Kniha duší

Glenn Cooper

(2011)

Hodnocení:

****

Štítky:

Sci-fi a fantasy, Detektivky světové

Tajemství sedmého syna, napínavý thriller o sériovém vrahovi Posledních dnů a záhadami opředené Knihovně, se sice dočkal překvapivého rozuzlení, příběh středověkých rukopisů zachycujících lidské zrození a smrt však pokračuje v neméně strhujícím románu Kniha duší. V londýnské dražební síni se jednoho dne objeví chybějící svazek pro rok 1527 a zvláštní agent FBI Will Piper je zatažen do jeho hledání. Z minulosti knihy se tentokrát vynořuje konkrétní příběh: vystoupí v něm William Shakespeare, Jan Kalvín či Johannes Nostradamus a jeho proroctví…

GLENN

COOPER

KNIHA DUŠÍ

Pokračování Tajemství sedmého syna

KNIŽNÍ KLUB

Přeložili Pavel Pokorný a Martin Pokorný

BOOK OF SOULS

Copyright © Glenn Cooper 2010

First published in Great Britain in 2010 by Arrow Books

Translation rights arranged by Sandra Dijkstra Literary Agency

All Rights Reserved

Translation Copyright © 2011 by Martin Pokorný

ISBN 978-80-242-3040-5

PROLOG

Toby Parfitt se obchodováním se vzácnými knihami zabýval už přes třicet let a vzrušující zamrazení v něm dnes dokázal spolehlivě vyvolat jen jeden zážitek: ta chvíle, když mohl opatrně ponořit ruce do bedny, která právě dorazila ze skladu.

Aukční agentura Pierce & Whyte se sídlem na Kensington High Street měla místnost pro příjem a katalogizaci v suterénu, kam nedoléhal hluk dopravy z ulice. Atmosféru téhle staré pracovny vytvářely leštěné dubové stoly, lampy s labutími krky a příjemně čalouněné židle. Toby to tu měl moc rád: panovalo tady ticho, rušené jen konejšivým šustěním balicího papíru při průchodu skartovačkou, do které ho po hrstech strkal. Vtom ho ale vyrušil nepříjemný astmatický dech a sípání sevřeného hrudníku.

Zvedl oči. Uviděl poďobanou tvář Petera Nieva a nevraživě ho pozdravil ledabylým kývnutím. Zkazilo mu to ryzí radost z objevu. Nemůže toho puberťáka přece jen tak poslat do háje.

„Prý došla ta zásilka z Cantwell Hall,“ řekl Nieve.

„Jo. Zrovna jsem otevřel první bednu.“

„Doufám, že jich dorazilo všech čtrnáct.“

„Nechcete si je radši přepočítat, abyste měl jistotu?“

„Taky že jo, Toby.“

Tahle familiérnost ho deptala. Toby! Žádné „pane Parfitte“, žádné „pane“ nebo aspoň „Alistaire“ – ale „Toby“, jako kdyby se znali odjakživa. Časy se mění, to rozhodně, a k horšímu. Ale on s tím nemá sílu bojovat. Jestli asistent po roce u firmy považuje za přípustné oslovovat šéfa sekce antikvárních knih „Toby“, musí to člověk nést stoicky. Kvalifikovaných zaměstnanců byl nedostatek, mladý Nieve vystudoval kunsthistorii v Manchesteru a jako druhý v ročníku představoval to nejlepší, co se dneska pořídí za dvacet tisíc liber ročně. Když nic jiného, zvládal aspoň přijít denně v čisté košili a nezapomenout na kravatu – ačkoli nosil příliš velké límečky a s tím hubeným krkem vypadal, jako kdyby měl hlavu posazenou na špalíčku jak loutka a přiklíženou k tělu.

Ten spratek teď jak malé dítě přepočítával doručené bedny a Toby jen tiše skřípal zuby. „Jsou tu všecky.“

„To jsem rád.“

„Martin říkal, že z tohohle úlovku budete mít radost.“

Toby už v terénu nepracoval. Na výjezdy posílal svého zástupce Martina Steina. Toby venkov nesnášel, a když někdy měl jet z města, bránil se zuby nehty. Občas se stalo, že klient vlastnil nějakou opravdovou vzácnost a jejich firma se snažila úlovek vyfouknout aukčním síním Christie’s a Sotheby’s. „Pane řediteli, spolehněte se,“ ujistil Toby svého nadřízeného, „jestli se někdy slůvkem dozvím, že někdo má Shakespearovo druhé folio, hezkou Brontëovou nebo Waltera Raleigha, tak se na to místo vrhnu jako ostříž, i kdyby to bylo v nejhorším Zapadákově v celé Anglii.“ Nakolik byl o Cantwellově zásilce informován, kvalita byla spíše nižší, nicméně Stein skutečně soudil, že rozmanitost toho nálezu Tobyho potěší.

Lord Cantwell byl typickým klientem jejich dražební síně: obstarožní pán, pozůstatek jiných časů, který se snaží zachránit svoje venkovské sídlo před definitivní zkázou a zažehnat útoky berního úřadu tím, že čas od času odprodá pár kusů nábytku, obrazy, knihy a stříbro. Opravdu kvalitní kusy sice starý pán posílal do velkých aukčních síní, ale Pierce & Whyte úspěšně shrábli knihy, mapy a rukopisy, protože v téhle branži měli dobrou pověst.

Toby sáhl do vnitřní kapsy svého padnoucího, na míru šitého obleku a vytáhl tenké rukavice z bílé bavlny. Už kdysi, před dobrými třiceti lety, mu šéf dal kontakt na svého krejčího v Savile Row a od té doby se Toby odíval v nejlepším stylu. Šaty dělají člověka – a vzhled právě tak: knírek měl vždycky dokonale zastřižený a k holiči, který udržoval jeho mírně prošedivělé vlasy v dokonalém pořádku, chodil každé úterý.

Navlékl si rukavice jako chirurg před operací a naklonil se nad první knižní hřbet. „Tak se na to podíváme.“

V horní řadě bylo vidět řadu svazků, které očividně patřily k sobě. Vytáhl jeden z nich. „Á, vida! Šestisvazkový komplet Freemanových Dějin dobytí Anglie Normany. To je z let 1877 až 1879, pokud mne paměť neklame.“ Odklopil plátěnou vazbu a podíval se na titulní list. „Znamenité! První vydání. Všechny svazky sedí?“

„Všechny jsou z prvního vydání, Toby.“

„No výborně. Ty by měly vynést tak šest osm stovek. Většinou se nabízí směs svazků z různých vydání.“

Opatrně vyňal všech šest knih a prozkoumal jejich stav. Pak se znovu zanořil do útrob bedny. „Tady máme něco trochu staršího.“ Byla to hezká latinská bible z Antverp, tisk z roku 1653. Ohmataná vazba z teletiny měla na hřbetě pozlacené vazy. „Opravdu pěkná,“ vrněl. „Řekl bych takových sto padesát až dvě stě.“

Následující svazky v něm vzbudily menší nadšení: šlo o novější vydání Ruskina a Fieldinga v nevalném stavu. Pak ale vytáhl Fraserovu knihu Deník z cesty přes část zasněženého území pohoří Himala a k pramenům řek Jumna a Ganges, dokonale zachovalé první vydání z roku 1820, a znovu zajásal. „Tuhle knihu jsem v podobném stavu neviděl už léta! To je úžasné! To vydá snadno na tři tisíce. Hned mám lepší náladu! Nejsou v té sbírce náhodou nějaké inkunábule?“

Mladík se zatvářil zmateně a očividně netušil, o čem je řeč. „Nevíte snad, co jsou inkunábule? Evropské tisky před rokem 1501. To jste ve skriptech neměli?“

Tobyho podrážděnost se asistenta dotkla. Zrudl rozpaky. „No jistě. Pardon. Ne, nejsou tam žádné inkunábule. Něco starého tam sice bylo, ale to bylo psané ručně.“ Přičinlivě ukázal prstem do bedny. „Támhle to je. Jeho vnučka se s tím nerada loučila.“

„Čí vnučka?“

„Vnučka lorda Cantwella. Má neuvěřitelně krásnou postavu.“

„Bývá pravidlem, že se k tělesné konstituci našich klientů nevyjadřujeme,“ opáčil suše Toby a natáhl ruku po knize.

Měla široký hřbet a byla velice těžká: když ji chtěl vytáhnout a položit na stůl, musel za ni nakonec vzít oběma rukama.

Ani ji neotevřel a už cítil, jak mu buší srdce a v ústech se mu sbíhají sliny. Tenhle velký foliant čímsi záhadným burcoval všechny jeho instinkty. Hladká vazba z teletiny barvou připomínala prvotřídní mléčnou čokoládu. Byla pokryta skvrnkami a vydávala slabě ovocnou vůni: pach zašlé plísně a vlhkosti. Svazek byl mimořádně rozměrný: skoro půl metru na výšku, tři decimetry na šířku a přes decimetr tloušťky. Ta má rozhodně nejméně dva tisíce stran a váží minimálně tři kila. Vazba byla označená jen na hřbetu: do kůže byl ručně vyrytý letopočet 1527.

Když se Toby natáhl, aby knihu otevřel, pravá ruka se mu roztřásla; sledoval to s odtažitým údivem. Hřbet ani nezapraskal; s touhle knihou se často pracovalo. Předsádku tvořil jednoduchý papír krémové barvy bez ozdobného vzoru. Kniha neměla titulní stránku ani frontispis. První list byl na omak drsný, měl barvu smetany a začínal zcela bez úvodu, titulu či iluminované majuskule. Text, psaný brkem a černým inkoustem, stránku zaplňoval v natěsnaných řádcích, rozdělených do sloupců – a v každém byla uvedena minimálně stovka jmen a dat. Toby se letmo zorientoval, pak otočil list, a pak další a další. Přeskočil doprostřed knihy a prohlédl si znovu několik stránek. Přešel na poslední stránku a pokusil se v duchu spočítat, co má před sebou. Stránky nebyly číslované, takže mohl jen hádat, ale vypadalo to, že v knize je uvedeno více než sto tisíc jmen.

„Pozoruhodné,“ hlesl.

„Martin si s tím nevěděl rady. Myslel, že to třeba je nějaká městská matrika. Říkal, že vás možná něco napadne.“

„Napadá mě toho spousta, ale bohužel nic z toho nedává smysl. Podívejte se na ty stránky.“ Uchopil jednu do prstů. „Tohle není papír, vidíte? Je to velín. To je jemný pergamen, prvotřídní materiál – a i když to nemůžu říct s jistotou, jsem přesvědčený, že to je děložní pergamen, to nejlepší, co si vůbec lze představit. Teletinu z nenarozeného telete loužili ve vápenném mléce, sušili, brousili, bělili, hladili a leštili. Takovýhle pergamen se používal na ty nejvzácnější iluminované rukopisy, a ne na nějakou mizernou matriku.“

Listoval knihou a prstem v rukavici ukazoval na jednotlivá místa. „Je to záznam narození a úmrtí. Podívejte se semhle: Nicholas Amcotts 13 1 1527 natio. Člověk by si myslel, že jenom zapsali narození nějakého Nicholase Amcottse z 13. ledna 1527. Na tom by nebylo nic zvláštního. Ale podívejte se na následující řádek: stejné datum a slovo mors, úmrtí – ale tyhle znaky jsou čínské. A další, zase úmrtí: Kaetherlin Banwartz, jednoznačně německé jméno. A tohle, jestli se nemýlím, je zase arabsky.“

Během jediné minuty našel řecká, portugalská, italská, francouzská, španělská a anglická jména, a také spoustu jmen psaných cyrilicí, hebrejsky, svahilsky, řecky a čínsky. U některých jmen se mohl jen dohadovat; cosi si sám pro sebe zabručel o afrických dialektech.

Napřel prsty obou rukou proti sobě a snažil se koncentrovat. „Copak by nějaké město mohlo mít takovéhle složení obyvatel? Nemluvě o tom, jaká byla v roce 1527 populační hustota! A co ten jemný pergamen? A naopak tahle primitivní vazba? Nic nenasvědčuje na šestnácté století, naopak. Tenhle rukopis působí zřetelně středověkým dojmem.“

„Ale datovaný je 1527.“

„To ano – správná poznámka. Ale přesto mi instinkty říkají, že je starší, a instinktům je v naší branži potřeba věřit. Myslím, že si budeme muset vyžádat posudky z univerzity.“

„Jakou ta kniha může mít cenu?“

„Nemám tušení. Ať už je to cokoliv, je to zvláštnost, kuriozita, unikát. A sběratelé mají unikáty rádi. Myslím, že si v tuhle chvíli s cenou nemusíme dělat hlavu. Tohle se prodá dobře.“ Opatrně odnesl knihu na druhý konec stolu a uložil ji stranou od ostatních, jako kousek, který si zasluhuje zvláštní umístění. „Pojďme teď projít zbytek těch věcí z Cantwellu. Zapíšete to pak všechno do počítače. A až to budete mít, projděte pečlivě všechny knížky stránku po stránce. Podíváte se, jestli se v nich nenajde nějaký dopis, rukopis, poštovní známka, prostě cokoliv. Přece bychom nechtěli, aby to nějaký náš zákazník dostal jako pozornost zdarma.“

Večer, když už byl mladý Nieve dávno pryč, se Toby do suterénu vrátil. Kolem tří dlouhých stolů, na kterých byla rozložená dodávka z Cantwellu, prošel bez zájmu. V danou chvíli ho tohle všechno nezajímalo o nic víc než hromada starých časopisů. Šel přímo ke knize, na kterou celý den myslel. A tentokrát neměl rukavice. Zvolna položil dlaně na hladkou kůži. Kdykoli ten moment později líčil, vždy tvrdil, že v tu chvíli pocítil s tím neživým předmětem nějaké zvláštní spojení – ačkoli doposud mu podobné sentimentální představy byly vždy bytostně cizí.

„Kdo vlastně jsi?“ zeptal se nahlas. Předem se zvlášť ujistil, že je v místnosti sám; kdyby kolegové zjistili, že si povídá s knihami, asi by to jeho kariéře neprospělo. „Prozraď mi svá tajemství!“

(1)

Uřvané děti neměl Will Piper nikdy moc v oblibě, a svoje vlastní už vůbec ne. Na uřvance číslo 1 si už vzpomínal jenom mlhavě. To bylo před pětadvaceti lety. Pracoval tehdy na Floridě jako zástupce šerifa, dostával ty nejhorší šichty, a když ráno dorazil domů, malá Laura už byla dávno vzhůru a blaženě jančila. Když s manželkou náhodou přece jen někdy zůstal přes noc a Laura se rozbrečela, zakňučel si taky a usnul dřív, než Melanie stihla ohřát láhev s pitím. O plenky se nestaral, o krmení taky ne a o brekot už vůbec ne. A než byly Lauře dva roky, pro sichr zmizel úplně.

Ale od té doby ho dělila dvě manželství a celá věčnost a teď už je – aspoň si to o sobě myslí – jako proměněný. Nechal se transformovat do newyorského tatínka ve stylu 21. století a se vším všudy. Když mohl v minulosti ohledávat místa činu a vrtat se v rozkládajících mrtvolách, no tak sakra může i vyměnit plenku. A jestli dokázal vyslechnout i hořce plačící matku oběti, tak si přece poradí s dětským brekotem.

Což ale ještě neznamená, že to bude dělat s potěšením.

Willův život poslední dobou prošel sérií etap a přesně před měsícem začala ta nejnovější: Nancy se po mateřské vrátila do práce, takže si mohl začít užívat otcovství se vším všudy. Když za Nancy zaklaply dveře, šestiměsíční syn zaregistroval změnu a spustil bránici naplno. Finanční situace jim nedovolovala využívat paní na hlídání víc než třicet hodin týdně, a tak musel Will každý den aspoň pár hodin pilotovat sólo.

Zvučný jekot Phillipa Westona Pipera se naštěstí při kolébání vždycky utišil, ale jakmile ho Will položil do postýlky, kluk okamžitě spustil znovu. Will se obrnil zoufalou nadějí, že se dítě nakonec vyčerpá, a pomalu vycouval z ložnice. V obýváku zapnul televizní zprávy a nastavil hlasitost tak, aby se dokonale kryla s drásavým ječením potomka.

I když trpěl chronickým nedostatkem spánku, v hlavě měl až odporně jasno – to díky dobrovolnému odloučení od svého dávného přítele, Johnnieho Walkera. Slavnostní závěrečnou dvoulitrovku Black Label uchovával ze tří čtvrtin plnou ve skříňce pod televizí. Nebude ze sebe přece dělat notorika, který v zájmu zachování disciplíny musí veškeré své okolí vyčistit od alkoholu. Občas se za flaškou stavil, kamarádsky na ni zamrkal, poplácal se s ní a prohodil pár slov. Sám ji škádlil víc, než ona škádlila jeho. Nedocházel na žádné abstinenční sedánky, nešel ke specialistovi. Vůbec ne – a dokonce ani nepřestal pít! Pravidelně si dal jedno dvě piva anebo sklenku vína, a když si lokl nalačno, vychutnal si chvilku euforie. Prostě si jenom zakázal dotknout se whisky, toho skvostného jantarového nektaru, své milované nemesis. Co se píše o notorismu a abstinenci v učebnicích, to mu je ukradené. On si vždycky dokázal poradit sám a své nevěstě teď slíbil, že už se nikdy neopije.

Seděl na gauči a ohromné dlaně mu tupě spočívaly na holých stehnech, na sobě kraťasy, tričko a tenisky. Byl připravený vyběhnout, ale paní na hlídání měla už zase zpoždění. Připadal si klaustrofobicky, jako v pasti. V téhle vyparketované vězeňské cele prostě tráví příliš mnoho času. Měl sice ty nejlepší úmysly, ale něco se holt musí změnit. Snažil se splnit sliby a dodržovat uznávaná pravidla, ale byl přitom čím dál neklidnější. New York mu vždycky lezl na nervy. A teď se mu z toho města přímo zvedal žaludek.

Naštěstí se zvonek ozval dřív, než se mohl propadnout do temnot deprese. Minutu nato už chůva stála uvnitř a namísto omluvy ze sebe vychrlila tirádu na městskou dopravu. Leonora Monica Nepomuceno, drobounká imigrantka z Filipín, něco přes padesát, odhodila kabelu na kuchyňskou linku a rovnou se rozeběhla za plačícím děckem, které stiskla v náručí. „Lalalalalalala, teta Leonora už je tu,“ tišila chlapce. „Můžeš přestat brečet.“

„Jdu běhat,“ zamračeně oznámil Will.

„Jenom se pořádně vyběhejte, pane,“ doporučila mu Leonora.

Každodenní kolečko se pro Willa od nástupu do důchodu stalo součástí každodenního rozvrhu a pevnou složkou jeho nevídaně nového charakteru. Takhle hubený a v tak dobré kondici už nebyl hodně dlouho; oproti studiím na Harvardu, kdy závodně hrál americký fotbal, měl jenom pět kilo navíc. I když mu rychle táhlo na padesát, díky abstinenci vypadal mladší. Při jeho mohutné atletické postavě, mladistvě hustých zrzavých vlasech a pronikavých modrých očích se za ním při joggingu ženské otáčely, často i ty mladší. Na tohle si Nancy pořád nedokázala zvyknout.

Když vyšel na chodník, okamžitě ucítil, že babí léto je pryč a panuje nepříjemné chladno. Zatímco si – opřený o stožár s ukazatelem ulic – procvičoval lýtka a achilovky, přemýšlel, jestli si ještě nemá doběhnout nahoru pro něco teplejšího.

A pak si všiml toho obytného karavanu na druhé straně východní Třiadvacáté. Auťák nastartoval a vypšoukl z výfuku oblak dýmu.

Will strávil dvacet let života tím, že pozorně vnímal okolí a sledoval, co se děje. A taky si uměl počínat nenápadně. Tenhle řidič to neuměl – anebo mu to bylo jedno. Will si toho vozu všiml už včera; karavan pomalu projížděl kolem Willova domu asi tak desítkou a blokoval dopravu, takže všechna auta zuřivě troubila. Opravdu by bylo těžké si v takové situaci nevšimnout třináctimetrového luxusního beavera s azurově modrým lakem a šedými a karmínovými pruhy na stranách. Hlavou mu tehdy proběhlo: Kterej tupec jezdí s karavanem za půl milionu na dolní Manhattan, plouží se tu krokem a za jízdy hledá adresu? Navíc i kdyby ji našel, kde to tady zaparkuje? Ale alarm spustil ve chvíli, kdy si všiml poznávací značky.

Nevada. Nevada!

Teď to vypadá, že ten chlápek včera večer místo k parkování úspěšně našel – a skoro rovnou přes ulici od Willova domu, jen kousek na východ. No, takové štěstí opravdu nemá kdekdo. Willovi se rozbušilo srdce, jako kdyby se už dal do běhu, i když zatím pořád stál nehybně. Už to je pěkných pár měsíců, co přestal s podezíravým ohlížením.

Podle všeho to byla chyba. No já se poseru, zaklel v duchu. Espézetka z Nevady.

Stejně to ale vypadalo divně. Dozorci po něm přece nepůjdou v tomhle tanku. Kdyby se ho rozhodli sebrat, tak si toho nikdo ani nevšimne. Jsou to přece profíci, proboha.

Ulice byla obousměrná a karavan mířil čelem k západu. Stačilo, aby se Will rozeběhl na východ a párkrát zabočil – a nikdy ho nedohoní. Ale pak by se taky nedozvěděl, jestli o něj někdo má skutečně zájem, a tahle nejistota ho dráždila. A tak se rozeběhl na západ. Ale pomalu. Aby to ten chlápek zvládl.

Karavan vyklouzl z parkovacího místa a následoval ho. Will zrychlil tempo: jednak aby zjistil, jak vůz zareaguje, jednak aby se zahřál. Doběhl ke křižovatce na Třetí avenue, vyklusával na místě a čekal na zelenou. Karavan byl nějakých třicet metrů za ním, blokovaný řadou taxíků. Will si zaclonil oči. Přes přední sklo rozeznal siluety nejméně dvou mužů. Řidič měl vousy.

Když semafor přeskočil, Will přeběhl přes křižovatku a propletl se mezi chodci. Přes rameno zahlédl, že ho karavan stále sleduje po Třiadvacáté, ale to ještě nemuselo nic znamenat. Skutečná zkouška přišla na Lexington Avenue, kde zatočil doleva a rozeběhl se na jih. Karavan taky zatočil.

Hned je nám tepleji, proběhlo Willovi hlavou. Přihořívá.

Mířil do Gramercyho parku, obdélníkové enklávy zeleně pár bloků směrem do centra. Všechny ulice kolem parku jsou jednosměrné. Jestli ho budou pronásledovat až tam, užije si trochu legrace.

Lexington Avenue končila u parku a pak přecházela do 21. ulice, což je jednosměrka a vede na západ. Will se rozeběhl na východ podél ohrady, která vede kolem parku. Karavan musel spolu s ostatními auty jet opačně.

Will zahájil kolečka po obvodu parku ve směru hodinových ručiček. Každý oběh mu trval jen asi dvě minuty. Bylo vidět, že řidič karavanu má se zatáčením doleva problémy; několikrát se málem odřel o zaparkovaná auta.

Stát se terčem pronásledování není žádný vtip, ale ve Willovi stejně vždycky, když ho ten ohromný karavan míjel v protisměru, začal bublat smích. Pokaždé si navíc líp prohlédl ty dva chlapy uvnitř. Strach v něm sice nevyvolávali, ale člověk nikdy neví. Tihle šašci určitě nejsou dozorci z Oblasti 51, ale na Willa mohli mít spadeno i odjinud. Dostal do kriminálu slušnou řádku vrahů – a vrazi mají příbuzné. Pomsta je vždycky rodinná záležitost.

Za volantem seděl postarší chlapík s delšími vlasy a popelavým plnovousem. Podle masitého obličeje a mohutných ramen se dalo hádat na zápasnickou figuru. Spolujezdec byl vysoký, štíhlý, také postarší a po Willovi kradmo koukal vypoulenýma očima. Řidič zíral strnule před sebe, jako by si myslel, že o nich Will opravdu pořád ještě neví.

Při třetím kolečku si Will všiml dvou policistů na Dvacáté ulici. Tahle čtvrť platila za exkluzivní bydlení a Gramercyho park představoval na celém Manhattanu jedinou zeleň pro veřejnost. Obyvatelé okolních domů měli k železným vratům do parku vlastní klíče a policie tu bedlivě vychytávala všechny podezřelé týpky. Will k nim přiběhl a ztěžka oddychoval. „Viděl jsem tamhle ten karavan, jak zastavil,“ nahlásil strážníkům. „Ten řidič obtěžoval jednu holčičku. Myslím, že se ji snažil vtáhnout dovnitř.“

Policisté ho vyslechli, aniž hnuli brvou. Protáhlý jižní přízvuk podkopával jeho důvěryhodnost. Pohledy, které na něj zíraly jak na chasníka, musel v New Yorku snášet dost často. „Opravdu?“

„Jsem agent FBI ve výslužbě.“

Sledoval je pak už jen chvilku. Policisté se postavili doprostřed silnice a máchnutím ruky karavan zastavili. Will si radši běžel po svých. Jistě, je zvědavý, ale taky se chce dostat k řece a dokončit svoji obvyklou trasu. Navíc mu cosi říkalo, že tyhle čumily ještě uvidí.

Když se vrátil domů, pro jistotu ze skříně vyndal pistoli a promazal ji.

(2)

Will byl rád, že má domácí povinnosti. Aspoň se něčím zabaví. Hned odpoledne obešel nákupy: stavil se v potravinách, u řezníka a pro víno. Po velkém modrém karavanu jako by se země slehla. Pomalu a pečlivě nakrájel zeleninu, namlel koření, osmahl maso. Mrňavá kuchyňka i celý byt zanedlouho zahaloval voňavý oblak chilli: neklamná známka, že tady vaří Piper. Chilli bylo to jediné, co zvládal uvařit nejen bez nehody, ale navíc tak, že se to hodilo i pro návštěvy.

Když přišla Nancy domů, chlapec spal. Will ji přivítal s ukazováčkem na ústech a pak ji sevřel do náruče. Bylo to objetí manžela, který ještě neoslavil první výročí svatby, objetí, při kterém se ruce zatoulají.

„Kdy odešla Leonora?“

„Asi tak před hodinou. Malý spal.“

„Hrozně jsem se na něho těšila.“ Pokusila se vymanit z Willovy náruče. „Musím se na něj jít podívat.“

„A co já?“

„On je numero uno. Ty jsi numero dos.“

Šel za ní do ložnice a díval se, jak se Nancy už při zouvání naklání nad kolébkou. Už si to uvědomil dřív, ale v tuhle chvíli ho znovu praštilo do očí, jak se změnila: vyzařoval z ní klid a vyrovnanost, dospělá ženskost, která ho upřímně překvapila. Občas jí zlomyslně připomínal, že když se prvně sešli nad případem Posledních dnů, rozhodně z ní nebyl celý pryč. Byla tehdy hodně buclatá, protože nabrala pár kilo vinou nováčkovského syndromu – kvůli nové práci, všem těm stresům a špatným stravovacím návykům. Willovu vkusu tehdy odpovídaly spíš modelky na spodní prádlo. Na střední škole byl hvězdou fotbalového týmu a figury roztleskávaček se mu vryly do mysli stejně pronikavě, jako se čerstvě vylíhlému kačátku vryje do mysli obrys kačeny. Kdykoli v životě uviděl skvělou ženskou postavu, měl cukání pustit se za ní.

Popravdě řečeno, na Nancy si ani nepomyslel, dokud její tělo neproměnila nárazová dieta do tvaru přesýpacích hodin. No a co, tak je povrchní, klidně si to přizná. Ale tehdy, když s Nancy začali chodit, nebyl její vzhled ta jediná překážka. Musel z ní taky aspoň trochu vychovat cynika. Byla předtím ukázkovou čerstvou absolventkou policejní akademie: tak plná pracovního elánu, že na něj působila jako virus střevní chřipky – dělalo se mu z ní špatně od žaludku. Will ale byl dobrý a trpělivý učitel a pod jeho vlivem se naučila nedbat na nadřízené, švindlovat s papírováním, zkrátka riskovat.

Jednoho dne si Will, po uši zahrabaný v zašmodrchaném případu Posledních dnů, najednou uvědomil, co všechno tahle ženská kvůli němu vlastně podstupuje. A všiml si, že vážně zkrásněla. Její drobná postava mu najednou připadala sexy, líbilo se mu, jak ji může celou sevřít v náručí. Měl rád hedvábnou hebkost jejích hnědých vlasů, líbilo se mu, jak se jí ruměnec přelije i přes ňadra a jak se při milování hihňá. Byla chytrá, drzá a plná života. Připadalo mu zajímavé, jak se tahle holka vyzná v umění a v kultuře, i když jeho vlastní vědomosti v tomto směru končily někde u Spidermana. A k tomu všemu se mu líbili i její rodiče.

Byl připravený zamilovat se.

Pak se dozvěděl o Oblasti 51 a o Knihovně, a to celou věc zpečetilo. Kvůli těmhle věcem začal přemýšlet o životě, o tom, že by se měl usadit.

Nancy zvládla těhotenství s jistotou profesionálky. Zdravě jedla a dennodenně cvičila skoro do poslední chvíle před porodem. Po něm se rychle zbavila nadváhy a dostala se znova do bojové formy. Odhodlaně se soustředila na udržení fyzické kondice: byla rozhodnutá, že jí mateřství nesmí bránit v pracovní kariéře. Věděla sice, že ji jako zaměstnanou matku nemůže FBI nějak otevřeně diskriminovat, ale chtěla mít jistotu, že ji nikdo nebude brát za druhořadou členku týmu, za ženskou, co se jenom tak bezmocně plácá v bazénu plném úspěšných a testosteronem nabitých mladých mužů.

Díky tomuhle fyzickému a emocionálnímu vypětí Nancy tělesně i duševně vyzrála. Vrátila se do práce silnější a sebevědomější než předtím. Byla jako z mramoru, spolehlivá a klidná. Kolegům oznámila, že manžel ani syn nezlobí a všechno je v pohodě.

Že se Nancy do Willa zamilovala, na tom vlastně nebylo nic divného. Jeho svalnatá postava a nezvládnutelná povaha zlobivého chlapce byla pro ženy stejně svůdná a stejně nebezpečná, jako je svůdně nebezpečný feromonový lapač pro moly. Ale Nancy se nechtěla nechat polapit a zničit, na to byla příliš houževnatá a chytrá. Smířila se s věkovým rozdílem sedmnácti let, ale nedokázala se přenést přes rozdílný přístup k životu. Willovu nevychovanost by ještě snesla, ale nechtěla žít s demoličním bucharem, jak zněla přezdívka, kterou Willovi přišila jeho dcera Laura kvůli všem těm manželstvím a vztahům, které dokázal zničit.

Nancy nevěděla, jestli je Willova silná náchylnost k lahvi příčinou nebo následkem, ale vlastně ji to ani moc nezajímalo. Musel jí zkrátka slíbit, že toho pití nechá. Musel jí slíbit věrnost. A že ji nechá pracovat na její kariéře. Musel slíbit, že zůstanou v New Yorku – přinejmenším do té doby, než se jí podaří nechat se přeložit někam, kde by jim to vyhovovalo oběma. Nemusel slibovat, že bude dobrým otcem; Nancy měla pocit, že s tímhle problém nehrozí.

Poté co si tyhle věci ujasnili, přijala jeho žádost o ruku a tiše doufala, že všechno dobře dopadne.

Když teď usnula v ložnici vedle chlapce, Will pokračoval s přípravou večeře. Na oslavu si nalil trochu merlotu, aby mu nevyschlo v krku. Rýže se vařila, stůl byl prostřený a Willova dcera a zeť dorazili přesně na čas.

Laura jenom zářila. Těhotenství na ní skoro ještě nebylo vidět. Měla na sobě vzdušné šaty a vysoké boty. Vypadala v tom jako moderní hippie, jako zosobnění svobodného ducha.

Když se na ni Will podíval, napadlo ho, že vlastně vypadá stejně, jako vypadala o generaci dřív její matka. Greg přijel do New Yorku pracovně, kvůli reportáži pro Washington Post, a když už mu noviny platily hotelový pokoj, vypravila se s ním i Laura, aby si odpočinula od práce na druhém románu. Námět první knížky čerpala z rozvodu vlastních rodičů. Kniha se jmenovala Demoliční buchar, šla docela na odbyt a měla dobré recenze.

Will měl sice svůj výtisk hrdě vystavený na konferenčním stolku, ale byl na tu knížku pořád ještě citlivý, a kdykoliv se na ni podíval, vždycky mu připomněla jeho roli ve vyřešení případu Posledních dnů. V takových chvílích skepticky potřásl hlavou a zahleděl se do prázdna, a Nancy věděla, kde se jeho mysl toulá.

Will si hned ve dveřích všiml Gregovy rozladěnosti a vrazil mu do ruky skleničku vína. Jakmile Laura a Nancy zmizely v ložnici podívat se na malého, řekl mu: „Hlavu vzhůru! Když jsem to zvládl já, zvládneš to taky.“

„Já jsem v pohodě.“

Rozhodně na to ale nevypadal. Odjakživa byl hubený, až vypadal skoro vyhladověle: propadlé tváře, zahnutý nos, ostře řezaná brada. Byl to ten typ obličeje, ve kterém člověk pořád vidí stíny. Jeho vlasy jako kdyby nikdy nepoznaly hřeben. Pro Willa byl Greg zosobněná karikatura zuřivého reportéra, permanentně nevyspalého a kofeinem zdrogovaného týpka, co bere sám sebe příliš vážně. Ale stejně to je fajn chlap. Když přišla Laura do jiného stavu, nedělal s tím štráchy a hned si ji vzal. Dvě piperovské svatby v jednom roce – a dvě mimina.

Posadili se a Will se Grega zeptal, na čem právě dělá. Ten spustil litanii o nějakém fóru pro klimatické změny a bylo vidět, že ho to nudí stejně jako Willa. Jeho novinářská kariéra byla ve fázi začátečnického bezvětří. Zatím nenarazil na žádného pořádného sólokapra, který by ho vymrštil z přízemí do stratosféry. Will si to všechno dobře uvědomoval, když Greg nenápadně poznamenal: „Hm, Wille, tuhle jsem se koukal – z toho případu Posledních dnů nakonec vůbec nic nebylo?“

„Ne. Nic.“

„Nebyl vyřešen.“

„Ne. Nebyl.“

„To vraždění prostě přestalo.“

„Jó. To jo.“

„Nepřijde ti to zvláštní?“

Will pokrčil rameny. „Já už na tom nedělám víc než rok.“

„Nikdy jsi mi neřekl, co se to tehdy stalo. Proč tě z toho případu odvolali. Proč tě tehdy hledala policie. Jak to všechno dopadlo.“

„To máš pravdu. To jsem ti nikdy neřekl.“ Will vstal. „Musím jít zamíchat rýži, nebo ji budeme dlabat majzlíkem.“ Greg zůstal v obýváku sám. Nevrle dopil svou sklenici vína.

Při večeři Laura překypovala temperamentem. Pochovala si předtím Phillipa, představovala si při tom svoje vlastní děťátko a hormony v ní jen vřely. Ládovala si do pusy plné lžíce chilli a mezi tím stíhala plynně konverzovat. „Jak se táta srovnal s důchodem?“

„Ztratil švih,“ poznamenala Nancy.

„Vždyť mě máš tady. Proč se nezeptáš mě?“

„Tak jo, tati, jak ses srovnal s důchodem?“

„Ztratil jsem švih.“

„Vidíš?“ zasmála se Nancy. „A předtím byl tak fit!“

„Kolik tak může člověk zvládnout muzeí a koncertů?“

„Jaký člověk?“ chtěla vědět Nancy.

„Normální, takovej, co chce na ryby.“

To Nancy dopálilo. „Tak si zajeď na Floridu! Můžeš si tam rybařit tejden! Zaplatíme chůvě víc hlídání.“

„A když tě budou potřebovat v práci přesčas?“

„Wille, dělám na krádežích osobních údajů. Furt jen sedím u počítače. Dokud mě nenasadí na něco zajímavějšího, tak mi žádný přesčasy nehrozí.“

Will nedůtklivě změnil téma. „Já potřebuju moct na ryby denně, kdykoliv se mi zachce.“

Nancy se přestala usmívat. „Ty zkrátka chceš, abychom se přestěhovali.“

Laura pod stolem nakopla Grega, aby odvedl řeč jinam. „Chybí ti to, Wille?“ zeptal se.

„Co jako?“

„Práce. FBI.“

„To mi teda nechybí. Chybí mi rybaření.“

Greg si odchrchlal. „Nenapadlo tě někdy, že bys mohl napsat knížku?“

„To jako o čem?“

„O všech těch tvých sériových vrazích –“ a pak, pod tlakem Willova pronikavého pohledu, rychle doplnil „– kromě Posledních dnů.“

„Proč bych se měl v těch blbostech znovu hrabat?“

„Vždyť to byly slavné případy, populární příběhy. Lidi tyhle věci fascinujou.“

„Příběhy! Podle mě je to pěknej hnus. A navíc neumím psát.“

„Tak to za tebe může napsat někdo jinej. Tvoje dcera píše. Já píšu. Podle nás by se to dobře prodávalo.“

Will se rozčílil. Kdyby byl opilý, vybuchl by, ale tenhle nový Will, Will číslo dvě, se jen zamračil a s rozmyslem zakroutil hlavou. „To si holt budete muset napsat něco sami. Nejsem k dispozici.“

Nancy ho plácla po paži. „No tak, Wille!“

„Greg to takhle nemyslel, tati!“

„Že ne?“ U dveří zazvonil zvonek. Will se zvedl od stolu a naštvaně zmáčkl tlačítko domovního telefonu. „Haló?“ Žádná odpověď. „Haló?“ Zvonek zazvonil znovu. A znovu. „Kdo to tam kurva je?“

Rozzuřeně sjel výtahem dolů do vestibulu. Nikde nikdo. Chystal se vyjít na ulici a rozhlédnout se kolem, když vtom zahlédl tu navštívenku, přímo ve výši očí. Byla zvenčí přichycená kouskem lepicí pásky na skle domovních dveřích.

Klub 2027. Henry Spence, předseda. A také telefonní číslo. Předčíslí 702 – to je Las Vegas. A tiskacími písmeny rukou připsaná věta: PANE PIPERE, IHNED MI ZAVOLEJTE, PROSÍM.

2027.

Podíval se znovu na ten letopočet a nasál vzduch mezi zuby.

Rozrazil domovní dveře. Venku bylo vlhko a tma. Ojedinělí chodci se choulili zimou a cílevědomě kráčeli za svým cílem, jak bylo v této obytné čtvrti zvykem. Nikdo tu neokouněl. A nikde žádný karavan.

Mobil měl v kapse; nosil ho u sebe, aby si přes den mohl volat s Nancy kvůli děcku. Vyťukal číslo.

„Dobrý večer, pane Pipere.“ Ten hlas zněl vesele, snad až žertovně.

„Kdo je tam?“ zeptal se Will obezřele.

„Tady Henry Spence. Z toho obytného karavanu. Děkuji, že jste mi zavolal tak rychle.“

„Co mi chcete?“

„Potřebuji si s vámi promluvit.“

„O čem?“

„O roce 2027 a tak všelijak podobně.“

„To bych nedělal.“ Will rychle kráčel ke křižovatce ulic. Třeba někde zahlédne ten karavan.

„Nerad používám tak otřepané obraty, pane Pipere, ale je to naléhavé. Je to záležitost života a smrti.“

„Čí smrti?“

„Mojí smrti. Zbývá mi deset dnů života. Berte to prosím jako poslední přání umírajícího a pojďte si se mnou promluvit.“

(3)

Will čekal. Když dcera a zeť konečně odešli, nádobí bylo umyté a Nancy s Phillipem usnuli, vyklouzl tiše z bytu. Měl schůzku s tím mužem z karavanu.

Venku byla zima. Zastrčil pěsti do kapes džínsů, zip kožené bundy si dopnul až ke krku a rázně pochodoval sem a tam. Už v tuhle chvíli si říkal, že mohl mít víc rozumu, než se nechat manipulovat nějakým záhadným chlápkem jménem Spence. Pro všechny případy si přes rameno upevnil služební pouzdro. Už si odvykl cítit u srdce tíhu vlastní zbraně. Chodníky byly prázdné, všude tma. Občas sice kolem přejelo auto, ale stejně si Will připadal izolovaný a zranitelný. Když se rozječela siréna sanitky, která se hnala k nemocnici Bellevue, vylekal se a dech se mu zrychlil. Pod podšívkou bundy ho tlačila pažba pistole.

Už měl toho čekání dost a chtěl to zabalit, ale vtom karavan dorazil a se zasyčením brzd zastavil. Hydraulika udělala huš a dveře se otevřely. Will zíral vzhůru do zarostlé řidičovy tváře.

„Dobrý večer, pane Pipere,“ zavolal na něj řidič shora.

Vzadu v karavanu zaregistroval Will nějaký pohyb.

„To je Kenyon. Nebojte se, ten vás neukousne. Nastupte si.“

Will vylezl po schůdkách dovnitř. Stál vedle sedadla spolujezdce a snažil se udělat si obrázek o celkové situaci. Zvyk ze starých časů. Míval v oblibě vrhnout se střemhlav na místo činu a nasát všechny informace jako nějaký obrovitý vysavač, uvidět všechno jedním pohledem.

V karavanu byli dva muži. Řidič byl podsaditý a měl mohutný šedivý plnovous. Ten druhý chlapík byl hubený jako tyčka a stál uprostřed vozu, opřený o kuchyňskou linku. Řidičovi bylo tak přes šedesát. Měl postavu, že by mohl z fleku dělat Santa Clause a nepotřeboval by žádné vycpávky. Na sobě měl tlustou kostkovanou košili a hnědé kšandy. Z dlouhých hustých šedivých vlasů by si mohl uplést cop, ale nechával je volně splývat přes límec. V obličeji měl zarudlé skvrny, jeho pohled byl zastřený a unavený, ale vrásky smíchu kolem očí prozrazovaly, že zažil rozvernější časy.

Další nápadnou věcí bylo všechno to vybavení. Z nosních dírek mu trčely bledězelené umělohmotné trubičky, které měl obtočené kolem krku. Vedly podél boku a končily v tiše bafající bílé skříňce na podlaze. Ten chlapík byl připojený na kyslík.

Ten druhý, Kenyon, měl taky přes šedesát; dlouhán, samá kost a kůže a na sobě svetr, zapnutý na všechny knoflíky. Pohyboval se neohrabaně, ale počínal si opatrně. Ostře řezané rysy, přesně učesaná pěšinka, brada bojovně vystrčená. Jeho útočný pohled připomínal vojáka nebo nějakého fanatika.

Karavan byl uvnitř zařízen ukázkově a luxusně: naleštěné skříňky z očkového javoru, černobílé polstrování, ploché televizní obrazovky, rozptýlené osvětlení. V zádi vozu se nacházelo hlavní apartmá. Postel zůstala rozestlaná, v dřezu leželo neumyté nádobí a v kabině bylo cítit cibuli a párky. Na interiéru bylo znát, že karavan už je nějaký čas obydlený. Tohle vypadalo na delší výlet. Na jídelním stole byly rozložené mapy, knížky a časopisy. Po podlaze se válely boty, trepky a zmuchlané ponožky, na židlích zase baseballové čepice a saka.

Willův první dojem byl, že tady mu nic nehrozí. Může to tu s nimi nějaký čas koulet a uvidí se, co se z toho vyvrbí.

Venku zatroubilo auto. Pak druhé.

„Posaďte se,“ řekl Spence. Jeho hlas zněl upřímně. „Newyorčani nejsou zrovna trpěliví řidiči.“

Will se podvolil. Sedl si na sedadlo spolujezdce, Spence zavřel dveře a vyjel. S dlouhánem vzadu to cuklo, div se nesvalil. Posadil se na pohovku.

„Kam to jedeme?“ zeptal se Will.

„Budu tady jenom popojíždět kolem v nějakém geometrickém obrazci. Ani si neumíte představit, jak je obtížné tohle monstrum někde v New Yorku zaparkovat.“

„Bylo to hrozně náročné,“ dodal ten druhý. „Já jsem Alf Kenyon. Moc rádi vás poznáváme, pane, i když jste nás dneska ráno málem nechal zatknout.“

Will se sice necítil v ohrožení, ale úplně klidný taky nebyl. „O co vám jde?“ zeptal se zprudka.

Spence zpomalil a zastavil na červenou. „Pane Pipere, máme společný zájem o Oblast 51. O to nám jde.“

Will odpověděl zcela bezvýrazným hlasem: „Tam jsem nikdy nebyl.“

„No, ono tam toho ani není moc k vidění – aspoň ne nad zemí,“ řekl Spence. „Zato pod zemí, to je jiná.“

Will se odmítal nechat na tuhle návnadu chytit. „Vážně?“ Na semaforu se rozsvítila zelená a Spence se rozjel. „Kolik vám to vůbec žere?“

„Vážně vás zajímá právě tohle, pane Pipere? Naše spotřeba?“

Will pootočil hlavu, aby udržel oba muže v zorném poli. „Podívejte se, pánové, já nemám ponětí, co o mně víte nebo co si myslíte, že víte. Ale klidně vám odpřisáhnu, že o nějaké Oblasti 51 vím starou belu. Já bych odhadoval, že s hodně lehkou nohou ujedete na litr tak dva kilometry. Takže když mě tady vyložíte a dojdu domů pěšky, můžu vám ušetřit dost peněz.“

Kenyon s odpovědí neváhal. „Nám je jasné, že jste podepsal závazky mlčenlivosti. My to podepsali také. Jsme stejně zranitelní jako vy. A taky máme rodinu a příbuzné. Víme, čeho jsou oni schopní. Takže jsme na tom stejně.“

Spence se přidal. „Vydáváme se vám taky všanc. Zbývá mi jen málo času. Pomozte nám, prosím vás.“

Po Broadwayi toho v tuhle hodinu moc nejezdilo. Sedět si jako na trůnu a pozorovat město z výšky se Willovi zamlouvalo. Představoval si, jaké by to bylo, kdyby mu tenhle karavan říkal pane. Ty dva maníky by vyvedl ven za uši, pak by se vrátil k domu, vyzvedl by Nancy s dítětem a vyrazili by na jih, dokud by před tím obrovským čelním sklem neviděl všude kolem jenom třpytně modrou hladinu Mexického zálivu. „A co si myslíte, že pro vás můžu udělat?“

Spence odpověděl: „Chceme zjistit, co má za význam letopočet 2027. Chceme pochopit, co je tak zvláštního na devátém únoru. Chceme vědět, co se má stát desátého února. A myslíme si, že vy to všechno chcete vědět také.“

„Musíte to chtít vědět!“ dodal Kenyon se zápalem.

Jistěže chtěl. Myslel na to pokaždé, když pozoroval malého Philippa, jak spí v kolébce, a pokaždé, když se miloval se svou ženou. Horizont. Není moc daleko: necelých sedmnáct let. Vmžiku to bude tady. A on to zažije taky. Byl za horizontem.

„Na té vaší navštívence stálo Klub 2027. Jak se do takového klubu člověk dostane?“

„Už v něm jste.“

„Hm, to je teda divný. Nevzpomínám si, že bych v poště našel průkazku.“

„Každý, kdo ví o Knihovně, se automaticky stává členem klubu.“

Will skousl čelisti tak pevně, až ho to zabolelo. „Tak fajn. To by stačilo. Co takhle říct mi, co jste vlastně zač?“

(4)

Během příští hodiny ztratil Will přehled, kudy vlastně karavan jezdí. Mlhavě zaznamenal, že přejeli přes Times Square a Columbus Circle. Pak minuli masivní temnou budovu přírodovědného muzea a několikrát objeli Central Park. Široké pneumatiky karavanu zdvihaly proti noční obloze spršky uschlého listí. Will ale poslouchal tak bedlivě, že pro něj město venku skoro zmizelo.

Henry Spence studoval na Princetonu a platil tam za největšího génia. Byl mentálně předčasně vyspělý – a na počátku šedesátých let zuřila studená válka. Zatímco spousta jeho vrstevníků zaměřila své intelektuální schopnosti na přírodní vědy, Henry se soustředil na jazyky a politiku. Skvěle zvládl mandarínskou čínštinu i japonštinu a uměl obstojně rusky. Jako vedlejší obor studoval mezinárodní vztahy. Kdykoliv profesor-sovětolog zahlédl v prestižním Ivy Clubu Henryho nakrátko ostříhanou hlavu, skloněnou nad knihou, potěšeně si zamnul ruce. Tenhle svědomitý a poctivý mladík z Filadelfie by mohl rovnou nosit na zádech blikající nápis „vemte mne“ jako pokyn pro náboráře ze CIA.

Spence byl nejmladším nováčkem v celých dějinách CIA. Někteří pamětníci dodnes vzpomínají, jak tenhle geniální kluk s obrovským egem a enormními analytickými schopnostmi lítal po chodbách centrály CIA v Langley. Nemohlo to dopadnout jinak: jednoho dne k němu přistoupil nenápadný člověk v plášti a vtiskl mu nepravděpodobně vyhlížející vizitku s insigniemi válečného námořnictva. Spence samozřejmě zajímalo, co od něj může námořnictvo chtít. Když se to dozvěděl, převrátilo mu to život naruby.

Will si pamatoval, jak ho zmátlo, když mu tehdy Mark Shackleton řekl, že Oblast 51 je záležitost válečného námořnictva. Armády mají své tradice, a některé jsou pěkně praštěné – například tahle.

Jak už Will věděl, v roce 1947 pověřil prezident Truman svého důvěrníka Jamese Forrestala založením nové, supertajné vojenské základny vedle solného jezera Groom Lake ve státě Nevada, v odlehlé poušti na okraji Yucca Flats. Ta základna nesla kartografické označení Nevadské testovací území 51, a tak se jí začalo říkat Oblast 51.

Britové prováděli archeologické vykopávky na pozemcích starodávného kláštera v opatství Vectis na ostrově Wight a našli při nich cosi nanejvýš znepokojivého. Otevřeli tu Pandořinu skříňku jen na škvírku, a když si uvědomili, na co vlastně narazili, hned ji zase zabouchli. Britský ministerský předseda Clement Atlee přesvědčil Winstona Churchilla, aby přijal roli prostředníka v jednání s americkým prezidentem Trumanem, a ten se nechal přemluvit, aby ty materiály Američané převzali. Británie se potřebovala soustředit na poválečnou rekonstrukci a tahle věc by přivodila jen zmatek a nepokoje.

Tak se zrodil projekt Vectis.

Když tu věc Forrestal dostal na starost, byl právě ministrem námořnictva, a celý projekt tak už navždycky dost nesmyslně zůstal ministerstvu námořnictva. Oblast 51 byla s přehledem ta nejsušší a nejvnitrozemštější námořní základna na světě. Pracovní skupinu projektu Vectis vedl Truman osobně. Přišli na duchaplnou myšlenku ochránit Oblast 51 pomocí účelově vypuštěné dezinformace – a tenhle trik byl tak dobrý, že fungoval ještě po šedesáti letech. Využili tehdy celonárodní mánie kolem UFO, zinscenovali scénku v Roswellu v Novém Mexiku, a pak rozšířili fámy, že zbrusu nová vojenská základna v Nevadě má nejspíš něco společného s mimozemskou kosmickou lodí. Důvěřivá veřejnost se nechala obalamutit a v Oblasti 51 se mohli nerušeně věnovat svému skutečnému poslání.

Vlády se střídaly, ale pokud šlo o záležitosti této základny, tradice se udržela a hlavním člověkem v rámci Pentagonu zůstával ministr válečného námořnictva. Jinak o celé záležitosti věděla z vládního aparátu jen hrstka lidí. Když se jim povedlo odloudit Spence od konkurenční CIA, považovali to za tak zdařilý kousek, že ho hned po zasvěcení čekal uvítací pohovor přímo v ministerské kanceláři. Henry byl odhalením, čeho se jeho nový pracovní úvazek vlastně týká, šokován natolik, že setkání s ministrem absolvoval jako ve snách a ani si pořádně nevzpomínal, jak vlastně proběhlo.

Pak Spence začal líčit svůj první den v nevadské poušti a Will soustředěně naslouchal. Centrální stavba Oblasti 51 nesla označení Trumanova budova. Spence v ní čekalo nováčkovské zasvěcení. Jeho nadřízený ho s kamennou tváří vzal hluboko pod zem, k trezoru obklopenému zachmuřenými ozbrojenými dozorci. Pak ho uvedl dovnitř, do nekonečně rozlehlého, tichého a mrazivého sálu, do novodobé katedrály, kde Spence poprvé spatřil těch sedm set tisíc starodávných knižních svazků.

Byla to ta nejpodivnější knihovna na světě.

„Takže, pane Spence, tady máte své vstupní údaje,“ prohlásil jeho šéf a rozmáchl se rukou. „Málokomu se dostane toho privilegia, aby mohl pracovat mezi svazky. Věříme, že se ve vás nezklameme.“

A Spencovi začal nový život.

Nevěnoval Oblasti 51 jen svůj talent: stal se z něj zapálený fanatik. Po třicet let si dennodenně – pokaždé, když sestupoval do podzemí – v duchu vychutnával pocit privilegia, které mu udělil jeho první nadřízený. Měl tu čest být zapojen v nejzvláštnější a nejtajnější instituci na světě. Jeho lingvistické a analytické schopnosti tu byly dobře využity. Během několika let se vypracoval na vedoucího čínské sekce. Potom postoupil na ředitele oddělení pro záležitosti Asie. Na vrcholu kariéry byl tím nejúspěšnějším analytikem, jaký kdy v Oblasti pracoval.

V sedmdesátých letech prosadil nový, komplexní přístup práce s údaji, když začal získávat osobní informace kombinacemi různých zdrojů. Veřejně dostupné čínské databáze toho sice nabízely jen málo, ale daly se doplnit údaji ze sčítání lidu a hlavně informacemi rozsáhlé zpravodajské sítě, kterou Spence vytvořil ve spolupráci s CIA. Kvůli maoistickým čistkám a přesunům velkých populací sice musel často spoléhat na statistické modely, ale přesto se mu krátce po zavedení nového systému povedl bravurní kousek, když už v roce 1974 předpověděl velkou přírodní katastrofu 28. července 1976. V průmyslovém centru Tangšan při ní zahynulo 255 000 lidí. Humanitární pomoc byla předem připravena, takže jakmile došlo k zemětřesení, prezident Ford ji mohl ihned nabídnout předsedovi komunistické strany Číny Hua Kuo-Fengovi. Toto gesto velmi upevnilo vztahy mezi USA a Čínou v období po Nixonově rezignaci.

Pro Spence to byl úžasný triumf. S morbidní pýchou líčil, jaké vzrušení prožíval, když do Nevady dorazilo první hlášení o smrtícím zemětřesení. Pak si povšiml výrazu ve Willově tváři a rychle dodal: „Já jsem ale přece tu hroznou událost nezpůsobil. Já jsem ji jen předpověděl.“

Zamlada byl Spence domýšlivý hezoun a v kypícím moři Las Vegas mu kynul opojný život muže bez závazků, ale po čase se v něm projevila krev anglosaského protestanta. Začal se v tomhle městě mamonu cítit jako ryba na suchu a nevyhnutelně ho to táhlo k lidem jeho typu. Ve sportovním klubu se seznámil s Marthou, dcerou bohatého podnikatele. Vzali se a měli děti – teď už jsou všechny dospělé. Spence je už dědeček, ale Martha bohužel zemřela na rakovinu prsu dřív, než přišlo první vnouče na svět. „Nikdy jsem se na její datum nepodíval,“ zdůrazňoval Spence. „Nejspíš by mi to i prošlo, ale neudělal jsem to.“

Krátce po 11. září 2001 mu vypršela služební povinnost a odešel do výslužby. Kdyby ho nechali pracovat, asi by tam zůstal – vždyť to byl celý jeho život. Výzkum v Oblasti 51 byl pro něj tím nejdůležitějším na světě. Rád se vrtal v důležitých věcech, a ani se nemusely vždycky týkat Asie. Když se v létě 2001 začal chystat do výslužby, obědval každý den s lidmi z oddělení pro USA a splétal teorie a předpovědi, jaká asi událost může v dohledné době způsobit smrt tří tisíc lidí ve Světovém obchodním centru.

Do důchodu šel sice jako starý člověk, ale na druhou stranu byl díky rodinnému jmění z manželčiny strany velmi bohatý. Když žena zemřela, odrazilo se to neblaze i na jeho zdravotním stavu. Celý život měl ve zvyku denně vykouřit dvě krabičky cigaret a přivodil si tím astmatickou rozedmu plic, která se časem zhoršovala. Bral steroidy a měl slabost pro dobré jídlo, takže ztloustl. Nakonec skončil na vozíku a na kyslíku. V důchodu měl dvě vášně: vnoučata a Klub 2027. Aby mohl objíždět svou rozvětvenou rodinu, pořídil si obytný karavan, kterému přezdíval dědkomobil.

Spence skončil se svým životním příběhem a Alf Kenyon na vyprávění ihned navázal, aniž dal Willovi šanci něco říci. Will měl pocit, že s ním manipulují. Mají to připravené, odhalují před ním svoje nitro, aby změkl. Nelíbilo se mu to, ale byl zvědavý, co bude dál.

Kenyonovi rodiče byli presbytariánští duchovní, původem z Michiganu. Vyrůstal v Guatemale, ale na studie ho poslali do USA. Na Berkeley se nechal strhnout vlnou protestů proti válce ve Vietnamu. Jeho studijním oborem byla Latinská Amerika a zároveň v něm sílily radikální názory. Po státnicích se vypravil do Nikaraguy, aby tam pomáhal rolníkům v právních sporech o pozemky se somozovskou vládou.

Na počátku sedmdesátých let začali na venkově získávat vliv sandinisté, kteří mobilizovali protivládní opozici. Kenyon byl zcela na jejich straně, ale jeho činnost v centrální vrchovině na sebe bohužel upoutala pozornost provládních milicí. Jednoho dne ho ve vesnici nečekaně navštívil buclatý mladý Američan jménem Tony, asi tak stejně starý jako Kenyon. Tenhle záhadný Tony o něm věděl spoustu osobních věcí a přátelsky a nezištně mu radil, aby na sebe zbytečně neupozorňoval. Kenyon sice byl naivní, ale ne zase tolik, aby si nesrovnal v hlavě, že Tony je z CIA.

Tihle dva mládenci si byli možná podobní vzhledem, ale pokud šlo o politické a kulturní záležitosti, neshodli se na ničem. Kenyon se tehdy rozzuřil a Tonyho vyhnal. Ten se ale za týden objevil znovu a Kenyon si musel přiznat, že je rád, že ho vidí. Hned ale Willovi vysvětloval: „Podle mne jsme si ani jeden nebyli vědomi, že jsme homosexuálové!“

Will předpokládal, že celá ta historka má širší podtext než jen vyjasnit Kenyonovo sexuální zaměření, a tak ho prostě nechal pokračovat ve zdlouhavém a podrobném líčení.

Navzdory odlišným politickým názorům se tihle dva opuštění Američané, z nichž každý plnil v nepřátelském deštném pralese odlišné poslání, spřátelili. Jeden byl zanícený katolík, druhý zase protestant. Kenyon si říkal, že nějaký jiný agent z CIA by ho tehdy asi nechal napospas osudu, ale Tony o něj měl upřímnou starost a dokonce ho předem varoval, když se chystal útok státních vojsk.

Před Vánocemi 1972 se Kenyon chystal na týden do Managuy. Tony se u něj stavil a prosil ho – ano, prosil! – aby tam nejezdil. Kenyon mu zpočátku nevěnoval pozornost, ale pak Tony řekl něco, co změnilo Kenyonův život.

„Třiadvacátého prosince se v Managui stane neštěstí,“ řekl. „Přijdou o život tisíce lidí. Nejezdi tam, prosím tě.“

„Víte, co se tehdy stalo, pane Pipere?“

Will zakroutil hlavou.

„Došlo k velkému zemětřesení. Zemřelo přes deset tisíc lidí, tři čtvrtiny všech budov se zhroutily. Tony nechtěl prozradit, jak to ví, ale k smrti mě vyděsil, a tak jsem tam nejel. Později, když jsme se takříkajíc více sblížili, mi prozradil, že sice nemá ponětí, odkud vláda bere informace o tom, co se stane, ale v systému jsou prostě k dispozici tyhle předpovědi, a pokud je mu známo, jsou naprosto spolehlivé. Nemusím vám vysvětlovat, že mě to zaujalo.“

Tonyho nakonec přeložili na jiný úkol a Kenyon Nikaraguu opustil poté, co tam vypukla otevřená občanská válka. Vrátil se do USA, našel si byt v Michiganu ve městě Ann Arbor a udělal si doktorát. Tony nejspíš zadal do systému Kenyonovo jméno a náboráři z Oblasti 51 si ho všimli, protože sháněli odborníka na Latinskou Ameriku. Jednoho krásného dne za ním totiž přišel člověk z námořnictva a vyděsil ho otázkou, jestli by ho nezajímalo, jak se vláda předem dozvěděla o zemětřesení v Managui.

Samozřejmě ho to zajímalo. Spolkl návnadu.

Začal pracovat v Oblasti 51 pár let poté, co tam nastoupil Spence. Věnoval se Latinské Americe. Byl intelektuálně zaměřený a taky se zajímal o politiku, takže je zájmy svedly dohromady. Zanedlouho trávili pravidelné lety z Las Vegas na základnu a zase zpátky společnými hovory. Kenyon nikoho neměl a v průběhu let ho Spencova rodina v podstatě adoptovala. Trávil s nimi dovolené a rodinné oslavy, a když zemřela Martha, byl Spencovi oporou.

Do výslužby odešli roku 2001 ve stejný den. Když se naposled vrátili kyvadlovou linkou EG&G na McCarranovo letiště v Las Vegas, v příletové hale se objali a bylo jim do pláče. Spence zůstal na své venkovské usedlosti v Las Vegas, Kenyon se přestěhoval do Phoenixu, kde žila jeho sestra, poslední žijící člen rodiny. Oba muži zůstali v těsném kontaktu. Spojovaly je společné zážitky a Klub 2027.

Kenyon zmlkl. Will očekával, že teď spustí zase Spence, ale ten mlčel taky.

Pak se Kenyon otázal: „Pane Pipere, mohu se vás zeptat, jestli jste věřící?“

„Zeptat se můžete, ale řekl bych, že vám po tom vůbec nic není.“

Bylo vidět, že tahle odpověď se obou mužů dotkla. Will si uvědomil, že mu předestřeli své soukromé životní osudy, protože doufali, že k nim pak bude upřímný i on. „Ne, nejsem moc nábožensky založený.“

Kenyon se předklonil. „Henry také ne. Ale přijde mi dost zvláštní, že člověk, který ví o Knihovně, může být nevěřící.“

„Každý ať si věří, čemu chce,“ řekl Spence. „Tohle už jsme probírali mockrát. Alf je přesvědčený, že Knihovna je důkazem Boží existence.“

„Žádné jiné vysvětlení neexistuje.“

„Teď se mi to nechce znovu omílat,“ prohlásil Spence unaveně.

„Vždycky mi přišlo náramné,“ řekl Kenyon, „že jsem se rovnou narodil do dokonalého náboženství. Začlenit Knihovnu do své duchovní existence pro mne jakožto presbytariána bylo dokonale přirozené.“

„Pro tebe protestantská reformace pořád ještě neskončila,“ zavtipkoval Spence.

Will chápal, odkud vítr vane. Během posledního roku o těchhle věcech taky hodně přemýšlel. „Předurčení.“

„Přesně tak!“ vykřikl Kenyon. „Byl jsem kalvinista ještě dřív, než jsem pro to měl konkrétní důvod. Dá se říct, že ze mě Knihovna udělala opravdu ortodoxního kalvinistu – kalvinistického doktrináře.“

„A dogmatika,“ dodal jeho přítel.

„Teď v penzi bych rád získal kněžské svěcení. Píšu taky životopis Jana Kalvína. Chtěl bych přijít na kloub tomu, jak mohl tak geniálně sestavit svou teologii. Nebýt toho, že Henryho čeká smrt, bylo by mé štěstí dokonalé. Z mého hlediska dává všechno smysl, a to je příjemné.“

„A co ten váš Klub 2027?“ zeptal se Will.

Na semaforu naskočila zelená a Spence za volantem zaváhal. Nebyl rozhodnutý, jestli se mu chce znovu objíždět park. „Jak určitě sám dobře víte, poslední svazek v Knihovně má záznamy z devátého února 2027. Když někdo nemá zapsané datum úmrtí, bere se jako za horizontem. Každý, kdo kdy pracoval v Knihovně, koumal donekonečna nad tím, proč ty svazky končí a kdo je vůbec dal dohromady. A ať už je sepisovali učenci, mniši, věštci nebo třeba ufoni – no ano, Alfe, moje vysvětlení jsou zrovna tak dobrá jako ta tvoje – co je přerušilo? Nějaké vnější faktory, válka, nemoc, přírodní katastrofa? Nebo to má nějakou zlověstnou příčinu, o které by lidé na celém světě měli vědět? Pokud víme, oficiálně se nikdo nikdy pořádně nesnažil odhalit význam toho takzvaného horizontu. Pentagon se odjakživa soustředí hlavně na vytěžování informací a generování údajů pro rozvědku. Ve hře je spousta neštěstí, v dohledné době dojde k různým velkým katastrofám, takže naši profesionálové jsou plně zaměstnaní těmihle aspekty. Můžu vám říct, že brzy dojde například k velké katastrofě v Latinské Americe. Možná že až se rok 2027 začne přibližovat, těm géniům ve Washingtonu konečně dojde, že bychom se měli zajímat, co se to sakra má stát desátého února. Ale rád bych vám vysvětlil, pane Pipere, že když člověk odejde do výslužby, zvědavost ohledně horizontu ho tím rozhodně neopustí. Klub 2027 dalo dohromady pár vysloužilců z Oblasti 51. Bylo to někdy v polovině padesátých let. Je to přátelský klub důchodců, a tak trochu taky klub amatérských detektivů. Je to všechno naprosto diskrétní. Samozřejmě tím hrubě porušujeme všechny ty závazky mlčenlivosti a bůhvíco, ale jsme holt jenom lidé. Jsme hrozně zvědaví a nemůžeme si o těchhle věcech popovídat s nikým jiným než s bývalými zaměstnanci. A kromě toho je tenhle klub záminkou, abychom se scházeli a popíjeli.“

Bylo vidět, jak ten dlouhý monolog Spence vyčerpal. Will sledoval, jak ztěžka oddychuje.

„A jaká je teda odpověď?“ zeptal se Will.

„Odpověď je…,“ odmlčel se dramaticky Spence, „že to nevíme!“ Upřímně se tomu zasmál. „Proto přece objíždíme Manhattan kolem dokola a snažíme se vás uhnat.“

„Neřekl bych, že vám můžu nějak pomoct.“

„My jsme přesvědčení, že můžete,“ namítl Kenyon.

„Podívejte se,“ dodal Spence. „O případu Posledních dnů a o Marku Shackletonovi víme úplně všechno. My jsme ho znali, sice ne nějak dobře, to přiznávám, ale jestli se měl někdo utrhnout ze řetězu, bylo jasné, že to bude podobný týpek jako Shackleton. Byl to ukázkový ztroskotanec. Vy už jste se s ním znal z dřívějška, žejo?“

„Bydlel jsem s ním jeden rok na koleji. Odkud máte ty informace o mně?“

„Z klubu. Máme rozvětvenou síť. Víme, že Shackleton vynesl ven databázi pro USA po celé časové údobí až k horizontu. Víme, že tím vymyšleným sériovým vrahem v New Yorku záměrně vypustil kouřovou clonu.“

Kenyon mu skočil do řeči: „Pořád mi to připadá neuvěřitelně kruté, posílat lidem pohlednice s daty jejich úmrtí!“

Spence pokračoval: „Víme, že jeho skutečná pohnutka byla jednoduchá: chtěl vydělat na spekulacích s životními pojistkami. Víme, že vy jste ho odhalil. Víme, že ho postřelili dozorci a že skončil v kómatu. Víme, že vás nechali odejít předčasně do výslužby. Vypadá to, že vás nechali prostě běžet. Proto máme silné tušení a v podstatě jistotu, že na ně něco důležitého máte, pane Pipere.“

„Co by to tak mělo být?“

„Určitě máte kopii té ukradené databáze.“

Will se v myšlenkách na okamžik přenesl zpátky do Los Angeles. Dozorci mu tehdy byli v patách. Seděl v taxíku a spěšně kopíroval Shackletonovu databázi z počítače na paměťovou kartu. Shackletona tenkrát postřelili a teď vegetuje v nemocnici někde na konci světa.

„K tomu vám nic neřeknu.“

„Je toho víc,“ řekl Kenyon. „Pokračuj, Henry. Řekni mu všechno.“

„V polovině devadesátých let jsem se přátelil s jedním dozorcem – nějaký Dane Bentley. Znali jsme se tak dobře, že mi chtěl udělat radost. Splnil mi ten největší sen, co se Oblasti 51 týče. Já jsem byl hrozně zvědavý. Děsně mě zajímaly určité informace a k těm měli přístup jenom lidé pověření hlídáním, abychom se k nim nedostali my! Sám víte velmi dobře, že dozorci jsou pěkné svině, ale tenhle Dane byl dost lidský na to, aby kvůli kamarádovi překročil pravidla. Podíval se mi na datum mojí smrti. Je to 21. října 2010. Tehdy se mi to zdálo hrozně daleko. Ale čas plyne a všechno se pomaličku polehoučku blíží.“

„To mě mrzí.“

„Děkuji.“ Henry se odmlčel a až na příštím červeném semaforu se zeptal: „Podíval jste se na sebe?“

Will usoudil, že teď už nemá cenu hrát mrtvého brouka. „Ano. Bylo to za takových okolností, že jsem to bral jako nutnost. Jsem za horizontem.“

„To je dobře,“ prohlásil Kenyon. „To rádi slyšíme, že, Henry?“

„To ano.“

„Já jsem datum své smrti nikdy nechtěl vědět,“ podotkl Kenyon. „Nechám to radši plně v rukou Božích.“

„Takže věci si stojí takhle,“ řekl energicky Spence a uhodil dlaněmi do volantu. „Mám deset dnů na to, abych se dozvěděl pravdu. Nemůžu odložit to, co je už dané, ale než umřu, chci tu pravdu znát!“

„Já ale nevím, jak bych vám mohl pomoct. Opravdu ne.“

„Ukaž mu to, Alfe,“ pokynul Spence. „Ukaž mu, na co jsme před týdnem přišli.“

Kenyon otevřel složku a vyňal pár listů papíru. Byly to vytištěné stránky z internetu. Podal je Willovi. Byl to internetový katalog aukční agentury Pierce & Whyte, zaměřené na prodej starožitných knih. Ohlašovali aukci na patnáctého října 2010. To bylo pozítří. Papíry obsahovaly řadu barevných fotografií položky 113: starý foliant, na hřbetě vyražený letopočet 1527. Pod fotografiemi byl podrobný popis položky. Psalo se tam sice, že se jedná o unikátní předmět, nicméně bylo dost zjevné, že aukční síň prostě tápe. Orientační cenové rozpětí bylo dva až tři tisíce liber.

„Hádám správně?“ zeptal se Will.

Spence přikývl. „Mezi zasvěcenci je všeobecně známo, že v Knihovně jeden svazek chybí. Je z roku 1527. A teď, když mi zbývají dva týdny života, se tenhle zatracený svazek objeví k mání v aukci! Já ho musím mít! Bylo to po celá staletí zapadlé bůhvíkde! Jediná chybějící kniha ze statisíců svazků. Proč byla oddělena od ostatních? Kde celou tu dobu byla? Věděl někdo, co je to za knihu? Kristepane, třeba se z ní dozvíme víc než ze všech ostatních. Nechci předbíhat, ale co my víme? Třeba je to klíč k objevu, co se má stát v roce 2027! Pane Pipere, já mám takové tušení, silné tušení. A než umřu, musím na to přijít!“

„Co s tím mám společného já?“

„Potřebujeme, abyste se zítra vypravil do Anglie a koupil tam pro nás tu knihu. Já při svém zdravotním stavu nikam lítat nemůžu a tady Alf, paličák jeden zatracený, mě nechce nechat samotného. Zamluvil jsem vám letenku první třídou a zpáteční let v pátek večer. A samozřejmě taky pěkné apartmá v hotelu Claridge.“

Will se na něj zamračeně podíval a nadechl se k odpovědi, ale Spence ho přerušil.

„Než něco řeknete, měl byste vědět, že po vás chci ještě něco jiného, důležitějšího. Chci se podívat do té databáze. Svoje vlastní datum smrti už znám, ale nikdy jsem neměl šanci zjistit data všech lidí, kteří jsou pro mne důležití. Co já vím, třeba už po nás teď pase ten zatracenej Malcolm Frazier. Kéž by ho tak chtěl Alfův Bůh zabít hned zítra. Za deset dnů mám umřít, ale třeba to nebude na zničený plíce. Třeba to budou Frazierovi zabijáci. Nechci to tu zabalit a přitom nevědět, jestli jsou moje děti a vnuci za horizontem. Chci si být jistý, že jsou v bezpečí. Musím to prostě vědět! Udělejte to pro mne, pane Pipere. Přivezte nám tu knihu a ukažte mi tu databázi – a já z vás udělám boháče.“

Will odmítavě kroutil hlavou ještě dřív, než Spence stačil domluvit. „Do Anglie zítra nepoletím,“ řekl stroze. „Nemůžu tu jen tak narychlo nechat ženu a dítě samotné. A na tu databázi ani nesáhnu. Je to moje životní pojistka. Nebudu riskovat bezpečí celé své rodiny jen proto, abych uspokojil vaši zvědavost. Nezlobte se, ale do toho nejdu, i když to s tím bohatstvím zní dost zajímavě.“

„Tak vezměte manželku s sebou. A dítě taky. Já to všechno zaplatím.“

„Ona se nemůže jen tak utrhnout z práce. Z toho nic nebude.“ Will si představil, jak by asi Nancy reagovala. Nebyla to příjemná představa. „Tady zahněte na Pátou avenue a zavezte mě domů.“

Spence se rozohnil. Začal křičet a prskat. Will s nimi ksakru musí spolupracovat! Čas letí! Copak nevidí, v jakém je stavu?

Kašlal a sípal tak, že se Will začal bát, aby neztratil vládu nad řízením a nenaboural do zaparkovaných aut.

„Uklidni se, Henry!“ nařídil mu Kenyon. „Už nemluv. Nech to na mně.“

Spence už byl tak vyčerpaný, že stejně musel zmlknout. Tvář měl posetou rudými skvrnami. Svěsil hlavu a gestikuloval na Kenyona, aby ho podpořil.

„Tak jo, pane Pipere. My vás nemůžeme nutit, abyste udělal něco, co nechcete. Já jsem byl připravený na to, že se k nám možná nebudete chtít připojit. Můžeme tu knihu vydražit telefonicky. Dovolte nám aspoň, abychom ji nechali v pátek večer doručit kurýrem k vám do bytu. Převezmeme si ji. Mezitím nám slibte, že aspoň zvážíte tu druhou část Henryho velkorysé nabídky. On od vás nepotřebuje celou tu databázi. Jenom data úmrtí pro pár lidí: tucet, nebo ani to ne. Vyspěte se na to rozhodnutí, prosím vás.“

Will mlčky přikývl a po celou cestu zpět do města už nepromluvil. Poslouchal, jak Spence sípá a jak mu v hadičkách syčí kyslík.

V tu chvíli sebou Malcolm Frazier trhl a probudil se. Zamračil se. Cítil se dezorientovaný, což u něj nebylo obvyklé. Někteří cestující sledovali film. Postarší dáma z prostředního sedadla mu právě ťukala na rameno, aby ji nechal projít na toaletu. Frazier byl mohutný a svalnatý, ve stísněném prostoru sedaček pro průměrné pasažéry neměl dost místa. Pravou nohu už měl dočista odkrvenou. Vstal a cítil, jak se mu v ní šíří pocit lechtání a píchání. V duchu proklel nadřízené, kteří mu nepovolili let vyšší třídou.

A vůbec, na celém tomhle úkolu se mu nelíbilo vlastně nic. Byl šéfem dozorců v Oblasti 51 a oni ho pošlou koupit nějaký fascikl na aukci. Vždyť je to směšné. To pro tu bichli nemůžou poslat nějakou kancelářskou krysu z výzkumu? Klidně by uvolnil jako ochranku nějakého dozorce. Ale to ne: v Pentagonu určili, že má letět on. Bylo mu jasné, proč.

To kvůli události Caracas. Čas T minus třicet dní. Odpočítávání běží.

Blížila se další důležitá předpověď Oblasti 51 – ale tentokrát to bylo něco jiného než obvykle. Nezaujali tradiční reaktivní, defenzivní postavení. Hodlali z těch informací získat kapitál, přejít do ofenzivy. Celý Pentagon byl v pohotovosti. Šéfové se v jednom kuse o něčem radili. Viceprezident osobně vedl úkolovou skupinu. Do téhle záležitosti se vláda USA opřela plnou vahou. Takže to byl nejhorší možný moment na to, aby se objevila ta chybějící kniha. V Groom Lake si vždycky nejvíc ze všeho zakládali na utajení. Hrozba možného úniku informací ve chvíli, kdy do spuštění operace Pomocná ruka schází měsíc – o tom se nikdo neodvážil ani promluvit nahlas.

Pomocná ruka!

Na takovýhle název musel přijít v Pentagonu nějaký kovaný odborník přes styky s veřejností.

Kdyby ta kniha přišla do ruky nějakému rozumbradovi, můžou se vyrojit všelijaké otázky. Můžou vyplavat všelijaká fakta.

Takže Frazierovi bylo venkoncem jasné, proč tímhle úkolem pověřili zrovna jeho. To ale ještě neznamená, že se mu to musí líbit.

Pilot oznámil cestujícím, že se blíží pobřeží Irska. Za dvě hodiny přistanou na letišti Heathrow. Frazier měl u nohou položený prázdný kožený obal, speciálně vyrobený a vypolstrovaný jen pro tuhle příležitost. V duchu počítal hodiny. Už aby byl zase zpátky v Nevadě, s tou nedocenitelnou knihou o roce 1527 bezpečně uloženou ve vládní tašce.

(5)

Aukční síň agentury Pierce & Whyte se nacházela v přízemí georgiánské fary. Dražitelé se zapsali na recepci a vstoupili do krásné staré místnosti. Podlaha byla ze světlého dřeva, vysoký strop zdobily štuky. Podél celé jedné stěny se táhla velká knihovna. Horní police byly dostupné jen po žebříku. Okna aukční síně vedly na High Street. Záclony byly roztažené, zlaté sloupy slunečního světla dopadaly na srovnané řady dřevěných židlí a vytvářely šachovnicový vzor. Dovnitř se vešlo sedmdesát až osmdesát zákazníků, a toho jasného pátečního rána se síň rychle plnila lidmi.

Malcolm Frazier dorazil s velkým předstihem. Chtěl to mít co nejdřív z krku. Zapsal se u čiperné recepční, která vesele přehlížela jeho nevrlost, vstoupil do prázdné síně a usadil se v první řadě, přímo pod pódiem pro licitátora. Seděl tam a bezmyšlenkovitě točil v silných prstech svým dražebním číslem. Ostatní dražitelé se pomalu scházeli a v jejich přítomnosti bylo pořád zjevnější, že Frazier nevypadá jako typický kupec starožitných knížek. Ostatní zákazníci rozhodně nepůsobili dojmem, že by zvládali vzepřít v lehu sto osmdesát kilo, uplavat na jeden nádech sto metrů pod hladinou nebo beze zbraně a jednou rukou zabít člověka. Přitom byl ale Frazier rozhodně nervóznější než ti krátkozrací a ochablí chlapíci kolem něj. V životě na aukci nebyl a měl jen velmi mlhavé tušení, jak se vlastně má chovat.

Prolistoval si katalog a někde uprostřed našel položku číslo 113. Jestli budou věci dražit v tom pořadí, v jakém jsou v katalogu, tak pámbu potěš, to tu asi zkejsne nadlouho. Seděl zpříma a strnule, koženou tašku položenou u nohou. Vypadal jako vytesaný z kamene, v obličeji měl víc hran než křivek. V druhé řadě za ním zůstalo neobsazené místo, protože přes jeho postavu nebylo vidět na pódium.

O téhle aukci mu dali vědět z Pentagonu mailem, který si přečetl na svém šifrovaném BlackBerry. Když ta zpráva dorazila, nakupoval zrovna na předměstí Las Vegas v supermarketu a popojížděl s vozíkem manželce za patami v oddělení mléčných výrobků. Podle zvukového signálu z BlackBerry hned poznal, že jde o nanejvýš důležitou věc. Při tom naléhavém zabzučení mu rázem vyschlo v ústech. Byl to podmíněný reflex: tenhle zvuk nikdy nevěstil nic dobrého.

Všechny elektronické informační zdroje už bůhvíjak dlouho pročesával nějaký dávno zapomenutý zpravodajský filtr ministerstva obrany a hledal kombinaci klíčových výrazů „1527“ a „kniha“. Tenhle filtr se teď zničehonic ozval a nějaký analytik poslal tu zprávu služebním postupem výš, aniž měl ponětí, proč by lidi z vojenské zpravodajské služby měla zajímat webová stránka o aukci nějakého starého foliantu.

Pro zasvěcence znalé tajemství Oblasti 51 byla ale tahle zpráva naprosto šokující. Našel se jediný chybějící svazek, jehla v kupce sena. Kde ta knížka po celé ty roky byla? Komu všemu prošla rukama? Znal někdo její tajemství? Mohl se o něm něco domyslet? Je na tomhle konkrétním svazku něco, co by mohlo ohrozit tajné poslání Oblasti 51? Začal rozruch: probíhala jedna schůze za druhou, řešily se plány, dokumenty se stěhovaly ze stolu na stůl, alokovaly a přesunovaly se zdroje. Operace Pomocná ruka byla na spadnutí a v Pentagonu vybrali samotného Fraziera, aby záležitost s aukcí vyřešil.

Místnost už byla skoro plná. Dražebníci dorazili a zaujali svá místa. Na pódium vystoupil dokonale oblečený Toby Parfitt, seřídil si mikrofon a srovnal si ostatní pomůcky. Po jeho levé ruce se usadil za stolem Martin Stein a dva další zkušení zaměstnanci oddělení knih a vytočili čísla dražitelů přihazujících na dálku. Se sluchátky přitisknutými k uším poklidně čekali na začátek dražby.

Po Tobyho pravé ruce se usadil Peter Nieve, aby mu asistoval. Šil sebou a nemohl se dočkat, až to vypukne. Hlídal si, aby byl licitátorovi blíž po ruce než ten nový asistent Adam Cottle, který začal v oddělení pracovat teprve před čtrnácti dny. Cottlovi bylo něco přes dvacet, měl krátké blond vlasy, masité prsty a tupý výraz v očích; člověk by ho odhadl spíš na řezníka než na obchodníka s knihami. Vypadalo to, že se jeho otec zná s vrchním ředitelem: řekli Tobymu, aby ho přijal, ačkoliv dalšího asistenta vlastně nepotřeboval. Cottle přitom neměl ani vysokou školu, ani žádnou praxi.

Nieve se s tímhle nováčkem vůbec nemazal. Měl teď konečně někoho, kdo byl ve firemním žebříčku ještě níž, a tak na něj delegoval ty nejotravnější a nejvíc ponižující povinnosti. Tenhle bezvýrazný chlapík ale vždycky jenom tiše pokýval hlavou a dal se do jakékoliv práce jako nějaký ponížený blbeček.

Toby se rozhlédl po publiku a odměřeným pokývnutím hlavy pozdravil stálé návštěvníky. Zaregistroval také několik nových tváří. Nejimpozantněji ze všech působil ten mohutný, svalnatý džentlmen, usazený přímo pod pódiem. Vypadal tam dost nemístně.

„Dámy a pánové, nadešel stanovený čas naší aukce. Jsem Toby Parfitt, váš dražebník, a mám tu čest vás přivítat na podzimní aukci agentury Pierce a Whyte, kde budeme dražit vybrané antikvární knihy a rukopisy, reprezentující široký výběr těch nejvybranějších cenností. Kromě jiných pozoruhodných nabídek budou dnes k dispozici skutečné poklady ze sbírek lorda Cantwella z jeho sídla ve Warwickshiru. Rád bych vás informoval, že rovněž přijímáme telefonické nabídky. Naši zaměstnanci jsou vám k službám a zodpoví všechny vaše dotazy. A nyní už dost průtahů: začneme.“

Otevřely se dveře a do sálu vstoupila pohledná asistentka. Ve výšce prsou stydlivě držela v bílých rukavičkách první aukční položku.

Toby spustil: „Položka číslo jedna je velmi pěkný výtisk přednášky The Unity of Art, kterou pronesl John Ruskin na výročním shromáždění Manchesterské umělecké školy v roce 1859. Kniha byla vydána v Oxfordu v roce 1870. Dražený výtisk je lehce zahnědlý, je v původním obalu a stane se cenným přírůstkem ve sbírce každého Ruskinova obdivovatele či uměleckého historika. Počáteční nabídka je stanovena na jedno sto liber.“

Frazier si odfrkl a v duchu se obrnil při představě, co ho ještě čeká.

V New Yorku bylo o pět hodin míň. Byla ještě noc, teprve za dvě hodiny mělo slunce začít prorážet mrazivou tmu nad East River. Spence a Kenyon se té noci usídlili na Long Islandu, na velkém parkovišti před obchodním domem Wal-Mart na Valley Stream. Už byli vzhůru – vstávali časně. V kuchyni obytného karavanu si uvařili kávu, usmažili vajíčka a slaninu a po snídani vyjeli, aby se dostali na Manhattan ještě před ranní špičkou. U dveří Willova domu byli o půl páté. Will už na ně čekal. Postával u obrubníku a třásl se zimou, ale zároveň to v něm vřelo po ranní hádce.

Pohádat se s Nancy zrovna ve chvíli, když kojila, to od něj nebylo zrovna dvakrát chytré. Došlo mu to ale teprve, az už byli v sobě. Uvědomil si, že dělá něco špatně, když najednou překřikoval vrnění a cucání svého syna a zaregistroval, že z tváře jeho ženy zmizel ten obvyklý výraz mateřské vyrovnanosti. Na druhou stranu ale slíbil, že Spencovi pomůže. Argumentoval tím, že ten let do Anglie přece odmítl, ale Nancy to moc neobměkčilo. Případ Posledních dnů pro ni byl minulostí a na Knihovnu je nejlepší zapomenout. Věděla, jak jsou dozorci nebezpeční. Měla v hlavě jen současnost a budoucnost. Měla dítě, které miluje, a manžela, o kterého se chce starat. Daří se jim dobře, ale to se může kdykoliv změnit. Vysvětlovala Willovi, ať si nehraje s ohněm.

Ale Will byl paličák. Popadl bundu a vyběhl z bytu. Jakmile to udělal, hned se cítil nanic. Jenže vrátit se pokorně zpátky a omluvit se – to by nesvedl. Teoreticky vzato mu bylo jasné, že manželství spočívá na kompromisech, ale neměl tu schopnost pod kůží. Třeba se to nikdy nedokáže naučit. Mumlal si pro sebe něco o pantoflích a ve výtahu zapíchl prst do tlačítka s takovou vervou, jako by chtěl někomu vypíchnout oko.

Nastoupil do karavanu a ve dveřích rovnou oznámil: „Dobře, že jsme se na tohle nesešli u mě doma.“

„Schytal jste to, pane Pipere?“ zeptal se Spence.

„Říkejte mi Wille, jo?“ odpověděl rozladěně. „Máte tu nějaký kafe?“ dodal a rozvalil se na pohovce.

Kenyon mu nalil, Spence zadal do GPS souřadnice a vyjel od chodníku. Mířili k obchodnímu domu Queens Mall. Will předpokládal, že tam budou moct bez větších komplikací zastavit.

Když tam dorazili, byla pořád ještě tma. Obchodní dům otvíral až za několik hodin, parkoviště bylo jako vymetené. Spence zaparkoval na okraji plochy. Na displeji mobilu měl pět čárek signálu, takže si o kvalitu spojení nemusel dělat starosti.

„V Londýně teď mají deset hodin. Jdu volat,“ oznámil Spence. Zvedl ze země kyslíkový přístroj a přejel na vozíku ke kuchyňskému stolu, kde se všichni usadili. Spence položil mobilní telefon před sebe na stůl a vyťukal mezistátní číslo. Operátor je přepojil na aukci a úřední hlas oznámil: „Tady Martin Stein z agentury Pierce a Whyte. Kdo volá, prosím?“

„Tady Henry Spence, volám z USA. Slyšíte mě dobře?“

„Ano, pane Spence, slyším vás čistě a zřetelně. Čekali jsme, že zavoláte. Nejlepší bude, když řeknete, o které položky máte zájem.“

„Jen o jednu, o číslo 113.“

„Rozumím. Předpokládám, že na tuhle položku dojde řada přibližně za dvě hodiny.“

„Mám telefon připojený na nabíječce a hovorné mě nezajímá, počkám.“

V Londýně zatím Frazier, ospalý po letu z Ameriky, sváděl boj s nevýslovnou nudou. Normální člověk by se v takové situaci neubránil grimasám, zívání nebo aspoň zavrtění, ale Frazier měl disciplínu v těle a ovládl se. Kolem něj defilovaly staré knížky jako na běžícím páse: tupá přehlídka lepenky, kůže, papíru a inkoustu. Dějepisné knihy, romány, cestopisy, básně, ornitologie, vědecké spisy, matematika, technika. Byl v sále jediný, koho nic z toho všeho nezajímalo ani za mák. Ostatní dražitelé mezi sebou sváděli tuhé bitvy, divoce se trumfovali v nabídkách a každý měl svůj charakteristický styl: někteří okázale mávali ve vzduchu dražebními čísly, jiní je naopak zvedali skoro nepostřehnutelně a stálí zákazníci dávali licitátorům najevo své úmysly už jen nenápadnými výrazy tváře, ostrým přikývnutím, cuknutím v obličeji, zvednutím obočí. V tomhle městě někteří lidi prostě nevědí, co s penězma, říkal si Frazier. On by nějakou takovouhle knížkou nanejvýš podložil nohu stolu, a tady za ni někdo licituje statisíce liber.

V New Yorku vysvitlo slunce a do karavanu se vlilo denní světlo. Stein jim dodával průběžné zprávy, jak aukce pokračuje. Už se to sice blížilo, ale Will byl netrpělivý: čas letí a on slíbil, že bude doma dřív, než bude muset Nancy do práce. Spence funěl, kašlal, nadechoval se z inhalátoru a tiše nadával.

Když ohlásili položku číslo 112, Frazier se vrátil k plnému vědomí. Pod tím návalem adrenalinu se mu zrychlil dech. Dražil se jakýsi starý foliant a v první chvíli si ho spletl s tím, kvůli kterému přiletěl. Toby na ten svazek pěl ódy a odrecitoval celý její latinský název jako básničku. „Položka číslo 112 je překrásný výtisk anatomického pojednání Raymonda de Vieusennes Neurographia universalis, hoc est, omnium corporis humani nervorum, vydaného G. W. Kuhnem ve Frankfurtu v roce 1670. Kniha obsahuje devětadvacet rytin na dobovém pergamenu. Některé stránky jsou drobně potrhané, ale jinak jde o pozoruhodný výtisk historického lékařského traktátu. Dražbu zahájíme na jednom tisíci liber.“

Následovala svižná série příhozů. O knihu mělo zájem několik dražitelů. Hlavním zájemcem byl nějaký obchodník usazený v zadní části sálu, podsaditý chlapík se šálou kolem krku. Během celého dopoledne se zaměřoval obzvláště na vědecké spisy. Teď si agresivně přisazoval po stolibrových příhozech. Když bylo po boji, knížka byla jeho za třiadvacet tisíc liber.

Martin Stein přišel k telefonu a oznámil do sluchátka: „Pane Spence, bude se dražit položka 113. Zůstaňte prosím u telefonu.“

„Tak, pánové, máme to tady,“ prohlásil Spence.

Will nervózně mrkl na hodinky. Zatím mu ještě zbývá čas. Třeba to domů stihne. Jinak by to vypadalo na rodinnou katastrofu.

Frazier z té knížky nespustil oči od momentu, kdy ji přinesli do aukční síně. I na tu dálku si byl naprosto jist, že to je jedna z nich. Pracoval v Knihovně už dvacet let a v tomhle by se nespletl. Přišel jeho čas. Celé dopoledne sledoval, jak probíhají dražby, a odkoukal, jak se přihazuje. Tak do boje, dodával si v duchu odvahy.

Toby o té knize mluvil s takovou procítěností, jako kdyby mu bylo osobně líto dát ji z rukou. „Položka 113 je unikátní kniha, ručně psaný deník, datovaný do roku 1527. Je nádherně vázaná v teletině a obsahuje přes tisíc listů prvotřídního velínu. Předsádka knihy byla zřejmě kdysi dávno opravena. Podle všeho se jedná o rozsáhlý soupis dat narození a úmrtí. Seznam nese zřejmý punc mezinárodnosti: je tu užito nejrůznějších evropských i orientálních jazyků. Svazek se nacházel v rodinném vlastnictví rodu Cantwellů snad už od šestnáctého století, ale jeho původ nelze blíže konkretizovat. Otázku jsme konzultovali s kolegy akademiky z Oxfordu a Cambridge, ale ohledně původu a účelu této knihy jsme nedošli ke shodě. Dovoluji si prohlásit, že pro nás zůstává tajuplnou hádankou. Je to ale rozhodně významná kuriozita, kterou si vám tímto dovoluji nabídnout za počáteční cenu dvou tisíc liber.“

Frazier zvedl své dražební číslo tak rázně, že Toby skoro nadskočil. Vždyť tenhle rozložitý chlapík strávil pod pódiem už skoro dvě hodiny a za tu dobu se skoro nepohnul.

„Děkuji vám,“ řekl Toby. „Nabídne někdo dva tisíce pět set liber?“

Z mrňavého reproduktoru mobilu, přepnutého na hlasitý poslech, slyšel Will Steina, jak mu oznamuje cenu dvou tisíc pěti set. Spence odpověděl: „Dobře, přijímám.“

Stein pokynul hlavou a Toby vzápětí oznámil: „Po telefonu jsme obdrželi nabídku dvou tisíc pěti set. Nabídne někdo tři tisíce?“

Frazier znepokojeně poposedl. Tiše doufal, že nebude muset s nikým soupeřit v nabídkách. Zvedl dražební číslo.

„Máme tu tři tisíce. Dá někdo tři tisíce pět set?“ Hned nato Toby ukázal prstem dozadu do sálu a poděkoval. Frazier otočil hlavu a uviděl, že ten podsaditý chlapík v šále přikyvuje. „Dá někdo čtyři tisíce?“ dodal Toby rychle.

Stein jim tlumočil cenu. „Nebudeme se s tím srát,“ pošeptal ostatním Spence. „Pět tisíc.“

„Nabízím pět tisíc,“ oznámil Stein k pódiu.

„Dobrá, výtečně,“ navázal Toby hladce, „dá někdo šest tisíc?“

Frazierem náhle projela vlna obav. Zatím má ještě spoustu munice, ale byl by radši, kdyby to proběhlo bez komplikací. Znovu zvedl číslo. „Máme tu šest tisíc, dá někdo sedm tisíc?“

Muž v šále odmítavě potřásl hlavou a Toby pohleděl směrem ke stolu s telefony. Stein hovořil, pak poslouchal. Pak znovu promluvil. Nakonec hrdě oznámil: „Nabízím deset tisíc liber!“

„Nabídne snad někdo dvanáct tisíc liber?“ zeptal se Toby odvážně.

Frazier v duchu zaklel, ale přihodil.

Spencovi se zpotily dlaně. Will sledoval, jak si je otírá do košile. „Nemám čas se s tím takhle mazat,“ řekl.

„Jsou to tvoje prachy,“ okomentoval to Will a usrkl kávy.

„Postrčíme to na dvacet tisíc, pane Steine.“

Po tomhle oznámení to v sále zašumělo. Frazier nevěřícně zamrkal. Cítil, jak ho v kapse u kalhot tlačí telefon, ale zatím bylo ještě předčasné ho vytahovat. Má ještě spoustu manévrovacího prostoru.

Tobyho ta situace zjevně uváděla v nadšení: maličko se usmál a knírek se mu nepozorovatelně pohnul vzhůru. „Skvělé. Dá někdo třicet tisíc?“

Frazier neváhal. Samozřejmě že přihazuje.

Za okamžik přišla reakce od stolu s telefony. Ohromený Stein oznámil: „Nabízím padesát tisíc liber!“

Mumlání v sále zesílilo. Stein a Toby si vyměnili nevěřícné pohledy. Toby si ale i v této situaci udržel neochvějný klid a oznámil prostě: „Jsme na padesáti tisících, nabídne někdo šedesát tisíc?“ Pokynul po straně Peteru Nievovi a šeptem mu řekl, ať přivede vrchního ředitele.

Frazier cítil, jak mu srdce buší až v krku. Zplnomocnili ho jít až do výše čtvrt milionu dolarů, což obnášelo nějakých sto padesát tisíc liber. Jeho šéfové předpokládali, že se cena může vyšplhat někam ke třem tisícům, takže se jim přidělená rezerva zdála víc než dostatečná. Na podmíněném účtu u agentury Pierce & Whyte měl přesně tuto částku a ani o penny víc. A teď už jsou skoro na polovině téhle sumy. Kdo mě to kurva přehazuje? uvažoval rozčileně. Důrazně zvedl dražební číslo.

Spence vypnul mikrofon mobilu a nahlas si stěžoval: „Chtěl bych vidět toho hajzla, co licituje proti nám. Kdo u čerta může být ochotný zaplatit takovouhle sumu za bichli, která vypadá jako stará matrika?“

„Třeba ten dotyčný taky ví, o co tu ve skutečnosti jde,“ odpověděl Will zlověstně.

„To nezní moc pravděpodobně. Ale nakonec… Alfe, co myslíš ty?“

Kenyon bezradně pokrčil rameny. „Možné to je, Henry. To je vždycky možné.“

„O čem to mluvíte?“ zeptal se Will.

„O dozorcích. Ti vrahouni z Oblasti 51 se to třeba mohli taky dozvědět. Doufám, že ne.“ A pak dodal: „Jdu zas přihodit.“

„Kolik má vlastně peněz?“ zeptal se Will Kenyona.

„Hromadu.“

„A do hrobu si to člověk nevezme,“ dodal Spence. Znovu zapojil mikrofon mobilu. „Pane Steine, nabídněte v mém zastoupení sto tisíc liber. Dochází mi trpělivost.“

„Mohu se ujistit, že jste řekl jedno sto tisíc liber?“ optal se chabě Stein.

„Je to tak.“

Stein zakroutil hlavou a hlasitě oznámil: „Přes telefon bylo přihozeno na jedno sto tisíc liber!“

Frazier viděl, že Toby přeladil z nadšení na podezřívavost. V tuhle chvíli mu to muselo docvaknout: na téhle knížce je něco, o čem neví.

„Nuže, pane,“ pronesl vyrovnaně Toby a upřel oči na Frazierův bojovný obličej, „máte snad zájem přihodit na sto dvacet pět tisíc liber?“

Frazier poprvé za celé dopoledne přikývl, otevřel ústa a řekl prostě: „Ano.“

Už byl téměř na povoleném limitu. Co se pamatoval, naposledy zažil něco, co by přirovnal k panice, ještě v době, když mu bylo jen něco málo přes dvacet. S komandem jemu podobných mladíků se tehdy vypravil na člunu k východnímu pobřeží Afriky a nějak se to nečekaně zvrtlo. Tehdy zažil, jaké to je tisknout se k zemi, obklíčený třicetinásobnou přesilou, a nechat na sebe střílet z granátometů nějakých zatracených povstalců. Teď se ale cítil hůř.

Vytáhl mobil a vytočil číslo ministra námořnictva, který v tu chvíli zrovna hrál ranní zápas squashe v Arlingtonu. Mobil, schovaný v šatně, chvíli vyzváněl, a potom Frazier uslyšel: „Tady Lester. Zanechte mi zprávu, ozvu se vám.“

Stein oznámil po telefonu novou cenu sto dvaceti pěti tisíc. Spence ho požádal, ať okamžik počká, a ztlumil mikrofon. „Je na čase to skončit,“ zabručel k ostatním. Will zareagoval pokrčením ramen. Jeho peníze to nejsou. Stein se vrátil k telefonu a oznámil: „Nabízím dvě stě tisíc.“

Když Stein ohlásil nabídku, Toby se musel pro uklidnění opřít oběma rukama o pultík. Vrchní ředitel agentury Pierce & Whyte, zachmuřený aristokrat s bílými vlasy, sledoval dění v sále z postranního křídla a nervózně poklepával bříšky prstů. Pak se Toby zdvořile obrátil na Fraziera s dotazem: „Přejete si zvýšit nabídku?“

Frazier vstal a vydal se do rohu místnosti, stranou od ostatních. „Potřebuju si zavolat,“ vypravil ze sevřeného hrdla. Při jeho hromotlucké postavě znělo to nejisté zakvičení až komicky.

„Chvilku počkáme, pane,“ ustoupil Toby.

Frazier se znovu zkusil dovolat ministrovi, pak vytočil číslo do Pentagonu, kde to zvedl zástupce ministra. Frazier toho nešťastníka zasypal lavinou naléhavého šepotu.

Toby chvíli trpělivě čekal, ale potom zopakoval dotaz: „Přejete si zvednout svou nabídku?“

„Moment!“ zařval Frazier.

Mezi dražiteli to zašumělo. Něco takového tu rozhodně nebylo obvyklé.

„Tak co, je to moje?“ zeptal se Spence do telefonu.

„Druhý dražitel zřejmě potřebuje něco konzultovat, řekl bych,“ odpověděl mu Stein.

„Tak mu řekněte, ať to nezdržuje,“ zasípěl Spence.

Fraziera poléval studený pot. Viděl, že jeho mise je před krachem – ale v Pentagonu se s možností nezdaru nepočítalo. Byl zvyklý řešit všechny problémy kombinací promyšlené síly a hrubého násilí, ale tady, ve snobském sále uprostřed Londýna a mezi rozkynutými bibliofily, mu jeho obvyklé postupy byly k ničemu.

Stein zvedl obočí, aby signalizoval, že dražitel na telefonu je netrpělivý.

Toby vyhledal očima přísný pohled vrchního ředitele. V tichosti se dorozuměli kývnutím hlavy. Je rozhodnuto. „Pokud nezazní vyšší nabídka, budu muset tuto dražbu uzavřít na dvou stech tisících liber.“

Frazier se snažil varování ignorovat a dál cosi naléhavě šeptal do telefonu.

Toby melodramaticky zvedl ruku s kladívkem – výše než obvykle. Pomalu, zřetelně a hrdě pronášel: „Dámy a pánové, poprvé, podruhé, a prodáno dražiteli po telefonu za dvě stě tisíc liber!“

Tobyho kladívko dopadlo na desku stolku. Dutý zvuk úderu, který zakončoval dražbu, se rozlehl o okamžik dříve, než se Frazier stihl otočit a vykřiknout: „Ne!“

(6)

Frazier zuřivě rázoval sem a tam po Kensington High Street. Chodníky byly plné lidí, ale on na ně nebral ohledy: byl jako rozjetý parní válec a ostatním chodcům nezbývalo, než se mu klidit z cesty. Horečně se snažil dovolat nadřízeným. Je nutné začít vzniklou situaci řešit, dát dohromady nějaký plán. Když se konečně dovolal ministru Lesterovi, začal vedle něj dělat kravál autobus linky 27 a nebylo rozumět vlastnímu slovu. Frazier se musel uklidit do ticha blízké lékárny.

Pak se vynořil zpátky do hluku ulice, pěsti zasmušile vražené v kapsách pláště. Byl pátek po poledni, slunečno, čas oběda. Všichni kolem se zdáli být v nejlepším rozpoložení, ale pro něj to neplatilo. Pokyny, které dostal, mu přišly k ničemu: má prý improvizovat a nepřekročit přitom britské zákony – čímž mu nejspíš chtěli nenápadně sdělit, že se při jejich překračování hlavně nesmí nechat chytit.

Vrátil se do sídla agentury Pierce & Whyte, potloukal se u recepce a občas zabrousil do aukční síně. Konečně bylo po aukci. Toby si ho všiml a bylo zřejmé, že se chce setkání s rozzlobeným dražitelem vyhnout. Ale než dokázal vyklouznout dveřmi pro zaměstnance, Frazier byl u něj.

„Potřebuji si s vámi promluvit o tom maníkovi, co mě přeplatil s položkou 113.“

„To byl souboj, viďte?“ zareagoval Toby diplomaticky. Pak se významně odmlčel. Možná doufal, že když bude dělat drahoty, dozví se, proč na tom všem Frazierovi tolik záleží. Frazier ale naléhal dál.

„Dáte mi jeho jméno a telefon?“

„To bohužel nesmíme. Bylo by to proti našim firemním pravidlům – musíme dodržovat diskrétnost. Nicméně pokud si to budete přát, mohu předat vaši adresu vítěznému dražiteli a bude na něm, zda se na vás rozhodne obrátit.“

Frazier to zkusil ještě jednou, a nakonec Tobyho přivedl do očividných rozpaků, když navrhl, že by mu za jeho námahu nezůstal dlužen. V tu chvíli šel právě kolem Martin Stein. Toby toho využil, stručně se omluvil a začal se věnovat Martinovi. Frazier se snažil nenápadně poslouchat, o čem ti dva mluví, a pochytil, jak Stein říká: „Rozhodně trval na tom, abychom mu ten svazek poslali ještě dnes večer kurýrem do New Yorku. Řekl, že našemu zaměstnanci zaplatí letenku první třídy tam i zpět a ubytování v hotelu. Už má dokonce zamluvené sedadlo na dnešní let BA 179.“

„Já tam s tím rozhodně neletím!“ zareagoval na tu zprávu Toby.

„Ani já. Už mám naplánovanou večeři,“ řekl nevrle Stein.

Toby zahlédl na druhé straně místnosti své dva asistenty a zamával na ně. Nieve byl z té dražby Cantwellovy knihy celý pryč, ale Cottle vypadal netečně jako vždycky. „Potřebuji, aby někdo z vás dopravil dnes tu knihu z roku 1527 do New Yorku.“

Cottle se očividně chystal něco říct, ale Nieve byl rychlejší. „Kristapána, já bych to hrozně rád vyřídil, Toby, to mi věř, ale bohužel nemám platný pas! Chystal jsem si zařídit nový, ale ještě jsem to nestihl.“

„Já to tam vezmu, pane Parfitte,“ nabídl se rychle Cottle. „Stejně na víkend nic nemám.“

„Už jste někdy v New Yorku byl?“

„Jo, jednou. Na školním výletě.“

„Tak dobrá. Je to na vás. Zákazník je srozuměn s tím, že na Kennedyho letišti budete muset zaplatit příslušné clo. Zaúčtujeme tu částku společně s platbou za knihu. Poletíte první třídou a budete ubytován v přepychovém hotelu, takže špatně se mít nebudete. Zákazník je očividně opatrný – po příletu si u přepážky BA vyzvednete dopis. Tam najdete doručovací adresu.“

„První třídou!“ zavyl teatrálně Nieve. „Do háje! Ty se teda máš, Cottle. Můžeš mi bejt vděčnej.“

Frazier se nenápadně vytratil do vstupní haly. Slečna v recepci balila brožury a podpisové archy. „Chtěl bych poslat pár slov díků tomu mladíkovi, co tu pracuje – jmenuje se Cottle. Moc mi pomohl. Byla byste tak laskavá a řekla mi jeho celé jméno?“

„Adam Cottle,“ odpověděla. Očividně ji překvapilo, že někdo tak bezvýznamný jako mladý Cottle by mohl být užitečný zákazníkům. Frazier teď věděl všechno, co potřeboval.

O několik hodin později seděl Frazier v taxíku a mířil na letiště Heathrow. Cestou hltavě spolykal tři hamburgery Big Mac, protože McDonald’s byla na celé High Street jediná restaurace, ke které měl důvěru. Adam Cottle jel v tu chvíli v jiném taxi a měl asi sto metrů náskok, ale Frazier se nebál, že by toho mladíka mohl ztratit. Dobře věděl, kam jede a co s sebou veze.

Zavolal předtím službě v Oblasti 51 a požádal o spěšné zjištění informací: Adam Cottle, přibližný věk 25 let, zaměstnanec aukční agentury Pierce & Whyte, Londýn, Anglie.

Do deseti minut mu zavolali zpátky: „Našli jsme vám ho. Adam Daniel Cottle, bydliště Alexandra Road, Reading, Berkshire. Narozen 12. března 1985.“

„A kdy zemře?“ zeptal se Frazier.

„Co byste tak hádal, šéfe? Dneska. Ten váš mládenec to dneska balí.“

Ani mě to nepřekvapuje, pomyslel si Frazier unaveně.

(7)

Will podal tchánovi talíř se zelenými fazolkami. Ten si jich pár nabral na vidličku a usmál se. Byly přesně tak, jak je měl nejradši, omaštěné máslem a křehké na skus. Bodejť, vždyť je taky vařila jeho žena. Mary připravovala všechno, co bylo na stole, dokonce i chléb. Zatímco se ostatní ještě rozplývali nad Phillipem, ona v kuchyni vybalila připravené jídlo, přihřála je a rozdělila na talíře.

Novopečení prarodiče Lipinští se svého vnuka nemohli nabažit. Nebylo jim zatěžko jet v pátek večer autem tři čtvrtě hodiny z Westchesteru až na jižní Manhattan, aby se s ním potěšili.

Mary ale svoji už tak dost zaměstnanou dceru nechtěla obtěžovat s vařením, a přivezla lasagne i se všemi parádičkami okolo. Joe přispěl vínem. Phillip byl vzhůru a v dobrém rozpoložení. Prarodiče si připadali jak v sedmém nebi.

I když to byla večeře v úzkém rodinném kruhu, Mary byla ve večerních šatech a zašla si ke kadeřníkovi. Teď pobíhala po stísněné kuchyňce v závanech parfému a vlasového spreje. Vypadala jako těžší a zakulacenější verze dcery, přesto kupodivu působila přitažlivě a mladistvě. Joe se svou kučeravou, neuspořádanou hřívou bílých vlasů vypadal jako nějaký šílený vědátor, když lezl po čtyřech po zemi a snažil se rozesmávat vnuka.

Nancy a Will seděli na pohovce. Udržovali mezi sebou odstup, neusmívali se a pevně svírali skleničky s vínem. Lipinským muselo být úplně jasné, že přišli na návštěvu do rozhádané domácnosti, ale snažili se ze všech sil rozjasnit náladu.

Joe se přitočil ke své ženě, dolil si vína, pak jí nenápadně poklepal na záda a beze slov se jí zeptal zdvižením obočí. Tiše mlaskla jazykem a zašeptala: „Není to snadný, to víš. Už se nepamatuješ?“

„Já si pamatuju jen to dobrý,“ odpověděl a dal jí letmou pusu.

Při večeři si Mary všimla, že Will solí jako zjednaný. „Wille, vždyť jsi to ještě ani neochutnal!“

Pokrčil rameny. „Mám všechno rád slaný.“

„Musím každou chvíli doplňovat slánku,“ poznamenala Nancy vyčítavě.

„To asi nebude zrovna zdravý,“ přidal se Joe. „Jak jsi na tom s krevním tlakem?“

„Co já vím,“ odpověděl Will podrážděně. „Nikdy jsem s ním neměl žádný problém.“

Na společenské řeči u večeře neměl náladu a dával to jaksepatří najevo.

Nancy z té aukce žádnou radost neměla, a když nad tím teď uvažoval, bylo mu jasné, že jí o tom neměl vůbec nic vykládat. Celý den mu rozzlobeně vyčítala, že se nechal zaplést do věcí, do kterých mu nic není. Když se zmínil, že si s těmi lidmi domluvil na noc schůzku u nich doma, byla to pro ni poslední kapka.

„Tys souhlasil s tím, že přijdou sem ke mně domů a budou tady vysedávat, když Philly spí hned za dveřmi?“

„Jsou to neškodní dědulové. Jen se staví a za chvilku zas vypadnou. Slibuju, že nevzbudí ani tebe, ani malýho.“

„Ty ses snad dočista zbláznil.“

A pak už to šlo jen z kopce.

„Tak jak to jde v práci, drahoušku?“ zeptal se Joe své dcery.

„Jednají tam se mnou, jako kdybych byla po lobotomii. Dostávám na starost samé blbosti. Copak je to nějaká nemoc, když ženská porodí?“

„Já jsem ráda, že tě šetří,“ řekla jí matka. „Máš malé dítě.“

„Jako bych slyšela svou nadřízenou,“ prohlásila Nancy s hořkostí v hlase.

Joe se pokusil dodat jí trochu naděje. „Určitě bude za čas zase všechno tak, jak ti to bude vyhovovat.“ Když na to Nancy nijak nezareagovala, obrátil se na zetě. „U tebe je ve výslužbě všechno v pohodě, Wille?“

„Ale jo. Samá zábava,“ odvětil Will sarkasticky.

„No, jsi můj vzor. Za pár let nás s Mary taky čeká důchod, tak se musíme přiučit.“

Will měl všivou náladu. V duchu se v té poznámce chvíli vrtal, převracel ji naruby a hledal, jestli se v ní neschovává nějaká nenápadná urážka. Nakonec to ale nechal plavat.

Když Lipinští odešli, Nancy se chvíli motala kolem kolébky a pak se začala chystat do postele. Na Willa ani nepromluvila, snažila se mu vyhýbat, ignorovala ho. Tohle imaginární vyhoštění z bytu ale mělo háček: doma měli i beztoho málo místa.

Když vylezla v krátké noční košilce z koupelny, byla po sprše celá zrůžovělá. Paže měla ale zkřížené přes prsa a Willa zpražila pohledem. Seděl u televize. Její kypré poprsí se dmulo pod pažemi. Willa na okamžik napadlo, že to Nancy moc sluší, ale pak si uvědomil její výraz ve tváři a veškerá naděje ho přešla. „Nevoď mi sem ty lidi, prosím tě.“

„Budou pryč raz dva. Ani si nevšimneš, že se stavili,“ odpověděl umíněně. Nemínil ustoupit. To prostě není jeho styl.

Zacvakly za ní dveře od ložnice. Nebýt toho, že dítě už spalo, nejspíš by jimi bouchla. Will zabloudil zrakem od obrazovky ke skříňce pod televizí, kde měl obřadně schovanou svou poslední láhev skotské. Tiše si představil, jak skříňku otvírá a nalívá si imaginárního panáka.

(8)

Let BA 179 se připravoval k přistání na Kennedyho letišti. Palubní personál kontroloval pasažéry v první třídě. Mladý Cottle si po celý let udržoval svůj zavedený bezduchý výraz. Vypadalo to, že je zcela imunní vůči všem zázrakům, které mu British Airways nabízely: z klidu ho nevyvedlo šampaňské, kabernet, pečený bažant s třešňovou omáčkou, čokoládoví lanýži, premiérové filmy ani sedadlo s lůžkovou úpravou a přikrývka s prachovým peřím.

V zadní části téhož letadla stál právě Malcolm Frazier dlouhou frontu na toaletu. Po šesti hodinách strávených na úzkém sedadle v prostřední řadě byl celý zdřevěnělý a na nejvyšší míru podrážděný. Celá tahle akce byla zatím jedno velké fiasko a nadřízení mu už dali jasně najevo, že to musí nějak vyřešit na vlastní pěst.

A přitom se to všechno pořád víc komplikuje. Zprvu to vypadalo, že je potřeba prostě jenom zabezpečit tu knihu. Teď je z toho vyšetřování, kdo za ni byl ochotný vyklopit takovou nehoráznou hromadu peněz a proč. Frazier dostal za úkol nespustit knihu z očí a zjistit odpovědi na všechny otázky. Jako obvykle byl zplnomocněn krýt svou činnost všemi dostupnými způsoby. Samozřejmě všechno mělo tu nejvyšší důležitost a Frazierův šéf už teď dostával skoro hysterické záchvaty, to už byl jenom obvyklý folklor. Ministr Lester chtěl být okamžitě vyrozuměn o každé maličkosti.

Frazierovi to všechno lezlo pěkně na nervy. Měl náladu, že by vraždil.

Před nástupem na palubu letadla chtěl vypadat nenápadně; Cottle by si ho v letadle mohl všimnout a třeba by mu to vrtalo v hlavě. Raději k němu proto sám přistoupil hned u terminálu na letišti v Heathrow. Zabije aspoň dvě mouchy jednou ranou, stejně se ho potřebuje na něco zeptat. Cottle postával ve frontě do první třídy.

„Zdravíčko!“ zahlaholil na něj Frazier s falešnou bodrostí. „Copak vy tady? Pamatujete si mě? Byl jsem na té aukci dneska.“

Cottle na něj úkosem pohlédl. „Jistěže, pane. Pamatuji si vás.“

„To bylo něco, žejo?“

„To ano, pane. Velmi dramatické.“

„Koukám, že letíme společně! To je náhodička.“ Ukázal prstem na mladíkovo příruční zavazadlo. „Vsadím se, že uhodnu, co tam máte.“

Cottle očividně trochu znejistěl. „Ano, pane.“

„Mám nějakou šanci dozvědět se, komu to vezete? Víte, pořád o to mám velký zájem, a třeba bych se s tím vaším zákazníkem mohl nějak dohodnout.“

„Bohužel to není v mé pravomoci, pane. Firemní pravidla, chápete.“ Reproduktory vyzvaly k nástupu cestujících do první třídy. Cottle zamával na Fraziera letenkou a řekl: „Přeji příjemný let, pane.“

Jakmile zabzučel domovní zvonek, Will vystartoval z pohovky jako blesk. Nechtěl, aby zvonili víckrát. Bylo krátce před jedenáctou, takže dorazili přesně podle dohody. Čekal na ně venku na chodbě, hned u výtahu, aby je včas upozornil, ať jsou potichu. Výtahové dveře se otevřely a Will se polekal, když uviděl Spencovu shrbenou postavu, jak sedí v červené trojkolce pro invalidy s kyslíkovým přístrojem na nosiči. Nad ním se skláněl Kenyon.

„Doufám, že to nedělá kravál,“ řekl Will nervózně.

„To není harley,“ odpověděl pohrdavě Spence a s tichým zabzučením vyjel.

Sesedli se ve Willově mrňavém obývacím pokoji. Šetřili slovy, tu a tam něco šeptem prohodili a sledovali potichu puštěné televizní zprávy. Kenyon si předem ověřil, že let BA 179 dorazil včas. Chvíli zabere pasová a celní kontrola na letišti a pak taky cesta taxíkem, ale stejně čekali, že kurýr dorazí každou chvíli.

Frazier použil služební průkaz, takže ho kontrola nezdržela. V příletové hale postávalo hodně lidí, kteří tu čekali na pasažéry. Byl mezi nimi i agresivně vyhlížející muž v koženém kabátě s vycpávkami. Měl strniště a kulhal. To byl DeCorso, Frazierův podřízený. Beze slova mu předal kožené pouzdro. Jakmile Frazier ucítil v ruce svoje nádobíčko, hned byl klidnější. Zasunul zbraň do prázdné tašky, do té, ve které měl přivézt vydraženou knihu.

DeCorso stál vedle něj jako socha. Frazier věděl, že tohohle chlapa na nějaké zbytečné řeči neužije. Dělal s ním dlouho a znal ho, DeCorso je nemluva. Ale když mu dal nějaký rozkaz, splnil ho vždycky do písmenka. Navíc byl Frazierovi zavázaný. Tehdy po zdravotní dovolené ho přijali zpátky do Oblasti 51 jedině díky Frazierově přímluvě. Koneckonců se předtím dvakrát nevyznamenal.

Will Piper to do DeCorsa našil, šli na něj ve skupině, čtyři na jednoho, měli ho na dosah, ale tenhle obyčejný agent FBI je dokázal všechny sejmout. Do služby se mohl DeCorso vrátit až za pěkných pár měsíců. Stehenní kost měl sešroubovanou, přišel o slezinu a do smrti ho čekaly preventivní injekce pneumovaxu. Ostatní tři skončili v plné pracovní neschopnosti a jeden přijímá potravu trvalou žaludeční sondou. Jako šéf týmu velel tehdy DeCorso totální blamáži.

Fraziera nic nenutilo brát ho zpátky, ale udělal to.

Čekali. Když se v hale konečně objevil Adam Cottle s kufrem na kolečkách a s výrazem nadšeného turisty ve tváři, Frazier směrem k němu kývl bradou a řekl: „To je on.“ Pak se hned schoval za DeCorsova široká záda, aby si ho Cottle nevšiml. Ten přešel halou k informacím British Airways, vyzvedl si obálku a vydal se k východu.

„Parkuju hned u chodníku, za taxíkářským štaflem. Postavil jsem si k autu policajta, aby mi ho neodtáhli.“

Frazier také přerušil mlčení. „Jdeme. Já teď najdu toho čuráka, co mě na dražbě přeplatil.“

Sledovali žlutý taxík na Van Wyckovu dálnici. Doprava nebyla hustá, takže si drželi cíl pohodlně a bez stresů v dohledu. DeCorso oznámil, že taxi míří tunelem na Manhattan. Frazier nad tím pokrčil rameny, unaveně se protáhl a zamumlal: „To je fuk.“

Taxík Cottla vysadil uprostřed bloku. Mladík řekl řidiči, ať na něj počká. Vystoupil a na chodníku ještě jednou zkontroloval adresu podle papíru. Pak teprve vešel do vstupní haly obytného domu.

„Mám jít za ním?“ zeptal se DeCorso. Zastavili u protilehlého chodníku kousek od taxíku a čekali ve voze.

„Ne. Ten taxíkář na něj čeká,“ zabručel Frazier. „Vyjeď mi seznam všech obyvatel toho baráku.“

DeCorso otevřel laptop a připojil se šifrovaným spojením na služební servery. Zatímco ťukal do klávesnice, Frazier zavřel oči. Tiché klapání tlustých prstů do kláves ho uspávalo.

„Kristepane!“ vykřikl DeCorso.

„Co je?“ zeptal se vyplašeně Frazier.

DeCorso mu místo odpovědi podal laptop. Frazier se snažil zaostřit rozespalý zrak na výpis jmen. Nedařilo se mu to. „Tak co je?“

„Tam dole. Nevidíte?“

A pak to uviděl. Will Piper. Byt 6F.

Frazier si začal hníst tvář, jako by formoval kus hlíny. Pak spustil příval nadávek. „To je kurva k posrání. Will Piper! Jako kdybych to těm debilům v Pentagonu neříkal, že je blbost ho pouštět!“ V duchu si vybavil obrázek Willa, žoviálně rozvaleného v přepychové kabině Lesterova ministerského letadla, jak ve třináctikilometrové výšce samolibě popíjí skotskou a diktuje si podmínky. Při té vzpomínce ho zaplavila vlna ještě silnějšího vzteku.

„Jojo, říkal jste jim to.“

„A teď se nám tu zase sere do našich věcí.“

„Šéfe, já si do něj dám jednu ránu, co vy na to?“ DeCorso skoro prosil. Držel se za pravé stehno. Místo, kde mu Willova kulka rozdrtila kost, ho pořád bolelo.

„Vždyť víš, že je za horizontem.“

„To ještě neznamená, že ho nemůžu pěkně osolit.“

Frazier ho ignoroval. V duchu už spřádal plány a eventuality. Bude muset vyřídit nějaké telefonáty. Tohle je potřeba pošoupnout k rozhodnutí na vyšší místa. „Agent FBI ve výslužbě, co bydlí v takovýmhle domě, nebude mít jen tak tři sta tisíc babek na aukci. Dělá zástěru někomu jinýmu. Musíme to prošťouchnout, ale opatrně.“ Podal počítač DeCorsovi zpátky. „Zkurvenej Will Piper!“

Mladý Cottle v tu chvíli seděl strnule v bytě uprostřed cizího města a vyměňoval si šeptem zdvořilosti s poněkud smíšeným trojlístkem. Proti němu seděl nemocný tlusťoch na invalidním vozíku a jeho stejně geriatrický kamarád. Trojici doplňoval mladší muž, který působil hrozivě a měl urostlou postavu.

Will si říkal, že tenhle mladík si mezi nimi asi připadá spíš jako překupník drog než jako prodejce antikvárních knih.

Cottle otevřel zdrhovadlo tašky a vytáhl mohutnou měkkou kostku. Kniha byla pečlivě zavinutá do bublinkové fólie. Muž na vozíku dychtivě natáhl ruce jako malé děcko a Cottle mu balík poslušně podal. Kniha byla pro Spence příliš těžká, musel si ji hned odložit do klína. Opatrně rozbaloval fólii a nechával ji padat na podlahu.

Will sledoval, jak se jednotlivé vrstvy plastu odvíjejí jako slupky cibule. Kožená vazba byla blíž a blíž. Navzdory vážnosti okamžiku Willa napadlo, že musí dát pozor, aby Kenyon nestoupl na bublinkovou fólii a nevzbudil salvou praskání Phillipa.

Spence odstranil poslední vrstvu obalu, opatrně rozevřel desky knihy a zahleděl se na první stránku. Užíval si ji, vychutnával si ji. Kenyon se mu naklonil přes rameno a tichounce zašeptal: „Ano.“

Will se nezkoušel podívat zblízka. Inkoustové škrábanice na pergamenu byly z jeho pohledu tak husté, že se slévaly a viděl v podstatě jen černý list. Vidět ta rukou psaná jména bylo pro něj něco dočista jiného, než když je četl napsané moderními neosobními řezy písma v Shackletonově počítačové databázi. Tyhle stránky kdysi zaplnil nějaký člověk a musel kvůli tomu stotisíckrát namočit psací brk do kalamáře s inkoustem. Na co asi tak mohl při psaní myslet? Kdo to byl? Jak mohl něco takového dokázat?

Pak Cottle narušil kouzlo okamžiku. Ve tváři vypadal sice hloupě, ale vyjadřovat se uměl. „Nasadili na ten svazek experty. Odborníky z nejlepších univerzit. Nikdo nemá tušení, co to je nebo kde se to vzalo. Byli schopni jenom říct, že jde o soupis narození a úmrtí, což je očividné. Zajímalo by nás, jestli o původu této knihy nemáte nějaké informace vy.“

Spence a Kenyon zvedli oči zároveň. Spence mlčel, a tak zůstala odpověď na Kenyonovi. Vyjádřil se diplomaticky a mlhavě. „My se o toto historické období velice intenzivně zajímáme. Na počátku šestnáctého století se udála řada fascinujících událostí. Tento svazek je unikátní a budeme se jím podrobně zabývat. Pokud nalezneme odpovědi na vaše otázky, rádi vám dáme vědět.“

„Budeme vám zavázáni. Vzbudilo to samozřejmě naši zvědavost. Na to, že jde o knihu s nejasným účelem, jste za ni zaplatili značnou částku.“ Cottle přejel pohledem místnost. „To je váš byt, pane?“

Will na něj vrhl podezřívavý pohled. Ty jeho poznámky mu celou dobu připadaly nějaké zvláštní.

„Jo. Můj.“

„A vy jste rovněž z New Yorku, pane Spenci?“

Spence se z přímé odpovědi vykroutil. Řekl jen: „My jsme ze západu,“ a hned změnil téma hovoru. „Víte, co mě napadlo? Vlastně nám s něčím můžete pomoci.“

„Jak, prosím?“

„Povězte nám něco o tom prodejci, o panu Cantwellovi.“

„Já pracuji u firmy teprve krátce, ale pokud vím, je naším typickým klientem: má rozsáhlé pozemky, ale s hotovostí je to horší. Můj nadřízený, Peter Nieve, navštívil sídlo Cantwellů, když revidoval zásilku. Je to staré venkovské sídlo ve Warwickshiru. Rod Cantwellů je vlastní už po celá staletí. Lord Cantwell byl sice přítomen, ale Nieve jednal hlavně s jeho vnučkou.“

„A řekli mu k té knize něco?“

„Pokud vím, tak ne. Vlastnili ji odjakživa, alespoň co lord Cantwell pamatuje. Má za to, že byla rodinným majetkem po generace, ale žádné historky se k ní nevztahují. Myslí si, že to mohla být nějaká městská matrika. Vzhledem k tomu, kolik jazyků se v tom foliantu vyskytuje, by člověk řekl, že je to spíš matrika nějakého kontinentu. Lordovi na té knize nijak zvlášť nezáleželo. Zato jeho vnučka k ní očividně měla zvláštní vztah.“

„Proč?“ zajímal se Spence.

„Říkala Peterovi, že ji ta kniha vždycky přitahovala. Neuměla to vysvětlit, ale cítila, že je na ní cosi zvláštního, a nechtěla ji prodat. Ovšem lord Cantwell byl jiného názoru.“

Spence knihu zavřel. „A to je všechno? O jejím původu nedokázali říct nic?“

„Pokud je mi známo, tak ne.“

„Na té aukci byl ještě jeden zájemce,“ podotkl Spence.

„Ještě jeden vážný zájemce,“ upřesnil Cottle.

„Kdo to byl?“

„Takové věci nesmíme sdělovat.“

„Jaké byl národnosti?“ zeptal se Kenyon. „Alespoň to byste nám prozradit mohl.“

„Byl to Američan.“

Když se Cottle rozloučil, Will utrousil: „Ten byl nějak zvědavej, všimli jste si?“

Spence se zasmál. „Jsou na nervy z toho, že o té knize někdo může vědět víc než oni. Nejspíš je drásá, že ji asi prodali pod cenou.“

„To teda prodali,“ řekl Kenyon.

„A licitoval proti tobě nějaký Američan,“ podotkl Will.

Spence potřásl hlavou. „Hlavně doufám, že to nebyl nějaký hajzlík z Nevady. Musíme dávat pozor. Opatrnosti není nikdy dost.“ Poklepal ukazováčkem na desku knihy. „Co, Wille? Chceš se podívat?“

Will zvedl knihu Spencovi z klína a posadil se s ní na pohovku. Pak svazek náhodně rozevřel a na pár minut se ztratil v litanii dávno prošlých životů, v knize duší.

(9)

Cottle nastoupil do čekajícího taxi a řekl řidiči, ať ho odveze do hotelu Grand Hyatt, kde měl rezervované apartmá. Chystal se, že si dá rychlou sprchu a pak vyrazí do města. Než ho skolí únava po neobvykle dlouhém pracovním dni, snad zvládne prolítnout jeden dva noční podniky. Ještě z taxíku zatelefonoval do firmy Tobymu Parfittovi a nechal mu na záznamníku stručný vzkaz, že zásilku v pořádku předal. Potřeboval vyřídit ještě jeden telefonát, ale to bude muset počkat do hotelu, až bude sám.

Frazier se musel pohotově rozhodnout. Má sledovat kurýra a pokusit se vytěžit z něj případné důležité informace, nebo jít rovnou pro Pipera a pro knihu? Nebyl si ale jist, jestli je Piper doma sám. Kdyby do toho bytu vrazil násilím, co ho může uvnitř čekat? Jestli na sebe dnes ještě ke všemu poštve policii, pořádně si to odskáče.

Zrovna teď by potřeboval zapojit ještě jednu skupinu, ale bude se bez ní muset obejít. Nakonec dal na svůj instinkt, podpořený znalostí Cottleova data úmrtí, a rozhodl se pustit nejprve za kurýrem. DeCorso nastartoval a vyjel. Frazier zvedl oči k osvětleným oknům v šestém podlaží a mlčky si slíbil, že se sem ještě vrátí.

Taxi dovezlo mladíka do centra. Z vyvýšeného vstupu hotelu Hyatt na Vanderbilt Avenue sjel eskalátorem dolů do vstupní haly. Zatímco se zapisoval do seznamu hotelových hostů, Frazier a DeCorso ho sledovali od výtahů. Věděli, že se k nim musí vrátit.

Frazier pošeptal DeCorsovi: „Nažeň mu strach, ale nemusíš ho rovnou mlátit. Ten promluví. Je to jenom poslíček. Zjisti, co ví o Piperovi a o důvodech, proč tu knihu koupil. Zeptej se, jestli v tom bytě nebyl ještě někdo. Ty už budeš vědět.“

DeCorso souhlasně zabručel a Frazier se včas uklidil do baru, aby si ho Cottle nevšiml.

Poručil si pivo, sedl si k prázdnému stolu a pomalu upíjel. Když byl s pitím v polovině, zazvonil mu telefon.

Volal mu jeden podřízený z operační místnosti a byl rozrušený. „Zrovna jsme zjistili nějaké informace o vašem cíli, o Adamu Cottleovi.“

Fraziera jen tak něco nepřekvapilo, ale to, co se teď dozvěděl, ho dočista vyvedlo z míry. Ukončil rozhovor stručným a rozzlobeným: „Dobře.“ Potom chvíli zíral na mobil a váhal, jestli má zavolat DeCorsovi. Položil telefon na stůl a několika hlty dorazil své pivo. Teď už je nejspíš stejně pozdě odvolávat akci. Nechá to běžet. Třeba ho to přijde draho, ale už to musí nechat běžet. Osud je zatracená věc, pomyslel si. Nejzatracenější věc na světě.

DeCorso nastoupil s Cottlem do výtahu a zvedl oči ke stropu, kde, jak předpokládal, bude instalovaná bezpečnostní kamera. Jestli něco půjde šejdrem, policie projde všechny ostatní lidi, co použili výtah, a pak se stoprocentně soustředí na něj. Ale bylo mu to fuk. Neexistuje. Ani jeho tvář, ani jeho otisky prstů nejsou k dohledání v žádné jiné databázi než v jeho osobním spisu v Groom Lake. Všichni dozorci jsou mimo systém. Ať si ho klidně hledají. Budou hledat ducha.

Cottle navolil poschodí a zdvořile se zeptal DeCorsa: „Kam jedete?“

„Taky tam,“ odpověděl DeCorso.

Oba vystoupili v jednadvacátém podlaží. DeCorso předstíral, že hledá klíč od pokoje, a opozdil se. Cottle se podíval na ukazatele a pustil se doleva. Chodba byla dlouhá a liduprázdná. Mladík, za sebou kufr na kolečkách, vypadal uvolněně. Svobodný kluk s úhradou cestovních výloh a volným večerem.

Cottle zasunul pokojovou kartu do štěrbiny ve dveřích a zelené světýlko zámku zamrkalo. Stál ještě s kufrem ve dveřích, když za sebou něco zaslechl a otočil se. Spatřil, jak se k němu rychle blíží ten chlapík z výtahu. „Co chcete?“ zareagoval ostře.

DeCorso za nimi kopnutím přibouchl dveře a rychle řekl: „Tohle není loupež. Potřebuju s vámi mluvit.“

Cottle kupodivu nevypadal vystrašeně. „Nepovídejte. Tak odsud napřed koukejte vypadnout, a jestli se mnou chcete mluvit, zavolejte mi telefonem. Jste snad hluchej? Koukejte sakra mazat.“

DeCorso nevěřil vlastním uším. Podle všech pravidel by se měl ten mladík sesypat, prosit o milost, vytahovat peněženku. On se ale sebejistě bránil.

Zkusil se držet původního scénáře. „Řekněte mi všechno, co víte o Willovi Piperovi – tom muži, se kterým jste se před chvílí setkal.“

Cottle upustil zavazadlo na podlahu a několikrát sevřel a rozevřel pěsti, jako kdyby si je procvičoval pro očekávanou výměnu názorů. „Podívejte, nemám ponětí, co jste zač, ale buďto odsud vypadnete sám a vcelku, nebo si vás podám a vyhážu vás po kouskách.“

Taková agresivita DeCorsa ohromila, ale reagoval varováním: „Nedělejte si to horší, než to je. Spadl jste do pěkný bryndy. Teď koukejte radši dělat to, co se po vás chce.“

„Pro koho pracujete?“ chtěl vědět Cottle.

DeCorso nevěřícně zakroutil hlavou. „Vy se chcete ptát mě? To si snad děláte srandu.“ Zjevně je načase přitlačit. Vytáhl z kapsy kabátu vyhazovací nůž a pohybem zápěstí vyklopil ostří. „Co ta kniha? Proč ji Piper chtěl? Byl tam u něj ještě někdo? Všechno vyklop a já zmizím. Ale jestli na mě budeš hrát betla, tak uvidíš.“

Cottle zareagoval tím, že se přikrčil, předklonil a neočekávaně na DeCorsa zaútočil. Podařilo se mu srazit ho na zem. Náraz jeho těla byl tak prudký, že DeCorso upustil nůž na koberec, ale instinktivně mladíka udeřil pěstmi zezadu do krku a kopl ho kolenem do brady, čímž se vyprostil ze sevření.

Stáli kousíček od sebe. Oba se na sebe stačili jen podívat a hned se zase popadli. DeCorso si všiml, že Cottle zaujal sníženou pozici zkušeného zápasníka, profesionála. Tohle tedy určitě není podle plánu. Stočil pohled na nůž a Cottle toho hned využil k útoku, při kterém ho zasypal sprškou ran a kopanců. Mířil na krk a do rozkroku.

DeCorso ho díky větší váze odrazil a tlačil ho od vstupních dveří dál do místnosti. Rozhlédl se po něčem, co by mu posloužilo jako zbraň. Nemohl předpokládat, že se mu podaří dostat se zpátky k noži. A taky se mu nepovede tohohle mladíka neutralizovat holýma rukama – na to je příliš zkušený.

DeCorso prudce vyrazil a Cottle měl smůlu – zakopl o kufr a ztratil rovnováhu. Upadl na záda, hlavou poblíž nočního stolku. DeCorso měl přes sto deset kilogramů. Teď se vrhl celou vahou na protivníka a uslyšel žuchnutí, když mu z prsou vyrazil dech.

Než mohl Cottle začít znovu kopat a bušit pěstmi, natáhl se DeCorso pro digitální rádiobudík na nočním stolku a vytrhl ho ze zásuvky. Zuřivě mladíka udeřil masivní plastovou krabicí do tváře, a pak znovu a znovu bušil plnou silou jako beranidlem, dokud se budík neproměnil v úlomky plastu a tištěných elektronických spojů a Cottlova tvář ve směs krvavé kaše a úlomků kostí. Slyšel, jak Cottle sténá a nadává.

DeCorso si klekl na podlahu, sehnul se a hledal svůj nůž.

Kde sakra je?

A pak ho uviděl mihnout se vzduchem v Cottlově ruce. Ostří prořízlo svrchník a na okamžik se zachytilo v látce, dost dlouho na to, aby DeCorso popadl Cottla oběma rukama za předloktí a srazil úder nože prudce dolů proti kolenu protivníka.

Cottle zaječel jako zvíře – a ten zvuk DeCorsa připravil o sebeovládání.

Roky výcviku a kázně byly najednou pryč, jako když se přivalí vlna povodně a naráz strhne most. Nůž teď držel on. Nad ničím neuvažoval, instinktivně se naklonil a na pravé straně Cottlovi probodl zakrvácený krk. Čistým řezem otevřel karotidu a skácel se dozadu, aby se vyhnul tryskajícímu proudu krve.

Pak se posadil, prudce oddychoval a díval se, jak Cottle krvácí a umírá.

Když se dal dohromady, sebral Cottlovi peněženku a pas. Zběžně mu prohrabal i zavazadlo a pak z něj všechno vysypal ven. Našel papír s Piperovou adresou a strčil si ho do kapsy.

Pak odešel. Pořád ještě nemohl popadnout dech.

Londýnské centrum zpravodajské služby tvořil rozlehlý komplex moderních budov na křižovatce Vauxhall Cross. Teď, uprostřed noci, svítilo uvnitř permanentně jasné světlo. Když se vždy tak spolehlivý Cottle zpozdil s druhým telefonátem, začali se plašit. Důstojník ve službě měl takové obavy, že sám zkusil zavolat Cottlovi na mobil, ale nikdo to nezvedal. Šéf sekce pak nařídil asistentovi zavolat do hotelu Grand Hyatt a zkontrolovat, jestli se Cottle ubytoval.

Recepční vyjel nahoru ke Cottlovu pokoji. Když mu na klepání ani bušení nikdo neotvíral, vešel dovnitř. Spatřil strašlivou scénu.

(10)

Knihu teď držel Kenyon. Uctivě se nad ní hrbil a dlouhými prsty obracel stránky. V Oblasti 51 strávil řadu let, ale nikdy mu nebylo dopřáno některý svazek držet v rukou úplně v klidu, mimo dohled pronikavých očí dozorců.

I když všichni tři seděli úplně tiše, dveře ložnice se najednou otevřely, v nich stála Nancy v noční košili a mžourala na ně. Pro Willa to nebylo příjemné překvapení.

„Promiň,“ řekl jí. „Snažili jsme se nedělat hluk.“

„Nemůžu spát.“

Podívala se na Spence, sedícího na vozíku, a na Kenyona na pohovce s otevřenou knihou v klíně.

Spence se ozval: „Paní Piperová, omlouvám se, že jsme vás vyrušili. Už jsme na odchodu.“

Rozladěně zakroutila hlavou a zmizela v koupelně.

Will se tvářil provinile, jako manžel v bryndě. Aspoň že nevřeští Phillip.

„Zabal tu knížku, Alfe,“ řekl Spence. „Měli bychom odsud zmizet.“

Kenyon ho vůbec nevnímal. Byl zcela zabraný ve foliantu. Zkoumal přední a zadní předsádku a prohmatával je masitými bříšky prstů.

„Tady vzadu se mi to nějak nezdá,“ zašeptal. „Tohle jsem v životě neviděl.“

Přinesl knížku k vozíku a položil ji Spencovi do klína. „O co jde?“ dožadoval se Spence.

„Je to tady moc silné. A pruží to. Vidíš?“

Spence ukazováčkem zatlačil na zadní předsádku. „Máš pravdu. Wille, měl bys nějaký ostrý nůž?“

„Ty to chceš rozřezat?“ zeptal se Kenyon.

„Zrovna jsem za to vyklopil tři sta tisíc dolarů, tak snad mám nárok.“

Will měl nádherný zavírák značky William Henry, ostrý jako břitva. Dostal ho k Vánocům od dcery. Zatímco prohrabával zásuvku konferenčního stolku a hledal ho, Nancy vyšla z koupelny a odešla zase do ložnice. Než za sebou zaklapla dveře, věnovala Willovi pohled pichlavý jako ostří.

Spence vzal kapesní nůž do ruky a odhodlaně vedl podél okraje předsádky dvaceticentimetrový řez. Pak vsunul čepel dovnitř a pokusil se otvor rozšířit, aby bylo vidět dovnitř. „Nevím, co tam je. Pinzeta by nebyla?“

Will si povzdychl a vydal se do koupelny pro Nancyino nádobíčko.

Spence strčil pinzetu škvírou dovnitř. Chvíli tam šátral a zkusmo chňapal. Pak začal tahat. „Něco tam je!“ Pomalu to vytáhl ven.

Byl to složený kus pergamenu.

Smetanově nažloutlý arch byl kupodivu měkký a poddajný. Jako by za tu dobu, kterou strávil chráněný před živly v temné skrýši, vůbec nezestárnul. Spence ho rozložil.

Pergamen byl pokrytý hladkým starobylým rukopisem, dokonale vystředěným na stránce a vykrouženým s největší péčí. „Alfe, nemám brýle. Co to je?“ zeptal se a podal arch svému příteli.

Kenyon se zahloubal do rukopisu a nevěřícně kroutil hlavou. Přečetl si list pro sebe a pak zamumlal: „To je neuvěřitelné. Neuvěřitelné.“

„Co?“ netrpělivě na něj dorážel Spence. „Co je to?“

Jeho přítel stál a v očích měl slzy. „Je to báseň – přesněji řečeno sonet. Je datován do roku 1581. A je o té knize, tím jsem si jistý.“

„Co to meleš?“ vykřikl Spence tak hlasitě, až Will zamrkal. „Přečti mi to.“

Kenyon začal předčítat. Jeho hlas zněl tlumeně, ale překypoval emocemi.

Hádanka osudu

Když Bůh se rozhod lidský osud těkavý

najevo dát, brány světa rozevřít,

tušili hned moudří: zlé je, když to zví

bludná lidská bytost; líp je vědění to skrýt,

neodhalen nechat každý číslovaný díl

z těch čtyř, v nichž zapsán div – sic hloupý houf

pyšných by se objevem hned omámil,

vykládat tu tajnost by si hloupě trouf.

Prométhea odkaz na tom prvním plá,

druhý mírným vlámským větrům požehná,

třetí nad proroka jméno výš se vznes,

čtvrtý zůstal u syna, jenž ve hřích kles.

Pro člověka poznání až přijdou časy,

modli se, ať Bůh nám sešle proud své spásy.

W. S.

1581

Kenyon se třásl vzrušením. „W. S.! Kristepane! Pánové, podle mne to napsal Shakespeare! William Shakespeare! Víte někdo, kdy se narodil?“

Nevěděli.

„Nemáš počítač?“

Will vyhrabal zpod časopisů notebook.

Kenyon po něm chňapl, připojil se na internet, vyhledal stránku o Shakespearovi a proletěl očima první odstavce textu. „Narozen v roce 1564. Čili v roce 1581 mu bylo sedmnáct. O jeho mládí není nic bližšího známo. V roce 1585 se objevil v Londýně jako herec. Stratford nad Avonou je ve Warwickshiru! Tam je přece sídlo Cantwellů!“ Vrátil se k pergamenu. „Tady se píše: líp je vědění to skrýt – it can’t be well to know. ‚Can’t be well‘ – to je jasná narážka na Cantwell! Shakespeare si liboval v jinotajích, to je o něm známé. Tohle je zveršovaná hádanka. Píše v ní o řadě stop a určitě se týkají původu téhle knihy! Ty stopy musí být schované v sídle Cantwellů. Určitě, Henry!“

Spencovi klesla čelist. Seřídil si přívod kyslíku, aby se trochu vyburcoval. „To mě podrž! Měl jsem s touhle knížkou pravdu – opravdu je jedinečná! Musíme se tam hned vypravit.“

Řekl sice „musíme“, ale díval se při tom na Willa.

Když se DeCorso vrátil do auta, které na něj čekalo jen několik bloků od hotelu, Frazier se ani nemusel ptát, jak to šlo. Ze zmlácené tváře bylo skoro všechno jasné. Frazier počkal, až DeCorso nastoupí, a pak se zeptal: „Co se stalo?“

„Byl to profík.“

„Stalo se něco?“

DeCorso si sáhl na rozbitý ret. „Byl to profík!“ řekl, jako by se omlouval.

„Vyrazil jsi z něj něco?“

„Ne.“

„Proč?“

„Začal se prát. Bylo to buďto já, anebo on.“

Frazier zakroutil hlavou. „Kurva práce.“

„Omlouvám se.“ DeCorso mu podal věci, které sebral v pokoji.

Frazier prozkoumal peněženku. Řidičák, kreditka, peníze. Britský pas. Nic neobvyklého.

DeCorso ve vzpomínkách znovu zažíval, co se stalo. „Ten chlápek měl výcvik jako nějaký paragán. Měl jsem zatracený štěstí. Mohl jsem tam zůstat.“

„Byl z britské rozvědky.“

„Odkdy to víte?“

„Zavolali mi to v tu chvíli, kdy ses na něj vypravil.“

„Proč jste mi to neřekl?“

„Věděl jsem, že to zvládneš.“

DeCorso si naštvaně založil ruce na mohutném hrudníku.

Frazier rozmrzele potřásl hlavou. Může se na téhle rutinní operaci něco ještě víc podělat?

Zatímco seděl v baru, sepsal si seznam. Teď ho hodil otřesenému DeCorsovi. „Vyhledej mi data úmrtí těchhle lidí.“

„Co jsou zač?“

„Lidi kolem Willa Pipera. Všichni jeho příbuzní.“

DeCorso tiše pracoval. Pořád ještě to v něm vřelo. Zhluboka oddychoval.

Za pár minut ohlásil: „Poslal jsem vám to na BlackBerry.“

Než domluvil, mobilní zařízení zapípalo. Frazier otevřel došlý e-mail a prošel si data úmrtí všech osob na světě, na kterých Willovi záleželo.

„No, aspoň že tohle vypadá dobře,“ řekl. „Tohle je vážně dobrý.“

(11)

Will vyskočil zčerstva z postele hned časně ráno, ještě než se Nancy s Phillipem probudili. Slunce už lákavě svítilo a jeho paprsky pronikaly do ložnice štěrbinou mezi záclonami jako zlatý meč.

Zapnul kávovar a jako v hypnóze sledoval, jak tmavá tekutina prokapává filtrem do hrníčku. Zabral se do svých myšlenek tak hluboce, že zaregistroval Nancy teprve ve chvíli, když otevřela ledničku a vzala si ze dveří krabici s pomerančovým džusem.

„Omlouvám se za ten včerejší večer,“ řekl spěšně. „Vzali si tu knihu a vypadli.“

Ignorovala ho. Takže takhle to teď mezi nimi je.

Sebral síly a pokračoval. „Ta kniha je úžasná trefa. Přišli jsme na neuvěřitelný věci.“

Na Nancy bylo jasně vidět, že ji to vůbec nezajímá.

„Vevnitř byla schovaná básnička. Oni si myslí, že ji napsal William Shakespeare.“

Měl pocit, že jí dělá potíže udržet netečnou fasádu.

„Kdyby tě to čirou náhodou zajímalo, oskenoval jsem to na tiskárně a nechal jsem ti kopii ve vrchním šuplíku ve stole.“

Když stále nereagovala, změnil taktiku a objal ji, ale její tělo zůstávalo nepoddajné. V natažené ruce dál svírala sklenici s džusem. Uvolnil objetí a oznámil: „Tohle tě taky nepotěší – chystám se na pár dnů do Anglie.“

„Wille!“

Nachystal si tu řeč předem. „Hned ráno jsem kvůli tomu zavolal chůvě. Může se nám věnovat, jak budeme potřebovat. Všechno zaplatí Henry Spence. A přihodí ještě spoustu peněz navrch, což se nám rozhodně šikne. Stejně už jsem to doma nemohl vydržet. Udělá mi to dobře. Co ty na to?“

Pustila se do něj jako boxer v ringu. „Máš vůbec ponětí, jak mi je, když mi říkáš takové věci?“ zuřila. „Kvůli tobě jsme všichni v nebezpečí! I Philly! To těm lidem z Nevady podle tebe vážně nedojde, že strkáš nos, kam nemáš?“

„Neudělám nic, co by bylo v rozporu s dohodou, kterou jsem podepsal. Bude to akorát takovej malej výzkum. Zkusím pomoct jednomu chlápkovi se smrtí na jazyku najít odpovědi na pár otázek.“

„Kdo že má smrt na jazyku?“

„Spence. Ten na vozíku, s kyslíkem. On zná svý datum. Má už jenom tejden. Kdyby na tom nebyl zdravotně takhle, vypravil by se tam sám.“

S Nancy to nehnulo. „Nepřeju si, abys tam jezdil.“

Na chvíli se odmlčeli a hleděli jeden na druhého. Pak začal Philly plakat a Nancy s naštvaným dupáním odešla. Will zůstal sám se svou černou kávou a černými myšlenkami.

Frazier byl vztekem bez sebe. Mají k dispozici bezedné vládní zdroje, ale on se teď musí mačkat s DeCorsem na jednom hotelovém pokoji, protože ceny hotelů v New Yorku překračují stanovené denní výlohy pro jejich oddělení. Navíc ten hotel, ve kterém dřepěli, nebyl nic moc. Pomačkaný a špinavý koberec byl nasáklý všemožnými smrady. Rozvaloval se ve spodkách na manželské dvojposteli a srkal hnusnou hotelovou kávu. DeCorso pracoval u laptopu se sluchátky na uších.

Frazierovi zazvonil mobil. Na displeji se objevila osobní linka ministra Lestera z Pentagonu. Frazier cítil, jak se mu v bezděčné křeči svírají střeva.

„Fraziere, tomu nebudete věřit,“ oznámil Lester s ovládaným hněvem zkušeného byrokrata. „Ten Cottle pracoval pro britskou rozvědku!“

„To má z toho, že špehuje kolegy,“ odpověděl Frazier.

„Nevypadáte, že by vás to překvapilo.“

„Taky jsem to už věděl.“

„Že jste to věděl? A předtím, nebo potom?“

„Předtím.“

„A to jste ho přesto nechal zabít? To mi tím chcete říct?“

„Já jsem ho nenechal zabít. To on zaútočil na mého člověka. Byla to sebeobrana. A vůbec, toho dne měl zemřít. Kdybychom to nebyli my, udusil by se sendvičem nebo by uklouzl ve sprše. Umřel by tak jako tak.“

Lester se odmlčel na tak dlouho, že si Frazier nebyl jistý, jestli tam vůbec ještě je. „Kristepane, Fraziere, vy se z toho jednou zblázníte. Stejně jste mi to ale měl ohlásit.“

„Takhle je to na mou zodpovědnost, ne na vaši, tak buďte rád.“

„Dobře, ale stejně z toho kouká problém. Britové jsou vytočení.“

„A víme, jaké měl poslání?“

„Dělají s tím cavyky,“ řekl Lester. „Mají na nás kvůli Vectis odjakživa pifku. Aspoň ti, co ještě pamatují staré časy.“

„A oni věděli, že ten svazek je z Knihovny?“

„Samozřejmě. Na velitelství zvláštních operací a ve vojenské rozvědce jim paměť slouží dost dobře na to, aby si začali šeptat o Vectis pokaždé, když přijdeme s nějakými předpověďmi, které vypadají, že jsme si je vycucali z prstu, a ony se pak splní. S operací Pomocná ruka je to stejné. Jsou si jistí, že víme o Caracasu mnohem víc, než dáváme najevo. Už máme všech těch jejich dotazů a remcání plné zuby. Co si budeme povídat: oběma je nám jasné, že kdyby měli Britové možnost vzít si Knihovnu zpátky, brali by ji všemi deseti.“

„Jasná věc.“

„Udělali blbost, že se jí v roce 1947 vzdali a nechali nám ji, ale to už je dávno.“

„Vy víte, jaké teď měli plány?“

„Zřejmě nasadili svého člověka do té aukční firmy, aby na knihu dohlížel. Přišli na ni nejspíš stejně jako my – filtrováním informací na internetu. Třeba vám ji chtěli sebrat a pak nás vydírat, co já vím. Museli se nějak domáknout, že jste z Groom Lake. Když pak knížku koupil někdo jiný, sledovali novou stopu, aby zjistili, odkud vítr vane. Rozhodně jim šlo o to, aby na nás měli nějakou páku, tím jsem si jistý“

„Co mám teď dělat?“ zeptal se Frazier.

„Získejte tu knihu. A zjistěte, co na nás chystá ten zatracenej Will Piper. Rozhodně nás musíte krýt. Událost v Caracasu je za rohem a nemusím vám vysvětlovat, že jestli někdo způsobí proval operace Pomocná ruka, může si rovnou hodit mašli. Chci od vás průběžné hlášení každých pár hodin.“

Frazier zavěsil. Všichni teď byli posedlí událostí Caracas. Informace vytěžované z Knihovny byly dosud vždycky dobré jen k tomu, aby se vláda mohla připravit na budoucí události. Operace Pomocná ruka ale znamená, že Oblast 51 začne sloužit novým a dosud nevídaným způsobem. Fraziera sice politika nezajímala, ovšem dobře chápal, že prosáknutí informací by teď ohrozilo celou vládu. Spláchlo by je to všechny.

Nevrle koukl po DeCorsovi. Obličej měl pomlácený a soustředěně naslouchal zvukům ve sluchátkách. Celé dopoledne Fraziera průběžně krmil informacemi z odposlechů. Piper telefonoval chůvě a domluvil s ní hlídání. Na několik dní se chystá pryč, ale neřekl, kam jede. Pak konečně přiletěl druhý tým dozorců. Jednoho muže z posily Frazier poslal sledovat Pipera. Will si šel zaběhat k řece, potom s manželkou a s dítětem absolvoval nějaké nákupy v samoobsluze – prostě běžné sobotní záležitosti.

Teď ale DeCorso zachytil něco důležitějšího. Než to šéfovi oznámil, strávil ještě několik minut na internetu a doplňoval si informace, protože mu bylo jasné, na co se Frazier bude chtít zeptat. Když skončil, sundal si sluchátka. Tohle není jenom důležité, tohle je prostě bomba. V jejich světě to představuje totální zemětřesení.

Frazier mu viděl na nose, že má něco zajímavého. „Co je? Co se děje?“

„Pamatujete se na Henryho Spence, že jo?“ zeptal se ho DeCorso.

Frazier přikývl. Znal celou tu bandu kolem Klubu 2027. Bral je jako neškodné magory v důchodu. Dozorci je čas od času pro formu zkontrolovali, ale všeobecně panoval názor, že si Spence zařídil společenský klub pro důchodce a obestřel ho aureolou záhadnosti. Nic proti pravidlům, nic nebezpečného. Kdyby o něj stáli, třeba by tam Frazier jednoho dne taky vstoupil. Jako že tam o něj asi nikdo stát nebude.

„Co je s ním?“

„Zrovna telefonoval Piperovi. Hovor z mobilu na pevnou linku – očividně se vůbec nestarají o to, že by Piper mohl být napíchnutý. Spence je v New Yorku. Koupil Piperovi zpáteční letenku první třídy do Londýna s otevřeným datem návratu. Piper dnes odlétá.“

Frazier zakoulel očima. „Panebože! Mně to bylo hned jasný, že v tomhle Piper nemůže jet sám – ale Henry Spence? To má takovou hromadu peněz? Anebo za ním stojí ještě někdo další?“

„Je to pracháč. Měl bohatou manželku a dědil. A ještě mám něco.“

Frazier potřásl hlavou a vyzval ho, ať to vysype.

„Je nemocnej. Za osm dní umře. Říkal jsem si, jestli ho spíš čeká přirozená smrt, nebo jestli ho odděláme my.“

Frazier si oblékal kalhoty. „Bůhví.“

(12)

Willovi bylo zase jednou dobře. Cestoval nalehko, jako zamlada. V noci si báječně odpočinul v pohodlném sklápěcím sedadle v první třídě. Nikdy se neměl dozvědět, že hříčkou osudu měl na jeho místě původně sedět mladý Adam Cottle.

Will sice nebyl žádný světoběžník, ale Británii a Evropu už párkrát služebně navštívil. Před několika lety měl dokonce na velitelství londýnské metropolitní policie přednášku na téma „Sex a sérioví vrazi: americké zkušenosti“. Posluchačů přišlo dost a banda bujných detektivů ho pak vzala na tah, který skončil očekávatelným bezvědomím.

Teď seděl v kupé první třídy ve vlaku, který mířil rovinatou anglickou krajinou do Birminghamu. Před hodinou vyjel z nádraží Marylebone Station. Šeď Londýna ustoupila barvám obdělávané půdy za vlhkého podzimního dne, tlumené paletě odstínů zelené a hnědé. Vlak se řítil plnou rychlostí, takže dešťové kapky zanechávaly na okénku téměř vodorovné stopy. Will unaveně pozoroval, jak se za sklem míhají zoraná polička, kupky sena a fádní, prostá venkovská stavení. Víčka mu těžkla. Občas projeli nějakou vesničkou, objevilo se pár domů a za několik vteřin byly zase pryč. Will seděl v kupé sám. Byla neděle a turistická sezona už skončila.

Představoval si, co asi dělá Nancy doma. Určitě vstávala brzy a po ránu vezme Phillipa v kočárku ven – tedy pokud v New Yorku taky takhle neleje. Před odjezdem se zapomněl podívat, jaká je předpověď počasí. Spolehlivě ale věděl, že Nancy má zamračeno a deštivo v duši. Až skončí tahle jeho honba za pokladem, musí se stavit v nějakém luxusním kšeftu a nějak se z téhle šlamastyky vykoupit. Nechtěl to rovnou Nancy prozradit, ale Spence mu nabídl nehoráznou hromadu peněz. Will se sice nepovažoval za člověka, který se nechá koupit, ale na druhou stranu ho taky v životě nikdo takhle nepřeplácel. Takovýhle nový zážitek pro něj rozhodně nebyl nepříjemná zkušenost.

Konečnou cenou za jeho úkol bude šek na padesát tisíc dolarů a obytný karavan navrch. Jakmile to Spence zabalí, bude mu ten auťák říkat pane. Will si nebyl jistý, za co bude při té spotřebě platit benzin, ale co. Přinejhorším tu káru nechá na parkovišti obytných vozidel na Floridě a budou tam jezdit na dovolenou.

A to ještě nebyla ta největší nabídka. Spence chtěl znát data úmrtí svých příbuzných, jenže na tenhle požadavek Will neslyšel. Spence mu nabídl sumu, nad kterou zalapal po dechu, ale něco takového nebyl ochotný udělat ani za všechny peníze světa. Kdyby takhle překročil, k čemu se zavázal v dohodě o mlčenlivosti, nejspíš by se stalo to, čím strašila Nancy: zabili by nejen jeho, ale celou rodinu.

Hlášení v reproduktoru probralo Willa z klimbání. Mrkl na ciferník: jel už skoro hodinu. Vlak teď začal zpomalovat. Blížili se k předměstí.

Stratford nad Avonou – Shakespearovo rodiště. Will se usmál nad tou ironií osudu. Jako kluk se dostal na Harvard akorát díky tomu, že zvládal složit každého zadáka, který by kolem něj zkusil proniknout s míčem. Jeho znalost literatury v tom rozhodně nehrála roli. V životě nepřečetl z celého Shakespearova díla ani slovo. Obě jeho bývalé manželky byly umanuté do divadla, ale jeho v tomto ohledu neovlivnily. I Nancy se ho snažila vytáhnout na nějaký trhák, na Macbetha nebo na co, už se ani pořádně nepamatoval. Bránil se tehdy tak zatvrzele, že to nakonec vzdala. Nikdy nechápal, proč s tím lidi tolik nadělají. A teď tady sedí ve vlaku a veze s sebou nejspíš nejvzácnější shakespearovskou památku: zřejmě jediná dochovaná listina psaná rukou samotného Shakespeara.

Nádraží bylo nedělně prázdné. Venku čekalo v mrholícím dešti několik taxíků, u jednoho postával řidič v promočené čepici a kouřil cigaretu. Zkušeným pohybem odhodil špačka a zeptal se Willa, kam to bude.

„Do Wroxallu,“ odpověděl Will. „K usedlosti Cantwell Hall.“

„Jsem si hned říkal, že vy nebudete žádnej vilíkovskej turista,“ zhodnotil ho taxíkář a přejel ho pohledem. Will mu hned neporozuměl. „Chápete přece, Vilík, největší básník atakdál.“

Dneska si na předběžný profilování hraje koukám každej, pomyslel si Will.

Vesnička Wroxall ležela severně od Stratfordu, asi dvacet kilometrů autem. Kdysi ji obklopoval hluboký a starobylý Ardenský les, ale z toho už moc nezbylo – v průběhu staletí padl za oběť místnímu zemědělství. Normani svého času říkali, že je to nádherný a divoký kraj. Dnes by mu nejlépe slušely spíš přívlastky „příjemný“ a „klidný“.

Úzkou silnici lemovaly živé ploty z babyky, hlohu a lísky. Za nimi se rozkládala zoraná políčka a strniště.

„To ste nám teda přivez prímový počasí,“ poznamenal taxíkář.

Will neměl náladu na konverzaci.

„Do Wroxallu jezděj lidi hlavně do toho konferenčního střediska Abbey Estate. Tam je to nóbl, všecko to postavili někdy před deseti rokama, supr hotel a všecko. Christopher Wren to dřív měl jako chalupu.“

„Tam já nejedu.“

„Jó, dyť jste říkal. Já teda v Cantwell Hall nikdy nebyl, ale vím, kde to je. Co vás tam přivádí, jestli se můžu zeptat?“

Co by na to tenhle chlapík řekl, kdybych mu pověděl pravdu? napadlo Willa. Víte, já sem jedu vyřešit největší záhadu na světě, pane řidiči. Smysl života a smrti. Začátek a konec. A když už jsme v tom, tak nádavkem ještě existenci Boha. „Jsem tu služebně,“ řekl.

Pár stavení, hospoda a obchod – to byl celý Wroxall.

„Wroxall vás vítá a Wroxall se s váma loučí,“ kývl hlavou řidič. „Ještě tak tři kiláky a jsme tam.“

Vjezd k usedlosti Cantwellů byl neoznačený. Dva cihlové sloupky a mezi nimi neudržovaná štěrková cesta s pruhem trávy uprostřed, vedoucí skrz zamokřenou, přerostlou louku. Mezi vysokou trávou místy prosvítala bledá modř rozrazilů a tu a tam bylo možné zahlédnout skupinku masitých hub. V dálce za zatáčkou tušil Will štíty domu. Vysoký živý plot z hlohů zatím ještě kryl výhled na budovu.

Až když přijeli blíž, bylo najednou zřejmé, jak je ta usedlost obrovská. Nad tudorovskou stavbou z tmavorudých cihel se tyčila pestrá směsice štítových zdí a komínů. Živým plotem viděl Will čelní fasádu domu, celou porostlou břečťanem. Okolo bílých oken břečťan prostříhal někdo, komu zjevně chyběl smysl pro pravé úhly a rovné linie. Členitá břidlicová střecha byla samý mech. Z toho mála, co Will viděl ze spleti zahradních záhonů, se dalo usuzovat, že péči dostávají nanejvýš příležitostnou, jestli se o ně vůbec někdo stará.

Projeli honosnou arkádou v živém plotě a před domem se cesta zatočila dokolečka. Auto zaskřípalo na štěrku a zastavilo u masivních dubových vstupních dveří. Okna v průčelí byla temná. „Živo jak v márnici,“ poznamenal taxíkář. „Mám na vás počkat?“

Will vystoupil a zaplatil. Viděl, že z jednoho komínu vystupuje tenký pramínek kouře. „Můžete jet,“ řekl a hodil si tašku přes rameno. Zmáčkl tlačítko zvonku a zaslechl, jak to někde uvnitř slabě zacinkalo. To už taxík projel druhou arkádou v živém plotě a odjížděl.

Prostor před vchodem nebyl nijak chráněn před nepřízní počasí. Will se snažil zaslechnout z domu známky života a cítil, jak mu moknou vlasy. Když uběhla minuta, zazvonil podruhé a pak ještě energicky zaťukal.

Když se dveře otevřely, stála za nimi žena, která byla snad ještě zmáčenější než Will. Zjevně se právě sprchovala, když zazvonil. Neztrácela čas s osuškou a ve spěchu si oblékla džíny a košili přímo na mokré tělo.

Byla vysoká a půvabná. Měla kultivovanou, výraznou tvář, sebevědomé oči a její broskvově zbarvená pleť byla mladistvá a svěží. Blond vlasy jí sahaly ke klíčním kostem. Kapala z nich voda. Přes promáčenou bavlněnou košili se rýsovala ňadra.

„Moc se omlouvám,“ řekla. „Vy jste pan Piper, že ano?“

Ta je tak krásná, pomyslel si Will. To mi ještě scházelo.

Přikývl, odpověděl: „Ano, madam,“ jak nějaký gentleman z amerického Jihu a vešel dovnitř.

(13)

„Hospodyně je zrovna na mši, dědeček je hluchý jako poleno a já byla ve sprše. Omlouvám se, že jste musel tak dlouho čekat v tomhle dopuštění.“

Vstupní hala byla temná, klenula se do výše dvou podlaží. Stěny byly obložené dřevem. Na horní ochoz vedlo schodiště. Will se v takovém prostředí cítil stejně nesvůj, jako kdyby se octl někde v muzeu. Podvědomě se bál, že stačí, aby se pohnul, a hned rozbije nějaký porcelánový talíř, hodiny nebo vázu. Žena rozsvítila. Nad hlavami se jim rozzářil obrovitý křišťálový lustr.

Vzala od Willa plášť a pověsila ho na věšák. Pod kabát odložila i jeho tašku, přestože Will protestoval, že si ji chce nechat u sebe. „Pojďte, sedneme si ke krbu.“

Středobodem tlumeně osvětleného tudorovského sálu byl ohromný krb, tak velký, že by se v něm dalo rožnit prase. Mříž před ohništěm byla černá jako eben, ozdobně kroucená a ohlazená věkem. Robustní štít krbu působil středověkým dojmem. Vlys z tvrdého dřeva ale kdysi kdosi nechal překrýt dvěma řadami modrobílých delftských dlaždic. V ohromném krbu hořel jen komicky malý ohýnek. Komín špatně táhl. Obláčky kouře se vracely do místnosti a rozplývaly se u stropu pod trámy z ořechu. Will se ze slušnosti snažil potlačit zakašlání, ale nemohl si pomoci.

„Omlouvám se za ten kouř. Musíme s tím něco udělat.“ Usadila Willa do neforemné lenošky blízko u ohně. Když si sedal, zaregistroval lehký odér moči, trpký a kyselý. Dívka se naklonila, přiložila do ohně pár polen a zašťourala v hraničce pohrabáčem. „Omluvte mě, jenom postavím na kávu a trochu se upravím. Hned jsem zpátky.“

„Nemusíte chvátat, madam.“

„Říkejte mi Isabella.“

Usmál se na ni. „Já jsem Will.“

Oči měl zarudlé a podrážděné, ale když odešla, rozhlédl se kolem sebe. Místnost bez oken byla přeplněná nábytkem a všemožným starodávným harampádím. Nejvíc se očividně používal právě prostor kolem krbu, kde nabízely pohodlné posezení poměrně moderní pohovky a lenošky. K dispozici bylo několik lamp ke čtení. Na stole se válely noviny, časopisy a porůznu odložené hrníčky od kávy a od čaje. Na desce stolu byla vidět světlejší kolečka od sklenic. Odlehlejší části sálu, prostředek a prostory u stěn, to už bylo učiněné muzeum. Kdyby sem teď z lovu zavítal Jindřich VIII., cítil by se v téhle tudorovské atmosféře a honosnosti jako doma. Žebrované stěny z ořechového dřeva byly až nahoru ke stropním trámům pokryté tapiseriemi, vycpaninami a obrazy. Ze začouzených pláten shlížely tucty zarputilých a vousatých příslušníků rodu Cantwellů v nabíraných límcích, róbách a kabátcích. Byla to rozsáhlá historická přehlídka vznešené pánské módy. Vystavené trofeje jelenů – hlavy vycpané tak, jak je zastihla nečekaná smrt – připomínaly, jak byli tihle pánové zvyklí trávit volný čas.

Většina nábytku stála na ohromném perském koberci nebo kolem něj. Okraje už zvetšely, ale střed koberce byl dobře zachovalý – chránil jej hodovní stůl na dubovém podstavci. Kolem stály červeně čalouněné židle s vysokými opěradly, vzadu zdobenými vyšitou tudorovskou růží. Na obou koncích stolu se tyčily stříbrné svícny, vysoké snad tři čtvrtě metru, a v nich byly zasazeny ještě vyšší tlusté bílé svíce.

Po chvíli Will vstal a prošel se po tmavých koutech místnosti. Všechno bylo pokryté vrstvou prachu. Tohle uklidit, to by člověk potřeboval pěknou hromadu prachovek. Dveřmi nahlédl do vedlejší temné místnosti – byla tam knihovna. Užuž se chystal do ní vstoupit, když se vrátila Isabella. Nesla podnos s kávou a sušenkami. Vlasy měla stažené dozadu do copu a bylo vidět, že se nalíčila.

„Měla bych pořádně rozsvítit. Je to tady jako v mauzoleu. Tahle místnost je z patnáctého století. Člověku připadá, že tehdy vůbec neměli chuť pouštět dovnitř denní světlo. Asi si mysleli, že je zdravější držet se ve tmě.“

Nad kávou se ho napřed vyptala, jak se mu cestovalo. Pak mu řekla, že byli velmi překvapení, když se na ně telefonicky obrátil jako kupec té knížky. Vzbudilo to její zvědavost, ale nechtěla od Willa nic slyšet, dokud se neprobudí dědeček. Měl problémy s nespavostí a nebylo neobvyklé, že usnul až za úsvitu a pak se probudil v poledne. Takže na něj teď čekali a mezitím trávili čas povídáním o všem možném. Očividně je oba zajímaly detaily ze života toho druhého.

Isabellu zjevně okouzlilo, že si může povídat s opravdovým agentem FBI ve výslužbě. Dosud si myslela, že takovíhle lidé existují snad jen ve filmech a v románech. Zírala do jeho přitažlivě modrých očí a on jí svým ospalým hlasem líčil jednu detektivní historku za druhou.

Když se pak konverzace stočila pro změnu na její život, Will si v duchu říkal, jak je okouzlující, přitažlivá a k tomu ještě obětavá. Tolik jí záleželo na dědečkovi, že kvůli němu na rok přerušila studie na univerzitě. Chtěla se o něj postarat a pomoct mu uspořádat si život poté, co mu zemřela manželka, se kterou strávil padesát let života. Studovala evropské dějiny v Edinburghu a zrovna jí začínal poslední ročník, když lady Cantwellová zemřela na mrtvici. Isabellini rodiče chtěli, aby se dědeček přestěhoval k nim do Londýna, ale on to rozhodně odmítl. Na Cantwellu se narodil a jako správný Cantwell tam taky umře. Všem bylo jasné, že tam natrvalo sám zůstat nemůže, ale Isabella se uvolila být mu k ruce a tím aspoň načas situaci vyřešit.

Odjakživa ten dům milovala. Teď tu měla rok bydlet, připravovat dizertaci na téma anglické reformace a utěšovat truchlícího starce. Řekla Willovi, že v šestnáctém století, za časů roztržky mezi katolíky a protestanty, zasáhly náboženské spory i rod Cantwellů. Sídlo bylo tak staré, že tyhle smutné časy pamatuje. Teď se ale bojí, že až lord Cantwell zemře, nebude mít rodina na dědické daně a budou muset sídlo prodat – v nejhorším případě nějaké stavební firmě, v nejlepším případě státní památkové správě. Ať tak nebo tak, bude to konec tradice sahající až do třináctého století, kdy král Jan Bezzemek udělil prvnímu Cantwellovi, Robertovi z Wroxallu, baronství na pozemcích, kde pak Robert vybudoval první hranatou kamennou věž.

Potom Isabella přivedla konečně řeč na tu knihu. Ona i lord Cantwell byli nesmírně šťastní, že se její cena na aukci vyšplhala do tak astronomické výše. Přesto ji ale mrzelo, že tu knihu vůbec prodávají. Už jako holčičku ji fascinovala. Byla tak zvláštní a tajemná. Isabella Willovi řekla, že právě ten letopočet 1527 na deskách podnítil její zájem o britské dějiny. Doufala, že jednoho dne objeví, co ta kniha znamená a jak se vlastně objevila v sídle rodu Cantwellů. Výtěžek z aukce teď sice oddálí prodej sídla, nicméně na nemovitosti je spousta nutných celkových oprav, na které ani tak nebudou peníze. Dům vlhne, dřevo plesniví, je zapotřebí vyměnit střechu, udělat nové rozvody elektřiny a vody. Zavtipkovala, že by museli rozprodat úplně všechno, co je v domě, aby mohli dům jako takový dát do pořádku.

Will se cítil až provinile z toho, jak mu je při rozhovoru s Isabellou příjemně. Vždyť by to mohla být jeho dcera! S Nancy se sice zrovna pohádal, ale je šťastně ženatý a má novorozeného syna. Životní období větroplacha a nevychovance už snad má za sebou, ne? Skoro by si přál, aby Isabella nebyla tak krásná. Její vysoké, smyslné tělo a její vtip, to byla kombinace, která fungovala jako dvouhlavňová puška, mířící přímo na jeho srdce. Obával se, že stačí stisknout ty dvě spouště a bude zasažen. No, aspoň že je střízlivý. To mu pomáhalo se udržet.

Položil jí provokativní otázku, která ji zaskočila. „Na kolik by to asi přišlo, celé to tu opravit a zbavit vás starostí o dědické daně?“

„To je divná otázka.“

„No a na kolik byste to teda odhadovala? Jen tak od oka.“

„Já nejsem odborník ani přes stavební úpravy, ani přes daně, ale umím si představit, že by to šlo do milionů liber.“

Will se rozpustile usmál. „Já mám v tašce něco, co by mohlo vaše problémy vyřešit.“

Podezřívavě zdvihla obočí a suše odpověděla: „To by tedy bylo opravdu něco. Asi se podívám, jestli už dědeček není vzhůru.“

Zrovna ve chvíli, kdy vstávala, že se po něm podívá, se starý pán objevil v sále. Nedůvěřivě si Willa měřil.

„Kdo to je?“ zeptal se hlasitě.

Isabella mu odpověděla stejně nahlas – věděla, že špatně slyší. „To je pan Piper z Ameriky.“

„Á, ano. Zapomněl jsem na to. To k nám vážil hodně dlouhou cestu. Pročpak prostě nezatelefonoval?“

Pomohla starému pánovi dojít blíž, aby se s Willem seznámili.

Lord Cantwell měl dost přes osmdesát. Až na neupravené zbytky šedivých vlasů byl plešatý. Tvář měl pokrytou červeným ekzémem a na bradě mu trčely chomáče vousů, které břitva nepobrala. Byl ustrojený tak, jak se slušelo na nedělní odpoledne: keprové kalhoty a sportovní bundu se vzorem rybí kosti doplňovala prastará, oblýskaná univerzitní vázanka. Willovi neuniklo, že kalhoty jsou starému pánovi velké a pásek má upnutý na dříve nepoužívanou dírku. Musel v poslední době zhubnout, což v takhle pokročilém věku není dobré znamení. Lord Cantwell byl celý ztuhlý od artritidy a z jeho chůze bylo vidět, že se po spánku ještě nerozhýbal. Když mu Will podal ruku, zachytil silnější závan moči a dal si dohromady, že předtím určitě seděl v lenošce pána domu.

Přenechal automaticky lordovi jeho místo u krbu a Isabella to schválila nenápadným pokývnutím. Nalila dědečkovi kávu, přiložila do krbu a nabídla Willovi svou židli. Sama si přitáhla stoličku.

Cantwell si na nějaké okolkování nepotrpěl. Hlasitě usrkl kávy a zaburácel: „Proč jste u čerta vysolil za tu mou knihu dvě stě tisíc liber? Ne, že bych z toho neměl radost, ale nejde mi do hlavy, jak by mohla mít takovou cenu.“

Will začal vysvětlovat, pomalu a zřetelně, aby mu nahluchlý lord rozuměl: „Já nejsem kupec, pane. Ten, kdo vám volal, byl pan Spence. To on je kupec. Ta kniha ho moc zajímá.“

„Proč?“

„Myslí si, že je to velmi cenný historický dokument. Přišel s určitou teorií a chtěl by si ji ověřit. Proto mě požádal, abych se sem vypravil a pokusil se o té knize něco zjistit.“

„A vy jste taky historik, jako moje Isabella? Ty sis taky myslela, že ta kniha je důležitá, viď, Isabello?“

Přikývla a hrdě se na dědečka usmála.

Will odpověděl: „Já nejsem historik. Já jsem spíš takový výzkumník.“

„Pan Piper dřív pracoval pro americký federální vyšetřovací úřad,“ doplnila Isabella.

„Pro tu bandu Edgara Hoovera, co? Toho jsem jaktěživ nemohl vystát.“

„Ten už tam nějaký čas nepracuje, pane.“

„No, já myslím, že vám asi nepomůžu. Ta kniha byla rodovým vlastnictvím, co pamatuju. Otec ani dědeček neměli ponětí, kde se tu vzala. Vždycky ji brali jako kuriozitu, jedinou svého druhu. Nejspíš bude odněkud z kontinentu, podle všech těch jazyků.“

Bylo načase, aby Will vyložil karty na stůl. „Musím vám něco říct,“ oznámil a podíval se oběma do očí, aby prodloužil okamžik napětí. „Našli jsme v tom svazku něco schovaného. Může to mít velkou cenu. A taky to může pomoct zjistit, odkud se ta knížka vlastně vzala.“

„Ale já jsem ji prolistovala stránku po stránce!“ zaprotestovala Isabella. „Co tam bylo schovaného? A kde?“

„Bylo to pod zadní předsádkou. Kus pergamenu.“

„Sakra!“ vykřikla Isabella. „Sakra! Sakra!“

„Ale no tak, takhle se nemluví,“ vyhuboval jí lord Cantwell.

„Byla to báseň,“ pokračoval Will, pobavený Isabelliným výbuchem vzteku. „Neměli jsme čas ji pořádně prozkoumat, ale jeden z kolegů pana Spence soudí, že se ta báseň vztahuje přímo k té knize.“ Naplno si celou situaci užíval. „A hádejte, kdo tu báseň napsal!“

„Kdo?“ netrpělivě dorážela Isabella.

„Nezkusíte hádat?“

„Ne!“

„Co takhle William Shakespeare?“

Starý pán a dívka na sebe nevěřícně pohlédli, jako by každý zkoumal reakci toho druhého.

„To si děláte legraci?“ zaláteřil Cantwell.

„Tomu nevěřím!“ zakřičela Isabella.

„Já vám tu báseň ukážu,“ řekl Will. „A něco vám chci nabídnout. Jestli je ta báseň pravá, tak jeden z mých společníků odhadl, že by její cena mohla jít do milionů liber, možná i do desítek milionů. Říkal, že se nedochoval ani jediný ověřený Shakespearův rukopis. A tenhle pergamen je podepsaný, tedy alespoň iniciálami – W. S. Tu knížku si pan Spence ponechá, ale pergamen s básní je ochoten vrátit zpět rodině Cantwellů, pokud nám s něčím pomůžete.“

„A s čím?“ zeptala se podezřívavě Isabella.

„Ta báseň je vlastně plánek. Jsou v ní narážky na nějaké věci, které se spisem souvisejí, a my se domýšlíme, že ty věci byly původně ukryty tady v Cantwell Hall. Možná už jsou dávno pryč, ale třeba tu zůstaly. Pomozte mi s tímhle hledáním pokladu, a ať už dopadne jakkoliv, dostanete za to tu báseň.“

„A proč nám ten Spence chce vracet něco, za co si zaplatil?“ dumal Cantwell. „Já bych to na jeho místě asi nedělal.“

„Pan Spence je už beztoho velice bohatý A umírá. Chtěl by zkrátka vyměnit tu báseň za odpovědi na určité otázky, to je všechno.“

„Mohli bychom tu báseň vidět?“ požádala Isabella.

Will vytáhl z aktovky pergamen, uložený v čirém plastovém pouzdře. Triumfálně jí ho podal.

Chvilku jej zkoumala a pak se jí vzrušením začaly třást rty. „Can’t be well,“ zašeptala. Ihned tu narážku pochopila.

„Co má být?“ zeptal se starý pán nakvašeně.

„Je tu odkaz na náš rod, dědečku. Já ti to přečtu.“

Jasným hlasem sonet přednesla jako profesionální recitátorka. Střídala ve výraze hravost s napětím, jako by tu báseň dávno dobře znala a přednes si nacvičila.

Cantwell naježil obočí. „1581, povídáš?“

„Ano, dědečku.“

Vzepřel se rukama o opěradla křesla a vstal dřív, než Will či Isabella stačili vyskočit a nabídnout mu pomoc. Pak se odšoural do jednoho z tmavých koutů místnosti. Šli za ním a poslouchali, co si to pro sebe mumlá. „Shakespearův dědeček Richard byl tady z vesnice. Shakespeare pochází z Wroxallu.“ Hledal očima něco na protější stěně. „Kde je? Kde je Edgar?“

„Který Edgar, dědečku? Měli jsme jich v rodu víc.“

„Myslím toho reformátora, však víš. Nebyl vyloženě tou nejčernější ovcí rodu, ale moc k tomu nescházelo. V roce 1581 byl lordem on. Támhle ho máme. Druhý zleva, asi v polovině výšky. Vidíš ho? Ten chlapík v hrozně vysokém nákrčníku. Nepatřil mezi nejkrásnější příslušníky rodu. V průběhu staletí došlo v rodových rysech k určitým změnám.“

Isabella rozsvítila stojací lampu, takže na portrét zamračeného muže se špičatou bradou a ryšavým vousem trochu lépe viděli. Stál tam v pyšně naduté póze, natočený trochu bokem, na sobě přiléhavou černou halenu s velkými zlatými knoflíky a kuželovitý klobouk holandského typu s talířovitou krempou.

„Ano, to je on,“ potvrdil lord Cantwell. „Měli jsme tu před časem někoho z Národní galerie. Říkal, že ten portrét možná maloval Robert Peake starší. Až bude po mně, Isabello, připomeň ten obraz svému otci. Kdyby ho potřeboval prodat, mohlo by z něj koukat dost peněz.“

Z opačného rohu místnosti k nim dolehl nepříjemně pronikavý ženský hlas: „Dobrý den, už jsem zpátky! Za hodinku pro vás budu mít oběd.“ Hospodyně byla malá a zavalitá. Stála tam v mokrém šátku a s kabelkou v ruce, tak jak přišla. Bylo vidět, že má stále na zřeteli své povinnosti.

Isabella na ni zavolala: „Máme tu hosta, Louiso.“

„Všimla jsem si. Našli jste ty čisté osušky, co jsem připravila?“

„Ještě jsme nahoře ani nebyli.“

„Ale no tak, berte ohledy na hosta!“ napomenula ji hospodyně. „Přece se potřebuje upravit. Má za sebou dlouhou cestu. A vašeho dědečka pošlete do kuchyně, musí si vzít prášky.“

„Co že to chce?“ zamumlal starý pán nevrle.

„Louisa říká, že si máte vzít prášky.“

Cantwell vzhlédl k obrazu svého předka a teatrálně pokrčil rameny. „Tak bohužel, Edgare, už musím. Ta ženská mi nahání strach.“

Křídlo pro hosty bylo v patře. Vládla tam zima a tma. Dlouhá chodba byla obložená dřevem. Na každých pár metrech visela na stěně mosazná lampička se slabou žárovkou. Po obou stranách chodby se nalézaly pokoje, zařízené v hotelovém stylu. Dlouhé běhouny byly sešlapané. Okna Willova pokoje směřovala do zadní zahrady. Pohlédl ven do sílící bouřky a bezmyšlenkovitě setřel z okenních tabulek mrtvé mušky. Dole viděl zděnou terasu a rozlehlou zahradu. Ovocné stromy se kývaly v silném větru a dešti. Poblíž domu viděl Will po pravé straně okraj stavení, které odhadoval na stáj. Přes jeho střechu v silném dešti spíš tušil než viděl špici další budovy – vypadalo to jako nějaká věžička.

Opláchl si obličej a potom se posadil na postel s nebesy. Hleděl na displej telefonu. Ukazatel síly signálu byl na nejnižším stupni. Na zavolání domů by to možná vydalo. Představil si, jak by ten divný rozhovor probíhal. Může vůbec říct něco, co by ho nedostalo do ještě větších potíží? Už aby to měl za sebou a mohl začít spravovat svoje manželské záležitosti osobně, ne takhle na dálku. Rozhodl se pro esemesku: Dojel jsem v pořádku. Brzo se vrátím. Mám tě rád.

Ložnice byla zařízená staropanensky: všude spousta suchých květin, ozdobných polštářků a krajkových záclon. Kopnutím shodil boty, složil své mohutné tělo na postel a poctivě se hodinku prospal. Vzbudil ho hlas Isabelly, cinkavý jako zvoneček. Oběd byl na stole.

Will byl při chuti, snědl všechno, co mu Louisa naservírovala, a dal by si ještě, kdyby bylo co. Maso a brambory, to bylo jeho, a tak mu sobotní pečeně přišla vhod. Spořádal kopec rostbífu, opékaných brambor, hrášku, mrkvičky a omáčky. Udržel se ale a třetí sklenici burgundského si už nedopřál.

„Ví se něco o tom, že by Shakespeare někdy navštívil Cantwell Hall?“ zeptala se Isabella svého dědečka.

Starý pán odpověděl s pusou plnou hrášku: „Já jsem o tom nikdy neslyšel, ale možné by to bylo, proč ne? Když byl mladý, klidně se tady mohl motat. Byli jsme prominentní rod, v tom hrozném období jsme se většinou drželi katolictví a Shakespearova rodina byli pravděpodobně taky tajní katolíci. A nezapomeň, že už tenkrát jsme měli rozsáhlou knihovnu. To by ho asi zajímalo. Je to dost dobře možné.“

„Nenapadá vás, proč by si Edgar Cantwell dával všechnu tu práci s psaním básně, schováváním stop a zalepováním básně do knížky?“ zeptal se Will.

Lord Cantwell spolkl hrášek a dopil víno ze sklenice. „Byly to tehdy těžké časy. Člověk mohl kvůli víře snadno přijít o krk. Mně připadá, že tu knížku pokládali za nebezpečnou věc. Z nějakého důvodu ji nemohli nebo nechtěli zničit, a tak si řekli, že bude nejlepší význam té knihy nějakým bizarním způsobem utajit. Možná je to nesmyslné vysvětlení, ale já si to aspoň takhle nějak představuju.“

Isabella zářila nadšením. „Řekla bych, že se mi rýsuje dost zajímavý námět na dizertační práci.“

„Tak co říkáte?“ zeptal se Will. „Dohodneme se?“

Isabella i lord Cantwell přikývli. Už to stačili společně probrat, zatímco Will spal.

„Ano, dohodneme,“ odpověděla Isabella. „Po obědě začneme s naším dobrodružným hledáním.“

(14)

Začali v knihovně, prostorném sále, kde se nekryté části dřevěné podlahy leskly, jak byly ochozené. Tu a tam ležely zachovalé koberečky. Okna mířila do čelní fasády. Venku stále zuřila bouřka a šedivé světlo dovnitř proudilo malými okenními tabulkami v olověných rámech. Všechny stěny byly pokryty policemi s knihami, jen nad krbem visel tmavý a očouzený obraz, znázorňující tradiční anglický lov.

Byly tam tisíce knih, většinou starých, přinejmenším z devatenáctého století, ale jeden výsek na boční stěně patřil směsici současných knih, v níž by se našlo dokonce i několik paperbacků. Will obsáhl celou místnost jedním těžkým pohledem. Po jídle mu to nemyslelo. Lord Cantwell jim řekl předem, že si odpoledne zdřímne. Will by sice nejraději co nejrychleji splnil svůj úkol a rozjel se zpátky domů, ale teď ho lákala představa, že by se mohl prostě uvelebit v tmavém koutě, v některé z čalouněných lenošek, a zavřít oči.

„Tohle bylo moje místečko, když jsem byla malá,“ řekla mu Isabella. Procházela se místností a bříšky prstů se dotýkala hřbetů knih. „Miluju to tady.“ Vyzařovala z ní vláčná ospalost. Will si pamatoval studentky z koleje jako těkavé povahy a tohle byl protiklad stereotypu, který si o nich vytvořil. „Dokázala jsem si tady hrát celé hodiny. I teď tu vlastně trávím většinu času.“ Ukázala na dlouhý stůl, pokrytý notýsky a pery. Trůnil tam také počítač a hromady starých knih, ze kterých čouhaly spousty záložek. „Jestli je ta vaše báseň pravá, můžu to klidně všechno zahodit a začít znovu!“

„Pardon. Bohužel ji nebudete moct takhle použít. Pak vám to vysvětlím.“

„Děláte si legraci? Víte, co by to znamenalo pro start mé kariéry?“

„A co vlastně chcete dělat?“

„Učit a psát. Chci být pořádný akademický historik, usedlá profesorka jako za starých časů. Možná je to divné přání, ale počítám, že za to může tahle knihovna.“

„Já bych neřekl, že je to divné. Moje dcera taky píše.“ A dodal, ani nevěděl proč: „Není o moc starší než vy.“ Isabella zareagovala nervózním zahihňáním. A aby se vyhnul nějaké zdvořilostní otázce na Lauru, vyrazil ze sebe: „Ukažte mi, kde ta kniha byla.“

Isabella namířila prstem doprostřed jedné dlouhé stěny. Na polici ve výši očí zela v řadě knih viditelná mezera.

„A tam byla vždycky?“

„Co se pamatuju, vždycky.“

„A co ty knížky okolo? Přerovnávali jste je někdy?“

„Za mého života nikdy. Můžeme se zeptat dědečka, ale já se na nějaké stěhování knih nepamatuju. Knížky prostě zůstávaly pořád na stejném místě.“

Will si prohlédl knihy po obou stranách mezery. Jedno byl botanický spis z osmnáctého století, druhé popis památek ve Svaté zemi ze sedmnáctého století.

„Ne, ty jsou z jiné doby,“ okomentovala jeho činnost Isabella. „Pochybuju, že by s ní mohly mít něco společného.“

„Tak můžeme začít od první stopy,“ řekl Will a vyndal z kufříku báseň. „Prométhea odkaz na tom prvním plá.“

„Správně,“ odvětila. „Prométheus. Ten ukradl oheň Diovi a dal ho smrtelníkům.“

Will se rozmáchl po místnosti. „Napadá vás něco?“

„No, je to dost mlhavé, že? Máme hledat knihy o řecké mytologii? Ohniště? Pochodně? Nebo místo na rožnění?“

Dal jí pohledem najevo, že mu to moc vtipné nepřipadá. „Začneme s knížkami. Máte nějaký katalog?“

„Hodil by se, ale nemáme. A navíc jich dědeček spoustu rozprodal.“

„No, s tím už nic neuděláme,“ odpověděl Will. „Pojďme to vzít systematicky. Já začnu z tohohle konce. Vy to můžete vzít z druhé strany.“

Soustředili se teď sice na hledání první stopy, ale nepouštěli přitom ze zřetele ani ty následující, aby později nemuseli procházet všechny knížky znovu. Takže zároveň hledali i knížky s vlámskou či holandskou tematikou a texty, které by souvisely s nějakým prorokem. Pokud šlo o odkaz na „syna, jenž ve hřích kles“, neměli ponětí, co vlastně hledat.

Byla to těžká a nezáživná práce. Po hodině už byl Will tímhle hledáním jehly v kupce sena pěkně otrávený. Navíc nestačilo vysunout knihu z regálu, prohlédnout si titulní list a zastrčit ji zpátky. Na všechny latinské a francouzské texty potřeboval Isabellinu pomoc. Pokaždé k němu přišla, mrkla na název a vrátila mu ji se stručným: „Ne!“

Odpolední příšeří postupně přešlo v naprostou tmu. Isabella rozsvítila všechna světla a škrtla zápalkou nad hraničkou třísek v krbu. „Hle, přináším vám oheň!“ řekla, když vyšlehly plamínky a začaly olizovat polena.

Navečer byli s prohledáváním hotovi. Jediný svazek, který vykřesal jiskřičku zájmu, byl spis s názvem Mytologie od jakéhosi Thomase Bullfinche, ale to byla kniha z devatenáctého století. „Buďto se tou narážkou v básni nemíní žádná kniha, anebo už tady ta kniha není. Takže popojedeme,“ řekl Will.

„Dobře,“ souhlasila Isabella. „Prohlédneme všechny staré krby. Může tam být nějaká uvolněná dřevěná deska, falešná římsa, pohyblivý kámen, co já vím. Mě to baví! Jak jste na tom vy?“

Zkontroloval už po několikáté mobil, jestli mu nepřišla esemeska od Nancy. Nic. „Je to úžasný,“ odpověděl. Isabella spočítala, že z doby před rokem 1581 je v domě celkem šest krbů: tři v přízemí – v knihovně, ve velkém sále a v jídelně – a další tři v prvním patře: v dědečkově ložnici nad velkým sálem a ve druhé a třetí ložnici.

Začali s prohlídkou v knihovně. Stáli u hučícího ohniště a dumali, co dělat. „Co kdybych poklepala na dřevěné obložení? Třeba to někde bude znít dutě,“ navrhla. Willovi to připadalo jako dobrý nápad.

Starodávná římsa z ořechu zněla pod jejími klouby všude stejně, jako solidní dřevo. Zkontrolovali fazety krbové římsy, jestli někde nenarazí na tajnou západku nebo pant. Celá římsa ale vypadala jako kus poctivé tesařiny, dřevo, se kterým nejde hnout. Kameny v ohništi byly pevné, všechny měly stejnou úroveň a všechny omítnuté spáry vypadaly stejně. V krbu pořád ještě hořel oheň, takže detailní průzkum cihel museli načas odložit, ale při povrchní prohlídce na nich nebylo nic nápadného.

Ve velkém sále už oheň dávno vyhasl. Lord Cantwell poklimbával v lenošce nad čtením. Když začali oťukávat a ohledávat mohutný krb, moc ho to nenadchlo. „To jsou mi věci!“ odfrkl.

Rám krbu byl ozdobně vroubkovaný a stářím vyhlazený do lesku. Římsu tvořila masivní deska se zešikmeným okrajem, vyrobená z jednoho kusu dřeva. Isabella optimisticky poklepala na čtvercové modrobílé kachle; každý měl na sobě jinou žánrovou venkovskou scénku, ale všechny zněly stejně. Will se sehnul a vlezl po čtyřech do mohutného ohniště. Proklepal pohrabáčem všechny cihly, ale za veškerou námahu byl odměněn jen vrstvou sazí na košili a kalhotách. Isabella mu ukázala, kde všude se umazal, a pobaveně sledovala, když se snažil utřít si saze rukama.

Se třemi následujícími krby to bylo stejné. Jestli se v některém z nich doopravdy něco skrývalo, nedalo se to odkrýt bez nasazení demoliční čety.

Venku už byla tma. Déšť ustal; vystřídala ho vlna chladu a skučící studený vítr. Sídlo Cantwellů nebylo vybavené ústředním topením, v místnostech se proháněl průvan a byla tam zima. Hospodyně Louisa nahlas oznámila, že bude ve velkém sále podávat čaj. Znovu rozdělala oheň v krbu a zapnula elektrické topení pod lenoškou lorda Cantwella. Bylo na ní vidět, že už by se ráda vypravila domů.

Will se usadil s Isabellou a jejím dědečkem nad masovými sendviči s nakládanou zeleninou, sušenkami a čajem. Louisa kmitala kolem, chvíli ještě pobíhala od jedné práce ke druhé a pak se zeptala, jestli zůstanou na večer v sále. „Ještě tu chvíli posedíme,“ odvětila Isabella.

„Tak já zapálím svíčky,“ nabídla se hospodyně. „Ale hlavně je sfoukněte, než půjdete spát.“

Zatímco jedli, Louisa laciným zapalovačem rozsvítila tucet svíček, rozmístěných porůznu po sále. Venku fičel vítr, oheň v krbu dohořel a starobylý pokoj bez oken tonul v melancholickém přítmí. Plameny svíček byly jedinými konejšivými zdroji světla. Will a Isabella sledovali Louisu, jak zapaluje poslední svíčku a odchází z místnosti.

Pak se na sebe najednou podívali a současně vykřikli: „Svícny!“

Lord Cantwell se jich zeptal, jestli se náhodou nezbláznili, ale Isabella mu odpověděla naléhavou otázkou: „Které naše svícny jsou ze šestnáctého století nebo starší?“

Starý pán se poškrábal ve zbytcích vlasů a ukázal prstem doprostřed místnosti: „Myslím, že tamty dva z pozlaceného stříbra. Nejspíš jsou benátské, ze čtrnáctého století. Řekni svému otci, že až bude po mně, dají se dobře prodat.“

Hnali se ke svícnům, sfoukli a vyjmuli tlusté voskové svíčky a odložili je na stříbrný podnos. Svícny měly nahoře misky a v nich velké hroty: mohutné svíce, které se do nich vsazovaly, měly v průměru víc než deset centimetrů. Každý svícen měl složitě propracovanou základnu ve tvaru šesti listů, zhotovenou z pozlaceného stříbra. Ze základny vyrůstal sloupek, který se rozšiřoval do románské věžičky, připomínající věž kostela, a na ní bylo modrým emailem naznačeno šest špičatých oken. Na vrcholku končil sloupek miskou a hrotem na svíčku.

„Jsou docela lehké. Klidně by mohly být duté,“ poznamenal Will. „Podstavce jsou ale určitě z masivního stříbra.“

Pečlivě prozkoumal místa, kde se na sebe napojovaly jednotlivé části složitého sloupku. „Tak jdeme na to, zkusíme to rozšroubovat,“ zašeptala Isabella. „Otočte se k dědečkovi zády, ať to nevidí, nebo ho určitě klepne.“

Will sevřel věžičku s okny pevně do levé dlaně a pravačkou zkusil otočit podstavcem; zpočátku jemně, potom větší silou, až zbrunátněl ve tváři. Nakonec zakroutil hlavou a odložil svícen stranou. „Ten se ani nehne.“ Pak se pokusil stejným způsobem povolit ten druhý. Svícen držel, jako by byl vyrobený z jednoho kusu kovu. Will už toho nechával, ale pak ho záchvat vzteku přiměl ještě jednou zuřivě zabrat.

Sloupek se pootočil.

Jen o půl obrátky, ale pootočil.

Isabella zašeptala: „Ještě!“

Namáhal se dál, až se sloupek začal volně otáčet. Objevil se nepozlacený váleček, ukrytý uvnitř sloupku. Nakonec se podstavec uvolnil úplně. Will držel v každé ruce jednu polovinu svícnu.

„Co to tam vy dva provádíte?“ zavolal na ně lord Cantwell. „Vůbec vás neslyším.“

„Momentík, dědečku!“ zvolala Isabella. „Počkej!“

Will odložil podstavec a zašilhal do dutého sloupku. „Chtělo by to světlo.“ Popošel s Isabellou k jedné ze stojacích lamp, strčil do dutiny ukazováček a nahmatal pevnou, okrouhlou hranu. „Něco tam uvnitř je!“ Vytáhl prst a zkusil se ještě jednou podívat dovnitř, ale prudké světlo žárovky mu bylo k ničemu. „Mám moc tlusté prsty. Zkuste to vy.“

Isabella měla ukazováček tenký, strčila ho celý dovnitř a zavřela oči, aby se mohla soustředit na hmatové vjemy. „Je tam něco srolovaného – papír nebo pergamen. Už ho skoro mám. Půjde to! Už to táhnu ven.“

Pomalu otáčela svícnem a pevně, ale opatrně tlačila prstem.

Začal se objevovat nažloutlý svitek.

Byl to přibližně dvacet centimetrů dlouhý smotek několika pergamenů, svinutých pevně do ruličky. Isabella ho v tom rozčilení a vzrušení podávala Willovi, ale ten jí řekl: „Ne, udělejte to vy.“

Pomalu smotek rozbalila. Pergameny byly vyschlé, ale nelámaly se a dost snadno se daly urovnat. Isabella listy oběma dlaněmi uhladila a Will naklonil lampu, aby měli více světla. „Je to latinsky,“ řekla.

„Tak to jsem rád, že jste po ruce.“

Přečetla záhlaví první stránky a nahlas je přeložila: „List od Felixe, opata z Vectis, sepsaný léta Páně 1334.“

Willovi se zatočila hlava. „Kristapána.“

„Co je, Wille?“

„Vectis.“

„Vy to místo znáte?“

„Jo, znám. Řekl bych, že jsme přímo u pramene.“

(15)

1334

OSTROV VECTIS, ANGLIE

Felix, opat kláštera ve Vectis, se probudil do ticha noci. Bylo hodinu po laudách a dvě hodiny před první denní liturgickou hodinkou. Vzbudila ho jako obvykle hrozná bolest hlavy. Venku pod okny bylo slyšet cvrčky a slabý hukot vln, tříštících se o nedaleké pobřeží úžiny Solent. Tyhle zvuky zněly sice konejšivě, ale poskytly mu útěchu jen na prchavý okamžik. Pak ho znovu přepadl záchvat nevolnosti. Prudce se vzpřímil na lůžku. Zašátral ve tmě po nočníku a naprázdno zvracel.

Bylo mu devětašedesát let, ale upřímně pochyboval, zda se dožije sedmdesátky.

V žaludku mu nezbývalo skoro nic. Naposledy pojedl hovězí vývar, který přímo pro něj připravily řádové sestry. Byla v něm spousta tuku z morku a mrkev. Snědl jen trochu a zbytek nechal stát na psacím stole.

Teď odhodil pokrývku, opřel se o slaměnou matraci a podařilo se mu nejistě vstát. V hlavě cítil rytmické údery, jako když kovář buší do kovadliny. Každá ta rána se snažila ho srazit, ale byl dost silný, aby zvládl sebrat ze židle šat podšitý kožešinou. Navlékl si oděv přes noční košili a hned pocítil utěšující teplo. Roztřesenýma rukama zapálil tlustou žlutou svíčku a zhroutil se na židli, aby si promnul spánky. Roztančený plamen svíčky se odrážel v nerovných vyleštěných kamenech, tvořících podlahu ložnice, a v jasně barevných sklíčkách oken.

Bohatá a okázalá výbava opatova domu Felixe odjakživa zneklidňovala. Když kdysi dávno vstoupil jako novic s pokorně sehnutou hlavou do Vectis, měl na sobě hrubý mnišský šat, byl opásaný kusem provazu a bosé nohy ho zábly. Tenkrát se cítil blízko Bohu, a tím i blízko k blaženosti. Jeho předchůdce, opat Baldwin, byl prakticky založený klerik. Když sepisoval zásoby v obilnicích, pociťoval právě tolik potěšení, jako když sloužil mši. To on si dal postavit tenhle pěkný dřevěný dům, stejný, jaký znal z opatství v Londýně a v Dorchesteru. Na ložnici navazovala velkolepá síň se zdobeným ohništěm, vyřezávaným křeslem, čalouněnými židlemi a vitrážovými okny. Zdi zdobily krásné tkané tapiserie z Flander a Brugg, znázorňující lovy a apoštolské skutky. Nad ohništěm visel zdobený stříbrný krucifix, dlouhý jako lidská paže.

Když Baldwin před lety zemřel, biskup z Dorchesteru vybral za jeho nástupce Felixe, dosavadního opatova převora. Felix v modlitbách upřímně prosil Boha o pomoc. Snad by se mu mohlo podařit vyhnout se okázalosti, kterou s sebou pozice opata přináší. Mohl by opatství vést ve vší střídmosti, spát s bratry v mnišské cele, chodit dál v prosté kutně, jíst s ostatními. Nepošpinil by tím ale památku svého učitele, svého zpovědníka? Neocejchoval by tím Baldwina jako zhýralce? Skláněl se před Baldwinovou památkou, tak jako se skláněl před Baldwinovou mocí, dokud ještě žil. Byl jednou provždy jeho věrným služebníkem. Vždycky vykonal přesně to, k čemu ho Baldwin vybídl, i když třeba někdy měl své pochyby. Co by se tenkrát stalo, kdyby zpochybnil Baldwinovo rozhodnutí zrušit Řád jmen? Už je to skoro čtyřicet let, co vlastní rukou zapálil seno, které spálilo knihovnu. Kdyby to tenkrát neudělal, bylo by to dnes jiné?

Bylo mu tak zle, že ani nedokázal pokleknout. Sklonil jen bolestí trýzněnou hlavu a polohlasem se začal modlit. Jeho bretonský přízvuk zněl stále stejně hrubě jako v dobách, kdy byl ještě chlapcem. Vybral si bezděčně žalm 42. Ta volba jej samotného až překvapila:

Introibo ad altare tuum, ad Deum laetitiae et exultationis meae.

Přistoupím k oltáři Božímu, k Bohu radostného plesání mého.

Gloria Patri, et Filio, et Spiritui Sancto. Sicut erat in principio, et nunc, et semper, et in saecula saeculorum. Amen.

Sláva Otci i Synu i Duchu svatému, jako byla na počátku i nyní i vždycky a na věky věků. Amen.

Když si uvědomil ironii těch slov, našpulil rty.

Na věky věků.

Kdysi míval vous silný a černý jako kančí srst. Býval svalnatý a urostlý, bez únavy zvládal drsný život v klášteře, skromnou stravu, studený vítr od moře, který pronikal až do morku kostí, těžkou dřinu, která udolávala tělo, ale udržovala mnišskou pospolitost, i krátké chvíle spánku mezi liturgickými hodinkami, zdůrazňujícími plynutí noci a dne společnými modlitbami. Teď mu vous zřídl a není už černý, ale špinavě bílý jako peří na prsou racka. Hrudník má propadlý, svaly mu ochably, kůži má vysušenou jako pergamen a plnou strupů; svědí ho tolik, že ho to ruší z modliteb a meditací.

Ale ta nejděsivější změna postihla jeho pravé oko, které se začalo zvětšovat a vydouvat. Byl to pomalý, plíživý proces. Zprvu vnímal jen suché píchání, jako drobné zrnko písku, které se nedalo vyplavit. Pak se mírné pulzování v očním důlku začalo zhoršovat a přestal dobře vidět. Napřed viděl rozmazaně, později začal vnímat oslepující záblesky světla a viděl dvojitě, takže s oběma očima otevřenýma nemohl pořádně číst a psát. V posledních týdnech už všichni v klášteře úzkostlivě sledovali, jak jeho bulva nápadně vystupuje z důlku. Šeptali si o tom při dojení krav, při práci na poli i při modlitbách, když prosili Boha o milost pro svého řádového bratra.

Bratr Girardus vedl v opatství špitál a byl to opatův blízký přítel. Navštěvoval jej každý den a opakovaně mu nabízel, že bude spát v síni na podlaze pro případ, že by Felix v noci potřeboval pomoc. O povaze jeho choroby se mohl Girardus jen dohadovat, ale předpokládal, že uvnitř hlavy něco roste, tlačí to na oko a způsobuje to bolesti. Kdyby to byl jen vřed pod kůží, mohl by jej otevřít lancetou, ale výrůstek přímo uvnitř hlavy může vyléčit jen Bůh. Zásoboval přítele opata odvary z kůry a bylinnými obklady, aby mu ulehčil od bolesti a od otoku, ale hlavně se za něho modlil.

Felix strávil nějakou dobu v rozjímání. Pak přešel k palisandrové truhlici, která stála mezi postelí a stolem. Věděl, že kdyby se předklonil, bolest v oku se nesnesitelně zhorší, a tak se raději spustil na kolena. Rozevřel velkou šatní truhlici. Uvnitř ležela kněžská roucha, staré mnišské hábity a sandály a náhradní pokrývka na postel, ale pod látkami ještě bylo ukryto cosi tvrdého a pevného. Felixovi už nezbývalo mnoho sil. Jen s velkými obtížemi dokázal ten předmět vytáhnout a odnést k psacímu stolu.

Byla to těžká kniha, starodávná, barvy tmavého medu – plod námahy z dávno minulých staletí. Opat předpokládal, že je to poslední kniha svého druhu, že jen tahle jediná přetrvala požár, který tehdy vlastnoručně založil. Po celá ta léta ji pečlivě ukrýval, protože nesla letopočet z téměř dvě staletí daleké budoucnosti: 1527.

Kdo z těch, kteří jsou dnes naživu, by to dokázal pochopit? Kdo z jeho bratří by v této knize viděl to, čím skutečně je, a uctíval by její božskost? Neviděli by v ní všichni spíše znamení rouhačství a zlé vůle? Bratři, kteří spolu s Felixem zažili ten mrazivý den v lednu 1297, kdy na zemi nastalo peklo, byli dnes do jednoho mrtví a pohřbení. On byl poslední, kdo mohl podat svědectví. Tížilo ho to na duši celý ten čas.

Felix zažehl menší svíčky. Osvětlovaly mu stůl mihotavým, slámově zbarveným světlem. Otevřel knihu a vyňal z ní pouzdro s několika listy jemného pergamenu. Ve skriptoriu mu jej zhotovili tak, aby dobře zapadl do vazby knihy. Opat pracoval na svém rukopisu s horečným chvatem. Vedl závod s časem. Bál se, že ho choroba zahubí dřív, než bude s prací hotov.

Zápolil s prudkou bolestí hlavy a s dvojím viděním, aby dokázal sepsat své vzpomínky. Musel držet pravé oko zavřené, jen tak viděl na stránku a dokázal čitelně psát brkem. Trávil sepisováním noční čas, kdy všude panovalo ticho a nehrozilo, že se někdo neočekávaně objeví a odhalí jeho tajemství. Když už vyčerpáním nemohl dál, vrátil knihu do úkrytu a svalil se na kavalec, aby se trochu vyspal, než zvon ve věži pozve na modlitby v katedrále.

Opat uchopil první list pergamenu a s jedním okem zavřeným si jej přidržel před obličejem. Stálo na něm:

List od Felixe, opata z Vectis, sepsaný léta Páně 1334.

Pane, jsem Tvůj služebník. Budiž Ti chvála a sláva. Jsi nezměrný, Pane, a nezměrná budiž Tvá chvála. Má víra v Tebe je tvůj dar, který jsi mi vdechl lidstvím, jenž na sebe přijal Tvůj Syn.

Jsem rozhodnut připomenout věci, které vím, věci, které jsem viděl, a věci, které jsem učinil.

Skláním se v pokoře před památkou všech, kteří zde byli přede mnou, ale nejvzácnější a nejvznešenější ze všech je svatý Josef, patron Vectis, jehož svaté kosti jsou pochovány v katedrále. Neboť to byl Josef, kdo ve své pravé a plné víře v Boha založil Řád jmen, aby velebil našeho Pána a posvětil jeho božství. Já jsem posledním členem Řádu, všichni ostatní už se obrátili v prach. Pokud bych nepřinesl svědectví o minulých skutcích a událostech, připravil bych lidstvo o vědomosti, jejichž nositelem jsem teď pouze já, smrtelný hříšník. Nepřísluší mi rozhodnout, zda má lidstvo tyto vědomosti poznat. Jen Tobě, Bože, ve tvé nekonečné moudrosti přísluší to posoudit. Já poníženě sepíšu tento list a Ty, Pane, rozhodneš o jeho osudu.

Felix odložil list pergamenu a chvíli nechal zdravé oko odpočívat. Když se cítil připraven, palcem prolistoval hromádku pergamenů a znovu se začetl.

Povědomost o onom dni se předávala mezi bratry a sestrami po dlouhý čas. Josef byl tehdy převorem opatství Vectis. Sedmistého sedmdesátého sedmého léta našeho Pána, zlověstného sedmého dne sedmého měsíce se stal svědkem narození dítěte. Ta doba byla poznamenána přítomností rudé a ohnivé komety, nazvané Cometus Luctus, komety, která se od té doby dodnes nikdy nevrátila. Žena jednoho dělníka byla těhotná, a pokud by se jí narodil syn, byl by to sedmý syn sedmého syna. Narodil se opravdu syn, a uprostřed strachu a bědování ho jeho otec utloukl k smrti. K Josefově údivu pak žena porodila osmého syna. Toto dvojče bylo pokřtěno jménem Octavus.

Felix si v duchu snadno vybavil Octavův obraz. V průběhu let totiž mnohokrát viděl stejné děti, jako byl on: děti, které nepláčou, bledé, zelenooké, s rezavými vlasy. Když tehdy Josef stál nad porodním lůžkem, prosáklým krví a plodovou vodou, a poslouchal vystrašené mumlání žen, sledujících porod, mohl snad tušit, že Octavus je ve skutečnosti pravý sedmý syn?

Otec Octava už jako malého chlapce přivedl do opatství Vectis, protože věřil, že jeho dítě potřebuje být nablízku Bohu. Chlapec nemluvil a stranil se lidí, ale Josef se nad ním smiloval a přijal ho do péče opatství. A pak učinil Josef zázračný objev. Chlapec, kterého to nikdo neučil, začal sám od sebe psát písmena a čísla. A podle Tvého úradku, Bože, to nebyla libovolná písmena a čísla, ale jména Tvých smrtelných dětí a data jejich budoucích narození a smrti. Tyto předpovědi naplnily Josefa údivem a strachem. Byla to temná moc, pocházející ze zlého? Anebo nástroj nebeského světla? Josef ve své moudrosti svolal k poradě ostatní duchovní a tehdy byl založen Řád jmen. Ti moudří služebníci Boží dospěli k závěru, že zde nepracuje ruka ďáblova, protože jinak by to dítě nebylo vysláno do ochranné náruče kláštera. Určité to bylo dílo prozřetelnosti a znamení, ztělesněné ve shodě božského čísla sedmi, ukazovalo, že si Pán vyvolil to pokorné stvoření, Octava, za nástroj hlásající poselství božského zjevení. A tak požíval chlapec ochrany kláštera a pobýval ve skriptoriu, kde dostával pergameny, pera a inkoust a mohl trávit čas prací na svém pravém poslání.

Bolest hlavy neustávala. Felix vstal od stolu, aby si připravil misku odvaru z kůry. Místnost byla temná. Pomalu došel k ohništi, prohrábl uhlíky a přihodil hrst větviček. Voda v železném kotlíku, zavěšeném na háku, začala brzo vřít. Opat se odšoural zpátky do ložnice a pokračoval ve čtení.

Přešly roky a z malého Octava vyrostl dospělý muž, ale nadále se věnoval jedinému neměnnému úkolu. Lopotil se ve dne v noci a vznikala zprvu malá, ale neustále rostoucí knihovna svazků z jeho pera. Všechny obsahovaly jména s předpovězenými daty narození a úmrtí. Po celý ten čas Octavus nemluvil s ostatními mnichy ani se s nimi nijak nestýkal. Všechny jeho tělesné potřeby uspokojovali příslušníci Řádu jmen. Tak byla zabezpečena ochrana jeho osoby a jeho poslání. Jednoho osudného dne přemohl Octava zvířecí chtíč, zmocnil se násilím ubohé novicky a ta pak porodila jeho dítě. Byl to chlapec stejně podivného vzezření jako jeho otec. Pojmenovali ho Primus. Měl zelené oči a rezavé vlasy a jako Octavus byl němý jako ryba. Za nějaký čas se ukázalo, že má Primus stejné schopnosti jako jeho otec. Tam, kde dřív sedával jen jeden, teď seděli bok po boku dva a sepisovali jména žijících i mrtvých.

Hořký čaj z kůry zmírnil opatovu bolest. Mohl teď číst rychleji a projít zbytek toho, co stačil sepsat během včerejší noci.

Ubíhaly dny, roky, desetiletí, staletí. Písaři se rodili a umírali. Také členové Řádu jmen přicházeli na tento svět a odcházeli na onen svět – a také písařům obstarávali ženy jako nádoby k plození. Knihovna se rozrostla do nepředstavitelné velikosti. Aby se Řád mohl o knihy dál starat, vyhloubil rozsáhlé podzemní prostory, kde bylo možné držet knihovnu v tajnosti a v bezpečí a kde se ve svatých katakombách schraňovaly kosti zemřelých písařů.

Po mnoho let, Pane, jsem byl poníženým převorem ve Vectis, oddaným služebníkem velkého opata Baldwina a věrným členem Řádu jmen. Přiznávám, milovaný Pane, že mne netěšilo přivádět mladé sestry k nutným účelům, ale plnil jsem své poslání s láskou k Tobě a s jistotou, že Tvá knihovna musí přetrvat, aby Tvé budoucí děti měly svou kroniku.

Už si nevzpomínám, kolik těch němých dětí přišlo na svět, kolik jich vyrostlo a zaujalo svá místa v síni písařů, s brkem v ruce po boku svých bratří. Nikdy však nezapomenu, jak jsem jednou jako mladý mnich byl svědkem události, kdy se jedné z vybraných sester nenarodil syn, ale dcera. Slyšel jsem předtím, že se takové vzácné události již několikrát staly, ale sám jsem to ještě nikdy nezažil. Viděl jsem, jak ta němá holčička se zelenýma očima a rusými vlasy roste, ale na rozdíl od ostatních dětí jejího rodu se jí nikdy nedostalo daru psaní. Když jí bylo dvanáct let, byla vyvržena. Dali ji Židu Gassonetovi, obchodníkovi s obilím. Ten ji odvedl pryč z ostrova a nevím, co s ní udělal.

Felix dočetl. Byl spokojen. Teď může své vzpomínky dokončit. Namočil pero do inkoustu a dal se do psaní. Závěrečné stránky popsal nesmírně hbitě. Jeho práce byla konečně hotová.

Odložil pero, a než inkoust na posledních řádcích zaschl, na chvíli se zaposlouchal do cvrkotu cvrčků a křiku racků. Přes okno viděl, jak temná noc začíná ustupovat a obloha šediví. Už brzo se rozezní zvon na věži katedrály. Musí nabrat síly, aby mohl vést shromáždění při modlitbách o první denní liturgické hodince. Asi by si měl ještě na chvíli lehnout. Navzdory bolestem se teď cítil lehčí, jako by se zbavil nějaké tíhy. Byl rád, že může ještě na krátkou chvíli zavřít oči a oddechnout si.

Než ale stačil vstát, zvon se rozezněl. Opat si povzdechl. Psaní mu trvalo déle, než předpokládal. Bude se muset připravit na mši.

Někdo prudce zaklepal na dveře. Opat zvolal: „Dále!“

Byl to Viktor, bratr-špitálník, jehož úkolem bylo starat se o ubytování cizích lidí v klášteře. Tento mladík do opatova domu chodil jen zřídka. „Otče, prosím za prominutí. Čekal jsem, až zazní zvon.“

„Oč se jedná, můj synu?“

„V noci přišel k bráně poutník.“

„A poskytl jste mu přístřeší?“

„Ano, otče.“

„Proč se mnou tedy potřebujete mluvit?“

„Ten poutník se jmenuje Lukáš. Naléhavě mne prosil, abych vám přinesl tohle.“ Viktor podal opatovi svinutý pergamen, svázaný tkanicí. Felix jej převzal, rozvázal tkanici a rozvinul list.

Z tváří mu vyprchala všechna krev. Viktor ho musel podepřít, aby se nezhroutil k zemi.

Na stránce byla napsaná jediná řádka a datum: 9. únor 2027.

(16)

Bylo už pozdě a ve ztichlém velkém sále předčítala Isabella dlouhý dopis. Lord Cantwell se statečně snažil soustředit se na její hlas, ale nakonec ho zmohla nedoslýchavost, věk a ta trocha brandy, kterou si dopřál. Odešel do své ložnice a připomenul Isabelle, ať mu ráno dá hned vědět, jak to nakonec dopadlo.

Oheň praskal do noci a Isabella pomalu a pečlivě překládala opatův rukopis. Will apaticky naslouchal. Chybějící kousky skládanky z příběhu o knihovně postupně zapadaly na svá místa. Obsah dopisu byl sice neuvěřitelný, ale Will necítil žádné velké překvapení. Věděl, že knihovna existuje – to byl nepopiratelný fakt. A samotná její existence si vyžadovala nějaké fantastické vysvětlení. Will si jich od chvíle, co se o knihovně dozvěděl od Marka Shackletona, navymýšlel sám celou hromadu. Spousta jich byla mnohem divočejších než to, které jim teď předkládal opat Felix.

Vnímal Isabellin hlas a v duchu si načrtával obraz Octava a jeho zplozenců, bledých, vychrtlých písařů, celý život shrbených nad pergameny v nějaké podzemní jeskyni, v podobné tmě, jaká právě teď panovala ve velkém sále. Jestlipak měli vůbec ponětí, uvažoval, na čem vlastně pracují a proč? Hleděl na Isabellinu tvář. Přemýšlel, na co asi při čtení myslí a co by jí tak měl říct, až dočte. V duchu se připravoval na pointu dopisu. Dozvědí se z něj snad, jaký význam má rok 2027?

Isabella dočetla poslední větu: „Když jí bylo dvanáct let, byla vyvržena. Dali ji Židu Gassonetovi, obchodníkovi s obilím. Ten ji odvedl pryč z ostrova a nevím, co s ní udělal.“ Vzhlédla k Willovi a zamrkala zarudlýma očima.

„Co je?“ zeptal se jí. „Proč jste přestala?“

„To je všechno.“

„Jak to myslíte, všechno?“

Naštvaně odpověděla: „Prostě tu už nic víc není!“

Zaklel. „Takže musíme hledat ostatní stopy. Opravdu nám to neulehčujou.“

Vtom se Isabella na rovinu zeptala: „Ta naše kniha – je z té knihovny, že ano?“

Na okamžik ho napadlo zkusit zatloukat – ale k čemu by to bylo? Ať už to všechno dopadne, jak chce, je potřeba ji do všeho zasvětit. A tak prostě jen přikývl.

Odložila pergamen a vstala. „Musím si nalít.“

V kredenci byl likérník. Will slyšel, jak o sebe cinkají láhve, a sledoval křivku jejích zad, půvabně prohnutých jako houslový klíč. Když se k němu Isabella obrátila, držela v ruce láhev skotské. „Dáte si taky?“

Nebyla to jeho milovaná značka, ale co – už při tom pohledu cítil na jazyku jemnou a teplou chuť. Obešel se bez pití hodně dlouho a byl na to jaksepatří hrdý. Udělalo to z něj lepšího člověka, to je bez debaty; a pomohlo to i celé jeho rodině. Ve velkém sále se vznášel kouř ze špatně táhnoucího krbu. V místnosti bez oken byli odříznutí od vnějšího světa jako v nějaké komoře pro smyslovou deprivaci. Will byl unavený, doléhal na něj časový posuv po letu z Ameriky a v cizím prostředí se cítil nesvůj. V přítmí na něj krásná dívka mávala lahví skotské.

„Ale jo, co by ne.“

Během půlhodiny byla láhev z poloviny prázdná. Oba pili skotskou neředěnou. Will si vychutnával každý doušek. Vnímal, jak mu alkohol příjemně pomáhá zbavit se zábran.

Isabella z něj mámila odpovědi. Musel uznat, že ta holka má na výslechy talent. Nechtěl se ale jen tak lehce vzdát. Jenom ať si ty informace pěkně zaslouží: musí mu klást ty správné otázky a překonat jeho nesdílnost. Loudit. Lichotit. Vyhrožovat. Naléhala na něj: „Co se stalo potom? Musí to přece mít nějaké pokračování. Vy mi to tajíte! Vyklopte to. Jestli mi to všechno nepovíte, Wille, tak vám nepomůžu se zbytkem té básně.“

Uvědomil si, že když jí všechno prozradí, hodně riskuje. Bude to nebezpečné pro něj i pro ni. Ale co, to už je teď jedno, rozhodl se. Vždyť ona už teď stejně ví o vzniku knihovny víc než všichni ti chlápci v Nevadě a ve Washingtonu. Musela mu slíbit, že nic neprozradí; byl to takový ten slavnostní slib mezi dvěma lidmi, kteří spolu popíjejí. A pak jí řekl o těch pohlednicích. O „vraždách“. O případu Posledních dnů. O tom, jak ta úmrtí do sebe nezapadala. O dlouho marném pátrání a o kolegyni, která se pak stala jeho ženou. O nalezení rozhodné stopy, vedoucí k jeho dávnému známému, ke spolubydlícímu z koleje, žalostné figurce, počítačovému nadšenci, který pracoval v naprostém utajení na skryté vládní základně v Oblasti 51. Vyprávěl jí o knihovně a o tom, jak z ní vláda těžila informace. O Shackletonově plánu vydojit horu peněz přes pojišťovnu. O dozorcích. O tom, jak musel nakonec utíkat před vlastními kolegy z FBI. O finále v hotelovém apartmá v Los Angeles, kde zůstal Shackleton ležet s prostřeleným mozkem. O ukryté databázi a o své dohodě s federály. O tom, jak se na něj obrátil Henry Spence. O roce 2027.

Dovyprávěl. Řekl jí všechno. Oheň skomíral a v místnosti byla skoro úplná tma. Nadlouho se rozhostilo ticho. Pak Isabella řekla: „Je toho na mě trochu moc.“ Nalila si na centimetr skotské a zamumlala: „To je můj limit. Jaký máte vy?“

Vzal si od ní láhev a nalil si taky. Odpověděl: „Ani nevím.“ Měl pocit, jako by se pokoj kolem něj hýbal – jako by on sám plaval jak kus dřeva na zvlněné hladině jezera. Poněkud vyšel ze cviku, ale uměl by se do pořádného pití zase vpravit, s tím by neměl žádný problém. Cítil se výtečně a chtěl si ten pocit užít se vším všudy. Nebyla to koneckonců zas tak nevhodná příležitost k tomu, aby se trochu opil.

„Když jsem byla malá,“ řekla Isabella zasněně, „často jsem tu knihu vytahovala z knihovny. Vždycky jsem si lehla na podlahu tady u krbu a hrála jsem si s ní. Odjakživa jsem věděla, že je na ní něco neobyčejného. Něco kouzelného. Ze všech těch jmen, dat a zvláštních abeced jde člověku hlava kolem.“

„To jo.“

„Dokázal jste se s tím nějak srovnat? Přestane to člověk po čase tak brát?“

„Z rozumového hlediska možná jo. Ale jinak nevím.“

Odmlčela se a pak důrazně, vyzývavě řekla: „Já z toho strach nemám.“

Nestačil jí odpovědět, protože chtěla dokončit myšlenku.

„Neděsí mě pomyšlení, že okamžik smrti je předurčený. Vlastně mě to v určitém ohledu uklidňuje. Vždyť potom nemá smysl se plašit a starat kvůli budoucnosti, dělat bůhvíjakou vědu s tím, co má člověk jíst a pít a že musí mít v autě airbag a všechny tyhle nesmysly. Třeba je lepší nedělat si starosti a prostě jenom žít svůj život.“

Usmál se na ni a zeptal se: „Kolik že vám je let?“

Pokrčila čelo, jako kdyby mu chtěla dát najevo, ať se na ni nevytahuje. „Rodiče mi vždycky měli za zlé, že nejsem nábožensky založená. Cantwellovi jsou slavný katolický rod. Latina se mi sice stále líbila, ale všechny ty náboženské rituály a ceremonie mi nic neříkaly. Budu se nad tím zítra muset ještě zamyslet.“ Protřela si oči. „Jsem pěkně utahaná. Vy už musíte být dočista tuhej.“

„Jojo, už bych zalehnul.“ Dopil zbytek skotské ze sklenice. Měl pocit, že se s Isabellou ten večer sblížili dost na to, aby se mohl bez okolků zeptat: „Můžu si tu láhev vzít s sebou do ložnice?“

V New Yorku byl tou dobou čas uložit Phillipa spát. Nancy ho právě dokoupala, lehla si do postele a napudrovaného chlapečka, zabaleného v měkké osušce, položila vedle sebe. Tiše si hrál s plyšovým medvídkem, mačkal ho a strkal si jeho čumáček do pusy. Nancy vzala do ruky mobil a znovu si přečetla poslední zprávu od Willa. Dojel jsem v pořádku. Brzo se vrátím. Mám tě rád. Povzdychla si a rychle naťukala odpověď. Potom polechtala Phillipa na kulatém měkkém bříšku, a když se zasmál, dala mu pusu na obě tvářičky.

Will kráčel dlouhou chodbou v patře. Měl pocit, že se pod ním vlní a kroutí jako visutý most někde v džungli. Byl to ale příjemný pocit svobody. Kráčel lehce, jako kdyby pro něj zemská gravitace měla každou chvíli přestat platit. Opatrně šel hned za Isabellou. Ta našlapovala zlehka, aby neprobudila starého pána. Will si nebyl stoprocentně jistý, ale zdálo se mu, že i ona je pod vlivem démona alkoholu: vyhýbala se neviditelným překážkám a v půli chodby zavadila ramenem o stěnu. Otevřela dveře jeho pokoje a zašeptala: „A jste tady.“

„Jsem tady.“

Byla tma. Měsíční srpek slabě svítil skrz záclony. V pokoji nebylo vidět nic víc než šedočerné obrysy nábytku. „Sám byste asi nenašel vypínač,“ řekla Isabella.

Will za ní vstoupil do pokoje. Vnímal, jak se její štíhlá silueta rýsuje proti oknu. V hlavě se mu začaly spouštět dosud spící reflexy – ty, které souvisely s alkoholem a ženami. Slyšel sám sebe říkat: „Nemusíš rozsvěcet.“

Věděl, že nic víc není zapotřebí. Cítil, že už je načatá pitím, vzrušením z toho objevu, tím, jak jsou tu vzdálení od okolního světa.

Najednou byli v posteli. Strhávali ze sebe šaty tím jedinečným způsobem, kterému se člověk oddá, když je to poprvé. Srdce jim bušila, hormony proudily. Těžký rám postele vrzal v čepech. Pískavé vrzání dřeva se mísilo s jejich těžkými vzdechy. Will nevnímal, jak dlouho to dělali a jestli byl dobrej. Jenom cítil, že to bylo příjemné.

Když skončili, v pokoji se rozhostilo úplné ticho. Pak Isabella řekla: „To bylo překvapení.“ A potom: „Máš tady tu láhev?“

Láhev stála v bezpečí na podlaze vedle postele. „Nevzal jsem ale skleničku.“

„To máš jedno.“ Lokla si, podala láhev Willovi a ten se také napil.

Hlava se mu točila. „Poslyš, já –“

Isabella už ale vyskočila z postele a potmě sbírala svoje svršky. Když lovila kalhotky, zavadila mu rukou o přirození. Kvapně se omluvila. „V kolik budeš chtít vzbudit?“ zeptala se.

Zaskočilo ho to. Obvykle to byl on, kdo dával najevo, že se vlastně nic nestalo. „Je mi to vcelku fuk,“ řekl. „Ne moc pozdě.“

„Bude teplá snídaně a potom se zase dáme do hledání. Nemám druhou ponožku. Teď už můžu rozsvítit?“

Instinktivně zavřel oči před náhlým prudkým světlem. Ucítil rychlý polibek na rty a pod přivřenými víčky mlhavě sledoval, jak nahá rychle odchází s oblečením v podpaží. Cvakly dveře a zůstal sám.

Vydoloval z kapsy u kalhot telefon. Blikající červené světélko signalizovalo novou textovou zprávu. Vyklopil displej a přečetl si zprávu od Nancy:

Už se na tebe nezlobím. Chybíš mi. Phillovi taky. Tu báseň jsem si přečetla. Je to úžasné. Zavolej mi brzy.

Dlouho zadržoval dech – uvědomil si to až ve chvíli, kdy mu to začalo být nepříjemné. Hlasitě vydechl; zaznělo to jako hluboký vzdech. Vůbec si nedokázal představit, že by jí teď měl odpovídat, nahý, ještě vlhký po milování s jinou ženou. Chvíli nad tím uvažoval, pak odhodil telefon na postel a radši se znova napil z láhve.

V zahradě za oknem se proháněl studený vítr, který přinesla přecházející studená fronta. Mezi zmoklými větvičkami rododendronu čouhal jednooční dalekohled pro noční vidění. Okno Willovy ložnice v noktovizoru jasně zářilo.

Když Will vstal, aby si odskočil na záchod, zahlédl DeCorso přes okno jeho nahé tělo. Pásl po něm už několik hodin, ale tohle bylo poprvé, co ho spatřil. Byl si sice beztak jistý, že Piper musí být v domě, ale stejně ho uklidnilo, když se ujistil, že sledovaný je přítomen a pod kontrolou. Chvilku předtím, když byla ještě v pokoji tma, uviděl na okamžik v optice zeleně fosforeskující nahý ženský zadek. Piper si očividně užíval lepší noc než DeCorso.

Do rána zbývala spousta času, ale DeCorso byl trpělivý a vytrvalý. Dělal to, co se od něj jako od dozorce čekalo.

(17)

1334

OSTROV WIGHT

Felix vedl shromáždění věřících při modlitbách první denní liturgické hodinky. Cítil vděčnost, že je tenhle každodenní obřad kratší než ty ostatní; připadal si strašlivě unavený a v hlavě mu už zase tepala bolest. Katedrála byla zaplněná bratřími a sestrami. Všichni svědomitě odpovídali na jeho hlas a zpěvavě pronášeli modlitbu, sladkou jako zpěv ptáků, kteří usedají na střeše kostela a svolávají se do hejna v korunách nedalekých dubů. Tohle je nejkrásnější roční období: ani příliš zima, ani příliš teplo. Opat si pomyslel, že by byla škoda opustit zemi právě uprostřed léta.

Svým zdravým okem viděl, jak ho mniši z kostelních lavic kradmo sledují. Byl jejich otcem, měli o něj obavy – a vlastně se strachovali i o sebe. Smrt opata s sebou přinášela vždy starosti o pozemské záležitosti. Nový opat nevyhnutelně znamenal změnu zavedených pořádků a rytmu života v opatství. Felix byl jejich představeným po mnoho let a věděl, že na něj jsou zvyklí. Pomyslel si, že ho možná mají i rádi. K jejich nejistotě přispívala rovněž skutečnost, že nebylo zřejmé, kdo nastoupí na jeho místo. Felixova převora Pavla biskup jistě nepovýší pro jeho mládí a ve zdech kláštera nepřebýval nikdo další, kdo by se mohl stát nástupcem. To znamenalo, že na místo opata nastoupí někdo zvenčí. Už jen s ohledem na mnichy v klášteře se Felix snažil vydržet naživu co nejdéle. Sám ale věděl lépe než kdokoliv jiný, že Boží plán je předem daný a nezměnitelný.

Z vyřezávané kazatelny měl dobrý rozhled po katedrále. Kdyby byl Lukáš přítomen, jistě by ho nepřehlédl. Nepřekvapovalo ho ale, že na modlitby nepřišel.

Sto šestnáctý žalm tvořil pevnou součást první liturgické hodinky a teď se blížil ke konci. Felixe zaplavila vlna náhlé radosti, když si uvědomil tu shodu: Lukáš dorazil přesně v okamžiku, kdy on dopsal list se svou zpovědí. To byl jistě zásah Boží prozřetelnosti. Pán vyslyšel jeho modlitby a poskytl mu odpověď. Aby jej velebil, rozhodl se Felix, že zařadí do liturgie jeden ze svých oblíbených chvalozpěvů, pradávnou modlitbu Iam lucis orto sidere – Již vzešla hvězda denní. Byla stará několik staletí, vždyť pocházela z časů, kdy žil požehnaný duchovní zakladatel jejich řádu – svatý Benedikt z Nursie.

Iam lucis orto sidere

Deum precemur supplices,

ut in diurnis actibus

nos servet a nocentibus.

Již vzešla hvězda denní,

prosíme Boha, poníženi,

aby z nás v každém činu

sňal hřích a zlo a vinu.

Ta modlitba pozdvihla ducha všech shromážděných věřících. Vysoké sopránové hlasy mladých jeptišek se příjemně rozléhaly a klenba katedrály je vracela ozvěnou zpět.

Ut cum dies abscesserit,

noctemque sors reduxerit,

mundi per abstinentiam

ipsi canamus gloriam.

Abychom, až skončí den,

černou nocí obměněn,

od světa osvobozeni

Boží chválu slavně pěli.

Na konci služby Bohu se Felix cítil jako znovuzrozený. Ani si neuvědomoval, jestli vidí dvojitě a jestli ho nemocné oko bolí. Na odchodu z kostela k sobě pokynem přivolal bratra Viktora a požádal jej, aby nočního návštěvníka přivedl do jeho pokoje.

Sestra Marie čekala u opatova domu na Felixův příchod. Hned mu začala chystat odvar a ovesnou kaši s medem. Opat požil několik soust, aby ji potěšil, ale jakmile zaklepal na dveře bratr Viktor, dal jí posunkem najevo, aby zbytky jídla uklidila ze stolu.

Když Lukáš vstoupil do místnosti, Felix si ihned vzpomněl na ten den, kdy ho před čtyřiceti lety spatřil poprvé. Byl tehdy převorem a Lukáš byl mladý kolohnát; když zaklepal na bránu a požádal o přijetí do kláštera, vypadal spíš na vojáka než na ševcovského učně. Přicestoval až z Londýna. Hledal na jejich ostrově útočiště, neboť se doslechl o zbožné komunitě opatství Vectis a o prosté a majestátní kráse tamního kláštera. Felix si ho hned zamiloval pro jeho upřímnost a inteligenci a přijal ho jako bratra laika. Lukáš si toho upřímně vážil. Pustil se do usilovného studia, do modliteb i do práce s mladistvým nadšením a takovou horlivostí, že to potěšilo srdce všech členů řádu.

Teď před sebou Felix viděl padesátiletého starce. Lukáš byl pořád ještě vysoký a statný muž, byť přibral v pase. Jeho dříve hladký a půvabný obličej byl zvrásněný lety a tváře měl propadlé. Rozzářený chlapecký úsměv byl tentam, koutky scvrklých rtů měl pokleslé. Byl oděný v prosté obnošené šaty obchodníka. Prošedivělé vlasy měl na temeni svázané do uzlu.

„Pojď dál, synu, a posaď se u mne,“ přivítal jej Felix. „Poznal jsem tě, můj drahý Lukáši, i když ses přestrojil za starce.“

„I já vás poznávám, Otče,“ odpověděl Lukáš a upíral pohled na opatovo vyboulené oko a jeho povědomou, ale zestárlou tvář.

„Jak vidíš, jsem chorý,“ poznamenal Felix. „Dobře, že jsi mne přišel navštívit dnes. Zítra už bys možná nalezl jen můj hrob. Jen se posaď.“

Lukáš spočinul na měkké židli, vypolstrované koňskými žíněmi. „To je mi líto, Otče.“

„Jsem v rukou Božích – jako každý. Dostal jsi najíst?“

„Ano, Otče.“

„Proč jsi nepřišel do katedrály na bohoslužbu? Čekal jsem tě tam.“

Lukáš se nejistě rozhlédl po opatově okázale vybavené přijímací místnosti a odvětil prostě: „Nemohl jsem.“

Felix pomalu a smutně pokýval hlavou. Samozřejmě věděl, co tím chce Lukáš říci. Byl rád, že se přece jen po všech těch letech vrátil zpět, aby uzavřel osudy dvou lidských životů, které se kdysi na čas spojily a jednoho děsivého dne se rozešly.

Lukáš nemusel okolnosti toho dne opatovi připomínat. Felix si všechno pamatoval tak dobře, jako by se to stalo před několika okamžiky a ne před desetiletími.

„Kam ses vypravil, když jsi od nás odešel?“ zeptal se opat najednou.

„Do Londýna. Šli jsme do Londýna.“

„Šli?“

„Alžběta, ta dívka, šla se mnou.“

„Aha. A co s ní bylo pak?“

„Stala se mou ženou.“

Tahle zpráva Felixem otřásla, ale zdržel se odsudku. „Máte děti?“

„Ne, otče, Alžběta nebyla obdařena plodem.“

Toho dávno říjnového rána sledoval Lukáš v mlze a v dešti, jak sestra Sabeline násilím vleče vyděšenou mladou novicku Alžbětu do kapličky, stojící stranou v odlehlém rohu opatství. Během těch čtyř let, které strávil ve Vectis, občas slýchal šeptem sdělované příběhy o kryptě, o podzemním světě obývaném podivnými bytostmi, které pracují na záhadném úkolu. Novicové si pokradmu vyprávěli o tajných rituálech a zvrácenostech a o uzavřeném společenství Řádu jmen. Lukáš těm povídačkám nedopřával sluchu. Měl za to, že jsou to duchaprázdné tlachy, šířené prostými povahami. Ta tajemná kaplička tu sice opravdu stála, ale on přece nebyl povolán znát všechno, co se v opatství děje. Jediné poslání, na které se měl soustředit, bylo milovat Boha a sloužit mu.

Alžběta se stala zkouškou jeho víry a oddanosti. Poprvé ji spatřil zblízka, když se setkali za dormitářem sester; vítr tehdy shodil mokrou košili ze šňůry a on ji Alžbětě pomohl sebrat. Dívčina tvář ho zaujala od prvního okamžiku a napořád ho pak pronásledovala. Viděl ji v myšlenkách, když se snažil soustředit na modlitby a rozjímání. Byl nezkrotně posedlý představami, ve kterých ho pronásledovaly její krásné dlouhé vlasy, které jí jako novicce ještě neostříhali, její dokonalá brada, nádherné líce, zelenomodré oči, vlhké rty a štíhlé tělo. Věděl ale, že když potlačí své pudy a nesejde z určené cesty, posílí jej to a bude o to lepším služebníkem Božím.

To ještě netušil, že svou poslední noc mnicha stráví ve stáji. Alžběta na něj nesmírně naléhala, aby tam za ní přišel. Byla šílená strachy. Ráno ji měli odvést do krypty pod tajnou kapličkou. Řekla Lukášovi, že ji tam mají násilím přinutit, aby byla po vůli muži. Prý se některé novicky poté, co porodily dítě, zbláznily. Zoufale prosila Lukáše, aby ji tam v noci na slámě připravil o panenství, a tak ji zachránil před hrozným osudem. On ale od ní tehdy utekl. Její tiché kvílení se mísilo se ržáním koní.

Druhý den ráno se Lukáš skryl za strom a číhal u cesty k tajemné kapličce. Nedaleké moře se vzdouvalo a vítr přinášel slanou vlhkost. Za úsvitu spatřil vrásčitou starou jeptišku, sestru Sabeline, jak vleče vzlykající dívku do dřevěné kaple. Několik chvil sváděl sám se sebou těžký vnitřní boj. Pak udělal krok, který navždy změnil celý jeho život.

Vešel do kaple.

Uvnitř spatřil prázdnou místnost s kamennou podlahou. Jako jediná ozdoba visel na zdi prostý pozlacený dřevěný kříž. Ve zdi byly vsazeny těžké dubové dveře. Když se do nich opřel a otevřel je, spatřil strmě klesající točité schodiště. Kamenné stupně vedly kamsi pod zem. Váhavě sestupoval po schodech, osvětlených pochodněmi, až dospěl na konec schodiště. V malé studené místnosti narazil na staré dveře s velkým zámkem, ale ze zámku trčel klíč a dveře zůstaly pootevřené. Lukáš je s námahou otevřel a ocitl se v sále písařů.

Trvalo několik vteřin, než si jeho oči zvykly na rozptýlené světlo svíček. Spatřil cosi nepochopitelného. V sále seděly tucty bledých, ryšavých mužů a chlapců, jeden vedle druhého v řadách podél dlouhých stolů. Všichni drželi v ruce psací brky, namáčeli je do inkoustu a zuřivě psali na listy pergamenu. Byli mezi nimi starci i mladíci, ale navzdory věkovým rozdílům vypadali všichni překvapivě podobně. Všechny ty tváře měly stejně prázdný výraz. Jediná stopa života probleskávala z jejich zelených očí. Ty pohledy, zavrtané do bílých kusů pergamenu, v sobě měly sílu, která snad ani nepocházela z tohoto světa.

Klenutý strop sklepení byl omítnutý a vybělený, aby lépe odrážel světlo svic. Řada patnácti dlouhých stolů se táhla do hloubi sálu. Po obvodu místnosti stála prostá lůžka a na některých spali muži se zrzavými vlasy.

Žádný z písařů nevěnoval Lukášovi ani trochu pozornosti. Zdálo se mu, jako by vstoupil do nějakého magického pole, kde je pro ostatní neviditelný. Ale než se stačil dobrat smyslu celého výjevu, který viděl před sebou, zaslechl zoufalý křik. Byl to Alžbětin hlas.

Křik zazníval odněkud zprava, z temné prázdnoty rozprostírající se po straně sklepení. Lukáš se tím směrem rozběhl na pomoc. Spatřil před sebou tmavou chodbu a ucítil dusivý pach smrti. Ocitl se v katakombách. Tápal v temnotě a dotýkal se zkaženého masa na žlutých kostrách, složených jako otýpky dříví ve výklencích podél zdí. Prošel první místností.

Alžbětin křik zněl kdesi před ním a sílil. V druhé místnosti spatřil sestru Sabeline, jak drží svíčku. Tiše se k ní přiblížil. Ve světle svíčky uviděl děsivě bílou pleť jednoho z těch zrzavých mužů. Byl nahý; Lukáš viděl zezadu jeho hubené hýždě a kostnaté paže, kývající se podél trupu. Sabeline ho popoháněla a zklamaně na něj křičela: „Tuhle dívku jsem přivedla pro tebe!“ Když se ani pak k ničemu neměl, přikázala mu: „Dotkni se jí!“

Pak Lukáš spatřil Alžbětu. Choulila se na zemi do klubíčka a přikrývala si pažemi oči v děsu z té žijící kostry.

Lukáš zareagoval bez rozmyslu a beze strachu z následků. Prudce toho muže popadl za kostnatá ramena a mrštil s ním o zem. Bylo to snadné jako porazit malé dítě. Slyšel za sebou ječet sestru Sabeline: „Co tady děláš? Co to děláš?“ Nedbal na ni. Natáhl ruku k Alžbětě. Ta zřejmě poznala, že se jí nedotýká člověk, který jí chce ublížit, ale někdo, kdo jí přišel na pomoc. Otevřela oči a pohlédla mu vděčně do tváře. Bledý zrzavý mladík pořád ještě ležel na podlaze a snažil se zvednout z místa, kam ho Lukáš srazil. „Bratře Lukáši, odejdi!“ vřeštěla Sabeline. „Narušil jsi svaté místo!“

Lukáš na ni zakřičel: „Bez téhle dívky neodejdu. Jak by to mohlo být svaté místo? Nevidím tu nic než zlo.“

Vzal Alžbětu za ruku a pomohl jí vstát.

Sabeline na něj ječela: „Ty tomu nerozumíš!“

Lukáš si uvědomil, že k nim ze sklepení zaléhají zvuky zmatku a vřavy – rány, zvuky pádu a rozbíjení, něco tam teklo – jako když rybáři vytahují na palubu lodi velkou rybu, která se zmítá v boji o život.

Nahý mladík se k nim otočil zády a odešel směrem, odkud zněl všechen ten rámus.

„Co se to děje?“ zeptal se Lukáš.

Sabeline zdvihla svíčku a odchvátala do sklepení. Zůstali ve tmě sami.

„Jsi v pořádku?“ obrátil se Lukáš k Alžbětě.

„Přišel jsi pro mě,“ zašeptala.

Pomohl jí najít cestu z temnoty na světlo, do hlavního sálu.

Vzpomínka na to, co tam spatřil, se mu navždycky vypálila do sítnice. Každý den až do smrti, kdykoliv zavřel oči, uviděl pokaždé stejný obraz. Sestra Sabeline bezcílně bloudila po tom hrozném místě a mumlala pořád dokola: „Můj Bože, můj Bože, můj Bože…“ Znělo to jako kostelní chorál.

Chtěl Alžbětu ušetřit toho hrozného pohledu. Zapřísahal ji, ať si zakryje oči a nechá se jím vést. Zatímco si razili cestu ke dveřím, pocítil neodolatelné nutkání sebrat jeden z těch pergamenů, ležících na dřevěných stolech. Vybral list, který nebyl zbrocený krví.

Vyběhli po strmém točitém schodišti do kapličky a ven do mlhy a deště. Nutil Alžbětu ke spěchu, dokud nebyli daleko z brány opatství. Zvony katedrály za nimi bily na poplach. Chvátali k mořskému břehu. Lukáš věděl, že musí Alžbětu odvést z ostrova.

„Pověz, proč ses vrátil do Vectis?“ zeptal se ho teď Felix.

„Po celý život mě tížilo to, co jsem toho dne spatřil. Než zemřu, chtěl bych se pokusit tomu porozumět. Dlouho jsem uvažoval o návratu. Teď jsem to konečně dokázal.“

„Škoda že jsi opustil církev. Pamatuji se na tvou velkou zbožnost a ušlechtilého ducha.“

„To už je nenávratně pryč,“ odpověděl Lukáš zatrpkle.

„To mne zarmucuje, můj synu. Jistě jsi nabyl dojmu, že opatství ve Vectis je místem hříchu a zla. Ale není tomu tak. Naše velké snažení mělo zbožný a svatý cíl.“

„A jaký to byl cíl, Otče?“

„Službou oněm slabým němým písařům jsme sloužili úradku Božímu. Jejich práce probíhala po celá staletí, jak Bůh dal. Sestavovali záznam, Lukáši; záznam příchodů a odchodů všech Božích dětí, v minulosti i v budoucnosti.“

„Jak by něco takového bylo možné?“

Felix pokrčil rameny. „Přicházelo to z ruky Boží do rukou těch mužů. Měli podivné, jedinečné poslání. V mnoha jiných ohledech se chovali jako děti. Byli zcela odkázaní na naši péči, pokud šlo o jídlo a podobné věci.“

Lukáš hněvivě zareagoval: „Nejen o jídlo.“

„No ano, měli potřebu plodit. Jejich úkol byl nezměrný. Byly jich potřeba tisíce a museli pracovat po staletí. A nám bylo uloženo se o ně v tomto ohledu postarat.“

„Odpusťte mi ta slova, Otče, ale to, o čem mluvíte, je zvrácené. Nutili jste sestry ke kurevnictví.“

„To nebylo kurevnictví!“ vykřikl Felix. Duševní pohnutí zvýšilo tlak v jeho hlavě a bolest v očním důlku se tepavě ozývala. „Byla to služba! Služba vyššímu účelu! To nemohl nikdo nezasvěcený pochopit!“ Sevřel bolavou hlavu do dlaní.

Lukáš se lekl, že mu stařec zemře před očima. Raději zmírnil tón. „Co se stalo s jejich prací?“

„Měli jsme tu obrovskou knihovnu, Lukáši. Určitě to byla ta největší knihovna v celém křesťanstvu. Toho dne jsi stanul blízko ní, ale nespatřil jsi ji. Po tvém útěku nechal opat Baldwin, Bůh žehnej jeho památce, knihovnu uzavřít a kapli spálit. Věřím, že oheň strávil i knihovnu.“

„A proč se tak stalo, Otče?“

„Baldwin věřil, že lidé nejsou na odhalení knihovny připraveni. A odvažuji se hádat, že měl strach také z tebe, Lukáši.“

„Ze mne?“

„Bál se, že to tajemství prozradíš. Že sem přijdou nejrůznější lidé – nezasvěcenci, kteří nás budou soudit, hříšníci, kteří budou zneužívat knihovnu k temným účelům. On učinil rozhodnutí a já je vykonal. Sám jsem tehdy zapálil kapli.“

Lukáš uviděl na opatově stole svůj pergamen, teď znovu stočený a svázaný šňůrkou. „A co ten pergamen, který jsem tam toho dne sebral? Prozraďte mi, Otče, jeho smysl. Celou tu dobu mne to souží.“

„Lukáši, můj synu, povím ti všechno, co vím. Brzy zemřu. Cítím na sobě velké břímě, neboť jsem poslední, kdo zná tajemství knihovny. Sepsal jsem o tom svědectví. Dovol mi, abych se toho břemene zbavil tím, že své svědectví svěřím tobě. A dám ti ještě něco.“

Odešel k truhlici a vytáhl z ní foliant. Lukáš mu přispěchal na pomoc. Převzal z jeho rukou knihu, která byla pro opata očividně příliš těžká.

„Tenhle svazek je poslední, jediný, který zbyl,“ řekl mu Felix. „Máme něco společného, Lukáši. Ty nevíš, proč jsi tenkrát sebral jeden z těch pergamenů, a já zas nevím, proč jsem jednu z těch knih tajně odnesl a zachránil před ohněm. Možná nás oba vede neviditelná ruka Boží. Vezmeš si svůj pergamen zpátky a odneseš i tuhle knihu, do které jsem vložil svou zpověď? Dovolíš starci, aby na tvá bedra složil své břímě?“

„Když jsem byl mladík, byl jste ke mně laskavý, Otče. To vy jste mne přijal do kláštera. Přijmu, co mi svěřujete.“

„Děkuji ti.“

„Co mám s těmi věcmi dělat?“

Felix pozvedl zraky ke stropu své honosné přijímací místnosti. „To ať určí Bůh.“

(18)

1344

LONDÝN

Baron Cantwell z Wroxallu vstával. Škrábal se po těle a hned si vzpomněl na boty. Prohlédl si paže i břicho a nalezl drobnou vyrážku, výmluvné znamení, že v noci sdílel postel se štěnicemi. No tohle! Pobývat u dvora je bezesporu čest – do paláce ve Westminsteru nepozvou jen tak někoho –, ale král by nemusel nechávat své dvořany ve spánku pokousat. Tohle si baron bude muset vyříkat s komorníkem.

Pokoj měl malý, ale vcelku pohodlný. Vybavení tvořila postel, židle, truhla, stolice, svícen a houně na studené podlaze. Krb v místnosti nebyl, takže uprostřed zimy by se tam spalo špatně, ale teď na jaře to bylo vyhovující. Když byl ještě Charles Cantwell mlád a nepožíval královy přízně, ubytovával se při návštěvách Londýna v zájezdních hostincích. I v těch lepších musel tenkrát sdílet postel se spolunocležníkem. Ne že by na tom záleželo – zamlada chodíval většinou spát zpitý pod obraz. Teď už byl starší, vydobyl si lepší postavení a rád si dopřával zaslouženého komfortu.

Ulevil si do nočníku a prozkoumal své pohlaví; po noci strávené freji vždycky z opatrnosti kontroloval, jestli nemá boláky. Prohlídka ho uspokojila. Dlouze se zahleděl z okna. Přes nazelenalou tabulku skla, usazenou v olověném rámu, viděl na severu ohyb řeky Temže. Kolem proplouvala obchodní koga se zvýšenými boky, naložená zbožím. Rozvíjela plachty a mířila k ústí řeky. Na břehu pod královskými komnatami lovil moták myši. Kus proti proudu vyklopil zrovna hadrář do řeky vozík s odpadky – nestoudně blízko od Westminster Hall, kde měla zítra zasedat královská rada. Pohled na velké město načas odvedl jeho myšlenky, ale teď si baron znova vzpomněl, že jeho nohy vypadají obyčejně a sprostě. Dnes bude mít nové boty.

Hřebenem z želvoviny si pečlivě učesal špičatou bradku, hladký knírek a vlasy po ramena. Pak se rychle začal oblékat. Vklouzl do spodků, navlékl si lněnou košili a vybral si zelené vlněné punčochy – své nejlepší. Natáhl si je přes stehna a přivázal ke spodkům. Kabátec dostal darem od bratrance z Francie. Byl to upnutý modrý coteheardie s vycpávkami a slonovinovými knoflíky. Baronovi už sice bylo přes čtyřicet, ale pořád ještě vypadal pohledně a mužně a neváhal svou postavu vhodně zdůraznit. Jelikož právě pobýval u dvora, doplnil oděv ještě svrchní suknicí z drahého brokátu, okázale sahající až ke stehnům. Potom si se sebezapřením natáhl své staré boty, obnošené a vytahané škrpály.

Současné dobré postavení si Charles vydobyl díky kombinaci dobrého původu a dobré intuice. Rod Cantwellů mohl hodnověrně doložit rodokmen až do časů krále Jana Bezzemka. Určitou roli, byť vedlejší, sehráli i při jednáních, která šlechta vedla s králem o Magnu Chartu. Jejich rod víceméně skomíral v postavení bezvýznamné aristokracie až do chvíle, kdy se na ně s nástupem Eduarda III. konečně usmálo štěstí.

Když se Robert de Bruce nechal korunovat skotským králem a vytlačil Angličany ze Skotska, Eduard II. vytáhl na pomoc posledním anglickým hradům, ale byl poražen v bitvě u Banockburnu. Charlesův otec Edmund tam bojoval po boku Eduarda II. a byl raněn. Kdyby tehdy ta bitva skončila pro Angličany lépe, rod Cantwellů by se určitě hřál ve výsluní královy přízně, ale ani po porážce samozřejmě Edmundova oddanost rodinu v očích koruny nijak nediskreditovala.

Eduard II. rozhodně nebyl oblíbený vládce. Když se jeho manželka, královna Izabela Francouzská, spikla se svým milencem Rogerem Mortimerem a krále společně sesadili, poddaní ho nijak nebránili. Králův syn Eduard byl v té době teprve čtrnáctiletý. Korunovali jej na krále a novopečený Eduard III. se stal loutkou v rukách regenta Mortimera. Svrženého panovníka uvěznili na hradě Berkeley v Gloucestershiru, ale Mortimer toužil po jeho smrti. Eduardova vražda byla odpudivá záležitost. Mortimerovi zabijáci ho přepadli v posteli a přimáčkli ho matrací, aby se nemohl ani hnout. Potom mu do zadku nacpali měděnou trubku a do ní strčili nažhavený pohrabáč. Spálili mu střeva, ale navenek nezanechali stopy. Vraždu tak nebylo možné dokázat a řeklo se, že to byla přirozená smrt. Mortimer tím ale možná krále potrestal za jeho hříchy, protože se šeptalo, že Eduard II. je sodomita.

Eduard III. na příšerný skon svého otce nezapomněl. Když se přiblížily jeho osmnácté narozeniny, zosnoval synovskou pomstu. Mezi příznivci jeho otce se začala šířit zvěst, že mladý král hledá spiklence. Zmocněnci krále se obrátili i na Charlese Cantwella a ten ihned svolil, že se k intrice připojí. Nevedla ho k tomu jenom oddanost králi. Měl povahu dobrodruha, obchody se mu nedařily a bral to tak, že nemá co ztratit. V říjnu roku 1330 byl členem skupinky odvážlivců, která neohroženě vnikla tajným vchodem do hradu v Nottinghamu, kde se Mortimer cítil v bezpečí. Zatkli toho bídáka přímo v posteli a ve jménu krále ho odvedli do londýnského Toweru, aby tam čekal na svůj pochmurný konec.

Eduard III. se Charlesovi odvděčil tím, že z něj udělal barona, přidělil mu tučnou královskou rentu a rozšířil jeho pozemky ve Wroxallu. Aby Charles své nové postavení patřičně zvýraznil, nechal si ihned postavit honosný dřevěný dům, dost velký na to, aby mohl nést hrdé jméno Cantwell Hall.

Podkoní už měl Charlesova koně osedlaného. Baron se vyšvihl do sedla a odklusal podél severního nábřeží. Dokud jel podél řeky, vychutnával si svěží větřík. Zatím se mu jelo dobře, ale čekaly ho páchnoucí uličky ve čtvrti řemeslníků. Asi za půl hodiny dorazil na Thames Street, relativně širokou a otevřenou ulici, vedoucí podél Temže na západ od katedrály svatého Pavla. Zkušeně se na koni proplétal davem ručních kár, jezdců a chodců.

Když dojel k úpatí kopce Garrick Hill, popohnal koně ostruhami a vjel do křivolaké uličky, kde si musel kvůli smradu okamžitě zakrýt nos šátkem. Obuvnickou uličku lemovaly po obou stranách otevřené páchnoucí stoky, ale lidské výkaly nebyly tím nejhorším, co uráželo Charlesovy smysly. Tady nežili obyčejní ševci, kteří šijí levné boty z použité kůže a přivydělávají si příštipkařením. Obuvníci byli váženější řemeslo. Šili nové boty – a potřebovali proto čerstvou kůži. V téhle části Londýna byla proto také jatka a koželužny a z horkých kotlů s kůžemi, vlnou a skopovicemi se linul nesnesitelný zápach.

V uličce se v dlouhé řadě mačkaly jeden na druhý patrové cechovní domečky. Baron dorazil k malé dílně. Před vchodem viselo zčernalé železné domovní znamení ve tvaru boty. Ranní dobrá nálada už Charlese přešla. Uvázal koně ke sloupku a přebrodil bahnitou louži před vchodem.

Na první pohled viděl, že ho tu čekají potíže. Ostatní řemeslníci po obou stranách uličky měli dveře i okna dokořán otevřené na znamení, že se jim obchody daří, ale tenhle dům byl zavřený. Baron si něco pro sebe zamumlal a pěstí zabušil na dveře. Když nikdo neotvíral, zabušil znovu, hlasitěji. Byl by do dveří začal kopat, ale vtom se začaly pomalu otvírat a nějaká žena vystrčila ven hlavu, ovázanou šátkem.

„Proč je zavřeno?“ dorážel na ni Charles.

Ta žena vypadala napohled jako dítě, ale bylo to jen tím, že byla na kost vychrtlá – ve skutečnosti byla stará. Charles ji v dílně viděl už předtím. Domýšlel se, že to zamlada musela být krasavice. Teď už ale byla sedřená, zničená starostmi a těžkou prací.

„Můj muž onemocněl, pane.“

„To je jistě zlé, madam, ale já jsem si přijel pro svoje nové boty.“

Podívala se na něj bezvýraznýma očima a nereagovala.

„Neslyšíte mě, ženská? Jsem tu pro ty boty!“

„Žádné boty nemám, pane.“

„Co to má znamenat? Víte vůbec, kdo jsem?“

Roztřásly se jí rty. „Jste baron Wroxall, pane.“

„Správně. Takže taky víte, že jsem tady byl před šesti týdny. Váš muž, obuvník Lukáš, si udělal dřevěná kopyta podle mých nohou. Zaplatil jsem vám zálohu!“

„Muž potom onemocněl.“

„Pusťte mě dovnitř!“ Charles ji odstrčil stranou, vešel do dveří a rozhlédl se po malé místnosti, která sloužila jako dílna, kuchyně i obývací pokoj. Na jedné straně se nacházelo ohniště a kolem něj nádobí na vaření, stůl a židle. U protější stěny stála ševcovská lavice, na které se válely řemeslnické nástroje a uboze vyhlížející hromádka vyčiněných ovčích kůží. Na dřevěném věšáku nad lavicí visela spousta kopyt. Charles uviděl kopyta nadepsaná ‚Wroxall‘ a vykřikl: „Ty jsou moje! A kde jsou moje boty?“

Z patra se ozval slabý hlas: „Kdo to je, Alžběto?“

„Ani na nich nezačal pracovat, pane,“ opakovala stařena. „Byl celou dobu nemocný.“

„Je nahoře?“ zeptal se znepokojeně Charles. „Nemáte tu mor, že ne, madam?“

„To ne, pane. Schází na úbytě.“

„Tak to si s ním půjdu promluvit.“

„Prosím vás, ne. Je hrozně slabý. Může ho to stát život.“

V posledních letech si Charles zvykl, že je ve všech ohledech po jeho. K baronům se ostatní chovali prostě jako k baronům; poddaní i příslušníci nižší šlechty ochotně poskakovali, jak pískal. Teď tu stál s rukama v bok a s bojechtivě vystrčenou bradou. „Takže boty nejsou,“ řekl nakonec.

„Ne, pane.“ Snažila se udržet a nezačít před ním plakat.

„Dal jsem vám jako zálohu čtyřicet pencí,“ procedil ledově. „Vraťte mi moje peníze. A s úroky. Dostanu od vás čtyři šilinky.“

Teď už se žena neubránila slzám. „Žádné peníze nemáme, pane. Muž nemůže pracovat už dlouho. Prodávala jsem zbylé kůže ostatním obuvníkům, abychom neumřeli hlady.“

„Takže vy nemáte ani moje boty, ani moje peníze? A co si myslíte, že s vámi udělám?“

„To nevím, pane.“

„Řekl bych, že váš muž stráví poslední dny svého života ve vězení Jeho Veličenstva a vás taky zavřou do cely pro dlužníky. Přivedu sem šerifa.“

Alžběta před ním padla na kolena a pažemi sevřela jeho lýtka v drahých punčochách. „Prosím vás, pane, nedělejte to. Snad to půjde srovnat nějak jinak,“ vzlykala. „Vezměte si jako náhradu jeho nářadí – odneste si, co chcete.“

„Alžběto!“ zavolal chabě z patra Lukáš.

„Všechno je v pořádku, muži,“ odpověděla mu.

Charles by nejraději nechal ty dva zloděje odvést do vězení, ale bylo mu jasné, že než v téhle špinavé čtvrti ztrácet čas hledáním šerifa, měl by se raději poohlédnout po nějakém jiném obuvníkovi. Beze slova přistoupil k ševcovské lavici a začal zkoumat hromádku kleští, šídel, jehel, palic a nožů. Ohrnul nad tím haraburdím nos. K čemu by mu to bylo? Zvedl nazdařbůh nějaký nástroj s půlkruhovitým ostřím a zeptal se: „Co je tohle?“

Žena stále ještě klečela na podlaze. „To je sedlářský nůž, pane, tím obuvníci řežou kůže.“

„A co bych s tím podle vás měl tak asi dělat?“ zeptal se posměšně. „Uříznout tím někomu nos?“ Chvíli se ještě vrtal v hromádce na stole a pak dodal: „To jsou jen samé krámy. Máte něco cenného?“

„My jsme chudí, pane. Prosím vás, spokojte se s tím nářadím a odejděte v pokoji.“

Začal přecházet sem a tam po místnosti. Hledal, jestli neuvidí něco, co by ho uspokojilo, aby mohl upustit od hrozby, že je nechá zavřít. Bylo mu jasné, že jsou skutečně chudí. Neviděl nic než běžné nuzné vybavení domu, jaké by našel i u svých venkovských poddaných.

Pak spočinul zrakem na truhlici u ohniště. Aniž ho zajímalo, zda s tím žena souhlasí, odklopil víko. Uvnitř ležely naskládané zimní pláště a různé oblečení. Strčil paže mezi látky a hmatal vespod, až ucítil něco tvrdého a plochého. Když to vytáhl ven, spatřil vazbu knihy.

„Vy máte bibli?“ vykřikl. Knihy byly vzácné a měly velkou cenu. Charles jaktěživ neviděl rolníka nebo řemeslníka, který by nějakou vlastnil.

Alžběta se chvatně pokřižovala a snad se i tiše pomodlila. „Ne, pane. To není bible.“

Vytáhl těžkou knihu z truhlice a začal ji zkoumat. Zmateně si přečetl letopočet na hřbetě; stálo tam vročení 1527. Pak knihu otevřel. Vypadlo z ní na podlahu několik listů pergamenu. Sebral je a všiml si, že jsou popsané latinsky. Na prvním listu uviděl jméno Felix. Odložil pergameny stranou. Listoval knihou a před očima mu defilovaly nekonečné sloupce jmen a dat. „Co je to za knihu?“

Alžběta strachy přestala plakat. „Pochází z jednoho kláštera, pane. Opat ji dal manželovi darem. Nevím, co je to za knihu.“

Lukáš jí o té knize opravdu nic neřekl. Když se před několika lety vrátil z návštěvy ve Vectis, bez jediného slova knihu schoval do truhlice a od té doby tam ležela. Lukáš dobře věděl, že je lepší opatství ve Vectis Alžbětě nepřipomínat. Vlastně o něm nikdy nepromluvili, nikdy to jméno nevyslovili. Alžběta však sama cítila, že je ta kniha prokletá. Kdykoli musela jít pro něco do truhlice, pokaždé se pokřižovala.

Charles obracel stránky. Každá byla plná dat z roku 1527. „Jsou to snad nějaká kouzla?“ zeptal se.

„To ne, pane!“ Snažila se, seč mohla, aby její hlas zněl věrohodně, i když sama nevěřila tomu, co říká. „Je to svatá kniha, sepsaná zbožnými mnichy v opatství Vectis. Manžel ji dostal od opata darem. V mládí se s ním přátelil.“

Charles pokrčil rameny. Tahle kniha svou cenu určitě má a nejspíš stojí za víc než za jeho čtyři šilinky. Má bratra, který vládne lépe perem než mečem; ten si s ní bude vědět rady. Až se vrátí do Cantwell Hall, obrátí se na něj pro radu. „Přijmu tuhle knihu jako náhradu, ale jsem vaší dílnou svrchovaně znechucen. Potřeboval jsem nové boty na zasedání královské rady. Zklamali jste mne.“

Neodpověděla. Tiše sledovala, jak baron strká pergameny zpět do knihy a vychází z dílny na ulici. Tam knihu vložil do sedlové brašny a odjel hledat jiného obuvníka.

Alžběta vyšla do poschodí a vstoupila do kumbálu, kde v horečkách ležel zubožený Lukáš. Někdejší silák, ochránce, muž, který spasil její život, byl nenávratně pryč; zůstala z něj jen tahle stará, roztřesená skořápka. Lukáš ji opouštěl. V jeho komůrce byla cítit smrt. Košili měl na prsou potřísněnou zaschlými, hnědavými stopami krve. Několik čerstvých cákanců bylo jasně rudých. Alžběta mu zvedla hlavu a dala mu napít piva.

„Kdo to tu byl?“ zeptal se.

„Baron Wroxall.“

Lukáš vytřeštil vodnaté oči. „Neušil jsem mu ty boty.“ Schvátil ho prudký záchvat kašle a musel počkat, až to přejde.

„Už je pryč. Všechno je v pořádku.“

„Čím jsi ho odškodnila? Vždyť mi zaplatil předem.“

„Všechno je v pořádku.“

„Dala jsi mu moje nářadí?“ zeptal se smutně.

„Ne, něco jiného.“

„A co tedy?“

Uchopila jeho ochablou dlaň do svých rukou a něžně mu pohlédla do očí. Na okamžik jako by byli znovu mladí: dvojice nevinných proti mocným, krutým silám šíleného světa. Tenkrát před lety přispěchal s ušlechtilostí rytíře a zachránil ji. Odvedl ji z té páchnoucí krypty a spasil ji před strašlivým osudem. Po celý život se mu za to chtěla odvděčit. Bohužel mu nedala dítě. Možná mu trochu pomohla teď, když tomu vlku u dveří hodila kost. Její milovaný Lukáš takhle může alespoň umřít doma ve vlastní posteli.

„Tu knihu,“ řekla. „Dala jsem mu tu knihu.“

Lukáš nevěřícně zamrkal, pak se odvrátil obličejem ke stěně a dal se do tichého pláče.

(19)

Jakmile Will ráno otevřel oči, okamžitě rozeznal ty staré povědomé příznaky. Hlavu měl plnou olova, v ústech cítil sucho a všechny svaly po těle ho bolely, jako kdyby chytil chřipku.

Kocovina jak vyšitá.

V duchu si vynadal za svoji zatracenou slabost, a když uviděl, že se vedle něj v posteli rozvaluje skoro prázdná láhev jako nějaká štětka, zeptal se jí naštvaně: „Co tu sakra děláš?“ Měl sto chutí vylít zbytek skotské do umyvadla, ale pak si řekl, že ta flaška vlastně ani není jeho. Nakonec ji jen přikryl polštářem, aby ji neměl na očích.

Samozřejmě, že si ze včerejška všechno pamatoval. Nemohl uplatnit tu otřepanou, ubohou výmluvu, že měl výpadek. Už podváděl exmanželky i přítelkyně a podváděl i ty ženské, se kterými podváděl jiné ženské, ale ještě nikdy nepodvedl Nancy. Byl rád, že je mu tak zle: zasluhuje si to.

V mobilu měl pořád ještě zprávu od Nancy a pořád ještě na ni neodpověděl. Napřed zmizel v koupelně. Když se vrátil do pokoje s pusou plnou mátové zubní pasty, aby zakryl tu hnusnou pachuť po opici, rozhodl se, že jí zavolá; signál je hodně slabý, ale snad to bude na hovor stačit. V New Yorku bylo tou dobou časně ráno, ale Will věděl, že Nancy už je určitě vzhůru. Musí nakrmit Phillipa a vypravit se do práce.

„Ahoj,“ ohlásila se. „Copak že voláš?“

„Jsi překvapená?“

„Neodpověděl jsi mi na zprávu. Tak jsem si říkala, že asi sejde z očí, sejde z mysli.“

„To rozhodně ne. Jak se máte?“

„Fajn. Philly je při chuti.“

„To je dobře.“

Cítila v jeho hlase zvláštní tón. „Jsi v pořádku?“ zeptala se ho.

„Jo, mám se fajn.“

Nezdálo se, že by ji to uklidnilo. „Co děláš?“

„Jsem na takové velké venkovské usedlosti. Vypadá to tu jako v detektivkách od Agathy Christie. Ale jsou tu na mě hodní, snaží se mi pomáhat. Stálo to za tu cestu. Objevili jsme úžasné věci, ale to tě asi nezajímá, co?“

Chvíli mlčela a pak odpověděla: „Žádnou radost jsem z toho neměla, ale už jsem se s tím srovnala. Něco jsem pochopila.“

„Co?“

„Že je pro tebe těžké dřepět doma. Musí tě to omezovat. Když se objevila tahle dobrodružná záležitost, nemohlo to skončit jinak, než že se do toho zapleteš.“

Cítil, že mu hoří uši. „Vážně?“

„A ještě něco jsem ti chtěla říct. Pojďme se přestěhovat. Radši dřív než později. Potřebuješ rychle vypadnout z města. Dneska proberu na osobním, jestli by mě někam mohli přeložit.“

Cítil se nevýslovně provinile. „Nevím, co na to říct.“

„Tak nic neříkej. Radši mi prozraď něco o tom vašem objevu.“

„To bych možná ani neměl vykládat po telefonu.“

Do hlasu se jí znovu vloudila úzkost. „Já jsem myslela, žes říkal, že jsi v bezpečí.“

„To určitě jsem, ale to víš, zvyk je železná košile. Radši ti to povím osobně. Nebude to dlouho trvat.“

„Kdy se vrátíš domů?“

„Musím to tady dokončit. Den dva to možná ještě zabere. Pospíším si, jak to jen půjde. Už jsme našli první stopu. Zbývají tři.“

„A ten Prométheův odkaz?“

„Pan Shakespeare měl rád hlavolamy. Byl to takovej starej velkej svícen.“

„Aha. Teď je na řadě vlámský vítr?“

„Jo.“

„Napadá tě něco?“

„Ne. A tebe?“

„Popřemýšlím o tom. Vrať se brzy.“

V Las Vegas panovala hluboká noc. Spící Malcolm Frazier ležel v posteli vedle své ženy. Vzbudilo ho vibrování a bzučení mobilu. Volal mu podřízený z operačního střediska v Oblasti 51. Formálně se Malcolmovi omluvil, že ho obtěžuje v noci.

„O co jde?“ ptal se Frazier a vstával z postele.

„Zachytili jsme zrovna telefonní hovor mezi Piperem a jeho manželkou.“

„Přehrajte mi to,“ poručil Frazier. Tiše se odšoural z ložnice kolem dětských pokojů, a než záznam spustil, usadil se na pohovce v obýváku.

Vyslechl rozhovor a pak se nechal spojit s DeCorsem.

„Zdravím, šéfe! Co děláte, že jste ve dvě v noci vzhůru?“

„Co asi. To, co mě živí. Co vy?“

DeCorso seděl v pronajatém autě, zaparkovaném u silnice na dohled příjezdové cesty do Cantwell Hall. Nikdo nemohl usedlost opustit ani přijet, aniž by to zaznamenal. Když Frazier zavolal, zrovna si v autě vybalil z celofánu sendvič s kuřecím masem. Teď si rozpatlával po mobilu majonézu. „Taky pracuju.“

„Sledujete Pipera?“

„Akorát jsem sledoval, jak včera v noci opíchal vnučku pána domu. Jinak se moc neukazuje.“

„To je zpustlík,“ zamumlal tiše Frazier.

„Cože?“

Frazier ho ignoroval. Nemusí mu všechno vysvětlovat. „Teď zrovna telefonoval manželce. O tomhle jí nevykládal. Řekl jí, že udělali ‚objev‘ a že ještě neskončil. Prý musí najít ještě tři stopy. Znělo to, jako kdyby byl na nějakém praštěném lovu pokladů.“

„Jídlo tu maj teda pěkně hnusný, ale nějak už to přežiju.“

Frazier o tom věděl svoje. „Jo, přežijete.“ Potom dodal: „Držte se stranou. V CIA slíbili britské rozvědce, že vyšetří, co se stalo s Cottlem. Styční důstojníci se už opatrně vyptávají. Pokud jde o naše, všichni to chtějí co nejrychleji zamést pod stůl. Mám ale trochu obavy z těch na druhé straně.“

Frazierovi se nedařilo znovu usnout. Příčilo se mu pořád se v tom v myšlenkách babrat, bylo to k zbláznění, ale nemohl si teď pomoct, musel v duchu rozebírat svou strategii. Spence nechal prozatím být, aby měl Piper klid udělat to, co dělá v Anglii – ať už je to cokoliv. Zatím se to tedy daří. Piper zřejmě na něco přišel. Jen ať si hledá, pomyslel si Frazier. Pak si ho jen přitáhneme a všechno shrábneme naráz. Spence s tou knížkou můžeme sebrat kdykoliv. Ten se nemá kam schovat. Jeho dům v Las Vegas je pod dohledem. Však on se bude muset vynořit. Jeho datum smrti se blíží. Už je to vlastně jenom chodící mrtvola. Čas pracuje proti němu.

Když hospodyně naservírovala na stůl tác s topinkami, Will si je podezřívavě prohlédl. Isabella se tomu zasmála a napomenula ho, aby nebyl tak úzkoprsý. Zachroupal a poznamenal: „Tohle nechápu. Proč takhle kazíte normální dobrej chleba? To jste nikdy neslyšeli o toustech?“

V rychlém sledu přišla na stůl také sázená vejce, houby a prorostlá slanina. Will se ze slušnosti nutil do neobvyklé snídaně, ale kocovina mu to neusnadňovala. Špatně se mu dýchalo, o jídle nemluvě.

Isabella byla svěží jako rybička a pusa jí jen jela, jako by se v noci nic zvláštního nepřihodilo. Willovi to rozhodně nevadilo. Ať už to byla z její strany přetvářka, nebo ne, byl ochotný na tuhle hru přistoupit. Čertví, třeba to dneska mladí berou takhle – když je to příjemný, tak hurá na to, pak to hned zas pustit z hlavy a nedělat s tím cavyky. Možná že se Will se svým přístupem jenom narodil o generaci dřív, než měl.

Seděli u stolu sami. Starý pán se dnes ještě neukázal.

„Ráno jsem pátrala po vlámských větrných mlýnech,“ oznámila Isabella.

„To sis pospíšila.“

„No, tys vypadal, že budeš vstávat až někdy v poledne, tak s tím někdo začít musel,“ poznamenala uštěpačně.

„A co je teda druhá stopa?“

„Žádnou nemám.“

„Žádnou co?“

„Stopu! Už se proberte, pane Piper!“

„Mám za sebou těžkou noc.“

„Vážně?“

Nechtěl to rozebírat. „Tak co ty větrný mlýny?“ zeptal se místo odpovědi.

Vytáhla pár stránek vytisknutých z internetu. „Víš, že první větrné mlýny postavili ve Flandrech ve třináctém století? Nejvíc se rozšířily v osmnáctém století, to jich tam byly snad tisíce. Dnes jich v celé Belgii zbývají necelé dvě stovky, v samotných Flandrech je jich všehovšudy pětašedesát. A poslední funkční vlámský větrný mlýn fungoval až do roku 1914. To je, co?“ Vzhlédla k němu se sladkým úsměvem na tváři.

„Hm. Nic z toho mi nepřijde moc užitečný,“ okomentoval to a usrkl kávy.

„To asi ne,“ souhlasila, „ale měla jsem pro začátek nad čím přemýšlet. Musíme pečlivě hledat všechna umělecká zobrazení motivu větrného mlýna – obrazy, kresby, cokoliv. Taky už víme, že v knihovně na tohle téma žádné knížky nejsou.“

„Fajn. Koukám, že už jedeš na plný plyn. Aspoň někdo je provozuschopný.“

Sálalo z ní nadšení. Vypadala trochu jako malá holčička na startovních blocích před běžeckými závody. „Včera to pro mne byl snad nejpodnětnější den mého života, Wille. Bylo to neuvěřitelné.“

Opatrně k ní vzhlédl.

„Tím myslím intelektuálně podnětný!“ dodala rozhořčeně, ale pak do cinkotu nádobí z kuchyně tiše zašeptala: „Ale tělesně taky.“

„Nezapomeň,“ řekl jí tak vážně, jak jen dokázal, „že o tom nesmíš nikomu nic prozradit. Jestli něco prozradíš, půjde ti po krku spousta zabijáků, aby tě umlčeli.“

„Ale lidi by se to měli dozvědět, nemyslíš? Copak nemá celý svět právo to vědět?“ Rty se jí stočily do úsměvu. „A kromě toho by to byl úžasný začátek mé akademické kariéry.“

„Jestli nás nechceš mít oba na svědomí, tak to, prosím tě, pusť hned z hlavy. Slib mi, že si to všechno necháš jenom pro sebe – jinak se hned seberu a zmizím, tu báseň si odvezu a tohle pátrání nikdy nedokončíme.“ Neusmíval se, myslel to vážně.

„Tak dobře,“ svolila trucovitě. „A co mám podle tebe říct dědečkovi?“

„Řekni mu, že ten dopis byl sice zajímavý, ale o knížce v něm nic nebylo. Něco si už vymyslíš. Mám pocit, že představivost ti rozhodně neschází.“

Po snídani prošli celý dům a prohlíželi všechno, co se jim zdálo zajímavé. Will si na prohlídku vzal s sebou hrnek kávy, což Isabella okomentovala slovy, že se chová jako ukázkový Američan.

Přízemí Cantwell Hall nebylo zrovna přehledně uspořádané. Kuchyňské křídlo v zadní části domu tvořila řada komor a neobsazených místností pro služebnictvo. Rozměrná jídelna se nacházela mezi kuchyní a vstupní halou, její okna mířila do předního průčelí domu. Včera se Will seznámil jen s velkým sálem a s knihovnou. Teď se seznamoval s dalšími místnostmi. Druhá slavnostní síň poskytovala vyhlídku do zahrady za domem. Přijímací pokoj působil nezabydleně a nenavštěvovaně. Přezdívalo se mu francouzský pokoj; obsahoval muzeální sbírku francouzského nábytku z osmnáctého století a dekorativní solitéry. Willovi také došlo, proč vlastně velký sál nemá žádná okna: čelní stěna už netvořila vnější zeď domu. V sedmnáctém století byla totiž přistavena dlouhá galerie, která propojila dům s bývalými stájemi, sloužícími už dávno předtím jako hodovní síň.

Do galerie se vstupovalo nenápadnými dveřmi ze vstupní haly. Klenula se do výšky; na stěnách, obložených tmavým dřevem, visely staré obrazy a mezi nimi stály kamenné a bronzové sochy Chodba ústila v rozlehlém chladném sále, který už dobré půlstoletí nezažil žádnou hostinu ani ples. Když Will vešel dovnitř, cítil, jak ho opouští odvaha. Všude kolem sebe viděl spoustu nábytku a nejrůznějšího harampádí, zakrytého látkovými přehozy. „Dědeček říká, že tohle je jeho tajný bankovní účet,“ poznamenala Isabella. „Má tu uskladněné věci, se kterými je svolný se v příštích letech rozloučit podle toho, jak bude potřeba shánět peníze.“

„Může tu být něco z patnáctého století?“

„Klidně.“

Will zakroutil rozbolavělou hlavou a zaklel.

Hodovní síň spojovala krátká chodba s kaplí. Soukromý svatostánek rodu Cantwellů byl postavený z kamene; uvnitř bylo jen pět řad lavic a malý mramorový oltář. Kaple byla prostá a tichá. Ukřižovaný Kristus shlížel na opuštěné lavice. Barevnými sklíčky v olověných rámečcích proudilo dovnitř ranní světlo. „Moc to tu nepoužíváme,“ řekla Isabella. „Dědeček si ale přeje, abychom tu po jeho smrti dali sloužit soukromou mši.“

Will ukázal prstem do stropu. „To je ta věžička, co je vidět ode mě z ložnice?“ zeptal se.

„Ano, můžeme se na ni podívat zvenčí.“

Vyšli do zahrady. Tráva byla hustá a mokrá a všechno kolem se lesklo ve sluneční záři. Odstoupili kus od kaple, aby si ji mohli celou prohlédnout. Will se při tom pohledu div nerozesmál. Byla to kuriózní stavba, vybudovaná v gotickém slohu. V průčelí stály dvě hranaté věže. Uprostřed kaple, v místě, kde se hlavní loď střetávala s příčnou lodí, čněl vzhůru hrot věžičky, která připomínala kopí.

„Poznáváš ji?“ zeptala se ho.

Zakroutil hlavou.

„Je to miniatura pařížské katedrály Notre Dame. Edgar Cantwell ji dal postavit v šestnáctém století. Řekla bych, že na něj originál musel udělat velký dojem.“

„Máš zajímavou rodinu,“ poznamenal Will. „Mí předkové mohli těm tvým leda tak utírat bláto z bot.“

Během následujících hodin utěšovalo Willa jedině vědomí, že kocovina pomalu odeznívá. Celé dopoledne zabili prohrabáváním hodovní síně. Hledali něco, co by připomínalo Flandry nebo vítr, ale pamatovali přitom i na ostatní stopy – na jméno proroka a na hříšného syna. Neměli ale představu, co vlastně hledat. Do oběda jim tou prací pořádně vytrávilo.

Starý pán už byl vzhůru. Všichni se sešli nad stolem s obloženými chleby. Ze včerejšího večera si lord Cantwell moc nepamatoval, takže Isabella snadno odvedla hovor od tématu dopisu z Vectis. Údajný Shakespearův dopis ho ale stále zajímal; zřejmě chápal, jak by mohl být důležitý pro vyřešení jejich neutěšené finanční situace.

Vyptával se znovu Willa na jeho plány a nechal se opětovně ujistit, že pokud pátrání dopadne dobře, dopis bude jejich. Pak vyzval vnučku, aby se snažila být Willovi pokud možno nápomocna, a hned začal spřádat plány kolem dražby dopisu. Aukční agentura Pierce & Whyte měla s poslední dražbou tak velký úspěch, že by jim to možná měl přenechat, ale na druhou stranu by tak cennou věc měli spíš prodat Sotheby’s nebo Christie’s. Nakonec odešel vyřídit korespondenci.

Než se vrátili do hodovní síně, využili toho, že je lord Cantwell v přízemí. Proklouzli do poschodí a prohlédli mu ložnici. Isabella do dědečkových pokojů nevstoupila už několik let, takže si nepamatovala, jestli tam může být něco zajímavého. Byly to ale jedny z nejstarších místností v domě, takže je rozhodně nemohli opomenout. Postel ještě nebyla ustlaná a vznášel se kolem ní odér stařecké inkontinence, což oba přešli bez komentáře. Kromě několika portrétů v místnosti nevisely žádné obrazy. Na vázách, na hodinách ani na tapiseriích nenarazili na žádný motiv větrného mlýna. Rychle vyklidili pozice a odešli do hodovní síně, kde se celé odpoledne dobývali do beden a zkoumali hromady obrazů a ozdobných předmětů.

Navečer už měli za sebou i prohlídku jídelny a francouzské síně. Pro jistotu zběžně prozkoumali i knihovnu a velký sál. Už ztráceli naději.

Isabella byla unavená. Navrhla, ať si dají pauzu a svačinu. Hospodyně odešla nakoupit, a tak se Isabella vypravila do kuchyně sama. Na Willa připadl úkol rozdělat oheň v krbu. Snaživě jako skaut přestavěl cihly v ohništi a vytvořil z nich základnu pod hraničkou třísek, aby vzduch dobře táhl do komína a kouř se nevracel do místnosti. Pak opatrně naaranžoval polena. Celou stavbu nakonec zažehl krbovou zápalkou, usadil se u krbu a kochal se svým dílem.

Oheň rychle vzplál a plameny šlehaly vysoko. Tentokrát krb kouřil míň. Willův skautský vedoucí z Panama City by na něj mohl být hrdý. Určitě by na něj byl hrdější než Willův bezcitný otec. Ten ho pořád jenom huboval, ať už jako kluk udělal cokoliv.

Willa začala zaplavovat melancholie. Cítil se unavený a mrzelo ho, že si ho znovu podmaňují staré touhy. Tu láhev skotské měl pořád ještě schovanou v pokoji. Myšlenky mu bludně táhly hlavou a oči mu těkavě bloudily po místnosti. Najednou ho upoutal jeden z těch modrobílých holandských kachlů, které lemovaly ohniště. Zobrazoval půvabnou scénu, na níž matka kráčí po poli s otýpkou větví v podpaždí a s batoletem v náručí. Vypadala velmi šťastně. Ta asi nemá za manžela takového mizeru, jako jsem já, napadlo Willa.

Pak přejel pohledem o kachel níž. Na zlomek vteřiny se zarazil a pak vyskočil. Když se Isabella vrátila z kuchyně s podnosem s konvicí, uviděla ho stát u krbu a na něco upřeně zírat.

„Podívej,“ řekl jenom.

Odložila tác a přistoupila k němu. „Panebože!“ vykřikla. „Celou tu dobu to máme přímo pod nosem. Vždyť jsem na ni včera zkoušela klepat.“

Venkovskou krajinou se klikatila řeka a na jejím břehu stál jemně vykreslený malý modrobílý mlýn. Umělec, který vytvořil tenhle kachel, byl neuvěřitelně zručný. Člověk při pohledu na tu scenerii čekal, že se lopatky mlýna každou chvíli musí začít otáčet – údolím se blížil závan větru. V dálce bylo vidět ptáky, jejichž křídla strhával ten prudký poryv.

Čaj vystydl.

Isabella se napřed šla přesvědčit, že dědeček spí u sebe v ložnici. Pak přinesla ze skříně v předsíni schránku s nářadím, aby si Will vybral, co bude potřebovat. „Hlavně ten kachel, prosím tě, nerozbij,“ žadonila.

Řekl, že dá pozor, ale nic víc raději nesliboval. Vybral si nejmenší plochý šroubováček a malé kladívko. Pak se zatajeným dechem začal jemně klepat do hladkého, tvrdého povrchu spáry.

Byla to pomalá a nimravá práce, ale spára byla měkčí než kachel a postupně pod šroubováčkem povolovala. Will napřed vyčistil jednu svislou spáru a pak se pustil do horní vodorovné spáry. Za půl hodiny byly vyčištěné obě vodorovné spáry. Oheň, který Will předtím tak pečlivě rozdělal, stále mohutně plápolal, takže se Will při své práci těsně u ohniště koupal v potu a košili by mohl ždímat. Navrhl, co kdyby zkusili zaťukat na kachel zespodu a uvolnili jej bez toho, aby čistil i poslední spáru. Isabella mu stála hned za zády a bedlivě sledovala každý jeho pohyb. Nervózně mu ten nápad schválila.

Stačily tři jemné údery, vedené šroubováčkem šikmo vzhůru, a kachel se o dva milimetry posunul; naštěstí přitom zůstal v jednom kuse. Will odložil nářadí, chvíli rukama kachel opatrně vyviklával nahoru a dolů a pak to zkusil do stran.

Najednou mu zůstal nepoškozený a uvolněný kachel v dlaních.

Uprostřed čtvercového prostoru, které kachel zakrýval, spatřili kulatý dřevěný špalík.

„Tak proto nebylo podle zvuku nic poznat, když jsem to tu včera oťukávala,“ poznamenala Isabella.

Will špalík vypáčil šroubovákem. Vespod se skrývala úzká, přibližně dvoucentimetrová díra, vyvrtaná hluboko do dřeva.

„Potřebuju svítilnu,“ poprosil naléhavě.

V nářadí byla malá baterka. Posvítil si do otvoru a pak si našel kleště s tenkými čelistmi.

„Co tam vidíš?“ naléhala na něj Isabella.

Popadl cosi do kleští a vytáhl to ven. „Tohleto.“

Byl to jediný list pergamenu, svinutý do ruličky.

„Ukaž!“ zvolala netrpělivě.

Podal jí pergamen kleštěmi a sledoval, jak listinu rozvinuje. Isabella se posadila do křesla a Will zůstal stát nad ní. „Je to francouzsky,“ řekla.

„Vždyť jsem to už říkal: dobře, že jsi po ruce.“

„Hrozně špatně se to čte, ten rukopis je děsný. Je to dopis pro Edgara Cantwella. Je datovaný do roku 1530! Panebože, Wille, podívej se, kdo to napsal! Je to podepsané Jean Cauvin.“

„Kdo to má být?“

„Přece Jan Kalvín! Zakladatel kalvinismu, učení o predestinaci a tak. Největší kazatelská osobnost šestnáctého století!“ Zuřivě prohlížela pergamen. „Wille, on píše o té naší knize!“

(20)

1527

WROXALL

Byl to příjemný den, jako stvořený pro zimní lov. Lesy a pole kolem Cantwell Hall pokryl čerstvě napadaný sníh. Divočákovy stopy se daly v bílé krustě snadno sledovat a psy nesváděly pachy půdy. Kanec prchal před Thomasem Cantwellem a jeho družinou celé dopoledne. Byl sice rychlý a zdatný, ale za daných okolností neměl šanci vyhnout se rožni.

Než ho dostihli a usmrtili, bylo to tak napínavé, že se o tom lovu bude jistě vyprávět u krbů až do jara. Když stálo slunce na obloze nejvýše a blyštění sněhu bodalo lovce do očí, ohaři konečně zahnali divočáka k neproniknutelnému šípkovému houští. Zuřivě se vyřítil proti psům a jednoho roztrhal, zatímco jiný se mu zakousl do zadku. Pak se kanec vyčerpaně zastavil, ryčel a funěl a z kýty mu kapala krev. Lovecká společnost to vše sledovala; jezdci zastavili zchvácené koně v půlkruhu v bezpečném odstupu, ale na dohled.

Baron se otočil v sedle na svého syna Edgara, hubeného sedmnáctiletého mladíka s protáhlou tváří: „Doraž ho, Edgare. Ať na tebe mohu být hrdý.“

„Já?“

„Ano, ty!“ odpověděl baron rozzlobeně.

Edgarův bratr William se k nim na koni přiblížil, až stanul sedlo vedle sedla u svého otce. Postěžoval si: „Proč ne já, otče?“

William byl o rok mladší než Edgar, ale vypadal starší. Měl mohutnější postavu, výraznější čelist a v jeho očích byla vidět vášeň lovce.

„Protože jsem to řekl!“ zahřměl baron. William zkřivil tvář hněvem, ale udržel jazyk za zuby.

Edgar se rozhlédl po svých příbuzných z druhého kolene, kteří na něj pokřikovali rady a dobromyslné vtípky. Bylo znát, jak se mu rychle zdvíhá hruď. Seskočil z koně a od jednoho ze sloužících si vzal kančí oštěp, dlouhý a pevný, určený pouze pro lov divočáků. Za širokou čepelí byla příčná zarážka, klip. Díky klipu si lovec dokázal udržet raněného kance v bezpečné vzdálenosti od těla. Ve cvičených rukách dokázal takový oštěp snadno proniknout silnou srstí a proklát srdce.

Edgar jej křečovitě sevřel oběma rukama a odhodlaně kráčel sněhem kupředu. Uštvaný kanec ho uviděl a začal chrochtat a kvičet, což podnítilo psy k hlasitému a rozčilenému štěkotu. Edgar cítil srdce až v krku. Pomalu došel na vzdálenost několika kroků od zvířat. Poprvé v životě se mu dostalo té cti, že byl vybrán, aby zabil divočáka. Chtěl to udělat jaksepatří a nedat najevo strach. Musel ve vhodné chvíli zamířit a využít své výšky k ráně kopím, vedené nad hřbety psů. Na okamžik zaváhal a ohlédl se přes rameno. Viděl, jak na něj otec rozzlobeně gestikuluje, aby si pospíšil.

Zatímco Edgar sbíral odvahu k ráně, kanec se rozhodl probojovat se z obklíčení a sveřepě se vrhl do klubka psů. Právě ve chvíli, kdy Edgar zdvíhal kopí, jeden ze psů vyděšeně uskočil před útokem divočáka a Edgarovi nezbylo než zadržet ránu. Kanec se vrhl na ohaře. Zuřivá šarvátka trvala jen pár vteřin a pes skončil na zemi s roztrženým břichem. Zbytek smečky chňapal divočákovi po zadních nohách. Rozzuřené zvíře se vyřítilo vpřed a jeho kly mířily Edgarovi přímo do slabin.

Edgar chtěl instinktivně ustoupit, ale bota mu uvízla ve sněhu. Ztratil rovnováhu a začal padat dozadu, přičemž se opřel patkou kopí do země. Šťastnou náhodou se útočící kanec doslova napíchl na špičku kopí. Nechybělo mnoho a z mladého Edgara mohl být eunuch. Se strašlivým rykem a v proudu krve teď divočák dodělával mladíkovi mezi nohama.

Když se lovecká družina usadila u sálajícího krbu ve velkém sále, Edgar se pořád ještě třásl zimou a prožitým šokem. Muži se halasně bavili a vybuchovali smíchy. Cpali se velkými kusy masového koláče a napájeli se vínem ze džbánu. I mladý William, pyšný na to, co dokázal jeho bratr, se šťastně připojil ke všeobecné veselosti. Jen Edgar a jeho otec seděli tiše. Baron se usadil ve své velké lenošce u ohně a rozladěně popíjel. Edgar byl zalezlý v koutě a lil do sebe sladké víno.

„Sníme toho kance?“ zeptal se jeden z Edgarových bratranců.

„A proč bychom neměli?“ chtěl vědět jiný.

„Protože jsem ještě v životě nejedl žádné zvíře, které spáchalo sebevraždu!“

Všichni muži se tak bujaře rozchechtali, až jim tekly slzy. Baron byl tím zamlklejší. Se svým starším synem měl samé starosti a zlobení. Pokud se mu dařilo v něčem vyniknout, tak to byly jen samé nedůležité věci. Neměl nadání ke studiu, učitelé ho spíše tolerovali, než chválili. Jeho zbožnost a náklonnost k modlitbě byla pochybná, lovecké schopnosti nevalné. Dnešek baronovy pochyby jen potvrzoval. Vždyť je to zázrak, že to ten chlapec vůbec přežil. Otci bylo jasné, že si Edgar osvojil všehovšudy schopnost kurvit se a chlastat.

Dvanáct vánočních nocí od Narození Páně do Zjevení Páně strávil baron na modlitbách v rodinné kapli. Zpytoval duši a učinil rozhodnutí o chlapcově osudu. Teď se v duchu ujišťoval, že rozhodl moudře.

Edgar vyprázdnil pohár a zavolal na sluhu, aby mu dolil. Vtom si všiml trpkého výrazu v otcově obličeji a znovu se roztřásl.

Odpoledne Edgar usnul ve své studené a temné komnatě v prvním poschodí Cantwell Hall. Když se o něco později probudil, zvedl jedinou hořící svíčku a zapálil od ní ostatní. Pak přihodil do žhavých uhlíků v plytkém ohništi několik polínek. Přes noční košili si přehodil teplý plášť a vystrčil hlavu ze dveří. Na druhém konci chodby seděla na lavici u dveří do ložnice lady Cantwellové komorná Molly, připravená své paní posloužit, kdyby bylo třeba. Byla to drobná, baculatá dívka, asi o rok mladší než Edgar. Černé vlasy měla stočené pod lněným čepcem. Čekala, že se Edgar objeví. Plaše se usmála.

Pohybem prstu ji k sobě přivolal. Opatrně vstala a kradla se za ním. Beze slova ho následovala do jeho pokoje, jako už tolikrát předtím. Ale dřív, než za nimi zaklaply dveře, vyhlédl ze svého pokoje William Cantwell. Zahlédl, jak Molly tiše mizí v bratrově ložnici. Se škodolibým úsměvem na rtech seběhl po schodišti dolů. Dnes má i on něco za lubem.

Edgar se rozvalil na posteli a zašklebil se na komornou. „Dobrý večer, Molly!“

„Dobrý večer, můj pane.“

„Stýskalo se ti po mně?“

„Byla jsem s vámi včera,“ řekla sladce.

„To už je dávno,“ prohlásil trucovitě. Poplácal dlaněmi na postel. „Budeš se mnou i dneska?“

„Musíme si pospíšit,“ zahihňala se. „Moje paní mne může chtít zavolat.“

„Bude to trvat přesně tak dlouho, jak to bude trvat. S neměnnými zákony přírody se nedá nic dělat.“

Popadl ji a přitáhl k sobě na postel. Začali se převalovat z jednoho kraje na druhý. Osahávali se a lechtali, když najednou dívka vykřikla: „Au!“ Zamračila se a chytla se rukou za temeno. „Co to máte pod polštářem?“ zeptala se.

Zvedla polštář a uviděla velkou těžkou knihu, na hřbetě označenou číslem 1527.

„Nech to být!“ řekl Edgar.

„Co je to?“

„Jenom taková kniha. Do toho ti nic není.“

„A proč je schovaná?“

Teď, když to vzbudilo její zvědavost, už jí musel odpovědět, jinak by se nedostal k věcem, které zajímaly zas jeho. „Můj otec neví, že jsem ji vzal z knihovny. Dává si na knihy pozor.“

„A proč vás tak zajímá?“ zeptala se.

„Vidíš ten letopočet? 1527. Když jsem byl malý, říkal jsem si, co to může být za knihu, že je na ní letopočet z budoucnosti. Fascinovalo mě to. Otec mi vždycky vykládal, že je v té knize velké tajemství a že až mi bude osmnáct, ukáže mi starodávný dopis, který má zamčený v truhlici a který všechno vysvětluje. Vždycky jsem si říkal, jaký asi budu v roce 1527 – v roce, kdy mi bude osmnáct. A ten rok přišel. Teď je rok 1527, jestli to náhodou nevíš. Dospěl jsem a rok té knihy nadešel.“

„A je kouzelná, můj pane?“

Přikryl knihu zase polštářem a popadl Molly. „Jestli jsi tak zvědavá na kouzlení, tak ti ukážu svou hůlku.“

Edgar byl hluboce zabraný do svých milostných aktivit a přeslechl, že ho opakovaně volají k večeři. V tom nejnevhodnějším okamžiku rozrazil baron dveře. Spatřil růžovou zadnici svého syna uprostřed rozhrnutých spodniček a tvář zabořenou v kyprém poprsí.

„Co to má znamenat?“ zaburácel baron. „Okamžitě toho nechte!“

Stál ve dveřích s otevřenými ústy a čekal, až si mladí milenci posbírají svršky.

„Otče –“

„Mlč! Mluvit budu já. A ty, děvče, zmiz z domu.“

Molly se dala do pláče. „Prosím vás, vaše lordstvo – nemám kam jít.“

„To je mi jedno. Jestli za hodinu nebudeš pryč, dám tě vypráskat. Zmiz mi z očí!“

Vyběhla ze dveří, aniž se stačila pořádně obléci.

„Pokud jde o tebe,“ řekl baron schoulenému synovi, „sejdeme se u večeře. Tam ti řeknu, co tě čeká.“

Stůl na podstavci ve velkém sále byl prostřen pro večerní hostinu. Příslušníci rozvětveného rodu Cantwellů si hlučně pochutnávali na úvodních chodech. Chlad zimní noci je netrápil; tísnili se u stolu jeden vedle druhého a v krbu plápolal mohutný oheň. Thomas Cantwell seděl v čele tabule s manželkou po boku. Synův neuvážený čin mu nešel z hlavy, ale i tak byl při chuti; na lovu mu vyhládlo. Už spořádal kapouní paštiku a pustil se do pudinku ze šunky a pórku. Čekal ho ale ještě pečený divočák, jeho oblíbené jídlo, a tak si v žaludku nechával místo.

Když vstoupil do místnosti Edgar, všechen hovor u stolu naráz utichl. Edgar nezvedal oči od podlahy, nechtělo se mu pohlédnout do tváří příbuzných ani sloužících. Předpokládal, že už se to všichni dozvěděli a že mu to dají patřičně najevo. Vsadil by se, že nejen jeho bratranci, ale i strýcové mu v tomhle ohledu nemají co vyčítat, vždyť jsou všichni stejní. Ale to teď není důležité – jen on se dnes večer nechal potupně přistihnout při činu.

Usedl vedle otce a napil se vína z kameninového poháru. „Zmeškal jsi modlitbu před jídlem,“ napomenula ho matka potichu.

Bratr William, usazený vedle matky, se na ta slova zašklebil a zašeptal: „Hlavně že nezmeškal něco jiného.“

„Ticho!“ zahřměl baron. „Takhle se u mého stolu mluvit nebude.“

Jak hostina pokračovala, zábava u stolu se postupně zklidňovala. Jeden ze šlechticů byl nedávno u dvora a teď se ptal ostatních, co soudí o tom, že král požádal papeže o anulování sňatku s královnou Kateřinou Aragonskou. Příslušníci rodu Cantwellů velmi obdivovali královninu zbožnost a nesnášeli tu Boleynovic děvku, ale neopatrně probírat tohle ošemetné téma, byť jen v rodinném kruhu, bylo nebezpečné. Král Jindřich má své lidi všude. Ono se to srovná, ujistil Thomas rozvážně své příbuzné. Že by kvůli něčemu takovému snad došlo k rozkolu s papežem, to nepřipadá v úvahu.

Sloužící přinesli na velkém dřevěném podnose naporcovaného kance a hodovníci ho hladově spořádali s krajíci tmavého chleba. Na závěr hostiny se podávala pšeničná kaše se sušenými fíky, ořechy a svařeným vínem. Pak si baron utřel ruce a ústa do ubrusu, odkašlal si, aby upoutal pozornost prvorozeného syna, a dal se do připraveného proslovu. „Edgare, moji bratři i má dobrá žena vědí, že nejsem spokojen s tvou výchovou.“ V jeho chraptivém hlase zněla přísnost; všichni u stolu sklopili zraky.

„Skutečně, otče?“

„Doufal jsem v lepší výsledky. Tvému strýci Waltrovi studium v Oxfordu velmi prospělo. Jak sám víš, je tam teď váženým právníkem. Poměry v Mertonově koleji jsou ale zřejmě velmi uvolněné.“

Edgarovi se roztřásly rty. „Jak to, otče?“

„Vždyť se na sebe podívej!“ vybuchl baron. „Potřebuji snad nějaký další důkaz? Místo řečtiny, latiny a bible tam studuješ víno, děvky a zpěv! Do Oxfordu se už nevrátíš, Edgare. Půjdeš se vzdělávat jinam.“

Edgarovi v mysli vytanula vzpomínka na přátele a na pohodlné pokoje v koleji. Poblíž byla i útulná hospoda – budou tam teď asi muset hostit někoho jiného. „A kam, otče?“

„Na pařížskou univerzitu. Budeš bydlet na Montaiguově koleji.“

Edgar vyděšeně vzhlédl a očima vyhledal zarputilou tvář bratrance Archibalda. Tenhle věčně zachmuřený otrapa tam strávil celých šest let a vždycky Edgarovi líčil, jaké jsou tam přísné a tvrdé poměry.

Baron vstal od stolu a na odchodu ze sálu ještě dodal: „Bůh dá, že tě tam zkrotí a udělají z tebe nakonec pořádného a zbožného Cantwella! Čeká tě Paříž, chlapče! To bídné město ti teď bude domovem.“

Archibald si s úšklebkem ještě přisadil k Edgarovu neštěstí: „O Montaiguově koleji stačí vědět tři věci: jídlo tam nestojí za nic, postele jsou tvrdé a výprasky taky. Ještě si naposledy pořádně přihni vína – protože tam si budeš zvykat na vodu.“

Edgar se přinutil vstát od stolu. Jeho zatracení příbuzní ho nesmějí vidět plakat.

„Připijme bratrovi na rozloučenou,“ řekl William. Večeři hojně zaléval vínem a hlava se mu točila. „Na to, aby pařížské dámy náležitě ctily jeho znovunalezenou čistotu a zbožnost.“

(21)

1527

PAŘÍŽ

Ještě ani neodbila čtvrtá ranní, ale Edgar Cantwell už byl vzhůru. Cítil se mizerně. Neodbytné zvonění kolejních zvonů ho ustavičně budilo z přerývaného spánku. V životě mu ještě nebyla takováhle zima. Okno bylo zamrzlé zevnitř, a když se zvedl zpod tenké pokrývky, aby si zapálil svíčku, od úst mu šly obláčky páry. Navlékl si už všechno svoje oblečení včetně pláště a kožených bot, ale pořád byl zmrzlý jako rampouch. V návalu sebelítosti se rozhlédl po spartánsky vybavené cele a pomyslel si, co by na takovýhle pohled asi řekli jeho kamarádi z Oxfordu.

Montaiguova kolej měla pověst pekla na zemi a plně si ji zasloužila. Edgar si říkal, že i ve vězení by mu snad bylo lépe. Tam by aspoň nemusel číst latinsky Aristotela. Tady se ho učí zpaměti, a když něco odříká špatně, dostane výprask.

Byl to neradostný život, a to měl za sebou jen pár týdnů pobytu na univerzitě. Semestr bude končit až v červenci. Teď se mu to jevilo jako nekonečně vzdálená budoucnost.

Posláním koleje bylo připravovat mladé studenty na život kněží a právníků. Absolutním vladařem zde byl její rektor Pierre Tempête, konzervativní pařížský teolog, nechvalně proslulý svou krutostí. Pod jeho vedením kolej tvrdě dohlížela na morálku svých studentů. Nutili je ulevovat svému svědomí při pravidelných veřejných zpovědích a udávat spolužáky. Aby si mladí studenti udržovali řádně kajícnou mysl, Tempête jim zařídil trvalý půst; dostávali skromné porce špatného jídla a v zimě je nechával napospas mrazu. K tomu všemu je bezcitní lektoři nelítostně tloukli a sám Tempête se taky rád rozmáchl.

Edgar musel být ve čtyři ráno na nohou, aby se zúčastnil ranní bohoslužby v kapli. Pak odklopýtal do tmavé třídy na první hodinu výuky. Výuka probíhala ve francouzštině. Edgar se tu řeč sice učil v Oxfordu, ale teď ji musel používat jako základní jazyk. V šest se konala mše a po ní společná snídaně. Aby u ní nestrávili zbytečně moc času, dostali každý jen krajíc chleba a ždibínek másla. Následovala grande classe na určené téma z oblasti filozofie, aritmetiky či Písma. Tahle část výuky probíhala způsobem, který Edgara děsil.

Takzvaná kvestie byla disputace pro jednoho a každý z Edgarovy třídy na ni musel být kdykoliv připraven. Lektoři s holemi v rukou kladli otázky týkající se přečtených pasáží. Student odpovídal a dostával stále další a další otázky, dokud nebyl skrz naskrz probrán celý význam daného textu. U bystrých studentů tento proces podporoval jejich zaujetí a tvůrčí náboj, ale Edgarovi přinášel jen bolestivé rány do ramen a na záda, urážky a ponižování.

Pak přišel na řadu oběd, doplněný předčítáním z bible nebo ze životopisů světců. Edgar měl při obědě ve srovnání s některými méně šťastnými spolužáky výhodu. Patřil k bohatým pensionnaires, kteří dostávali najíst u společného stolu – a tam byly určené minimální denní příděly stravy. Chudí, les pauvres, odcházeli na oběd do svých pokojů a někteří z nich hladověli. Edgar se i tak hladem sotva udržel na nohách. Jeho denní příděl stravy obnášel kus chleba, trochu uvařeného ovoce, herynka, vajíčko a kus sýra. K pití dostal ve džbánu čtvrtlitr toho nejhoršího vína, zředěný vodou.

Ve dvanáct hodin se studenti shromáždili ke zkoušce z toho, co se během dopoledne naučili. Odpoledne začínalo některé dny volnem, jindy veřejným předčítáním. Od tří do pěti seděli ve třídě na odpolední výuce. Pak se odebrali do kaple na nešpory, po nichž následovala diskuse o odpolední práci. Večeře obnášela chléb, vejce nebo kus sýra a někdy i kousek ovoce. Při jídle znovu poslouchali čtení z bible. Pak měli lektoři potřetí za den možnost ptát se jich na všechno, co se naučili. Po závěrečné modlitbě v kapli byl v osm hodin čas do postele.

Dva dny v týdnu měli v rozvrhu přestávku na odpočinek nebo procházku. Mohla by to být vzácná možnost uniknout na chvíli z koleje, ale nebylo kam. Studenti tuto dobu trávili ponejvíce v kolejním parku, zvaném Pré-aux-clercs, studentská louka. Do města by museli přes smradlavou ulici Saint Symphorien, plnou zlodějů a šejdířů, kteří by se nerozpakovali podříznout žákovi krk třeba jen kvůli sponě na plášti nebo rukavicím. Navíc přímo na tuhle ulici ústily otevřené odpadní stoky z koleje, takže tam bylo i nezdravo.

Edgar – sice po snídani, nicméně pořád ještě hladový – teď šel na grande classe a rostly v něm obavy. Dnešní diskuse se měla týkat odpustků a buly Exsurge Domine, ve které papež Lev X. zatracoval bludy Martina Luthera. Bylo to hodně kontroverzní téma, a tedy vhodný námět pro disputaci. Minulý týden se Edgar disputacím vyhnul a teď se bál, že ho lektor Bedier vybere. Všech dvacet studentů se usadilo ve dvou řadách lavic. Tiskli se v té zimě k sobě. Svítalo. Šedavý přísvit, pronikající štíhlými, vysokými okny do přednáškového sálu, se rozptyloval ve vznášejícím se prachu. Tlustý a nabubřelý Bedier si po dřevěné podlaze vykračoval sem tam a svíral hůl jako kočka připravená k útoku na krysu. Stalo se přesně to, čeho se Edgar obával. První slova, která uslyšel z Bedierových odulých rtů, zněla: „Pane Cantwelle, vstaňte.“

Postavil se v lavici a těžce polkl.

„Řekněte mi, jakými třemi způsoby můžeme dosáhnout odpuštění hříchů?“

Ulevilo se mu – tohle ví. „Zpovědí, kněžským rozhřešením a satisfakcí, pane.“

„A jak můžeme dosáhnout satisfakce?“

„Dobrými skutky, pane. Například návštěvou ostatků, poutí na svatá místa, modlením růžence a koupí odpustků.“

„Co znamená ver modum suffragii?“

Edgar vyvalil oči. O tomhle nemá ani ponětí. A hádat naslepo nemá smysl, tím by si jenom pohoršil. „To nevím, pane.“

Otylý lektor mu přikázal předstoupit a pokleknout. Edgar se k němu přiblížil krokem odsouzence, kráčejícího na popravu. Poklekl před klerikem a ten ho vší sílou čtyřikrát uhodil do zad. „Ale ještě tu zůstaňte, Monsieur. Mám takové podezření, že vás tahle včelička ještě bodne. Zná někdo jiný odpověď na mou otázku?“

V první řadě se vztyčil bledý mladík. Jean Cauvin byl hubený dlouhán s orlím nosem a propadlými lícemi. Bylo mu osmnáct let, na tvářích mu začínal sotva znatelně rašit vous. Na Montaiguově koleji platil za nejlepšího studenta – spolužáci se mu vůbec nemohli rovnat – a jeho intelekt často převyšoval i lektory. Ve čtrnácti letech ho otec poslal z rodného domu v Noyonu do pařížské koleje de Marche, aby se tam připravoval na univerzitní studie a kněžskou kariéru. Jean tu exceloval v gramatice, logice, rétorice, matematice i astronomii. Přestoupil pak na Montaiguovu kolej, aby studoval teologii. Edgar se s ním zatím nijak blíže neseznámil. Tenhle student na něj působil stejně chladným a panovačným dojmem jako univerzitní učitelé.

Bedier jej vyzval k odpovědi. „Ano, Cauvine?“

„S vaším dovolením, pane,“ řekl mladík namyšleně, „rozhodl jsem se přijmout latinizované jméno Calvinus.“

Bedier z toho byl v sedmém nebi. „Nuže dobrá: Calvine.“

„Je to přímluva, pane. Jelikož církev nemá nad mrtvými v očistci žádnou moc, učíme se, že odpuštění jejich hříchů lze dosáhnout pouze zásahem přímluvy.“

Bedier se zarazil nad formulací, kterou mladík použil; neřekl „věřím“, ale „učíme se“. Přešel to ale, protože se v tuto chvíli soustředil více na žáka z Anglie. Pokynul Jeanovi, aby se posadil. „Řekněte mi, Cantwelle, co praví papež Lev X. v bule Exsurge Domine ohledně duší v očistci?“

Edgar si nevzpomínal. Když ten traktát studoval, pořád nad ním usínal, a teď se musel v duchu připravit na další výprask. „Nevím, pane.“

Tentokrát zamířil Bedier na odkrytou kůži. Jeho rány Edgarovi dopadly na krk a na líce a zranily ho až do krve. „Copak vás v tom Oxfordu učili, chlapče? Copak se vy Angličané nebojíte Boha? Dnes večer zůstanete bez večeře. Místo toho se naučíte Exsurge Domine nazpaměť. Kdo mi odpoví?“

Znovu vstal Jean a začal odpovídat. Schoulený Edgar cítil, jak mu po tváři stéká na rty krev. Chutnala slaně.

„Papež Lev píše, že duše v očistci nemají spásu jistou, a dále prohlašuje, že v Písmu nestojí nic, co by dokazovalo, že jim nemohou prospět odpustky.“

V tónu jeho hlasu bylo cosi, co klerika zneklidňovalo. Cítil v té odpovědi skrytou skepsi. „A vy, vy sám tomu snad nevěříte, Cauvine – chci říci Calvine?“

Jean bojovně vystrčil bradu a vzdorovitě odpověděl: „Já věřím, že papež hledí především na vlastní prospěch, když slibuje duším v očistci odpuštění hříchů za odpustky, které pro ně někdo koupí. Věřím totiž, a nejsem v té víře sám, že není žádné Boží svědectví, které by opravňovalo kázat, že duše vyletí z očistce, jakmile peníz za odpustek zacinká v pokladně!“

„Pojďte okamžitě sem!“ zuřil Bedier. „Ve své třídě nestrpím luteránské kacířství!“

„Chcete mne snad bít?“ zeptal se Jean provokativně. Nikdo ze studentů nikdy nezažil, aby Jean Cauvin dostal byť jen jedinou ránu. Mlčky si mezi sebou vyměnili udivené pohledy.

„Chci, Monsieur!“

„Dobrá, tak vám to ulehčím.“ Jean odhodlaně vystoupil z lavice. Cestou si odložil plášť a svlékl košili. Poklekl vedle Edgara. „Můžete začít, mistře Bediere.“

Když hůl poprvé dopadla na Jeanovo tělo, vzhlédl k Edgarovi a spiklenecky na něj mrkl.

Martin Luther sice nikdy nebyl v Paříži, ale jeho vliv se tímto městem šířil stejně mocně, jako se šířil celou Evropou. Tento německý kazatel a doktor teologie se náhle zjevil na náboženské scéně jednoho dne roku 1517, když na dveře wittenberské katedrály přitloukl 95 tezí a započal své tažení proti papežské zkaženosti a odpustkům.

V éře knihtisku se osvědčení o odpustcích stalo výnosným církevním obchodem. Prodejci odpustků přišli prostě do města, rozložili zboží v kostele a přerušili veškeré modlitby a bohoslužby. Jejich osvědčení se tiskla ve velkém. Datum, jméno a cena byly v tisku vynechány, prázdné místo se pak dopsalo ručně. Všichni dobří křesťané museli pro spásu svých přátel a příbuzných i pro spásu vlastních duší nakupovat tyto pojistky, že se duše hříšníků po smrti dostanou z očistce do nebe. Luther označil kupčení s odpustky za ohavnost a blud. Kázal, že se bojí o osud lidí, kteří věří, že se spása dá koupit. Wittenberští kněží používali při svém odporném kupčení pořekadlo, které Luthera naplňovalo hnusem: „Mince v pokladnici zacinká – a hle, z očistce duše utíká!“

V epištole Římanům, upozorňoval Luther, přece svatý Pavel píše, že jedině Bůh nás může spasit: „Moc zajisté Boží jest k spasení každému věřícímu, Židu předně, i Řeku. Nebo spravedlnost Boží zjevuje se skrze ně z víry u víru, jakož psáno jest: Spravedlivý pak z víry živ bude.“ Luther tedy tvrdil, že lidé rozhodně ke spáse nepotřebují papeže, kněze ani žádné církevní pozlátko a okázalost. Oobní vztah k Bohu je to jediné, čeho je zapotřebí.

Lutherovy teze z Wittenbergu kdosi brzy přeložil z latiny do němčiny a šířily se tiskem. Pobožní lidé si už dříve opatrně stěžovali na úpadek církve a papežské zlořády. Lutherovo učení bylo jako zápalka vržená do suchých třísek nespokojenosti. Požár reformace zachvátil celou Evropu. Kouř z tohoto ohně pronikl dokonce i do takových konzervativních bašt, jako byla Montaiguova kolej. Otevřené a chytré studentské hlavy jako Jean začínaly sílící žár jasně vnímat.

Edgar seděl u sebe v pokoji a ve světle oharku svíčky se snažil naučit zpaměti traktát papeže Lva X. V jedné ruce držel brožuru, druhou si hladil podlitinu na tváři. Mrznul, byl unavený, měl hlad a bylo mu teskno. Kdyby bylo možné dosáhnout spásy utrpením, určitě by byl spasen. To byla jediná pozitivní myšlenka, jaká ho napadla. Pak ho vyplašilo zaklepání na dveře.

Otevřel a spatřil Jeanovu klidnou tvář.

„Dobrý večer, Edgare. Řekl jsem si, že se podívám, jak se máš.“

Edgar něco překvapeně zakoktal a pak Jeana pozval dál. Nabídl mu židli a řekl: „Díky, že jsi přišel.“

„Mám pokoj hned přes chodbu.“

„Já vím, ale stejně je to nečekané. To je poprvé, co ses u mne stavil.“

Jean se pousmál. „Taky toho dnes máme víc společného, než jsme měli včera. Bedier si nás oba ocejchoval.“

„Snad,“ řekl Edgar ponuře. „Tebe ale potrestal za duchaplnost, kdežto mě za hloupost.“

„Přitěžuje ti francouzština. Kdybych se měl vyjadřovat anglicky, taky bych nebyl duchaplný.“

„Je od tebe hezké, že to říkáš.“

Jean zase vstal. „No, starý Tempête začne za chvíli hlídat v chodbě, jestli se někde ještě nesvítí. Měli bychom jít spát. Tady máš.“ A podal Edgarovi kus chleba, schovaný v šátku.

Edgar cítil, jak se mu orosily oči. Upřímně Jeanovi děkoval. „Zůstaň tu prosím ještě chvíli,“ žadonil. „Chtěl bych ti něco ukázat.“

Jean se poddal a složil ruce do klína v gestu vlídnosti a trpělivosti. Počkal, až Edgar zhltne chléb.

„Je to tu pro mne hrozně těžké,“ svěřil se mu Edgar, když dožvýkal. „Já nejsem žádný učenec. Nezvládám látku a bojím se každého dne. Ale nemohu odsud pryč: otec by na mne byl ještě přísnější než zdejší mistři.“

„Je mi tě líto, Edgare. Tvá duše tu zkouší. Jak ti mohu pomoci?“

„Pomoz mi se studiem. Buď mi učitelem.“

Jean zakroutil hlavou. „To nejde.“

„Proč?“

„Nemám čas. Den je mi i tak krátký. Rozhodl jsem se, že musím přečíst všechno o důležitých věcech naší doby.“

„Myslíš reformaci,“ zavrčel Edgar.

„Máme štěstí, že žijeme v tak vzrušující době.“

„Jsem z bohaté rodiny,“ řekl Edgar náhle. „Najdu způsob, jak ti za učení zaplatit.“

„Peníze nepotřebuji. Zajímají mě jen vědomosti. A teď už opravdu musím jít.“

„Ne!“ vykřikl Edgar tak naléhavě, že ho to samotného překvapilo. Musí Jeana přesvědčit, aby mu pomohl, jinak je s rozumem v koncích. Rychle uvažoval; možná že tu je jeden způsob. Porušil by tím slib, který dal sám sobě. Ale nemá žádnou jinou volbu. Vyhrkl: „Když mi pomůžeš, ukážu ti něco, co tě bezpochyby okouzlí a velmi to povzbudí tvou mysl.“

Jean pozdvihl obočí. „Podnítil jsi můj zájem, Edgare. Co to je?“

„Kniha. Mám takovou knihu.“

„Jakou?“

Rubikon byl překročen. Edgar klekl na podlahu, otevřel truhlici se šaty a vytáhl knihu z otcovy knihovny. „Tuhletu.“

„Ukaž!“

Edgar položil knihu na stůl a nechal Jeana, aby si ji prohlédl. Mladík s vážnou tváří listoval stránkami a jeho ohromení stále rostlo. „Léta Páně 1527. Přitom je však většina těchto dat z budoucnosti, z měsíců, které teprve přijdou. Jak to?“

„Divím se tomu od chvíle, co jsem se naučil číst,“ odpověděl Edgar. „Tahle kniha byla vlastnictvím naší rodiny po celé generace; přecházela z otce na syna. A co bylo kdysi budoucností, se teď stává současností.“

Jean narazil na několik pergamenů, vložených volně mezi stránky. „A co je tohle? Co je to za dopis?“

„Ještě jsem ho nečetl. Sebral jsem to spěšně z věcí svého otce, když jsem minulý měsíc odjížděl z Anglie. Otec mi už kdysi dávno řekl, že ten dopis vysvětluje knihu. Doufal jsem, že tady v Paříži budu mít příležitost jej prostudovat, ale neměl jsem na to ani čas, ani sílu. Vždyť je to latinsky. Jde mi z toho hlava kolem!“

Jean na něj nesouhlasně hleděl. „Tvůj otec neví, žes to s sebou odvezl?“

„Nebyla to krádež! Knihu i dopis jsem si jenom půjčil, chci je zase vrátit. Vyznal jsem se sám sobě z toho hříchu.“

Jean se už začetl do první stránky opatova dopisu. Četl latinu stejně rychle a dobře jako svou mateřštinu. Prolétl první stránku a pustil se do druhé, aniž by utrousil jediné slovo. Edgar ho nerušil, ale bedlivě se pokoušel vyčíst z jeho tváře nějakou reakci. Snažil se udržet a nenaléhat na Jeana s otázkami.

Jean otáčel list za listem a jeho výraz byl stále nerozluštitelný. Edgar měl pocit, jako by sledoval ne studenta, ale starého, moudrého muže. Jean četl bez přerušení celou čtvrthodinu. Když otočil poslední list na hromádce, list nesoucí datum 9. února 2027, řekl prostě: „To je neuvěřitelné.“

„Řekni mi to, prosím.“

„Ty jsi to opravdu nečetl?“

„Opravdu ne. Prosím, zasvěť mne!“

„Obávám se, Edgare, že je to příběh stvořený nějakou šílenou myslí nebo zlomyslným vrtochem. Tenhle tvůj poklad patří nepochybně do ohně.“

„To se určitě mýlíš. Můj otec se mi svěřil, že ta kniha je pravé proroctví.“

„Já ti tedy řeknu, jaké nesmysly stojí v tom listu opata Felixe. Pak se rozhodni sám, čemu věříš. Vypovím ti to jen stručně, jinak nás přistihne Tempête, a pak nás zaručeně čeká peklo.“

(22)

Druhý den ráno nebylo Edgarovi tak zima a smutno jako obvykle. Vyskočil z postele s hřejivým pocitem vzrušení a nově nalezeného přátelství. Pokud šlo o opatův dopis, Jean zůstával uštěpačný a skeptický, ale Edgar bezvýhradně věřil všemu, co tam stálo.

Konečně pochopil rodové tajemství Cantwellů a význam té zvláštní knihy. Ale to, že teď má přítele, bylo pro vystrašeného chlapce, opuštěného v cizím městě, snad ještě důležitější. Jean byl k němu milý a pozorný, a hlavně se mu neposmíval. Edgara upřímně trápilo, jak jím odjakživa všichni očividně pohrdali, počínaje otcem a bratry a konče lektory na univerzitě. Tenhle Francouz s ním jednal jako rovný s rovným, jako člověk s člověkem.

Než se včera večer rozloučili, zapřísahal Jeana, aby se v mysli tak nezatvrzoval proti možnosti, že ten dopis není blouzněním nějakého potřeštěného mnicha, ale pravdivým a věcným popisem skutečnosti. Edgara napadl určitý plán a Jean jej k jeho úlevě hned nezavrhl.

Když se studenti shromáždili v kapli, vrhl Edgar kradmý pohled na Jeana a odměnou mu bylo další nenápadné mrknutí. Během dopoledne si mladíci vyměňovali výmluvné pohledy – při modlitbě, ve třídě i při snídani. Pak se jim konečně během jedné ze vzácných přestávek naskytla šance na rozhovor v ústraní.

Hustě sněžilo a školním dvorem se proháněl ostrý vítr. „Měl by sis raději dojít pro plášť,“ poradil Edgarovi Jean. „Ale pospěš si.“

Na provedení svého plánu měli jen dvě hodiny a další volno dostanou až za několik dní. Jean měl sice vážnou povahu učence, ale bylo na něm vidět, že ho vyhlídka na dobrodružství těší, i když si myslí, že je celá ta záležitost jen bláznovství. Chlapci prošli branou koleje a přešli rušnou a nebezpečnou ulicí Saint Symphorien. Museli se proplétat mezi koňmi, vozíky a hromadami mrvy. Kráčeli rychle. Snažili se působit rozhodným a zaměstnaným dojmem. Doufali, že tak budou méně nápadní zlodějům a hrdlořezům, kterých tu bylo vždycky dost.

Prošli změtí křivolakých uliček, obydlených potulnými obchodníčky, penězoměnci a kováři. Pak zamířili západním směrem, do nedaleké ulice Danton. V uších jim ještě znělo cinkání podkov a bušení kladiv. Ulice Danton byla poměrně široká: ne sice jako majestátní bulvár Saint-Germain, ale rozhodně to byla prosperující obchodnická ulice. Stály tu třípodlažní i čtyřpodlažní domy s klenutými loubími. Jejich fasády, ozdobené kachly a dřevěnými panely, zářily jasně červenou a modrou barvou. Malovaná domovní znamení srozumitelně znázorňovala, kde je jaká hospoda či obchod. Obchody byly otevřené do ulice a jejich fasády sloužily za výklad pro všemožné zboží.

Ulice se svažovala k Seině – v dálce byla vidět šedivá hladina. Chlapci hledali dům číslo patnáct. Za řekou se rozkládal ostrov Île de la Cité. Vrchol věže katedrály Notre-Dame se vypínal k nebi jako jehla. Edgar katedrálu navštívil hned první den po příjezdu do Paříže. Žasl nad tím, že lidé dokázali postavit něco tak úchvatného. Umístění katedrály na ostrově uprostřed Seiny její krásu ještě zdůrazňovalo. Edgar si předsevzal, že se sem musí co nejčastěji vracet.

Dům číslo patnáct měl v přízemí obchod s hrnci a kastroly. Na rozdíl od pestře zbarvených sousedních domů byl černobílý – mezi černými trámy zářila bílá omítka. „Pan Naudin říkal, že bydlí v prvním poschodí,“ řekl Jean a ukázal prstem na okna v patře.

Vystoupali po úzkém studeném schodišti a zabušili na lesklé zelené dveře. Když nikdo neotvíral, zabušili znovu, hlasitěji a naléhavěji. „Hej!“ zakřičel Jean do dveří. „Paní Naudinová, jste tam?“

Nad hlavami zaslechli šouravé kroky a pak se na schodech objevila starší žena. Rozzlobeně se na ně obořila: „Co tady rámusíte? Paní není doma.“

„Neřekla byste nám, kde je?“ vyptával se Jean zdvořile. „My jsme z univerzity. Pan Nadin nám řekl, že můžeme paní dnes odpoledne navštívit.“

„Přišli pro ni.“

„Odkud?“

„Je to tady nedaleko, rue Suger, dům číslo osm. Tak to říkala.“

Jean a Edgar si vyměnili pohledy a rozběhli se pryč. Dalo se tam dostat za necelých deset minut, ale museli si pospíšit. Pan Naudin, hrubián s rozcuchanými vousy, sloužil jako hlídač u brány koleje Marche. Studenty, kteří procházeli jeho branou, nesnášel – s jednou výjimkou, a tou byl Jean Cauvin. Ten jediný se k němu totiž choval s respektem, říkal mu „prosím“ a „děkuji“, a dokonce mu vždycky na svátek daroval pár sou. Jean z rozhovorů s Naudinem věděl, že jeho žena je porodní bába. Tohle zaměstnání ho dřív pramálo zajímalo, ale dnešek byl výjimečný.

V rue Suger měli své příbytky a dílny tkalci a ostatní řemeslníci pracující s látkami. Obchod v čísle osm nabízel ke koupi štůčky látek a přikrývky. Před domem postával hlouček klábosících žen. Jean je úklonou pozdravil a optal se, jestli je porodní bába Naudinová v domě. Dozvěděli se, že je v horním poschodí – rodí tam žena tkalce du Bois. Chlapcům se bez zábran podařilo proniknout na schodiště a probojovat se až ke dveřím bytu Loretty du Bois. Tam jim ale zahradila cestu nějaká žena, která na ně začala křičet: „V pokoji, kde se rodí, nemají muži co pohledávat! Co jste zač?“

„Rádi bychom se setkali s porodní bábou,“ odpověděl Jean.

„Ta má práci, mládenečku,“ zasmála se žena. „Můžeš počkat s ostatními chlapy v hospodě.“ Pak otevřela dveře bytu a vešla dovnitř. Jean strčil do dveří nohu, aby se za ní nezavřely. Štěrbinou mohli nahlédnout do předpokoje, plného příbuzných rodičky. Z ložnice viděli jen mohutný zadek a široký pas zaměstnané porodní báby. Bytem se rozléhal naléhavý duet; do sténání a křiku paní du Bois se mísil kontrapunkt pokynů paní Naudinové. „Teď dýchejte. Tlačte. Zatlačte, zatlačte! Teď prosím dýchejte, paní. Jestli nebudete pořádně dýchat vy, nebude dýchat vaše dítě!“

„Už jsi někdy zažil porod?“ pošeptal Jean Edgarovi.

„Ještě ne. Vypadá to na pěkně hlučnou záležitost,“ odpověděl mu Edgar. „Jak dlouho to bude trvat?“

„Co já vím. Prý třeba i několik hodin!“

Jako kdyby to byla narážka, na kterou dítě čekalo: mladíci sebou překvapeně trhli při zvuku dětského pláče. Očividně rozradostněná porodní bába začala zpívat ukolébavku, ale její zpěv přehlušovalo kvílení novorozence. Ze všeho, co paní Naudinová v ložnici prováděla, zahlédli studenti jen málo. Napřed zavázala a přeřízla pupeční šňůru, pak dítě umyla a potřela solemi, na dásně mu dala trochu medu, aby mělo chuť k jídlu, a nakonec je zabalila do plátna tak pevně, že když ten balíček podala matce, vypadal spíš jako mrtvolka než jako živé novorozené dítě. Tím byl její úkol splněn. Shrábla ze stolu hromádku mincí, utřela si zakrvácené ruce do zástěry a energicky vyběhla z bytu. Mumlala si přitom, že musí vařit jídlo pro manžela. Za dveřmi se div nepřerazila o čekající mladíky a ochraptěle na ně zakřičela: „Co vy dva tady chcete?“

„Znám vašeho manžela, paní. Jmenuji se Jean Cauvin.“

„Aha, ty jsi ten student. Muž mi o tobě říkal. Jsi prý dobrý student, ne jako ti ostatní! Co bys rád, Jeane?“

„Má to dítě už jméno?“

Stála tam s brunátnou tváří a rukama v bok. „To má, ale co je tobě do toho?“

„Prosím vás, paní, prozraďte mi, jak se to dítě jmenuje.“

„Pokřtí ho Fremin du Bois. A teď mě pusťte, musím ještě oškubat kuře a uvařit manželovi večeři.“

Oba chlapci vyrazili chvatně na cestu, aby se vrátili do školy včas, než začne hodina. Tiše sněžilo a v botách s koženými podrážkami jim to na zmrzlém blátě klouzalo. „Snad ještě stihneme podívat se do knihy,“ oddychoval Edgar. „Do večera bych se nedočkal.“

Jean se mu vysmál. „Jestli věříš, že v té své drahocenné knížce najdeš jméno Fremin du Bois, tak můžeš rovnou taky věřit, že sníh chutná líp než krém s jahodami! Dej si!“ A Jean laškovně hodil po Edgarovi sněhovou kouli. Ten mu to oplatil a kus cesty strávili bezstarostnou hrou.

Když se přiblížili ke koleji, zvážněli. V rue de la Harpe narazili v chumelenici na pochmurný pohřební průvod. Bylo to strašidelné setkání. Průvod zrovna vycházel od dveří obydlí, zahaleného černým suknem. Na nosítkách ležela rakev, nosiči i všichni truchlící byli oblečení v černém. V čele průvodu kráčeli dva kněží z kostela Saint-Julien-le-Pauvre, z nejstarší pařížské farnosti. Vdova, obklopená syny, hlasitě bědovala nad bolestnou ztrátou. Z pohledu na průvod se mladíci domysleli, že zřejmě zemřel nějaký zámožný muž. Na konci průvodu kráčela dlouhá řada žebráků se svíčkami v dlaních. Čekali, že za svou službu dostanou na hřbitově almužnu. Edgar a Jean zdvořile zmírnili běh na chůzi. Pak se Edgar náhle zarazil a obrátil se na jednoho z chudáků. „Kdo to zemřel?“ chtěl vědět.

Ten chlapík smrděl víc než leckterá mrtvola. „Pan Jacques Vizet, pane. Zbožný muž, majitel lodě.“

„Kdy umřel?“

„Kdy? V noci.“ Muž se snažil změnit téma rozmluvy. „Nedarovali byste chudákovi almužnu?“ Jeho vychytralý bezzubý úsměv vyvolával u Edgara odpor, ale přesto vytáhl měšec a daroval žebrákovi nejdrobnější minci, jakou u sebe měl.

„K čemu to?“ zeptal se ho Jean.

„Mám další jméno pro hledání v mé drahocenné knize,“ vysvětlil Edgar rozjařeně. „A teď rychle – poběž!“

Když udýchaní a zpocení dorazili do parku Pré-aux-clercs, jejich spolužáci se právě vraceli do učebny na předepsané studium liturgie. Rektor Tempête v dlouhém hnědém plášti osobně hlídal na dvoře. Zapichoval hůl do sněhu, jako by chtěl probodnout zemi. Obláčky páry, které se mu linuly u úst, zvěstovaly, že si pro sebe něco mumlá. Vzhlédl a uviděl oba studenty. „Cantwelle! Cauvine! Pojďte sem!“

Mladíci v obavách zadrželi dech a poslušně přistoupili k vousatému tyranovi. Jean se ani nepokusil upozornit klerika na latinizovanou podobu svého jména. Tušil, že na to není vhodná chvíle.

„Kde jste byli?“

„Mimo prostory koleje, pane rektore,“ odpověděl Jean.

„To je mi známo.“

„Je to prosím zakázáno?“ zeptal se Jean nevinně.

„Ptám se vás, kde jste byli!“

„V katedrále Notre-Dame, pane rektore,“ řekl Edgar.

„Skutečně? A pročpak?“

„Pomodlit se, pane rektore.“

„Tak?“

Jean se vmísil do jejich rozhovoru. Očividně chtěl lží podpořit přítele. „Není snad lepší, pane rektore, zaměstnávat duši namísto bídného těla? Katedrála je skvělým místem k velebení Boha a dobře jsme tak využili přestávku.“

Tempête zlobeně svíral rukojeť hole. Okamžik se marně snažil najít si nějakou záminku, aby je mohl zbít. Potom zabručel něco nesrozumitelného a odešel.

Edgar se snažil soustředit se na výuku, aby se do večera vyhnul výprasku. Duchem byl ale jinde. Hrozně toužil vzít do rukou tu knihu a zkontrolovat, jestli sníh opravdu chutná líp než krém.

Během odpoledne přestalo chumelit. Když na sklonku dne odcházeli studenti z kaple po posledních modlitbách a mířili do ložnic, jasná měsíční záře proměňovala sněhem pokrytý dvůr v miliony diamantů. Edgar se ohlédl přes rameno a ujistil se, že Jean jde za ním. Jeho skeptická povaha se zjevně nechala nahlodat Edgarovým nadšením.

Když Edgar vstupoval do svého pokoje, Jean mu dýchal na záda. Ve světle svíčky vytáhl Edgar knihu z truhly a Jean se sehnul nad ním.

„Najdi to datum,“ popoháněl ho. „Honem – jednadvacátého února!“

„Proč jsi tak nedočkavý, Jeane? Ty přece té knize vůbec nevěříš.“

„Těším se, že odhalím tenhle podvod a budu se konečně moci vrátit k pořádnému studiu.“

Edgar ohrnul nos. „To se ještě uvidí.“

Posadil se na postel a zvedl knihu do světla. Rychle otáčel listy, až objevil první záznam z jednadvacátého února. Založil si to místo prstem a listoval dál, dokud nenašel první záznam z dvaadvacátého. „Panebože,“ zašeptal nevěřícně. „To je jmen za jediný den.“

„Postupuj systematicky, příteli. Začni od prvního jména a nepřeskakuj, čti jedno po druhém až do posledního. Jinak to bude jen ztráta času.“

Neuteklo ani deset minut a Edgara už pálily oči. Doléhala na něj také únava po dlouhém dni. „Už to mám skoro z poloviny zkontrolované, ale začínám se bát, abych se nepřehlédl. Mohl bys to prosím dokončit, Jeane?“

Chlapci se nad knihou vystřídali a teď to byl Jean, kdo pomalu přejížděl ukazováčkem po pergamenu, jednu řádku textu po druhé, jedno jméno po druhém. Otočil list, pak druhý. Rychle mrkal a tiše si slabikoval jména. Některá byla těžko k přečtení, jiná nepřečetl vůbec; bylo to zaviněno zčásti odlišnými rukopisy, zčásti rozmanitostí jazyků.

Pak se jeho ukazovák na jednom místě zarazil.

„Mon Dieu!“

„Co je, Jeane?“

„Vidím to na vlastní oči, ale nechce se mi tomu uvěřit! Podívej se sem, Edgare! 21. února 1537, Fremin du Bois, natio!“

„Já ti to říkal! Říkal jsem to! Tak co ty na to, můj nevěřící francouzský příteli?“

A o kus níž na stejné stránce spatřil Edgar zápis: 21. února 1537, Jacques Vizet, mors.

Zaťukal na ten zápis prstem a vybídl užaslého Jeana, ať si přečte také tohle.

Jean pocítil, jak se jeho bránice zmocňuje křeč a stoupá mu do prsou a do úst. Když Edgar uslyšel jeho vzlyky, vyplašeně k němu vzhlédl – a zjistil, že jeho přítel neroní slzy strachu, ale slzy radosti.

„Edgare,“ zvolal Jean, „tohle je ta nejšťastnější chvíle mého života. Teď jsem v jediném okamžiku zcela jasně pochopil, že Bůh předvídá vše! Žádné dobré skutky ani modlitby nemohou Boha přimět, aby změnil svou svatou vůli. Vše je určeno. Vše je předurčeno. Jsme vskutku v Božích rukách, Edgare. Chvalme jeho nezměrnou moc!“

Oba mladíci poklekli vedle sebe a dlouho se modlili, až Edgarovi pomalu klesla hlava na lůžko a začal chrápat. Jean ho opatrně zvedl na matraci a přikryl ho. Pak knihu uctivě schoval zpět do truhly, sfoukl svíčky a tiše odešel z pokoje.

(23)

Isabella už přes hodinu pečlivě sepisovala překlad do linkovaného bloku. Calvinův rukopis byl učiněná škrábanice a starofrancouzské fráze a pravopis představovaly i pro její lingvistické schopnosti těžký oříšek. V jednom okamžiku se nad překladem zarazila a zeptala se Willa, jestli by si nedal „frťana“. Bylo to pro něj velké pokušení, ale rezolutně odmítl. Třeba by ho jedna sklenička udolala – a třeba taky ne. Nechtěl to riskovat.

Rozhodl se, že místo toho napíše esemesku Spencovi. Ten už je asi netrpělivostí celý bez sebe, že od Willa nemá tak dlouho žádné zprávy, jak pátrání pokračuje. Nechtělo se mu hlásit průběžně každou maličkost, na takové věci ho neužije. Celé ty roky služby u FBI doháněl své nadřízené k nepříčetnosti tím, jak si vždycky výsledky vyšetřování nechával pro sebe. Poskytoval informace jedině v případě, že potřeboval napsat příkaz k prohlídce nebo předvolání, anebo ještě líp až v okamžiku, kdy byl celý případ vyřešený a úhledně svázaný v deskách.

Měl tlusté prsty a tlačítka na telefonu pod nimi vypadala nepřiměřeně maličká. Psaní esemesek mu nikdy nešlo. Trvalo mu věčnost, než vyťukal stručnou zprávu:

Jde to dobře. Dvě máme, dvě zbývají. Víme spoustu nových věcí. Řekni Kenyonovi, že v tom byl Jan Kalvín! Snad budu za pár dnů zpátky. Piper.

Odeslal zprávu a usmál se. Sedělo mu to – celé tohle prošťourávání staré usedlosti, řešení napínavého případu. Užívá si to. Možná si tu výslužbu ještě přece jenom rozmyslí.

Během čtvrthodiny byla Willova textová zpráva přeposlána z operačního střediska v Oblasti 51 na Frazierovu BlackBerry. Seděl právě v learjetu a letadlo popojíždělo po přistávací dráze u Groom Lake. Fraziera čekala ranní porada u velitele základny. Ministr Lester se připojí přes videokonferenci. No, alespoň má Frazier něco nového na hlášení. Přečetl si zprávu ještě jednou, přeposlal ji DeCorsovi a pomyslel si: Jan Kalvín, kdo to u čerta je? Poslal svému analytikovi mail, ať mu sestaví výpis všech Janů Kalvínů v databázi.

Analytik se nezdržoval s diplomacií a místo odpovědi mu poslal stručný odkaz na stránku ve Wikipedii. Fraziera už čekali v zasedací místnosti v Trumanově budově, hluboko v podzemí, na úrovni trezoru. Než vstoupil dovnitř, rychle očima přejel stránku ve Wikipedii. V duchu zaúpěl. Co má tohle prokrista zase znamenat? Nějaký náboženský učenec ze šestnáctého století? Copak tohle je práce pro ostrahu?

Isabella odložila pero a oznámila, že překlad je hotový. „Takže stručný přehled. Kalvín se narodil v roce 1509 ve vesnici jménem Noyon. Kolem roku 1520 ho poslali studovat do Paříže. Navštěvoval několik škol spadajících pod pařížskou univerzitu; napřed docházel do koleje de la Marche, kde absolvoval všeobecné studium, a pak přestoupil na teologii do Montaiguovy koleje. Určitě si nedáš panáka?“

Will se zamračil „Uvažoval jsem o tom, ale nedám.“

Nalila si gin. „V roce 1528 odešel na otcovo naléhání studovat práva na univerzitu v Orleansu. Právníci vydělávali víc než kněží, to zůstalo dodneška. A teď pozor: až doteď to byl římský katolík, ale někdy v téhle době prošel svou velkou konverzí. Už před ním si samozřejmě pohrával s novotami Martin Luther, ale Kalvín do toho skočil po hlavě. Zavrhl katolictví a stal se protestantem. Dá se říct, že založil nový náboženský směr, který se radikálně odklonil od ortodoxie. Až dosud nikdo netušil, co přivedlo Kalvína k takové změně životního postoje.“

„Jak to, až dosud?“ zeptal se Will.

„No, prostě dosud. Něco ti přečtu, poslouchej.“ Zvedla blok a začala předčítat.

Drahý Edgare,

nechce se mi ani věřit, že jsou tomu už dva roky, co jsem opustil Montaiguovu kolej a vydal se do Orleansu, abych se připravil na dráhu právníka. Velmi mi chybí naše rozhovory a Tvoje společnost. Doufám, příteli, že se Ti po zbývající čas v Paříži zaslouženě vyhne Bedierova hůl. Vím, že se těšíš na návrat do drahého rodinného sídla, a mohu jen doufat, že se tam vrátíš dříve, než se v koleji znovu začne šířit mor. Doslechl jsem se, že na něj zemřel Tempête; kéž odpočívá v Pánu.

Jak asi víš, drahý Edgare, Bůh mne pozdvihl z temnoty a nízkého postavení a postavil mne na vznešené místo šiřitele a hlasatele evangelia. Otec mne chtěl mít teologem už od dětství. Ale když později seznal, že kariéra právníka se všude na světě jeví jako výtečně placené povolání, náhle změnil úmysly. A tak se stalo, že jsem musel ukončit studium filozofie a dal se na práva. Snažil jsem se ze všech sil řádně studovat, ale tajemná Boží prozřetelnost nakonec stočila mou životní dráhu jinam. Sám nejlépe víš, co tím myslím, neboť jsi byl po mém boku v onu chvíli, kdy jsem uzřel pravdu. Stálo mne to ale mnohou úvahu, než jsem se přesvědčil, na jakou cestu se mám v životě dát.

Tvá podivuhodná kniha duší – ta drahocennost z ostrova Vectis – prokazuje, že Bůh má plně v moci náš osud. My sami jsme to objevili toho krásného zimního dne v Paříži, když jsme zjistili, že kniha správně předpovídala radost lidského zrození i žal smrti.

Od té chvíle víme, že Bůh sám určuje okamžik našeho narození i naší smrti, a logicky tedy i vše ostatní, co nás během našich pozemských dnů potká. Vskutku musíme Bohu přisoudit jak to, že zná budoucnost, tak i to, že ji předurčuje. Když Bohu připisujeme předvídání věcí budoucích, rozumíme tím, že před jeho zrakem všechny věci vždy byly a vždy budou; pro jeho vědění není žádné minulosti a žádné budoucnosti, ale všechny věci jsou přítomné, a to nejen v tom smyslu, že jsou přítomny před ním, ale i tak, že on sám vpravdě, stále a bezprostředně vše vidí a spatřuje.

Tato jeho znalost budoucnosti se týká celého okrsku světa a všeho stvoření. A jen Bůh sám tedy stanovuje, kdo je vyvolen, aby byl k němu pozdvihnut, a nerozhoduje na základě lidských zásluh, víry či prodejných odpustků, ale jen skrze své milosrdenství. Na všech těch papežských pověrách ani zbla nezáleží. Nezáleží na lačnosti a ješitnosti všech těch zvrhlých církevních odnoží. Jediné, na čem záleží, je dar pravého Boha, který mi byl toho dne seslán a který mne zapálil ohněm touhy hledat a nalézt čistou nauku víry, založenou jen na dokonalé moci a slávě Boží. Zůstávám Ti zavázán za to, žes mne přivedl ke hledání jedinečné a svaté čistoty, a jsem Tvůj poslušný přítel a sluha

Iohannes Calvinus

Orleans, 1530

Isabella odložila blok stranou a dodala: „To je co?“

„Velký objev, že jo?“ zeptal se Will.

„To bych teda řekla, pane Pipere.“

„Za kolik by se to tak dalo střelit?“

„Nebuď takový kapitalista! Tenhle dopis má úplně nevyčíslitelnou vědeckou hodnotu. Odhaluje, kde se vlastně vzala protestantská revoluce. Kalvínova filozofie o predestinaci se zakládá na znalosti naší knihy! Umíš si představit, co to znamená?“

„Odhadoval bych, že hromadu peněz,“ držel se svého.

„Miliony.“

„A to ještě nejsme s pátráním hotoví. Než skončíme, budeš mít dost na přistavení dalšího křídla.“

„Děkuji, nechci. Dokonale mi postačí nové rozvody elektřiny, vody a střecha. Pořád ještě si se mnou nepřipiješ?“

„Máš ještě nějakou skotskou?“

Po večeři Will pokračoval v pití, dokud se mu v hlavě nerozlil pocit příjemných harmonických vibrací. Líně přemítal, že dvě stopy už mají a dvě jim zbývají. Ještě dvě stopy, pak bude jeho úkol splněn a vyrazí domů. Tenhle starý studený dům, odříznutý od světa, krásná dívka v něm a volný přístup k whisky, to všechno v něm probouzelo démony a podkopávalo jeho sílu odolávat. Nemůžu za to, uvažoval otupěle. Nemůžu.

Seděl s Isabellou zase ve velkém sále u krbu. Přiměl se k otázce: „Tak co ti proroci?“

„Ty máš vážně sílu ještě se teď pouštět do další stopy?“ odpověděla mu. „Já už mám pro dnešek dost.“ I jí se už trochu motal jazyk. Natáhla se a sáhla mu na koleno. Vypadalo to, že si dnes dají repetici.

„Jak se jmenujou nějací proroci?“

Zakabonila se. „No jak myslíš. Izajáš, Ezechiel, Mohamed… co já vím.“

„Nenapadá tě nějaká souvislost s tímhle domem?“

„Rozhodně ne. Už jsem vážně hotová. Nechme to až na ráno.“

„Musím se co nejdřív vrátit domů.“

„Začnem hned ráno. Slibuju.“

Nepozval ji k sobě do pokoje. Našel dost síly odolat.

Posadil se na neforemnou židli u postele a nemotorně vyťukal zprávu pro Nancy.

Druhá stopa byla za kachlem s větrným mlýnem. Další nečekaný objev. Je to pořád zamotanější. Začneme hledat třetí stopu. Neznáš nějaké proroky??? Kéž bys tu byla se mnou.

O dvacet minut později už v polospánku nedokázal najít dost síly, aby Isabelle zabránil vklouznout k němu do postele. Když ji ucítil pod přikrývkou, zabručel: „Heleď, nezlob se, ale jsem ženatý.“

Vzdychla a zeptala se jako malá holčička: „Můžu spát u tebe?“

„Ale jo. Člověk má zkusit všechno.“

Přitulila se k němu a usnula. Když začalo svítat, ležel Will bez pohnutí pořád na stejném místě.

Ráno bylo příjemné teplo, na tuhle roční dobu až nepřiměřené. Po snídani se Will s Isabellou rozhodli, že využijí nádherného dne a sluníčka a projdou se na čerstvém vzduchu. Naplánují přitom, co dál.

Zrovna když si Will skočil pro svetr, zazvonil mu mobil. Volala Nancy.

„Ahoj,“ ohlásil se. „To jsi teda brzo vzhůru.“

„Nemohla jsem spát. Četla jsem si tu báseň.“

„Vážně? Proč?“

„Vždyť jsi mě prosil o pomoc, to už se nepamatuješ? Chci, aby ses rychle vrátil domů, tak mám motivaci. Byla ta druhá stopa důležitá?“

„Z historického pohledu ano. Mám ti toho spoustu co povídat. Co to jméno proroka? Nenapadá tě, co měl starouš William na mysli? Jsi přes Shakespeara odborník.“

„Právě jsem nad tím přemýšlela. Shakespeare rozhodně musel znát jména všech biblických proroků – Ezechiela, Izajáše, Jeremiáše… a taky Mohameda, samozřejmě.“

„Jo, ti ji taky napadli.“

„Koho?“

Na okamžik se zarazil. „No, Isabellu. To je vnučka lorda Cantwella.“

„Wille…“ řekla Nancy přísně.

Rychle jí skočil do řeči. „Je to jenom studentka.“ A dodal: „Žádný z těch jmen mi nic nepřipomíná.“

„A co Nostradamus?“ zeptala se Nancy.

„Toho Isabella neříkala.“

„Pokud vím, tak Shakespeare v žádné hře Nostradama nezmínil, ale v té době musel být všude v Evropě děsně populární. Jeho proroctví šla na dračku. Po půlnoci jsem se na ně koukala.“

„To stojí za zvážení,“ poznamenal Will. „Jak ten Nostradamus vypadal?“

„Fousatej chlapík v plášti.“

„Takových je tady fůra,“ povzdychl Will.

Zahrada za domem byla neudržovaná a zarostlá. Tráva přes léto vyrostla do výšky, jak si chtěla, a teď na podzim začínala vadnout. Kdysi to bývala nádherná zahrada, jaké se široko daleko žádná nemohla rovnat. Rozprostírala se na pěti akrech a poskytovala otevřené výhledy přes živé ploty do dálky, do polí a lesů. V době jejího největšího rozkvětu zaměstnával Isabellin dědeček na plný úvazek zahradníka s pomocníkem a sám také přiložil ruku k dílu. To, že lord zestárl a zůstal bez prostředků, se v celé usedlosti projevovalo nejhůře právě na stavu zahrady. Pomocník z vesnice sice čas od času přišel posekat trávu na zahradě a vyplít plevel, ale po většině komplikovaně tvarovaných záhonů a po vybraných květinách se doslova slehla zem.

Hned za domem bývala zeleninová zahrada, teď už nepoužívaná. Za ní vedla do sadu centrální štěrková cestička, lemovaná po stranách dvěma rozlehlými trojúhelníkovitými záhony. Záhony byly vroubené nízkými jehličnany. Kdysi na nich rostly štíhlé ozdobné traviny a kvetly barevné vzory, sestavené z trvalek. Teď z nich zbylo jen smutné, zarostlé houští. Na sad navazovala rozlehlá louka, přerostlá a zaplevelená, plná lučního kvítí. Tohle místo Isabella jako holčička zbožňovala. Líbilo se jí tu hlavně v létě, když na louce kvetla záplava bílých kopretin.

„Dvě pro radost,“ řekla najednou a ukázala prstem.

Will zmateně zamžoural do modré oblohy.

„Tamhle na střeše kaple sedí dvě straky. Znáš to přece: ‚První truchlí dost, dvě jsou pro radost, tři a čtyři jdou s chlapcem, s holčičkou.“

V přerostlé trávě ležela rosa, za chvíli měli v botách mokro. Kráčeli směrem ke kapli, jejíž špička je ve slunečním světle zdravila.

Isabella už byla na tu prapodivnou kamennou stavbu zvyklá, ale Willa pohled překvapil stejně, jako když ji spatřil poprvé. Zblízka vypadala ještě potrhleji než zdálky. „To vypadá, jako kdyby tu někdo měl zvrácený smysl pro humor,“ poznamenal. Byl to přesně ten povědomý tvar katedrály Notre-Dame v Paříži, tytéž dvě široké věže s vysokými obloukovitými okny, stejná hlavní a příčná chrámová loď a v jejich průsečíku filigránská věžička. Celé to ale byla miniatura, téměř dětská hračka. Do katedrály v Paříži by se pohodlně vešlo šest tisíc věřících, zatímco do téhle zahradní kapličky by se jich směstnal nanejvýš tucet. Originální štíhlá věž čněla do výšky osmasedmdesáti metrů, věžička v Cantwellu měřila skromných dvanáct.

„V matematice se nevyznám,“ řekla Isabella, „ale má to být postaveno v nějakém přesném poměru k originálu. Edgar Cantwell byl očividně katedrálou Notre-Dame úplně posedlý.“

„To jako ten Edgar Cantwell z Kalvínova dopisu?“

„Přesně ten. Po studiích v Paříži se vrátil do Anglie a za nějaký čas dal postavit tuhle kapli, aby uctil otcovu památku. Je to unikátní stavba. Občas se tu motají i nějací turisté, co sem dojdou pěšky. My tomu žádnou reklamu neděláme. Lidi si to prostě řeknou.“

Will zvedl dlaň proti obloze, aby si zastínil oči. „V té věži, co je blíž k nám, visí zvon?“

„Můžu ti na něj zazvonit. Je to bronzová miniatura toho zvonu, co na něj zvonil Quasimodo.“

„Ty vypadáš teda líp.“

„Ach ty lichotníku!“

Kráčeli po louce. Isabella chtěla něco říci, ale vtom zaregistrovala, že se Will zastavil a zírá k nebesům, na věž se zvonem.

„Co je?“

„Notre-Dame,“ odpověděl. A pak znovu, naléhavěji, opakoval: „Notre-Dame. To zní zatraceně podobně jako Nostradamus. Nemyslíš…?“

„Nostradamus!“ vykřikla. „Náš prorok! Nad proroka jméno výš se vznes! Nostradamus se jmenoval Michel de Nostredame! Wille, ty jsi génius.“

„Anebo mám geniální manželku,“ zamumlal.

Isabella ho popadla za ruku a táhla ho ke kapli.

„Dá se vylézt nahoru?“ zeptal se jí.

„Ano! Jako holka jsem v té věži byla v jednom kuse.“

U paty věže se rýsovaly těžké dřevěné dveře. Isabella se do nich opřela ramenem a otevřela je. Vlhké dřevo pronikavě zaskřípalo o kamennou podlahu. Vyběhla na kazatelnu a ukázala na maličká dvířka v rohu, která velikostí vypadala jako z Alenky z říše divů. „Tudy!“

Protáhla se dvířky stejně snadno, jako když tudy prolézala za dětských let. Will s tím měl podstatně víc práce. Byl příliš rozložitý v ramenech a musel si svléct bundu, jinak by si ji roztrhal. Vydal se v Isabelliných stopách po uzounkém dřevěném schodišti, tak strmém, že to byl vlastně spíš žebřík. Vylezli na plošinu. Počasím a věkem ošlehaný zvon visel mezi dřevěným trámovím.

„Nebojíš se netopýrů?“ zeptala se Isabella, ale už bylo pozdě.

Nad hlavami jim v trámech visela kolonie netopýrů řasnatých s bílými bříšky. Několik se jich probudilo, vzlétli, Prohnali se okny a začali divoce kroužit kolem věže.

„Že bych je zrovna miloval, to ne.“

„Já je mám ráda,“ vykřikla. „Jsou to nádherná stvoření!“

Will se ve věži nemohl ani pořádně narovnat. Mezi kamennými oblouky se otvíral výhled na úhledně zoraná pole a na vesnický kostel v dálce. Will si ale krajiny nevšímal. Hledal něco, prostě cokoliv, nějaký úkryt. Všude kolem něj to ale bylo samé poctivé dřevo a kámen, jinak nic.

Zkusil zatlačit dlaní na omítnuté kameny, ale kamkoliv sáhl, všude byly stěny pevné a nehybné. Isabella lezla po podlaze po čtyřech a zkoumala prkna, pokrytá netopýřím trusem. Náhle vstala a začala jedno místo čistit podrážkou. Do vzduchu se zdvíhaly obláčky vysušeného guana. „Myslím, že na tomhle prkně je něco vyřezaného, Wille. Heleď!“

Sklonil se a musel uznat, že na jednom z prken je vzor, který vypadá jako drobná rytina. Vytáhl z kapsy peněženku a z ní kreditní kartu, kterou použil jako škrabku a pečlivě prkno očistil. Spatřili výmluvnou řezbu: do dřeva někdo vyryl malý, dva centimetry veliký obrázek okrouhlého květu s pěti okvětními lístky.

„To je tudorovská růže!“ řekla Isabella. „Nechápu, jak to, že jsem si jí nikdy nevšimla.“

Zamával paží nad hlavou: „Za to můžou tihleti.“ Vší silou dupl do prkna, ale to se ani nehnulo.

„Co dál?“ zeptal se.

„Přinesu nářadí.“ Jako blesk zmizela po schodech a Will zůstal sám ve společnosti několika set netopýrů. Ostražitě k nim vzhlédl. Viseli tam jak vánoční ozdoby. No, doufejme, že nikoho nenapadne začít teď vyzvánět.

Když se Isabella vrátila, vzal si tenký, dlouhý šroubovák a začal ho zatloukat kladivem do škvíry mezi prkny. Opakoval tento postup na různých místech podél prkna a vždycky obezřetně kontroloval pohledem, jestli jeho činnost nevadí spícím netopýrům.

Když se škvíra dostatečně rozšířila, vrazil do ní šroubovák hlouběji a použil ho jako páčidlo. Prkno se o kousek zvedlo. Will použil silnější šroubovák a zatlačil vší silou, prkno zaskřípalo a uvolnilo se. Najednou je držel v ruce.

Pod prknem, mezi podlahou a bedněním stropu, se nacházel asi tři decimetry hluboký volný prostor. Willovi se v tomhle netopýřím sídle moc nechtělo hmatat ve tmě holou rukou, ale zaťal zuby a sáhl tam.

Ihned ucítil v prstech sklo.

Uchopil cosi hladkého a studeného a vytáhl to na světlo.

Byla to stará láhev.

Nějaký sklář ji kdysi ručně vyfoukal do tvaru cibulky. Byla z tmavozeleného skla, měla tlusté stěny, ploché dno a hrdlo ozdobené skleněnou šňůrkou. Byla zapečetěná voskem. Will ji podržel proti světlu, ale přes matné sklo nic nerozeznal. Zatřásl s ní. Cítil, jak se uvnitř něco pohybuje.

„Něco tam je.“

„Tak dělej,“ naléhala na něj Isabella.

Posadil se, sevřel láhev nohama a začal opatrně odlupovat šroubovákem vosk, až spatřil zátku. Vystřídal plochý šroubovák za křížový a opatrnými údery kladívkem zatlačil zátku dovnitř do láhve. Ťukla o dno.

Otočil láhev dnem vzhůru a silně s ní zatřásl.

Do klína mu spadl smotek dvou pergamenů. Byly nepoškozené, vypadaly jako nové.

Zakroutil hlavou. „Tak a znovu,“ řekl. „Tohle je práce pro tebe.“

Isabella pergameny roztřesenými prsty rozvinula a prohlédla si je. Jeden list byl psaný rukou, druhý byl potištěný.

„Tohle je zase dopis Edgaru Cantwellovi,“ zašeptala. „A tady je titulní stránka jedné staré a moc slavné knížky.“

„Jaké?“

„Nostradamových proroctví!“

(24)

1532

PAŘÍŽ

Edgar Cantwell měl u paní Pucellové hrazen byt a stravu. Když to odpoledne seděl u stolu, udělalo se mu najednou zle. Už den nebo dva občas zaregistroval nezřetelnou bolest v tříslech, ale nevěnoval tomu pozornost. Řekl si, že si nejspíš namohl nějaký sval. Jedl zrovna jehněčí řízek s pórkem, když vtom ho postihla vlna třesavky, jako kdyby se mu celým tělem prohnalo hejno hmyzu. Jeho spolužák Richard Dudley, původem také z Anglie, zachytil výraz na jeho tváři a zeptal se ho, co se děje.

„Jenom mě zamrazilo, to nic,“ řekl Edgar a s omluvou odešel od jídla. Došel ale jen do síně, kde ho přepadla zdrcující nevolnost. Vyzvracel hromádku nestráveného jídla přímo na koberec své bytné.

Když ho večer přišel do ložnice prohlédnout doktor, cítil se hodně mizerně: byl bledý, potil se a měl bušení srdce. Nenápadný tlak ve slabinách se rozvinul v nesnesitelnou bolest, která se teď projevovala už i v podpaždí. Žaludeční nevolnost se nelepšila a navíc se přidaly záchvaty suchého kašle. Doktor odhrnul přikrývku a kostnatými prsty mu sáhl přímo do slabin, kde nahmatal shluk tvrdých bulek, velkých jako kachní vejce. Když na ně zatlačil, Edgar zakřičel bolestí.

Nic víc doktor nepotřeboval vědět.

V síni ho Dudley popadl za rameno a zajímal se: „Co je mému příteli?“

„Musíte opustit dům,“ vyštěkl doktor. V jeho pohledu bylo vidět rozčilení a strach. „Všichni musíte hned pryč.“

„Mám opustit vlastní dům? A to proč?“ vykřikla paní domácí.

„Je tu mor.“

* * *

Edgarovi už zbývalo jenom pár měsíců studia a pak se měl vrátit navždycky domů do Anglie. Vyrostl z něj sebevědomý mladý muž. Vzhledem snad trochu připomínal křečka, ale také z něj vyzařovala vznešenost a nadřazenost. Říkal si, že když dokázal přežít pobyt na Montaiguově koleji, poradí si se vším, co ho v životě může potkat. Před třemi lety přestoupil na Sorbonnu a vedl si tam dobře. Čekaly ho už jen závěrečné zkoušky, a kdyby šlo všechno podle očekávání, vrátil by se do Anglie s prestižní hodností bakaláře kanonického práva. Otec by na něj byl pyšný a čekala by ho zářivá životní kariéra.

Teď ale ležel, sám a opuštěný, ve smrdutém pokoji ve vylidněném penzionu a nejspíš ho v tomhle prokletém, zamořeném městě čekala smrt. Byl tak zesláblý, že se nedokázal ani zvednout ze špinavé postele. Taktak se svedl napít hořkého čaje, který mu v konvici u lůžka nechal doktor při své poslední letmé návštěvě. Vyčerpání a horečky mu kreslily před očima divoké obrazy: ryčící divočák se proměnil ve vrčící tvář Bediera s holí, pak spatřil černě oděné postavy, kráčející v pochmurném pohřebním průvodu, svou drahocennou knihu, otevřenou na stránce se jménem Edgar Cantwell, mors, a nakonec podlouhlou, oduševnělou tvář ryšavého mladíka. Dlouhý plnovous a karmínové tváře vypadaly tak skutečně a tak blízko…

„Slyšíte mě, pane Cantwelle?“

Zaslechl hlas a spatřil hýbající se rty.

„Jestli mě slyšíte, stiskněte mi ruku.“

Ucítil v dlani pevnou ruku a napjal všechny síly, aby ji stiskl.

„Dobře.“

Edgar zmateně hleděl do těch šedozelených očí.

„U jednoho nemocného jsem se setkal s vaším doktorem. Řekl mi, že ošetřoval nějakého anglického studenta. Já mám Anglii rád a studenty také, sám jsem ještě nedávno byl student. Tolik učení, tolik těžké práce, to by snad byla škoda, kdyby to všechno měl vzít mor, nemám pravdu? A také jsem slyšel, že váš otec je baron.“

Návštěvník vstal od Edgarova lůžka, zamumlal něco o škodlivých výparech a rozevřel dokořán okno. Měl na sobě rudý oděv doktora medicíny, ale Edgarovi spíš připadal jako rudý anděl, který se vznáší v místnosti a přináší mu naději.

„Ten váš doktor je starý a pověrčivý. Takoví jsou za morové epidemie k ničemu. Propustil jsem jej a budu se o vás starat osobně, Monsieur. Jsem si jist, že pokud přežijete, nezapomenete se mi odvděčit. Pokud nepřežijete, budete připsán na můj účet v nebesích. A teď do práce. Je tu hrozná špína. Takhle by to nešlo!“

Edgar se střídavě nacházel při vědomí a v mrákotách. Tenhle rudý anděl byl velmi hovorný. Kdykoliv byl Edgar při smyslech, zaplavoval ho přívalem slov a výkladů.

Jak mu ten muž vysvětlil, mor lze porazit jen jedním způsobem: je nutno odstranit všechnu špínu a odpadky a podávat napadenému léky. Vykládal, že jakmile udeří mor, je třeba odklidit mrtvoly, hluboko je pohřbít a zasypat nehašeným vápnem, ulice umýt čistou vodou, všechnu nečistotu spálit, domy nakažených vyčistit octem a svařeným vínem, používat čisté a vyprané ložní prádlo, při manipulaci s mrtvými těly a při péči o nemocné používat kožené rukavice a masky. Vysvětloval, že on sám nemusí mít z nákazy strach; v Toulouse prodělal slabé morové onemocnění a to ho teď před nemocí chrání.

Ale nejdůležitější ze všeho je prý užívat jeho léky. Edgar, vydrhnutý do čista, cítil, jak mu ten muž strká do úst příjemně chutnající pilulky a dává mu je zapít doušky ředěného vína. Přitom návštěvník vysvětloval, že se ještě vrátí a přinese mu polévku a chléb. Edgar se konečně sebral natolik, aby dal dohromady několik slov. Slabě zašeptal: „Jak se jmenujete, pane?“

„Jsem Michel de Nostredame, lékárník a lékař, a jsem vám k službám, Monsieur.“

(25)

Lékař dodržel dané slovo a vrátil se. Nemocný mladík mu za to byl hluboce vděčný. Dostal další pilulky a kusy chleba namočené v zeleninovém vývaru. Stále sice trpěl horečkami a bolestí a zmítaly jím prudké záchvaty kašle, ale blízkost toho rudého anděla ho uklidňovala a zaháněla od něj zoufalství. Podařilo se mu udržet chléb v žaludku. Zanedlouho se mu začala klížit víčka a obklopila ho temnota.

Když se probudil, byla noc. V pokoji panovala tma, jen na stole hořela svíčka. Rudý anděl seděl na židli u stolu a zíral skelným pohledem před sebe. Na stole stála měděná mísa, po okraj plná vody. Téhle míse věnoval veškerou pozornost; občas vodu trochu zamíchal dřevěnou hůlkou, ale jen trochu, aby se hladina rozvlnila. Světlo svíčky tančilo po hladině a vrhalo nažloutlou záři na temnou mužovu tvář. Z úst mu vycházelo slabé mumlání – anebo to byl tichý zpěv? Muž byl očividně zcela zabraný do své činnosti a neuvědomoval si, že ho někdo pozoruje. Edgar se ho chtěl zeptat, co to dělá, ale než k tomu nasbíral sílu, přemohly ho mrákoty a znovu se ho zmocnil spánek.

Ráno proudilo do pokoje otevřeným oknem sluneční světlo a svěží studený větřík. U postele stál talíř s nasolenou treskou, pečlivě nalámanou na malé kousky, a nádoba s lehkým pivem. Edgar se cítil dost silný na to, aby si posloužil několika sousty, a pak zvedl z podlahy nočník. Chvíli poslouchal, jestli se v domě neozve nějaký zvuk. Když bylo ticho, sebral síly a zavolal, ale nikdo mu neodpovídal.

Ležel probuzený na lůžku a čekal, až se na schodech ozvou vytoužené kročeje. Zanedlouho se dočkal. Byl bez sebe radostí.

Rudý anděl se vrátil s dalšími pilulkami a se stroužky česneku. Bylo vidět, že má ze zlepšení Edgarova stavu radost. Spokojeně prohlásil, že to je dobré znamení, když ještě není po smrti. Rychle prozkoumal bulky v podpaždí a ve slabinách, ale na zděšené Edgarovy prosby se zdržel jejich promačkávání – i tak ho hrozně pálily a bolely. Edgar viděl, že se jeho návštěvník nechce dlouho zdržet; ani si nesvlékl plášť, jen pobíhal po místnosti a uklízel.

„Prosím, neodcházejte ještě, doktore,“ oslovil ho slabým hlasem.

„Mám spoustu dalších pacientů, Monsieur.“

„Prosím. Buďte tu se mnou aspoň chvilku.“

Doktor se posadil a složil ruce do klína.

„Zdálo se mi to?“

„Co?“

„Když jsem vás v noci viděl zírat do mísy s vodou.“

„Možná ano, možná ne. To vám nesmím říci.“

„Používáte kouzla, abyste mne vyléčil?“

Doktor se upřímně zasmál. „Ne, já používám jen vědu. Hlavní je čistota a mé pilule proti moru. Nechcete vědět, co v nich je?“

Edgar přikývl.

„Je to můj vlastní recept, pracuji na jeho zdokonalování už od doby, kdy jsem studoval v Montpelier. Natrhám za úsvitu tři sta růží a rozdrtím je s pilinami ze zeleného cypřišového dřeva. Přidám drahocennou směs z florentských kosatců, hřebíčku a puškvorcového kořene. Je to mé tajemství – doufám, že máte dost silnou horečku na to, abyste ten recept zapomněl! Spoléhám na to, že mne moje pilulky jednou proslaví a přinesou mi bohatství!“

„Jste ctižádostivý,“ řekl Edgar a poprvé po dlouhé době se dokázal usmát.

„To jsem byl odjakživa. Můj dědeček z matčiny strany, Gassonet, byl ambiciózní chlapík. Měl na mne velmi silný vliv.“

Edgar se zkusil na posteli vzepřít. „Řekl jste, že se váš dědeček jmenoval Gassonet?“

„Ano.“

Edgar byl v šoku. „To je velmi neobvyklé jméno.“

„Dost možná. Byl to Žid. Hned si zase lehněte! Máte horkost.“

„Vypravujte dál!“

„Byl to velký učenec ze Saint Rémy. Odmalička mne učil latinsky a hebrejsky, vštěpoval mi matematiku a hvězdopravectví.“

„Vy jste astrolog?“

„Jistěže. Pořád ještě vlastním ten mosazný astroláb, který mi děd odkázal. Hvězdy na nebesích mají přímý vliv na všechny pozemské děje, a tedy i na diagnózu tělesných chorob. Řekněte mi své datum narození, sestavím vám večer horoskop.“

„Řekněte: dá se z hvězd vyčíst, kdy zemřu?“ zeptal se Edgar.

Nostredame pohlédl podezřívavě na svého pacienta. „To ne, pane, ale ptáte se na zvláštní věc, když dovolíte. Teď vám radím, abyste rozkousal ještě tři pilulky a pak šel spát. Odpoledne se vrátím. V rue des Ecoles leží žena, která je v horším stavu než vy. Dnes ráno mi řekla, že jestli se k ní rychle nevrátím, bude si muset sama ušít rubáš.“

Lékař pacienta navštěvoval i další dva dny a podával mu léky. Edgar s ním toužil mluvit a svými slabými silami se snažil naléhat, aby ho zdržel, ale doktor odmítal s vysvětlením, že po celém okolí je mnoho dalších nakažených dobrých duší. Když ale jednoho večera Nostredame znovu přichvátal s pilulkami a hrncem polévky, nalezl Edgara zhrouceného v pláči.

„Co se vám stalo, Monsieur?“

Edgar si ukázal do třísel a vykřikl: „Podívejte se!“

Doktor zvedl pokrývku. Obě pacientovy slabiny byly pokryté krvavým hnisem. „Skvělé!“ zvolal doktor. „Vaše morové hlízy pukly. Jste zachráněn! Když se teď budete s mou pomocí udržovat v čistotě, mohu vám zaručit, že se plně zotavíte. Na tohle znamení jsem čekal.“

Vyňal z brašny nůž a rozřezal jednu z Edgarových dobrých lněných košil na obvazy. Pak mu vyčistil a zavázal hnisající dýměje. Dal mu najíst polévky a znaveně se posadil na židli.

„Přiznám, že jsem unavený,“ řekl. V místnosti se rozlévala zlatavá záře zapadajícího slunce a vousatý muž v rudém šatu vypadal v tom světle jako nějaký světec.

„Vy jste můj anděl, doktore. Zachránil jste mne před smrtí.“

„To mne těší, pane. Jestli půjde všechno podle mého očekávání, do dvou týdnů budete zase zdráv.“

„Musím se vám nějak odvděčit, doktore.“

Nostredame se usmál. „To by od vás bylo velmi milé.“

„Moc toho při sobě nemám, ale napíšu otci. Vylíčím mu, co jste pro mne udělal, a požádám ho, aby mi peníze poslal.“

„Jste laskav.“

Edgar se kousal do rtu. Na tenhle okamžik se připravoval už několik dnů. „Možná bych vám, doktore, mohl mezitím dát něco jiného.“

Nostredame zvedl obočí. „Ano? A co by to bylo, Monsieur?“

„Mám to v truhlici. Je tam kniha a dopisy. Prohlédněte si je, prosím. Věřím, že vás jejich obsah bude velmi zajímat.“

„Kniha, říkáte?“

Nostredame vytáhl zpod Edgarových šatů těžký foliant a znovu se posadil na židli. Prohlédl si letopočet 1527 na hřbetě a pak knihu náhodně otevřel. „Tohle je prazvláštní kniha,“ řekl. „Co mi o ní můžete říci?“

Edgar mu vylíčil celý příběh – to, jak dlouho byl ten svazek v držení rodu Cantwellů, jak jej ta kniha odjakživa fascinovala, jak si ji „vypůjčil“ spolu s opatovým dopisem, který schovával jeho otec. A jak se spolužákem objevili, že kniha obsahuje správné předpovědi lidských osudů. Pak vyzval doktora, ať si dopis sám přečte.

Sledoval mladého lékaře, jak si jednou rukou nervózně potahuje dlouhé vousy a ve druhé ruce zvedá pergameny jeden po druhém do posledních slunečních paprsků. Viděl, jak se mu začínají třást rty a jak se mu v očích objevují slzy. Pak ho zaslechl zašeptat jméno „Gassonet“. Edgar věděl, že si právě čte pasáž z Felixova dopisu:

Nikdy nezapomenu, jak jsem jednou jako mladý mnich byl svědkem události, kdy se jedné z vybraných sester nenarodil syn, ale dcera. Slyšel jsem předtím, že se takové vzácné události již několikrát staly, ale sám jsem to ještě nikdy nezažil. Viděl jsem, jak ta němá holčička se zelenýma očima a rusými vlasy roste, ale na rozdíl od ostatních dětí jejího rodu se jí nikdy nedostalo daru psaní. Když jí bylo dvanáct let, byla vyvržena. Dali ji Židu Gassonetovi, obchodníkovi s obilím. Ten ji odvedl pryč z ostrova a nevím, co s ní udělal.

Pohlédl na doktorovy rusé vlasy a nazelenalé oči. Neuměl číst v lidské mysli, ale mohl si být jist, že ví, nač ten muž právě myslí.

Když Nostredame dočetl, založil pergameny zpět do knihy a položil ji na stůl. Pak se ztěžka posadil a dal se do tichého pláče. „Dal jste mi něco mnohem cennějšího než peníze, Monsieur. Dal jste mi raison d’être, smysl existence.“

„Máte zvláštní schopnosti, že?“ zeptal se Edgar.

Doktorovi se třásly ruce. „Mám vidění.“

„To s tou mísou vody se mi hned nezdálo.“

Nostredame natáhl ruku pro brašnu a vytáhl z ní otlučenou měděnou mísu. „Můj děd byl prorok. A říká se, že jeho děd také. Používal tuhle mísu k nahlížení do budoucnosti a naučil mne tomu. Mé schopnosti, Monsieur, jsou zároveň mocné i slabé. Když se dostanu do potřebného stavu, mohu vidět útržky vizí, temných a hrozných věcí, ale neumím vidět budoucnost s přesností, jakou popisuje opat Felix. Nedokážu říci, kdy se narodí dítě nebo kdy nějaký člověk zemře.“

„Jste Gassonetův potomek,“ řekl Edgar. „Pocházíte rodem z Vectis.“

„Ano, obávám se, že tomu tak je.“

„Prosím vás, nahlédněte do mé budoucnosti.“

„Teď?“

„Ano! Prosím vás o to! Díky vašim lékařským schopnostem jsem unikl moru. Teď chci vědět, co mne čeká.“

Nostredame přikývl. Zatáhl záclony, aby byla v místnosti tma. Pak do mísy nalil ze džbánu vodu. Zapálil svíčku, posadil se k míse a přetáhl si přes hlavu kapuci pláště. Záhyby látky mu dočista zakryly celou tvář. Pak nad mísou sklonil hlavu a začal dřevěnou hůlkou čeřit hladinu. Za několik chvil uslyšel Edgar z jeho hrdla vystupovat tentýž hluboký, rezonující hukot, jaký zaslechl tehdy v noci uprostřed horeček. Hučení znělo stále naléhavěji. Edgar sice doktorovi neviděl do očí, ale představoval si, že se jejich pohled divoce chvěje. Hůlka se prudce míhala nad mísou. Hrdelní zvuky se stupňovaly v crescendu, byly stále hlasitější a četnější. Edgar už to bručení a oddychování nemohl vydržet. Teď litoval, že doktora sám poslal na tu strašidelnou pouť. Pak bylo náhle v jediném okamžiku po všem.

V pokoji se rozhostilo ticho.

Nostredame z hlavy spustil kápi a s úctou pohlédl na svého pacienta. „Edgare Cantwelle,“ pravil zvolna, „bude z vás mocný a bohatý muž, a to dříve, než byste se nadál. Vašeho otce, Edgare, čeká zlý a strašlivý osud, jehož strůjcem bude váš bratr. To je vše, co jsem viděl.“

„A kdy? Kdy se to stane?“

„To nemohu říci. Tady má moc končí.“

„Děkuji vám za všechno.“

„Ne, to já musím děkovat vám, pane. Dal jste mi poznat příběh mého původu. Teď vím, že se svými vidinami nesmím bojovat, jako by to byli démoni, ale mám jich využívat pro vyšší dobro. Vím teď, že musím naplnit svůj osud.“

Edgarovi se postupně vracela síla a zdraví. Mor se v univerzitním obvodu rychle vyřádil a rychle i zmizel. Edgar složil zkoušky a opustil Sorbonnu s titulem bakaláře. Poslední den v Paříži strávil dopoledne v katedrále Notre-Dame. Naposledy se pokochal její velkolepostí a majestátností. Když se vrátil do domu, kde byl ubytován, čekal tam na něj přítel Dudley. Chtěl ho vytáhnout na poslední pitku do studentské krčmy. Na zemi u dveří do ložnice však na Edgara čekal také dopis.

Posadil se na postel, rozlomil pečeť a v hrůze četl:

Nejdražší synu,

psát takovýto dopis je pro matku hlubokým utrpením, ale nezbývá mi než dát Ti zprávu, že Tvůj otec i Tvůj bratr jsou mrtvi. Jsem těmito tragickými událostmi zdrcena a prosím Tě nanejvýš naléhavě, aby ses co nejdříve vrátil a převzal otcovské dědictví jako nový baron Wroxall. Mezi Tvým otcem a Williamem došlo pro nějakou příčinu ke sporu a následně k prudkému zápasu, při kterém Tvůj otec upadl do ohniště ve velkém sálu a popálil se na rameni. Spálenina se nezahojila a přivodila mu horečku, na kterou zemřel. Williama ta událost schvátila žalem a vzal si život čepelí vlastního nože. Jsem zmučena hořem a utrpením a prosím Tě, abys přispěchal do mé náruče.

Elizabeth

O třiadvacet let později – psal se rok 1555 – seděl lékař, odborník na mor, ve své podkrovní pracovně a chystal se psát dopis. Bylo už po půlnoci a v ulici Salon-de-Provence panovalo ticho, takže se mohl plně soustředit. Nadešel jeho čas: manželka i všech šest dětí už spaly a on mohl spokojeně pracovat po libosti dlouho, dokud ho nepřemůže spánek a nepřiměje ho odklopýtat na lůžko v pracovně.

Už dávno si změnil jméno na latinizované Nostradamus. Zdálo se mu, že to zní vážněji, a je pravda, že se teď těšil nevídané reputaci. Jeho Almanachy se dobře prodávaly nejen ve Francii, ale i v okolních zemích. Jeho majetek stále rostl. Už se nezabýval lékárnictvím ani medicínou, plně se soustředil na výnosný život astrologa a proroka.

Držel v rukách výtisk své nejnovější knihy, od které si sliboval, že mu přinese ještě větší proslulost, větší pocty a větší bohatství. Byla vytištěna v Lyonu a brzo ji začnou prodávat. Nakladatel mu jich poslal plnou bednu. Jednu z nich teď vzal a svým nejostřejším nožem z ní vyřízl titulní stranu: LES PROFITIES DE M. MICHEL NOSTRADAMUS.

Namočil brk a začal psát dopis.

Můj drahý Edgare,

pan Fénélon, francouzský velvyslanec v Anglii, mě informoval, že se máš dobře. Řekl mi, že se s Tebou setkal ve Whitehallu a že máš vlídnou a pracovitou manželku, dvě dcery a nádherné a prosperující panství. Dotázal jsem se ve hvězdách a ve své misce a spolehlivě vím, že se zanedlouho budeš těšit ze synů.

I já z toho mám velkou radost, neboť jsi mým anglickým druhem, který zaujímá významné místo v mém srdci. Jak dobře víš, Tvá kniha z Vectis a listy v ní měly hluboký dopad na můj život a na mé snahy. To, že znám své předky, mi dalo sebedůvěru, abych mohl přijmout své vize jako pravdivá a důvěryhodná proroctví, která jsou nanejvýš důležitá pro celé lidstvo. Od té chvíle jsem stále toužil sloužit všelidskému společenství, užívat svých schopností k tomu, abych varoval a poučoval panovníky i chudáky o tom, co z nich bude.

Můj vlastní život nedávno znovu začal. Má první žena a dvě drahé děti zemřely krutou smrtí na mor a ani všechen můj um nebyl mocen je zachránit. Pak jsem se znovu oženil a mám teď tři syny a tři dcery, a všechny mé děti mi jsou radostí. Nedávno jsem vydal první knihu svých Proroctví. Je to velkolepý podnik; mou snahou a záměrem je sepsat předpovědi na mnoho budoucích staletí v podobě stovky čtyřverší, která by byla návodem každému, kdo si je se zájmem přečte. Pro Tvé pobavení přikládám titulní stránku knihy a věřím, že si jeden výtisk koupíš, až bude v Londýně na prodej. Tvé rodinné tajemství jsem udržel v tajnosti tak, jak jsi mne požádal, a stejně tak prosím já Tebe, abys zachoval mé tajemství. Jen Ty jediný víš, že jsem Gassonetův potomek. Jen Ty jediný víš, že v mých žilách koluje podivná krev z Vectis.

Michel Nostradamus, 1555

(26)

1581

WROXALL

Edgar Cantwell vypadal jako stařec, a také se tak cítil. Bylo mu dvaasedmdesát, měl šedivé vlasy, šedivé vousy, dokonce i jeho vrásčitá pokožka měla šedivou barvu. Bolelo ho všechno, od zanícené čelisti až po prsty na nohách, postižených dnou. Byl neustále nevrlý. Nejraději ze všeho spal nebo pil víno a většinu času trávil těmito dvěma činnostmi.

Jeho dcery Grace a Bess se snažily o něj pečovat. Nakolik mohl soudit, vdaly se dobře. Jeho nejmladší syn Richard byl hodný a pilný chlapec, teprve třináctiletý, ale už zběhlý v řečtině a v latině. Kdykoliv Edgar pohlédl na jeho sličnou hlavu, pokaždé si vzpomenul na chlapcovu matku, která zemřela na poporodní horečku, když byly dítěti pouhé dva dny.

Edgarovým skutečným prokletím a zdrojem jeho hněvu a roztrpčení byl jeho starší syn John. V devatenácti letech uměl jen pít a chvástat se. Pro všechno, co bylo Edgarovi svaté, měl jen pohrdání.

Edgar se mlhavě pamatoval, že sám také býval v mládí rebelantský a nevázaný výrostek, ale svého otce vždy poslouchal a smiřoval se s jeho verdikty. Šel jako beránek na porážku, když mu bylo určeno jít studovat na tu hroznou Pařížskou kolej.

Jeho potomek na synovský respekt a povinnosti k otci nedbal ani za mák. Byl dítětem své doby a vábilo ho pozlátko alžbětinských časů: švihácké šaty, frivolní hudba, herecké společnosti a nonšalantní přístup k vážným záležitostem včetně Boha a náboženství. O pohár vína a ženský zadek se syn staral víc než o přání vlastního otce. Kdyby jenom byl Richard starší než John – pak by si Edgar nemusel dělat starosti, komu po jeho smrti připadne rodinné dědictví.

Cítil, že to, co po sobě na zemi zanechá, si zaslouží péči a ochranu. Celý život zasvětil svědomité práci pro blaho koruny, země a rodu Cantwellů. Myšlenka, že tak těžce nabytý vliv zanechá lehkovážnému opilci, se mu ani trochu nezamlouvala. Sám se musel zamlada po předčasné otcově smrti nečekaně ujmout panských povinností a učit se opatrně manévrovat ve zrádných vodách vysoké politiky.

Když se tehdy v roce 1532 vrátil do Anglie, král Jindřich byl už tajně sezdaný s Annou Boleynovou. Snažil se, aby jeho první sňatek s Kateřinou Aragonskou byl prohlášen za neplatný, a aniž o tom měla většina jeho poddaných tušení, již se vypravil cestou osudového sporu s Římem. Pro Edgara to byly těžké časy. Věnoval se naplno správě usedlosti. K uctění památky zavražděného otce nechal na panství postavit soukromou kapli, zmenšeninu Notre-Dame. Stal se členem královské rady pro správu hrabství waleské marky, jak to odpovídalo jeho prestižnímu právnickému vzdělání, a našel si statutárně odpovídající manželku.

Řetězy, jež poutaly Anglii k Římu, nepraskly náhle; byl to postupný proces, složený z nenápadných politických tahů a protitahů. Události vyvrcholily v roce 1534, když Parlament schválil zákon o svrchovanosti. Podle tohoto zákona byl král Jindřich jedinou hlavou anglické církve a každý kdo by to odmítl odpřisáhnout, se dopouštěl vlastizrady.

Pro Edgara tento okamžik představoval první velkou zkoušku. Věděl, že se u dvora beztoho vedou řeči o tom, jak ve Wroxallu buduje papeženskou svatyni. Proto si s přísahou věrnosti králi velice pospíšil. Byl samozřejmě dobrým katolíkem, ale měl za sebou léta strávená v Paříži. Jeho životní názory ovlivnilo jak přátelství s Jeanem Calvinem, tak i tajné vědomí, že vše je předurčeno. Cítil se být dostatečným „protestantem“ na to, aby přesvědčil sám sebe, že může stranit králi beze strachu z prokletí a ohňů pekelných.

Král Jindřich naléhal na Thomase Cromwella a ten zas na Parlament. Kousek po kousku, článek po článku se řetěz mezi Anglií a Římem rozpadal, až z něj v roce 1536 nezbývalo nic. Vyhlášení zákona, jímž se rušila autorita papeže, bylo jen posledním hřebíkem do rakve. Anglie přestoupila na stranu reformace.

Edgar se oženil s Kateřinou Peakeovou, hodnou ženou ze zámožné rodiny. Ta ale zemřela při porodu, plod z lůna také vyšel mrtvý a z Edgara byl bezdětný vdovec. Zasvětil pak svůj život práci; stal se nejprve soudcem oblastního soudu a poté členem tribunálu Vrchního soudu pro celý Wales. Jeho kariéra se do značného stupně odvíjela v závislosti na tom, jak se měnilo postavení Jany Seymourové, třetí ženy krále Jindřicha. Rody Seymourů a Cantwellů byly totiž spřízněny. Když se syn Jany Seymourové Eduard stal v roce 1547 králem a její bratr Eduard Seymour lordem protektorem, Edgar byl také povýšen: stal se členem horní sněmovny a tajné rady.

Král Eduard pokračoval v reformaci ještě drsněji než jeho otec. Sebemenší příznaky stranění papeži byly stíhány krutými tresty. Katolické kostely propadly zkáze, kněžské hábity shořely, sochy se rozpadly na kusy, z barevného skla zbyly jen střepy. Celibát duchovních byl zrušen, procesí zakázána, při bohoslužbách se nesmělo užívat popela z palem, místo kamenných oltářů stály v kostelech dřevěné stoly. Edgarův přítel Calvin, usazený v daleké Ženevě, měl v té době na dění v Anglii velký vliv. Edgarova kaple, jeho malý osobní Notre-Dame, přečkala ty bouřlivé časy jenom díky tomu, že stála na soukromém pozemku a Edgar byl mocný a uvážlivý šlechtic.

Pak se kyvadlo dějin načas vychýlilo na druhou stranu, když princezna Marie přežila bratra a po pět krátkých let kralovala Anglii. Byla zanícenou katoličkou a ze všech sil se snažila znovunastolit katolickou víru. Najednou to byli protestanti, kdo byli zatýkáni a upalováni na hranici. Edgar se hbitě vrátil ke svým znovunalezeným papežským kořenům. Podruhé se oženil; vzal si Julianu, dceru z tajně katolické rodiny ve Stratfordu nad Avonou. Byla skoro o patnáct let mladší než on a hned mu začala dávat děti. Jeho dvě dcery přišly na svět jako řádné katoličky.

A pak se kyvadlo znovu zhouplo. V roce 1558 královnu Marii dostihla smrt a na trůn dosedla její sestra Alžběta. Anglie se znovu stala protestantskou zemí. Edgar otočil na čtyráku a stal se zas protestantem. Stavěl se hluchým k naléhavým prosbám manželky, ta ale dál světila tajné mše v jejich kapli a vzdělávala dcery nad latinsky psanou biblí. Edgar už nebyl nejmladší, ale konečně se mu podařilo zplodit syna. Juliana ho při tajném katolickém obřadu pokřtila jménem John. O pět let později se narodil Richard. Juliana, Edgarem hořce oplakávaná, zaplatila ten porod životem.

Edgar po celý život složitě tancoval mezi politickými a náboženskými riziky. Teď už byl starý a doléhaly na něj všechny události, kterými si prošel. Trápila ho řada neduhů a málokdy opouštěl Cantwell Hall. U dvora se poslední dva roky ani neukázal. Královna už na něj asi dočista zapomněla. Největší starosti mu ale dělal jeho daremný syn.

Byl horký letní den, ale Edgara přesto trápila zimnice. Nehnul se od sálajícího krbu v ložnici, přes ramena měl přehozený šál a nohy zabalené v dece. Nechutnalo mu jíst a měl věčně průjem. Přisuzoval to lektvarům, které mu ten pitomec lékárník předpisuje na dnu. Kdyby tak ještě žil Nostradamus! Ten uměl uzdravovat. Poprosil by ho, aby přicestoval do Anglie a vyléčil jeho choroby.

Ze zahrady pod oknem k němu dolehl výbuch mužského smíchu a dovádivé zvuky. Hněvivě skousl čelisti a bolest zánětu ho skoro srazila ze židle. Hltavými doušky vypil zbytek červeného vína z baňaté karafy, až si potřísnil bradu. To ať je raději otupělý po víně, než aby musel snášet tahle duševní a tělesná muka. Škoda že nemá takovou knihu z Vectis, ve které by bylo jeho datum smrti; věděl by teď, jak dlouho ještě bude muset trpět. Jeho syn se venku znovu řehonil a žvatlal jako malá holčička.

John byl opilý a naplno si užíval krásný letní den, hustou a zelenou trávu, pražící slunce a všechny ty jasné barvy květů v zahradě. Bavil se lukostřelbou, ale cíle, zhotovené ze slámy, se jeho šípů nemusely bát. Pokaždé, když minul, se jeho přítel svalil do trávy s hysterickým smíchem.

„Dej se vycpat, Wille,“ vykřikl na něj John. „Sám to neumíš o nic líp!“

John byl sice ještě mladík, ale měl už podsadité tělo plebejce; vypadal spíš jako opilec a rváč než jako urozený muž a učenec. Po vzoru některých svých vrstevníků si holil tvář. Podle soudu jeho otce byl obličej bez vousů nepatřičně obnažený. Cantwellovské bradě by slušel vous rozhodně lépe – a tenhle mladík nebyl žádný krasavec. Zahnutý nos neseděl přesně uprostřed vodnatých očí a kyprých tváří. Jeho rty byly neustále našpulené do šklebu. V Oxfordu strávil dva roky, než ho vyloučili pro výtržnictví, a po celou tu dobu se dámy v místním bordelu děsily, že si je tenhle násilnický ohava vybere.

Jeho sedmnáctiletý přítel vyhlížel uhlazeněji. Byl šlachovitý a svalnatý, v inteligentním obličeji mu rašil poctivý zárodek kníru a bradky. Dlouhé černé vlasy mu splývaly přes límec a v kontrastu s jeho jemnou pokožkou se leskly jako eben. V modrých očích se mu blýskaly rozpustilé plamínky a z jeho rtů nikdy nemizel bezstarostný úsměv. Uměl se jasně a zřetelně vyjadřovat a měl vystupování, které si u lidí vynucovalo vážnost.

Johna Cantwella znal už od dětství. Oba jako kluci navštěvovali královskou školu ve Stratfordu. Will byl sice zdaleka nejlepším studentem, ale jeho otec, kupec, si nemohl dovolit poslat ho na univerzitu. Když Johna vyloučili z Oxfordu, vrátil se zpět do své lavice a dali se s Willem znova dohromady. Obnovili staré přátelství a libovali si v hýření.

Will si z koženého měchu stříkl proud piva rovnou do úst a vytrhl opilému kamarádovi luk z rukou. „To se ještě ukáže, jestli to nesvedu líp, pane.“

Plynule napjal tětivu, zamířil a vypustil šíp. Ten vyletěl dokonale zpříma a zasáhl terč přesně uprostřed.

John zabědoval: „Čert vás vem, pane Shakespeare.“

Will se zašklebil a odhodil luk, aby se znovu pořádně napil piva.

„Pojďme dovnitř,“ navrhl John. „Na sportování je moc horko. Půjdeme do knihovny, tam to máš rád!“

Byla to pravda. Kdykoliv se Will dostal do knihovny v sídle Cantwellů, choval se jako malý kluk, který pronikne do místnosti plné nestřežených ovocných koláčů. Měl spoustu zamilovaných knih. I teď se vrhl rovnou k jedné z nich; vytáhl z police Plutarchovy Životopisy a uvelebil se s nimi na velké lenošce u okna.

„Kdybys mi jenom dovolil odnést si ji domů, Johne,“ zažadonil. „Využil bych ji líp než ty.“

John poslal sluhu pro další pivo, uložil se na divan a odpověděl: „Vždyť ji můžeš ukrást. Schovej si ji třeba pod košili. Mně je to jedno.“

„Tvému otci by to asi jedno nebylo.“

„Ani by na to nejspíš nepřišel. Stejně už nečte. Vlastně už nedělá vůbec nic. Když sem přijde, tak si jen položí do klína tu svoji knihu, jednu a tu samou, a mazlí se s ní jako se starým psem.“ John o otcově oblíbené knize mluvil s falešnou úctou. Pohrdavě na ni ukázal. Byla vystavená na významném místě na první polici. Na hřbetě měla vyražený letopočet 1527.

Will se rozesmál. „Ach, ta kouzelná kniha z Cantwell Hall.“ Napodobil posměšně dětský hlásek. „Jářku, pane, povězte mi, kdy mne čeká můj nejtemnější osud?“

„Dneska, jestli nezmlkneš.“

„A kdo že bude nástrojem mé smrti, ty sketo?“

John si zhluboka zavdal piva. „Hledíš mu do očí.“

„Ty?“ ušklíbl se Will. „A kdo ti s tím pomůže?“

To byla výzva na souboj. Oba výrostci vstali a začali s pochechtáváním kroužit po místnosti. Když Will zaútočil, aby přítele srazil na zem, John popadl nejbližší knihu, kterou měl po ruce, a hodil ji vší silou Willovi na hlavu.

„Au!“ Will přerušil útok a mnul si zátylek. Pak sebral knížku z podlahy. Stránky byly vytržené z vazby. „Ach, bohové! Jaká to tragédie!“ zvolal melodramaticky. „Tys roztrhl vedví římskou tragédii! Probudil jsi Sofoklův hněv!“

Vtom je vylekal hlas, který zazněl ode dveří: „Vy jste zničili jednu z otcových knih!“

Mladý Richard tam stál s rukama v bok jako rozhořčená služka. Rty se mu třásly hněvem. Z celé rodiny byl povahou nejbližší otci a chování svého bratra vnímal jako osobní urážku.

„Ztrať se, ty fracku,“ řekl John.

„To tedy ne. Musíš se otci přiznat, cos udělal.“

„Zmiz a nech nás, ty patolízale, nebo bůhví, k čemu všemu se ještě budu muset přiznávat.“

„Nikam nejdu!“ odsekl Richard paličatě.

„Ale ty půjdeš.“

John se vrhl ke dveřím. Jeho mladší bratr se otočil na útěk, ale byl pomalý. John ho dostihl uprostřed velkého sálu těsně předtím, než se mohl schovat pod hodovní stůl.

John ho drsně srazil na záda a klekl na něj. Seděl mu na břiše a koleny mu tiskl ramena k zemi, takže se mladší bratr nemohl ani hnout. Dokázal jen plivat, čímž staršího bratra rozlítil natolik, že ho ze strany udeřil pěstí do hlavy. Pečetním prstenem mu přitom poranil kůži a prořízl žílu na spánku. Proud krve přerušil rvačku. John bratra se zaklením pustil. Richard běžel pryč a John za ním křičel, že si to zavinil sám svou drzostí.

Pár minut nato už John zase rozladěně popíjel v knihovně. Will byl nosem zavrtaný v knížce. Vtom se mezi nimi zjevil Edgar Cantwell. I v tom horku byl oblečený v teplém plášti a namáhavě za sebou vlekl bolavou nohu. Vypadal hrůzostrašně. Ve tváři se mu zračila směs vzteku a znechucení. Když John zaslechl jeho skřehotavý křik, v žilách mu ztuhla krev. „Tys toho chlapce poranil!“

Opilý syn trucovitě našpulil rty: „Zavinil si to sám. Byla to náhoda. Shakespeare ti to dosvědčí.“

„Neviděl jsem to, pane,“ řekl Will popravdě a vyhýbal se baronově pohledu.

„Nuže, pánové, já vidím dobře a vidím tohle: jste dva ožralí idioti a ničemové, dobří jen pro zahálku a hříšnou zábavu. Co se vás týká, Shakespeare, o vás ať se postará váš otec. Ale tenhle mizera je můj syn!“

„On se bude ženit, otče,“ odfrkl nestoudně John. „Zanedlouho se o něj postará spíš Anna Hathawayová!“

„Oženit se a založit rodinu je rozhodně lepší, než jak trávíš čas ty! Nezajímá tě nic jiného než chlast a děvky.“

„No, otče,“ ušklíbl se John, „aspoň máme něco společného. Nemám ti dolít víno?“

Stařec zbrunátněl v obličeji. Pak vybuchl: „Já nejsem jenom tvůj otec, ty hlupáku! Já jsem taky právník! A jeden z nejlepších v celé Anglii. Jen se moc nespoléhej na to, že jsi prvorozený syn. Na to, aby dědil druhorozený, tu už jsou precedenty. Mám u soudu dost velký vliv na to, aby tě prohlásili za neplatného dědice a mým nástupcem ustanovili tvého bratra! Jen ty svoje kousky zkoušej dál a uvidíš, co se stane!“

Edgar, roztřesený hněvem, opustil knihovnu. Oba mladíci chvíli seděli beze slova. Pak ticho prolomil John. S falešným veselím v hlase ochraptěle zaskřehotal: „Co takhle nechat si přinést ze sklepa láhev medoviny?“

Bylo pozdě v noci, služebnictvo už spalo. Oba přátelé měli za sebou řadu hodin strávených v knihovně pitím, pospáváním, střízlivěním a dalším pitím. Rodinnou večeři zaspali. Sluhové jim později přinesli tác s jídlem.

Vlny silnější a slabší opilosti přivodily Johnovi ponurou a nevrlou náladu. Will střídal jednu knížku za druhou, zatímco John jen zíral před sebe a uvažoval.

S očima upřenýma do plamene svíčky pak náhle položil nahlas otázku, která mu ležela v hlavě celý den: „Proč bych vůbec měl chtít něco víc než víno a ženy? K čemu by mi bylo vlastně dobré všechno to čtení a studium až k zhloupnutí? Vždyť mi tohle všechno stejně bude patřit. Zanedlouho budu baron a budu mít spoustu pozemků a peněz.“

„A co když tvůj otec splní, čím vyhrožoval? Dneska jsi bratrovi rozbil hlavu. Co myslíš: bude ti přát plnou číši a plný měšec?“

„Otec mě chtěl jen postrašit, nemyslel to vážně.“

„Tím bych si na tvém místě nebyl tak jistý.“

John si vzdychl. „Willie, ty se máš, že se nemusíš starat o šlechtictví.“

Will ho ironicky napodobil. „Nemusím se starat, povídáš?“

„Ani v nejmenším nemám v úmyslu se napravit. Vždycky jsem v tomto ohledu spoléhal na čas, který všechno napraví. Zato ty sis stanovil vznešené cíle.“

„Mé cíle nejsou nijak vznešené.“

„Že ne?“ zasmál se John. „Vždyť chceš být slavným hercem a autorem divadelních her. Chceš, aby ti jednou ležel Londýn u nohou.“

Will teatrálním hereckým gestem máchl rukou. „To jsou jen maličkosti.“

John otevřel další láhev medoviny. „Víš, mám už dlouho jeden cíl. Dosud jsem se s ním nikomu nesvěřil. Souvisí s určitou výhodou, kterou mám nad svým otravným mladším bratrem.“

„Máš na mysli nějakou jinou výhodu než to, že jsi větší?“

„Mám na mysli tu knihu,“ zašeptal John. „Znám tajemství knihy. On je ještě nezná. A nepozná je, dokud nevyroste.“

„Vždyť je znám i já!“

„Ale jen proto, že jsi můj přítel. A musel jsi složit slib mlčenlivosti.“

„Jistě, ta přísaha,“ skočil mu Will otráveně do řeči.

„Neber ji na lehkou váhu.“

„No dobrá. Beru ji úplně vážně.“

John sňal z police knihu z Vectis a posadil se s ní vedle Willa. Ztišil hlas do spikleneckého šepotu: „Já vím, že ty na tu knihu nevěříš tak jako já. Ale mám takovou teorii.“

Will se zájmem zvedl obočí.

„Ten dopis jsi viděl. Víš, co napsal ten starý mnich Felix. Třeba ta knihovna ve skutečnosti vůbec nebyla zničena. Třeba pořád existuje! Co kdybych ji našel a zmocnil se všech těch knih? Na nějakém Wroxallu by mi potom vůbec nemuselo záležet! Držel bych klíč k budoucnosti. Stal bych se nejbohatším ze všech. Byl bych ještě slavnější než ten starý Nostradamus, co se s ním otec přátelil. Ani on neuměl takhle věštit.“

Will naslouchal jeho slovům a fascinovaně mu hleděl do nepříčetných očí. „A co chceš dělat? Vypravíš se tam?“

„Ano. Pojď se mnou!“

„Ty ses zbláznil. Budu se ženit, nemám čas na podobné blázniviny. Vypravím se do Londýna, to mám rozhodně v plánu, ale nikam dál nejedu. A kromě toho, ten opatův dopis je podle mne vymyšlený. Je to povedená historka, to se musí uznat, ale nějací mniši se zrzavými vlasy a zelenýma očima… Dej pokoj.“

„Tak pojedu sám. Věřím té knize jako ničemu jinému,“ řekl John trucovitě.

„Tak to hodně štěstí.“

„Poslyš, Wille, nechci, aby se to tajemství dozvěděl můj bratr. Radši ty listy schovám – všechny. Samotná kniha bez dopisů opata Felixe, Kalvína a Nostradama je bezcenná. I kdyby můj otec bratrovi prozradil, odkud kniha pochází, nebude mít pro své tvrzení žádný důkaz.“

„A kde je chceš ukrýt?“

John pokrčil rameny. „To nevím. Zahrabat je do nějaké díry v zemi, nebo je někam zazdít – dům je dost velký.“

Willovi se objevily v očích jiskřičky zájmu a vzpřímil se. „Co kdybychom z toho udělali hru?“

„Jakou hru myslíš?“

„Můžeme ty tvoje dopisy ukrýt tak, že z nich budou stopy při hledání skrytého pokladu! Zveršuji záhadnou báseň, která bude obsahovat narážky na všechny ukryté stopy, a tu báseň pak taky schováme!“

John se upřímně zasmál a nalil oběma medoviny. „Ty pro mě vždycky umíš vymyslet nějakou kratochvíli, Shakespeare! Hned se do toho pustíme.“

Začali pobíhat po domě a hihňali se jako malé děti. Hledali vhodné úkryty a dělali na sebe „Pssst!“, aby neprobudili služebnictvo. Když dali dohromady hrubé obrysy svého plánu, požádal Will o několik listů pergamenu a o psací potřeby.

John dobře věděl, kde má otec schované listiny o knize z Vectis: byly zavřené v dřevěné skříňce, ukryté na horní polici za knihami. Vylezl nahoru po knihovnickém žebříku, a když pergameny snesl dolů, přečetl si znova opatův dopis. Will se zatím hrbil u psacího stolku. Čas od času smočil brk v inkoustu, rychle napsal jednu nebo dvě řádky a pak čekal na další inspiraci a lechtal se na tváři opeřeným koncem brku.

Když byl s psaním hotov, zamával pergamenem nad hlavou, aby inkoust uschl, a předal báseň Johnovi ke kontrole. „Jsem se svým výsledkem navýsost spokojen, a ty bys měl být také,“ podotkl. „Zvolil jsem formu znělky, což celé dobrodružství ještě ozvláštní.“

John se začetl a vrtěl se v křesle zlomyslnou radostí. „Can’t be well! To je chytré, velmi chytré.“

„Děkuji za uznání,“ odpověděl Will hrdě. „Povedlo se mi to natolik, že jsem své dílo podepsal, ačkoliv pochybuji, že tato má marnivost bude někdy odhalena.“

John se plácl do stehen. „Ty hádanky jsou složité, ale rozluštit se dají. Tón je hravý, ale ne lehkovážný. Svůj účel to splňuje nanejvýš dobře. Jsem vskutku potěšen! Teď už jen náš poklad zakopeme jako dva darební piráti, vysazení za trest na ostrově!“

Vrátili se do velkého sálu a zapálili několik dalších svíček, aby si usnadnili práci. První stopu skryli do jednoho z velkých svícnů, zdobících hodovní stůl. John svícen točením rozebral a přesvědčil se, že se do vnitřní dutiny vejde několik svinutých pergamenů. Will byl toho názoru, že je třeba rozdělit dopis opata Felixe na dvě části, jednu ukrýt jako první klíč a druhou až jako poslední, neboť závěr dopisu skrývá nejdůležitější odhalení. John teď schoval pergameny do svícnu a několika údery podstavcem o koberec na podlaze se ujistil, že všechno drží pevně pohromadě.

Druhá stopa byl Kalvínův dopis. S tím měli víc práce. John odběhl do stodoly a přinesl odtamtud dřevěnou palici, dláto, vrták a maltu. Po hodině strávené pernou prací z nich sice tekl pot, ale podařilo se jim vypáčit jeden kachel z krbu a vyvrtat pod ním hlubokou díru. Vsunuli dovnitř svinutý dopis, ucpali díru zátkou a vrátili kachel zpět. Na oslavu svého díla vyplenili spižírnu a dopřáli si studené skopové s chlebem. Jídlo spláchli zbytkem vína z baňaté zelené láhve.

Odbila už půlnoc, ale čekala je ještě další práce. Nostradamův dopis a titulní list z jeho knihy Proroctví bylo třeba ukrýt nahoře na věži kaple. Bylo to daleko od domu, takže se nemuseli bát, že je někdo objeví; museli by začít vyzvánět na zvon, aby vzbudili něčí pozornost. Mysleli si zprvu, že tenhle úkryt nedá moc práce, ale vypáčit prkno nešlo tak snadno. Prázdnou láhev od vína využili jako vhodnou schránku na pergameny. Will nakonec vytáhl z pochvy nůž a vyřezal do prkna malou růži.

Museli si pospíšit. Báli se, že úsvit přijde dřív, než se jim podaří schovat i poslední stopu. Rychle dokončili strašidelnou práci, do které by se střízliví nedokázali pustit.

Do domu se vrátili ušpinění a zpocení po vší té námaze. Když se na obloze objevily první sluneční paprsky, seděli už v knihovně.

Will navrhl místo, kam ukrýt báseň, a John rozjařeně souhlasil. Ten nápad mu připadal dokonalý. Will vyřízl z listu pergamenu potřebný kus a udělal z něj falešnou předsádku. Potom se oba mladíci vydali do kuchyně. Kuchaři naštěstí ještě spali. Will měl s knihami zkušenosti a věděl, jak z mouky a vody vyrobit knihařský škrob. Zanedlouho byl sonet bezpečně schovaný ve vazbě knihy z Vectis.

Když byli se vším hotovi, vrátili těžký foliant zpátky na polici. V knihovně se jasnilo, za okny vycházelo slunce. Slyšeli, jak se dům probouzí. Svezli se do křesel a naposled se svému žertu s chutí zasmáli. Když se utišili, chvíli jen tak seděli a oddychovali. Pokoušela se o ně dřímota.

„Víš,“ řekl Will, „myslím, že to stejně bylo všechno k ničemu. Ty to určitě všechno zase sám vytaháš ven a naše pečlivá práce přijde vniveč.“

„Dost možná,“ usmál se ospale John, „ale i tak to byla skvělá zábava.“

„Jednou o tom třeba napíšu divadelní hru,“ řekl Will a zavřel zarudlé oči. Jeho přítel už pochrupoval. „Nazvu ji Mnoho povyku pro nic.“

(27)

Od chvíle, kdy John Cantwell složil té teplé a suché letní noci opilecký slib, že se vydá najít tajemnou knihovnu, mu ta myšlenka nedala klidu. Ale na cestu se konečně vydal až na podzim. Plavba přes mořskou úžinu Solent byla v tuhle roční dobu nebezpečná. Byl prokřehlý a promočený a celý se třásl.

Od pevniny vál k ostrovu Wight silný vichr. Kapitán plachetnice, která na ostrov jezdila, se zdráhal v takový den vyplout a přesvědčilo ho až několik šilinků navrch. John neměl s plavbou na moři žádné zkušenosti a krátkou cestu na ostrov strávil nakloněný přes lodní zábradlí. Jakmile dorazili do přístavu Cowes, zamířil rovnou do nejbližší špinavé špeluňky. Objednal si pití, zapředl hovor s nejstaršími pamětníky, které našel, a najal si pár místních svalnatých vesničanů.

Nesháněl si nocleh, to by bylo zbytečné; beztoho se chtěl lopotit v době, kdy budou lidé spát. Během večera vypil spoustu korbelů piva a spořádal velkou mísu levného dušeného masa se zeleninou. Takto posilněný čekal, až za svitu měsíce dorazí do hospody muži, které si najal. Přišli s rýči, lopatami a lany. Byla půlnoc. Malý průvod, skládající se z Johna Cantwella a tří statných ostrovanů, vyrazil za svitu pochodní z krčmy a vydal se pěšinou do lesa.

Cesta je vedla podél pobřeží, na doslech moře. Racci křičeli, vlny rytmicky narážely na břeh. Studený vítr od úžiny Solent chutnal slaně. Když John vycházel z hospody, byl opilý, ale cestou cítil, jak se mu ve větru hlava pročišťuje. Noc byla chladná; John se zahalil úžeji do kožešinou podšitého pláště s vysokým límcem a narazil si klobouk přes uši. Ostrované kráčeli před ním a něco si mezi sebou šeptali. John se zahloubal do vlastních myšlenek. Snil o bohatství a moci, která ho čeká.

Pamětníci v krčmě byli zprvu nedůvěřiví a zamlklí, ale pak jim rozvázal jazyky pitím a penězi. Vyprávěli mu, že z opatství Vectis je už jen zbořeniště; za časů krále Jindřicha je zničili stoupenci Thomase Cromwella. V té době byly vypáleny a vydrancovány skoro všechny kostely římské církve a ani opatství tomuto osudu neušlo. Vesničané i lidé z města pak rozebrali zbořeniště na stavební kámen. Většina mnichů utekla, ale hrstka tvrdohlavců tam zůstala. Skupinka benediktinů se pořád ještě v ruinách kláštera drží.

Starci si nepamatovali, že by tam byla nějaká zničená stará knihovna. Nevěřícně kroutili hlavami a tropili si z otázek toho bohatého suchozemce posměšky. Když ale neustával v naléhání, nějaký prošedivělý rybář si nakonec vzpomněl, že jako kluk chodil s dědečkem na klášterní polnosti, kde pobíhal sem tam a jednou narazil na nějakou díru, zarostlou travou. Byla to prý taková velká čtvercová propadlá plocha. Dědeček na něj tehdy zavolal, ať se k němu vrátí, a vyplatil ho holí. Řekl mu, ať se od toho místa drží stranou. Prý se povídalo, že je to prokleté místo, kde straší duchové mnichů v černých kápích.

Johnovi to připadalo jako lákavé místo, kde začít s hledáním. Sem teď mířila jeho noční pouť.

Pěšina je vyvedla z lesa a ve svitu měsíce spatřili obrysy katedrály ve Vectis. I ta zřícenina působila impozantním dojmem. Byla obrovitá. Když k ní John přišel blíž, viděl, že věži chybí špička a stěny jsou také napůl zřícené. Ve zbytcích oken chybělo sklo a v prázdných veřejích rostla tráva a býlí. Kolem katedrály byla další stavení, z některých zbývaly jen základy, jiná byla nedotčená. V jednom místě stálo vedle sebe v řadě několik zachovalých kamenných domků. Nad jejich komíny se vznášely nenápadné obláčky kouře. Těmto obydlím se obezřele vyhnuli a obešli je velkým obloukem směrem k pobřeží.

Najatí vesničané dobře věděli, kde se nalézá ono místo s propadlou půdou. Jak se k němu blížili, začali reptat. Předtím sice nevěděli, že tam straší, ale slova starého rybáře odmítali brát na lehkou váhu.

John se chopil pochodně a prozkoumal okolí. Ve tmě se nedalo dobře odhadnout, jak je to místo rozsáhlé. Propadlina byla ve srovnání s okolním terénem přibližně o půl metru snížená. Všude rostla vysoká tráva. Všude to vypadalo stejně; John neměl žádné vodítko, proč si vybrat pro průzkum nějaké konkrétní místo. Zakroutil bezradně hlavou a náhodně se rozhodl začít tam, kde zrovna stál. Přivolal k sobě venkovany a poručil jim, ať se dají do kopání.

Napřed se jim nechtělo ani sestoupit těch pár kroků do propadliny. Teprve když jim neochotně slíbil víc peněz, dali se přesvědčit. Jakmile se ale pustili do práce, šla jim od rukou neuvěřitelným tempem. Rychle odstranili svrchní vrstvu drnu a nořili se stále hlouběji do měkké hlíny. Dva z nich byli hrobaři a při ohánění se s lopatou měli jaksepatří fortel. Za hodinu vykopali řádnou díru a za dvě už byla opravdu velká a hluboká. John dřepěl u okraje a sledoval dílo. Čas od času seskočil dolů a s pochodní prozkoumal dno a stěny zblízka. Hlína byla vlhká a hnědá a vycházel z ní typický zápach úrodné půdy, ale John si při jednom průzkumu všiml, že jsou v hlíně i kousky ohořelého dřeva a kopáči narazili na vrstvu popela.

Srdce se mu rozbušilo. „Tady hořelo!“ zvolal.

Venkovany jeho prohlášení nijak nezaujalo. Jeden z nich se jen zeptal, jak hluboko mají ještě kopat. John odpověděl, ať pracují bez řečí dál.

A pak do vzdáleného křiku racků zaznělo cinknutí.

Lopata narazila na kámen.

John skočil do díry a začal se v hlíně rýpat botou. Odhalil plochý kámen. Popadl lopatu, očistil povrch kamene a potom zarazil lopatu do hlíny o půl metru dál. Znovu narazil na kámen. Vybral si jiné místo a zkusil hloubit – opět se pod hlínou skrýval kámen. „Očistěte celé dno jámy!“ nařídil rozrušeně.

Zanedlouho muži odhalili povrch tvořený hladkými plochými kameny. Odkryli pečlivě zhotovenou kamennou podlahu, která byla dlouhou dobu schovaná pod hlínou. John vesničanům přikázal, ať dlažbu vypáčí krumpáčem a zjistí, co je pod ní. Muži si mezi sebou sice chvíli něco nervózně špitali, ale pak se podvolili a do půl hodiny byly tři velké kameny odstraněny.

John se nedočkavě spustil na všechny čtyři, aby si to místo prohlédl. Zjistil, že kamenná dlažba leží na konstrukci ze silných dřevěných fošen. Opatrně sáhl rukou do místa, kde předtím ležel kámen, a postupně pronikl dovnitř na celou délku paže, aniž v prázdnu cokoliv nahmatal. Pak zkusil nabrat hrst hlíny a hodit ji dolů. Trvalo celou vteřinu, ne-li déle, než zaslechl, jak hlína v hloubce dopadla na něco tvrdého.

„Pod námi je prostorná síň!“ prohlásil John. „Musíme tam hned slézt!“

Vesničané od něj váhavě odstoupili, jak to jen bylo ve vykopané jámě možné. Semkli se do hloučku a tiše, ale naléhavě si vyměňovali názory. Pak prohlásili, že dolů nejdou. Mají strach.

John na ně naléhal, pokusil se je přeplatit, nakonec se rozzlobil a vyhrožoval jim, ale vše marně. S kletbami vylezli z díry ven. Přemluvil je pouze k tomu, aby mu nechali jednu pochodeň a prodali mu lano. Během chvilky byl uprostřed noci sám.

Byl objevem tak vzrušený, že vůbec nemyslel na strach. Uvázal lano za jeden z trámů a hodil je dolů. Slyšel, jak dopadlo na zem. Pak do díry hodil zapálenou pochodeň. Dopadla a zůstala hořet. Když teď pohlédl do hloubky, uviděl ve slabé záři kamennou podlahu a cosi, co vypadalo jako hrubá zeď. Zadržel dech, vsunul nohy do díry mezi trámy, popadl lano a začal po něm ručkovat dolů.

Vzduch v té komoře byl zatuchlý a mrtvý. John se spouštěl kousek po kousku. Temnota mu naháněla strach, snažil se soustředit jen na uklidňující zář pochodně. Nějakých šest metrů sestupu měl už za sebou, zbývaly mu tři. Podíval se dolů a do očí se mu dostal kouř z pochodně a saze.

„Ááá!“

Ohlušil ho jeho vlastní křik. Lano mu vyklouzlo a dopadl tvrdě na podlahu. Přistál na hromadě lidských koster. Uklouzl na stehenních kostech nějakého kostlivce – jen díky tomu si nezlámal nohy. Pravým bokem dosedl na lebku, která pod jeho vahou praskla.

Ležel na kamenné podlaze, ochromený bolestí a šokem. Lapal po dechu a zíral do prázdných očních důlků.

„Panebože!“ vykřikl.

Rozhlédl se kolem sebe, a kam až jen dohlédl, všude viděl hromady zažloutlých kostí. Válely se na podlaze, ležely naskládané do výšky v kamenných výklencích zdí. Nebylo pochyb, že spadl do nějaké krypty. Když si uvědomil, že se možná poranil a nedokáže vyšplhat nahoru, zaplavila ho další vlna paniky. Třeba tu zůstane ležet navěky a zůstane z něj také jen hromádka kostí. Vzepřel se na rukách do sedu a ohmatal si končetiny.

Dokázal hýbat rukama i nohama, ale v pravém boku cítil pronikavou bolest. Aby zjistil, jak vážné je to zranění, řekl si, že se pokusí postavit a uvidí, jestli ho pravý kyčel unese. Překulil se dopředu na kolena a začal se vzpřimovat. Opatrně zatížil pravou nohu. Vydržela; došel k závěru, že se pohmoždil, ale naštěstí si nic nezlomil. Vykročil vpřed a pod botami mu zapraskaly kosti. Z toho zvuku se mu dělalo zle, ale dokázal se dobelhat k pochodni a sebrat ji.

Namáhavě se šoural po kryptě, vyhýbal se hromadám kostí a snažil se zvyknout si na tu spoustu mrtvých těl. Ležely tu stovky mrtvol, možná tisíce. Z některých zbývaly už jen holé kosti, jiné byly vysušené a mumifikované, se zbytky ryšavých vlasů a útržky hnědého oblečení. John se snažil soustředit na to, kvůli čemu sem přišel. Existuje ještě Felixova knihovna? Nevěděl, kudy se vydat, tápal, jestli postupuje stále hlouběji do krypty, nebo naopak vychází ven, ale zvolil si jeden směr a ve světle pochodně pomalu kráčel vpřed.

Kruh světla ozářil klenutou chodbu. Johna sice při každém pohybu bolel naražený bok, ale přidal do kroku, jako by chtěl utéci před těmi kostrami. Když prošel chodbou, čekal ho zcela odlišný pohled.

Nacházel se v rozlehlé místnosti, tak velké, že neobhlédl všechny čtyři stěny. Kousek od sebe zahlédl roh dřevěného stolu. Přistoupil k němu. Zjistil, že je dlouhý a vedle něho stojí nízká lavice. Vydal se podél něj a v údivu přejížděl rukou po hladkém povrchu. Na stole ležely nějaké předměty. Uchopil jeden do dlaně; byl to kameninový kalamář. John pozdvihl pochodeň vysoko nad hlavu, aby její záře dosáhla dál. V místnosti byly další stoly, jedna řada za druhou!

V té chvíli mu padl zrak na kamennou podlahu. Celá byla pokrytá hnědavými skvrnami. Zaschlá krev. Musela tu být prolita hrozná spousta krve.

Takže to je pravda, pomyslel si rozjařeně. Felixův list nelhal, a co je důležitější, skriptorium mnichů ten požár přečkalo! To znamená, že knihovna mohla přečkat také!

Postupoval podél stolů a každého se letmo dotkl. Bylo jich celkem patnáct. Když došel k poslednímu, na okamžik se ho zmocnil pocit zklamání, když spatřil jen holou zeď, ale srdce se mu znovu rychle rozbušilo, když si všiml dřevěných dveří v silných kovaných závěsech. Byly neuvěřitelně těžké; musel do nich zatlačit ze vší síly, aby s nimi pohnul. Pak si posvítil pochodní do prostoru za nimi.

Padl při tom pohledu na kolena a rozplakal se radostí.

Knihovna! Takže skutečně existuje! Přečkala požár!

Nalevo od sebe viděl mohutný dřevěný regál, plný velikých, v kůži vázaných foliantů. Na pravé straně stála stejná police. Mezera mezi nimi poskytovala pouze nutný průchod, aby tudy mohl projít dospělý muž.

Zvedl se znovu na nohy a v posvátné hrůze se belhal centrálním koridorem. Po obou stranách viděl jen ty vysoké police, plné knih. Táhly se do tmy, jako kdyby byly nekonečné.

Zastavil se a jeden svazek vytáhl z police. Do všech podrobností se shodovala se svazkem, který vlastnil rod Cantwellů, jen letopočet byl jiný: na hřbetu se psalo 1043. Vrátil svazek na místo a kráčel dál. Uvažoval, jak daleko ta místnost může vést.

Postupoval neustále kupředu a připadalo mu, že už jde hrozně dlouho. Kromě velkých opatství a paláců v Londýně ještě nikdy nebyl v tak rozsáhlé prostoře. Konečně spatřil znovu zeď. Vedla tam opět klenutá chodba, a tak šel dál. Když překročil práh, zdálo se mu, že zaslechl tichý šramot.

Asi jsou tu krysy.

Nacházel se v druhé místnosti, navlas podobné té první. Obrovské knihovny lemovaly průchod a v temnotě se jim nedalo dohlédnout konce. Prohlédl si hřbety knih na nejbližší polici: 1457. Rychle uvažoval. Když teď skutečně nalezl knihovnu, jak ten nález zužitkuje? Napřed musí najít svazky pro rok 1581 a následující léta. To bude možné zpeněžit. Napřed ale musí vymyslet, jak ten cenný lup dostat z podzemí. Takovýhle úspěch nečekal a nebyl na něj připravený, ale důvěřoval svému důvtipu. Byl si jist, že až se uklidní, jistě dokáže ukout nějaký plán.

U každé police se zastavoval a kontroloval letopočty. Když našel knihu z roku 1573, otočil se doprava a začal zkoumat řady knih.

1575, 1577, 1580, a konečně 1581 – současnost! Našel více než tucet foliantů, které měly na hřbetě vyražený letošní rok. Zastavil se u nich a třásl se jako králík zahnaný do kouta.

Před sebou měl teď největší moc na světě: schopnost vidět do budoucnosti. Nikdo na celém světě nemůže říci, kdy se kdo narodí a zemře – nikdo kromě Johna Cantwella. Hruď se mu dmula pýchou. Otec ho odhadl špatně. Nakonec z něj přece jen něco bude. Pomalu a s rozmyslem natáhl ruku po jedné z knih.

Neměl čas postřehnout ten přicházející úder. Nestačil ucítit bolest – a pak už necítil nic. Vůbec nic.

Kámen mu roztříštil lebku a tryskající krev se smísila s částečkami mozku. Zhroutil se na podlahu jako dětská hadrová panenka.

Bratr Michael zavolal na svého druha, který se skrýval ve tmě o pár kroků dál: „Hotovo. Je mrtvý.“

„Bůh nám odpusť,“ řekl bratr Emanuel. Stanul nad mrtvým tělem a zvedl pochodeň, aby nezapálila knihy na nejnižší polici. Oba pak společně poklekli k modlitbě.

Tihle dva mladí mniši si všimli přicházejících kopáčů, potmě je následovali a zpovzdálí sledovali jejich noční práci. Když venkované utekli, mniši zůstali na místě a viděli, jak si počíná ten osamocený šlechtic. Když se na laně spustil pod zem, pokřižovali se a tiše jako hadi, co se plíží travou, ho následovali dolů.

Bratr Michael byl rozzlobený: do kláštera vnikli vetřelci a navíc byl nucen zničit lidský život. „Co je tohle za místo?“ zeptal se pohrdavě.

Jeho druh byl o několik let starší. Oč chaběji byl založený tělesně, o to víc převyšoval Michaela duševně. „Jistě je to starobylá svatá knihovna, vytvořená bratry, kteří našli mír a spočinutí v kryptě. Toto místo bylo určitě skryto s nějakým záměrem, ale neopovažuji se hádat, s jakým. Nepřísluší nám starat se o to. Rozhodně tu tenhle ničemný vetřelec neměl co pohledávat. Vzít člověku život je velký hřích, ale Bůh nám to odpustí.“

„Pojďme odsud,“ řekl Michael. „Navrhuji, abychom vrátili kamennou dlažbu na místo, zaházeli díru a ostatním o tom nic neříkali. Udržíš to v tajnosti stejně jako já, bratře?“

„Udržím, to slibuji ve jménu našeho Pána.“

Mrtvolu Johna Cantwella nechali ležet na místě. Sebrali mu pochodeň a vrátili se k lanu. Johnovo tělo pod zemí dlouho a pomalu vysychalo. Mělo uplynout dlouhých tři sta šedesát šest let, než na něm znovu spočinul lidský zrak.

Uplynul měsíc, pak další a další. Edgar Cantwell se každé ráno vyptával všech v domě, jestli se něco nedozvěděli o jeho synu Johnovi.

Podzim se změnil v zimu, zima v jaro. Stařec se postupně začal smiřovat s myšlenkou, že jeho starší syn zmizel z povrchu země. John opustil Cantwell Hall tajně, nikomu neřekl, kam se vydává. Nikdo neměl tušení, co se s ním mohlo stát.

Jednoho dne se Edgar modlil v kapli a prosil o Boží znamení. Při jeho chatrném zdravotním stavu a stářím pomatené mysli se mu náhle zazdálo, že slyší Boha šeptat příkaz, ať rodinné tajemství prozradí mladšímu synovi Richardovi, neboť on bude muset být dalším nositelem vědění o knize z Vectis. Když baron s modlitbami skončil, nechal se služebnictvem dovést do knihovny. Tam se posadil do křesla a poručil sloužícím, ať vylezou po žebříku a z horní police mu přinesou dřevěnou skříňku.

Jeden sluha chvíli podával druhému shora knihy a pak oznámil, že skříňku našel. Přinesl ji dolů a položil ji pánovi do klína.

Stařec už skříňku velice dlouho nevzal do rukou. Teď se těšil, že s těmi listinami – se starými přáteli, se kterými jej pojilo tolik vzpomínek – stráví několik chvil. Najde uvnitř Felixův dopis, který ho jako mladíka tak okouzlil; tajuplný list nesoucí datum z daleké budoucnosti; Kalvínův dopis – toho si cenil ze všech nejvíce, protože to byla památka na slovutného přítele; a dopis od Nostradama, připomínku muže, který ho zachránil před jistou smrtí.

Pomalu otevřel víko.

Dřevěná schránka byla prázdná.

Edgar se zajíkl překvapením a chtěl nařídit sluhovi, aby znovu vylezl po žebříku nahoru, ale vtom pocítil, jako by mu v prsou vybuchla tisícerá bolest.

Zemřel dřív, než se jeho tělo stačilo zhroutit z křesla na podlahu. Sluhové nemohli udělat nic víc než zoufalými hlasy přivolat jeho děti. První přichvátal do knihovny mladý Richard. Už se nikdy nedozvěděl, že tajemství z Vectis právě zemřelo spolu s jeho otcem.

(28)

Will a Isabella seděli v knihovně. Na stole před nimi ležel Nostradamův dopis. Během posledních dvou dnů spolu objevili řadu neuvěřitelných věcí a každý nový objev byl závažnější než ten předchozí. Cítili se teď jako dvě osamělé duše, které se vznáší v oku hurikánu: všechno kolem sice vypadalo poklidně a obyčejně, ale jim bylo jasné, že se ocitli nebezpečně blízko víru ničivé bouře.

„To všechno ta naše kniha,“ zamumlala Isabella. „Měla obrovský vliv na tolik důležitých osobností v dějinách. Až tohle pátrání dokončíme, ze všeho nejdřív si koupím Nostradamova proroctví. Teď už je budu brát vážně.“

„Třeba se Kalvín a Nostradamus proslavili jenom díky té vaší knize,“ řekl Will a upil kávy. „Nebýt jí, bůhví co by z nich bylo.“

„Třeba se my dva díky té knize taky proslavíme.“

„Už s tím zase začínáš,“ zasmál se Will. „Je mi jasný, že pro tebe musí být pořád těžší uvědomovat si, že je potřeba všechno uchovat v tajnosti. Pokud jde ale o mě, radši bych ti místo krátkého života ve slávě přál dlouhý život v bezejmenném klidu.“

Dělala, jako by nic neřekl. „Musíme najít ještě tu poslední stopu – i když si neumím představit, co by ještě mohlo přijít, aby to bylo důležitější než ty první tři dopisy. Proboha, jen si pomysli, co všechno jsme objevili!“

Napadlo ho, že by měl zatelefonovat Nancy a poděkovat jí za pomoc. Touhle dobou bude určitě v práci. „Teď je na řadě syn, jenž ve hřích kles,“ řekl.

Isabella se zamračila. „Nemám tušení, kde začít hledat.“ Vtom uslyšela, jak ji z velkého sálu někdo volá jménem. „Tady, dědečku!“ zakřičela hlasitě. „Jsme v knihovně.“

Lord Cantwell přišel s novinami v podpaždí. „Říkal jsem si, kam ses po ránu poděla. Zdravím vás, pane Pipere. Vy jste ještě tady?“

„Ano, pane. Doufám, že dneškem svůj pobyt ukončím.“

„Copak, nevěnuje se vám moje vnučka dostatečně?“

„Ne, pane. Pečuje o mne skvěle. Jen se už potřebuji vrátit domů.“

„Dědečku,“ vmísila se náhle do hovoru Isabella, „myslíš, že v rodu Cantwellů byli nějací velcí hříšníci?“

„Kromě mne?“

„Ano, kromě tebe,“ odpověděla rozpustile.

„No, můj pradědeček utratil velkou část rodinného jmění při spekulacích s jedním stavitelem lodí. Jestli je to hřích být blázen, tak bych řekl, že byl hříšník.“

„Měla jsem na mysli nějakou dávnější minulost; přibližně tak v šestnáctém století.“

„No, jak už jsem říkal, Edgara Cantwella vždycky považovali za takovou černou ovci rodu. Měnil v jednom kuse víru z katolické na protestantskou a zpátky, jak se to zrovna hodilo. Točil se podle toho, jak zrovna vítr foukal, ale na druhou stranu neskončil v Toweru a nepřišel o hlavu.“

„Byl v rodině nějaký ještě větší hříšník?“ zeptala se Isabella.

„No…“ podle toho, jak se starý pán tvářil, se Isabelle zdálo, že ho něco napadlo.

„Tak byl?“

„Napadl mě bratr Edgara Cantwella. Myslím, že se jmenoval William. Někde tu visí jeho chlapecký portrét. Na počátku šestnáctého století nešťastnou náhodou zabil svého otce Thomase Cantwella. Ten je vymalovaný na obraze ve velkém sále. Je to ten jezdecký portrét na jižní stěně.“

„Já vím, který myslíš,“ řekla Isabella se zájmem. „A co se stalo s tím Williamem?“

Lord Cantwell si přejel ukazovákem přes hrdlo. „Prý spáchal sebevraždu. Ale nevím, jak to doopravdy bylo.“

„Kdy se to stalo? Ve kterém roce?“ naléhala na něj.

„To opravdu nemám tušení. Jestli to vážně chceš vědět, tak si to můžeš přečíst na jeho náhrobním kameni.“

Will a Isabella si vyměnili významné pohledy a oba vyskočili. „Ty myslíš, že je pohřbený tady?“ vyzvala ho Isabella.

„To si nemyslím,“ odfrkl lord Cantwell. „Vím to jistě.“

„On tu snad je ještě i rodinný hřbitov,“ řekl si pro sebe Will. Mluvil ale dost nahlas na to, aby ho starý pán zaslechl a ušklíbl se nad jeho poznámkou.

„Poběž za mnou,“ vykřikla Isabella a zmizela ve dveřích.

Lord Cantwell nevěřícně zakroutil hlavou, pohodlně se usadil v jednom z opuštěných křesel a začetl se do novin.

Hřbitov rodu Cantwellů byl porostlý stromy. Rozkládal se na odlehlém kraji pozemku a jen málokdy tam někdo zašel. Lorda nelákalo chodit ke hrobu své ženy a k místu, které čekalo na něj. Isabella sem někdy zašla, ale pokud možno za nějakého slunného letního rána, kdy pěkný den vyvážil melancholičnost toho místa. Teď tu už několik týdnů nikdo nebyl a tráva narostla do výšky. V pokročilém podzimu luční květiny pomalu vadly a líně se skláněly nad kameny.

Na hřbitově bylo přes osmdesát náhrobků: na vesnický hřbitov málo, ale na soukromý rodinný hřbitov hodně. A to tu ani neodpočívali všichni příslušníci rodu Cantwellů. Mnozí v minulosti padli v bitvách za nejrůznějších válek a byli pochováni na bojištích v Anglii i v cizích zemích. Po cestě k palouku Isabella Willovi líčila, jak bylo obtížné získat souhlas místních úřadů, aby zde mohl dědeček pohřbít i svou ženu. „Samé zdravotní a bezpečnostní předpisy,“ brblala rozhořčeně. „A co tradice, ty nic neznamenají?“

„Ta myšlenka rodinného hřbitova se mi líbí,“ řekl Will mírně.

„Už jsem si pro sebe vybrala místečko. Tamhle pod tou krásnou starou lípou.“

„Tam je to hezký,“ řekl Will. „Ale nemusíš spěchat.“

„To ale nezáleží na mně, co? Všechno je to předurčené, viď? A teď – kdepak máme toho našeho hříšníka?“

Náhrobní kámen Williama Cantwella byl malý a nenápadný a skoro celý zarostlý travou. Museli systematicky prohlížet hroby ze všech možných staletí, než ho uprostřed hřbitova konečně našli. Nápis byl stručný: stálo tam jenom Williamovo jméno a letopočet 1527.

„Tak tohle by mohl být syn, jenž ve hřích kles,“ poznamenal Will. „Řekl bych, že teď potřebujeme lopatu.“

Isabella přinesla ze zahradního přístřešku hned dvě. S kradmými pohledy přes rameno se dali do práce. Sice je nikdo nesledoval, ale i tak se cítili provinile. Věděli, že tohle není zrovna společensky přijatelná činnost.

„Nikdy jsem ještě nevykopávala hrob,“ zahihňala se Isabella nervózně.

„Já už jo,“ odpověděl Will. Vzpomínal si na jeden starý případ v Indianě, ale neměl náladu na vyprávění a Isabella na něj nenaléhala. „Jak hluboko asi za starých časů pohřbívali?“ Většinu těžké práce odváděl Will a začínal se už potit. Po obou stranách se prostíraly další staré hroby, takže neměli dost místa na to, aby kopali oba současně.

Will si svlékl sako a svetr a vyhazoval ven jednu lopatu za druhou. Na sousedním hrobě se vršila hromada temné, úrodné hlíny. Po hodině je oba už začala opouštět odvaha; říkali si, jestli je tam vůbec William pohřbený. Will vylezl z díry a posadil se na trávu. Podzimní odpolední slunce svítilo, ale nehřálo, byla lezavá zima. Nad hlavami jim šuměla jabloň.

Isabella nastoupila na Willovo místo. Skočila do jámy jako holčička, která se vrhá do bazénu. Dopadla na dno rovnýma nohama, oběma chodidly současně. Když přistála, ozval se podivný dutý zvuk.

Oba současně se zeptali: „Co to bylo?“

Isabella popadla lopatu, spustila se na všechny čtyři a začala kovovým ostřím rýt v zemi. Odkryla drsný kovový povrch. „Panebože, Wille! Myslím, že to máme!“ vykřikla.

Kopala kolem toho předmětu, až odkryla jeho okraje. Povrch byl obdélníkový, asi půl metru dlouhý a čtvrt metru široký. Will se díval, když Isabella zabořila lopatu do země vedle jedné z delších stran a zapáčila.

Ta kovová věc byla zašlá měděná skříňka. Pod ní odhalili rozpadlé, zplesnivělé víko dřevěné rakve. Isabella podala skříňku nahoru Willovi.

I přes vrstvu zelenočerné měděnky se daly zřetelně rozeznat jemné ozdobné rytiny. Skříňka měla zaoblené nožičky, očividně umělecký kousek. Okraje víka pokrýval nějaký tvrdý červený materiál. Will do něj zarýpal nehtem palce a podařilo se mu kousek odloupnout. „Je to nějaký vosk,“ oznámil. „Pečetní, nebo zkrátka vosk ze svíčky. Chtěli to vodotěsně uzavřít.“

Isabella stála vedle něho. „Doufám, že to zůstalo vodotěsně uzavřené,“ řekla napjatě.

Měli v sobě tolik kázně, že prozatím odložili zkoumání skříňky a nejprve zaházeli hrob. Hodně s tím ale spěchali a pak se hned rozběhli do kuchyně, kde Isabella našla malou, ale pevnou škrabku. Odstranila jí vosk kolem víka a pak s pocitem dítěte, které o Vánocích rozbaluje první dárek, skříňku otevřela.

Uvnitř ležely tři listy pergamenu. Jejich povrch byl potřísněn zelenavými skvrnami měděnky, ale jinak byly suché a dobře čitelné. Isabella okamžitě poznala, co je to za listy. „Wille,“ zašeptala. „To jsou závěrečné stránky Felixova dopisu!“

Posadili se ke kuchyňskému stolu. Will sledoval, jak Isabelliny oči tančí po řádkách a jak se jí bezhlasně hýbou rty. Vybídl ji, aby rovnou překládala. Začala pomalu předčítat.

Devátý den měsíce ledna léta Páně tisícího dvoustého devadesátého sedmého přinesl konec knihovny a konec Řádu jmen. Písaři, kterých bylo v té době přes stovku, se po nějaký čas chovali zvláštně a přestali projevovat obvyklou horlivost v díle. Vypadalo to, jako kdyby je práce omrzela. Dolehla na ně skleslost, o jejíž příčině jsme se marně dohadovali, neboť písaři nemohli a neuměli mluvit. Před tím osudným dnem se objevila ojedinělá předzvěst budoucích událostí. Jeden písař neslýchaným způsobem porušil řád stanovený lidmi a Bohem, když si sám vzal život. Vrazil si brk okem až do mozku.

Onoho Posledního dne mne povolali do knihovny. Dodnes mi v žilách tuhne krev, když si vzpomenu na pohled, který se tam naskytl mým očím. Jeden každý z těch písařů, každý z těch zelenookých mužů a chlapců si vlastní rukou vypíchl brkem oko a přivodil si tak smrt. A na jejich psacích stolech ležely listy, které jako poslední dopsali. Mnoho těch pergamenů bylo rudých prolitou krví. A na všech těch stránkách stálo napsané jedno a totéž datum: 9. února 2027. Finis dierum. Odvedli svou práci. Už nebylo třeba psát další jména. Dosáhli Konce dnů.

Velký Baldwin ve své neskonalé moudrosti rozhodl, že knihovna má být zničena, neboť lidstvo není zralé na odhalení toho, co skrývala. Osobně jsem dohlédl na uložení ostatků zabitých písařů do jejich krypty. Byl jsem rovněž posledním člověkem, který kráčel rozlehlými sály knihovny mezi nedozírnými řadami polic se svatými knihami. Ale musím se teď, Pane, zpovídat ze svých dalších skutků. Vlastníma rukama jsem zažehl otepi slámy, rozmístěné kolem knihovny, a k zapalování jsem použil stránky, na nichž stálo Finis dierum, až je všechny strávil oheň. Viděl jsem, jak plameny zachvátily dřevěné stěny kaple, a viděl jsem, jak se zhroutila. Ale přestože mi to Baldwin rozkázal, nerozdělal jsem oheň dole ve sklepení. Nedokázal jsem se stát pozemskou příčinou zkázy celé knihovny. Věřil jsem tehdy vroucně, že takové rozhodnutí je třeba ponechat jedině v rukou Všemohoucího, a věřím tomu dosud. Vpravdě nevím, zda tu nezměrnou knihovnu, skrytou v podzemí, požár skutečně zničil. Země tehdy ještě velmi dlouho doutnala. I v mé duši se ještě dlouho vznášel dým. Kdykoliv vkročím na tu spálenou půdu, nevím, jestli pod mýma nohama leží jen popel, nebo nedotčené stránky.

Ale přiznávám se, předrahý Pane, že předtím, než byla knihovna uzavřena a než vypukl požár, jsem v rouhačské ztřeštěnosti odtamtud vzal a odnesl jednu náhodně vybranou knihu. Do dnešního dne sám nevím, proč jsem to tehdy udělal. Je to kniha, která teď leží přede mnou. Jen tato kniha a můj dopis jsou důkazem a svědectvím o tom, co se stalo. Jestli si, předrahý Pane, přeješ, abych knihu i dopis zničil, rád tak učiním. Jestli si přeješ, abych je uchránil, též to rád učiním. Čekám na Tvé znamení, můj Pane a Spasiteli, a pak splním Tvou vůli. Budu Tvým poslušným a nejpokornějším služebníkem až do konce svých dnů.

Felix

Třetí a poslední pergamen byl křehký a zažloutlý a nenesl Felixův rukopis. V chvatu na něj někdo načmáral dvě krátké řádky:

9. února 2027

Finis dierum

Isabella se rozplakala, zprvu tiše, pak v crescendu stále hlasitěji a hlasitěji, až mezi vzlyky popadala dech a rudla ve tváři. Will na ni smutně hleděl, ale přemýšlel o svém synovi. Phillipovi bude v roce 2027 sedmnáct let: mladý muž na prahu života. Will měl sám na krajíčku, ale místo pláče vstal a položil Isabelle ruce na roztřesená ramena.

„Nevíme, jestli je to pravda,“ řekl.

„A co když je?“

„Asi si na to budeme muset počkat a uvidíme.“

Isabella vstala a Will ji objal, aby ji utěšil. Dlouho stáli bez hnutí, než jí stručně a stroze oznámil, že už bude muset odjet.

„Musíš?“

„Jestli to stihnu dnes večer do Londýna, může mi ještě něco letět.“

„Prosím, zůstaň tu ještě do zítřka.“

„Musím domů,“ řekl prostě. „Stýská se mi.“

Popotáhla nosem a přikývla.

„Ještě se vrátím,“ slíbil. „Až Spence ty dopisy prozkoumá, určitě je vrátí vaší rodině. Jsou vaše. Třeba je někdy nakonec budeš moct použít a napíšeš tu nejslavnější historickou knihu, jaká kdy vznikla.“

„Bez nich žádnou pořádnou dizertační práci nesvedu, tak to myslíš?“ Pohlédla mu do očí. „Necháš tady tu báseň?“

„Dohoda je dohoda. Oprav si za ni střechu.“

„Na těchhle pár dnů nikdy nezapomenu, Wille.“

„Já taky ne.“

„Tvoje manželka má štěstí.“

Provinile zakroutil hlavou. „Spíš mám štěstí já.“

Zavolala mu taxi. On si šel do své ložnice zabalit. Když byl se vším hotov, vyťukal dvě esemesky. Jedna byla pro Spence:

Úkol splněn. Našel jsem všechny čtyři. Zítra je přivezu. Budete koukat.

A druhá pro Nancy:

Jsi skvělá, proroka jsi trefila. Je to neuvěřitelné. Zítra jsem doma. Nevěřila bys, jak moc mi chybíš. Už nikdy tě neopustím.

Té noci se v Cantwell Hall rozhostil opět klid. Starý pán tvrdě spal, jeho vnučka se převalovala na posteli. Než šla Isabella spát, zašla do pokoje pro hosty a posadila se tam na postel, z níž ještě byla cítit Willova vůně. Nadechla se jí a dala se znovu do pláče. Pak slyšela sama sebe, jak si říká: „Nebuď hloupá.“ Poslechla, utřela si slzy a zhasla světlo.

DeCorso, ukrytý v křoví, nespustil dům z očí. Viděl, jak se zhaslo v pokoji pro hosty a potom rozsvítilo v Isabellině ložnici. Pohlédl na světélkující ciferník, přikrčil se a napsal Frazierovi na šifrované BlackBerry e-mail. Neohrabanými prsty drtil malá tlačítka, svítící do tmy:

Ve Wroxallu to skončím. Z operačního mi dali vědět, kde byl Piper v hotelu a jak poletí. Platil všechno kreditkou! Pořád ještě nemá ani tušení, že ho sledujeme. Plánuju ho zadržet, ještě než se dostane na Heathrow. Čekám na další instrukce ohledně Cantwellových.

Frazier si e-mail přečetl a unaveně si pohladil zátylek. Tady v poušti bylo časné odpoledne, ale v podzemí na denní době moc nesešlo. Seděl v práci už dva dny a nechtělo se mu tvrdnout tu ještě třetí den. Operace vrcholila, ale bylo třeba učinit konečná rozhodnutí a Frazierův šéf mu dal jasně najevo, že volbu z těch dostupných nepříjemných možností nechává čistě na něm.

„Tyhle věci máte v popisu práce vy, ne já,“ hřměl Lester do telefonu a Frazier měl sto chutí dodat: „Jasně, abyste vy měl čisté ruce a klidné spaní.“

Frazierovo rozhodnutí ohledně Pipera bylo snadné.

DeCorso ho sebere v hotelu Heathrow, za použití jakýchkoliv nezbytných prostředků ho znehybní a získá všechny věci, které Piper nalezl v Cantwell Hall. Tým CIA je sebere z hotelu a přepraví je na americkou leteckou základnu v Mildenhallu. Ministr Lester tam má připravené dopravní letadlo válečného námořnictva. Piper to má za horizontem, takže není naděje, že by DeCorso mohl toho parchanta oddělat, ale na druhou stranu není nikde psáno, že ho nemůže pořádně pošramotit, než ho předá. Budiž, pomyslel si Frazier. Hlavně ať odchytíme všechny choulostivé materiály. Oblast 51 má teď před sebou úkol, který nesmí nic ohrozit.

Potom sbalí Spence a všechny kolem něj a vrátí ten chybějící svazek k ostatním do trezoru. Třeba se kolem toho uspořádá i nějaká oslava. Tyhle věci si ale rozhodne kontra admirál, který Oblasti velí.

Pokud šlo o Cantwell Hall, to už bylo těžší rozhodování. Frazier nakonec udělal to, co v podobných situacích dělával často: obrátil se pro pomoc v rozhodnutí ke knihovně. Když zrevidoval data úmrtí potřebných osob, vědoucně pokýval hlavou. Teď se jeho mysl začala zabývat detaily plánu. Nepochyboval o tom, že se DeCorso té práce účinně zhostí. Starosti mu dělali jen Britové. Od té záležitosti s Cottlem se britská rozvědka chovala jako hnízdo podrážděných sršňů a neměl ani trochu zapotřebí teď v tom hnízdě ještě nedopatřením zašťourat klackem. Musí upozornit DeCorsa, aby byl opatrný, nanejvýš opatrný Ale z hlediska poměru rizika a výnosu si byl jistý, že zvolil správně. K čemu by nakonec bylo neutralizovat Pipera, kdyby ta dívka a její dědeček mohli kdykoliv prozradit, co se tam našlo, ať už to je cokoliv?

Napsal DeCorsovi e-mail plný pokynů a strohých varování.

Tak, tohle je zřejmě můj poslední úkol s DeCorsem, pomyslel si bez jediného náznaku sentimentality.

Když Isabella v ložnici zhasla, DeCorso se noktovizorem přesvědčil, že šla opravdu spát a nebude se toulat po domě. Pro jistotu počkal ještě skoro půl hodiny a pak se teprve dal do práce. Na tyhle záležitosti používal svou oblíbenou směs; byla levná, z lehce dostupných složek, a navíc perfektně vyvážená, pokud šlo o rychlost a účinné pokrytí. Skládala se z petroleje, ředidla a paliva do tábornického vařiče, to vše smícháno v náležitém poměru. Přivlekl k domu dva dvacetilitrové kanystry a potichu začal jejich obsah rozlévat kolem budovy. Tudorovské hrázděné stavení určitě rychle vzplane, ale nechtěl nikde ponechat mezery. Měl v plánu dokonalý ohnivý kruh.

Propracoval se kolem domu zpátky do zadní zahrady. Půl kanystru mu ještě zbylo. Pomocí malé přísavky a řezáku na sklo odstranil okenní tabulku ve francouzské místnosti přímo pod Isabellinou ložnicí. Zbylou tekutinu vylil rovnou do místnosti. S nonšalantností dělníka, kterému padla, pak škrtl zápalkou a hodil ji dovnitř oknem.

Isabelle se zdál sen.

Ležela na dně hrobu Williama Cantwella. Tížil ji Will, který se s ní miloval. Víko dřevěné rakve pod jejich vahou vrzalo a sténalo. V tom strašidelném prostředí bylo nepřiměřené prožívat takovou rozkoš, uvědomovala si to a ten pocit ji znepokojoval a děsil. Náhle pohlédla přes Willovo rameno do oblohy. Úsvit ji zbarvil do oranžova a její jabloň se kývala ve větru. Tiché ševelení silných zelených větví ji ukonejšilo a cítila dokonalé štěstí.

Zatímco podléhala otravě kouřem, přízemí Cantwell Hall se proměnilo v ohnivé peklo. Krásné dřevěné obklady, tapiserie, koberce i pokoje nacpané starobylým nábytkem – to všechno vzplanulo jako troud a třísky na podpal. Olejomalby Edgara Cantwella, jeho předků a všech jeho následovníků bublaly a syčely a jeden obraz po druhém padal z hořících stěn velkého sálu.

Stařec, spící v ložnici lordů Cantwellů, zemřel na otravu kouřem dříve, než tam dorazily plameny. Když se oheň vyšplhal po zdech a rozlezl po nábytku až k jeho nočnímu stolku, zapálil tam růžek listu, který si muž před usnutím četl.

Shakespearova báseň se svinula do žhavé žluté koule a rozplynula se v nic.

(29)

De Corso dorazil autem do autopůjčovny firmy Hertz u letiště Heathrow. Byly tři hodiny v noci. Cítil se hrozně utahaný. Už aby byl na letišti v Los Angeles, umyl ze sebe ten zápach hořlavin a pár hodin se prospal, než se vypraví sebrat Pipera. Takhle v noci nebyl v autopůjčovně k dispozici žádný zřízenec, a tak si tašku odnesl do vestibulu sám. Dřepěl tam jediný osamělý noční zaměstnanec, znuděný mladý Sikh v turbanu a sportovní košili. Bez zájmu zaregistroval zákazníka a začal sestavovat účet.

Vtom se jeho chování zničehonic změnilo. Upřeně civěl do monitoru.

„Nějaký problém?“ zeptal se DeCorso.

„Furt to nějak tuhne. Potřebuju se jen připojit na server. Hned to bude.“

Zmizel ve dveřích. DeCorso se natáhl a otočil terminál k sobě, aby se podíval, ale obrazovka byla prázdná. Otráveně přešlápl z nohy na nohu a zabubnoval prsty o pult.

Rychlost, s jakou policie dorazila, ho ohromila z čistě profesionálního hlediska. Na parkovišti zablikaly modré majáčky a obklopily kancelář. DeCorso hned viděl, že tohle nejsou žádní pochůzkáři. Tihle chlapíci jsou vyzbrojení pro ostrý zásah. Nejspíš nějaká letištní antiteroristická jednotka, usoudil. Nezdržovali se s formalitami, a když na něj zařvali, aby si lehl na zem, bez váhání uposlechl. To mu nicméně nebránilo v hlasitém a rozčileném nadávání.

Když dostal na zápěstí plastové náramky a zdvihli ho na nohy, pohlédl do tváře velícímu důstojníkovi. Měl hodnost zástupce inspektora, byl ze zvláštní sekce a ve tváři měl samolibý výraz kočky, která právě chytila kanárka. DeCorso se ho zeptal: „Co to má znamenat?“

„Byl jste někdy ve Wroxallu ve Warwickshiru, pane?“

„O tom místě jsem v životě neslyšel.“

„Tak to je zvláštní. Co byste řekl, místní policejní sbor tam dostal hlášení, že se tam na jedné odlehlé komunikaci zdržuje nějaké podezřelé vozidlo. Vaše vozidlo, pane.“

„S tím vám nepomůžu.“

„Před několika hodinami došlo v jednom domě ve Wroxallu k požáru. Uhořeli tam lidé. Poznávací značka vašeho Forda Mondeo sedí s hlášeným autem. Čekali jsme, až se tu objevíte.“ Důstojník začenichal. „Není z vás cítit petrolej, pane?“

DeCorso se na policistu zamračil. „Řeknu vám jenom jedno.“

„A co, pane?“

„Mám diplomatickou imunitu.“

Will se vzbudil časně ráno. Ležel v pokoji hotelu Marriott, necelý kilometr od letiště. O požáru a jeho následcích neměl ani tušení. Bez problémů dojel kyvadlovým autobusem na pátý terminál, nastoupil do letadla British Airways s odletem v devět hodin a většinu cesty přes Atlantik na Kennedyho letiště strávil hlasitým chrápáním v první třídě.

Přistál v New Yorku a prošel celní kontrolou ještě před polednem místního času. Když kráčel příletovou halou, vytáhl z kapsy mobilní telefon, ale pak ho zase schoval, aniž ho použil. Vezme si taxi a překvapí Nancy v práci. To bude lepší.

V Nevadě bylo před polednem. Frazier stál v operační místnosti Oblasti 51 a panikařil. Sledovali aktuální zprávy ze Spojeného království a věděli, že první část úkolu DeCorso v pořádku splnil. Cantwell Hall, majestátní starobylé sídlo v Shakespearově kraji, proměnil neznámý žhář ve spáleniště. Ale kde k čertu ten DeCorso vězí? Bylo naprosto neobvyklé, aby při plnění podobného úkolu přerušil spojení. Pokusili se ho kontaktovat telefonicky a e-mailem, ale jako by se po něm slehla zem.

Světélko u Frazierovy linky se rozsvítilo. Zvedl sluchátko s nadějí, že volá jeho podřízený, ale místo toho uslyšel povědomý hlas pobočníka ministra válečného námořnictva, který ho instruoval, aby čekal na spojení s ministrem Lesterem. Frazier otráveně praštil pěstí do stolu. Teď se tedy opravdu nehodí podávat Lesterovi hlášení o aktuálním stavu.

„Fraziere!“ zaburácel ve sluchátku Lesterův hlas. „Co se to kurva děje?“

Takovýhle začátek konverzace Fraziera zmátl. „Co prosím, pane?“

„Právě mi volali z ministerstva zahraničí. Obrátili se na ně z americké ambasády v Londýně. Nějaký váš člověk tam sedí v lochu a dovolává se diplomatické imunity!“

Will vykročil z letištního terminálu do sychravého, promočeného rána. Chtěl si to namířit ke stanovišti taxíků, ale vtom uslyšel hluboké zahoukání a uviděl, jak k terminálu přijíždí Spenceův karavan. Pobouřeně se zamračil. Vždyť by se ho dočkali, chtěl se jenom napřed vidět se svou ženou, vzít do náruče Phillyho a dát mu pusu na tvář. Dveře karavanu se otevřely a Will teď místo toho musel hledět do Spencova otylého a vousatého obličeje. Překvapeně zaregistroval, že se Spence kupodivu netváří šťastně, že ho vidí. Mohutně na něj mával, aby rychle nastoupil.

Uvnitř stál shrbený Kenyon a nervózně oznamoval: „Jezdili jsme pořád dokola. Díkybohu, že už jsi tady a že jsme tě našli.“

Will se usadil a Spence sešlápl plynový pedál. „Proč jste mi nezavolali na mobil?“

„Netroufali jsme si,“ odpověděl Kenyon. Ve tváři byl popelavý. „Oni ten dům vypálili. V Anglii jsou toho plné zprávy.“

S Willem se zatočil celý svět. Měl pocit, jako by na něj šla mořská nemoc, zdvíhal se mu žaludek. „A ta holka? A její dědeček?“

„Je mi to opravdu líto, Wille,“ řekl Kenyon. „Nemáme moc času.“

Will měl v očích slzy a celý se třásl. „Odvezte mě do centra, na federální policii. Musím pro svou ženu.“

„Řekni nám, cos tam našel,“ vyzval ho důrazně Spence.

„Zavezte mě tam, cestou vám to řeknu. A tím budeme vyřízeni. Nadobro.“

* * *

Frazier se řítil chodbami Trumanovy budovy a v patách mu klusali dva podřízení. Výtahem vyjeli nahoru na povrch, kde na ně čekal armádní humvee. Naskočili a jeli na letiště. Narychlo povolaný learjet čekal na rozjezdové dráze a Frazier dal okamžitě příkaz ke startu. Piloti se ptali na cíl cesty. „New York,“ zabručel Frazier. „A je mi jedno, jak dlouho to tam trvá. Buďte tam rychleji.“

Will zhustil události předchozích dnů do staccata vojenského hlášení. Úžas nad těmi objevy, potěšení z hledání, vzrušení z odhalení, to všechno bylo teď pryč, přehlušené tragickými novinkami. Blesklo mu hlavou, jestli způsobil jejich smrt on – tím, že do těch věcí začal strkat nos. Ano a ne, odpověděl si hořce, ano a ne. Nějaký zatracený ryšavý mnišský písař napsal před tisíci lety jejich jména na kus pergamenu a připojil poznámku: mors. Včera byl jejich den. To je zkrátka všecko. Nic nemohlo změnit jejich osud.

Z toho by se člověk zbláznil, pomyslel si.

Z toho by se člověk měl zbláznit.

Když ukončil své mechanické hlášení, podal Kenyonovi originály dopisů od Felixe, Kalvína a Nostradama a Isabelliny úhledně napsané překlady. Během letu z Londýna rozdělil Felixův dopis na dvě části, tak, jak je s Isabellou nalezli. Chtěl, aby to bylo dramatičtější, až bude líčit svoje objevy. Teď mu ale vůbec nesešlo na tom, jaký dojem jeho vyprávění udělá.

Will seděl se zavřenýma očima. Kenyon nahlas předčítal překlady a Spence se sevřenými čelistmi seděl za volantem. Jeho hrudník se pravidelně zvedal a klesal, trubičky s kyslíkem tiše syčely.

Kenyon čtené texty průběžně komentoval a vzdychal nad nimi údivem. I když byl náturou klidný a uměřený, bylo na něm vidět, jak ho obsah listů z Cantwellu vzrušuje. V očích se mu blýskalo.

Felixův dopis je uchvátil. Po všech těch letech strávených neplodnými spekulacemi o původu knihovny se jim náhle dostalo přímého svědectví pamětníka. Kenyon vykřikl: „Tak vidíš, ty troubo, měl jsem pravdu! Z Boží mysli do rukou těch písařů. Tohle je konečný důkaz. Konečně se lidstvu dostalo odpovědi na odvěkou otázku.“

Spence zakroutil hlavou. „Důkaz čeho? Proč to musí být Bůh? Co ta mystika kolem sedmého syna sedmého syna? Nemůže to být něco nadpřirozeného? Anebo klidně třeba mimozemšťani, co já vím? Proč by to měl být vždycky Bůh?“

„Ale prosím tě, Henry! Vždyť je to jasné jako facka.“ Pak si najednou uvědomil, že dopis není dokončen. „Kde to má konec? Je tu někde zbytek?“

Will zvedl skloněnou hlavu a odpověděl: „Jó, je tam toho víc. Jen čti dál.“

Kenyon navázal Kalvínovým dopisem, a když ho dočítal, v hlase mu zněl triumf.

„Ty třeba ještě pochybuješ, Henry, ale jak vidíš, největšímu náboženskému učenci té doby to bylo jasné!“

„A co si tak asi mohl jiného myslet?“ odfrkl Spence. „Zasadil si to do kontextu, který mu byl nejbližší. To mě nepřekvapuje.“

„Ty jsi nemožný!“

„A s tebou se nedá mluvit.“

Kenyon nasadil smířlivější tón: „No, na něčem se snad shodnout můžeme. Tohle je jasný důkaz, kde Kalvín přišel na svou úhelnou víru v predestinaci.“

„Budiž,“ odvětil Spence.

Kenyon hned pokračoval: „A když se stejně jako Kalvín rozhodnu věřit s naprostou jistotou, že Bůh ví o všem, co se stane, protože on zvolil, co se stane, a on to způsobuje, tak mi to snad nebudeš brát!“

„Věř si, čemu chceš.“

Oba staří přátelé si vyměňovali argumenty a ani jeden se nepokusil zapojit do debaty Willa. Bylo jim jasné, že ho nemají rušit.

Nad obsahem Nostradamova dopisu se Spence škodolibě rozesmál. „Vždycky jsem si myslel, že to byl pěkný šarlatán!“

„V tom nemáš pravdu,“ protestoval Kenyon. „Z nějakého důvodu se ty schopnosti nepřenášely po ženské linii. Zdědil ten dar jen napůl. Proto jsou jeho předpovědi tak mlhavé.“

Silnice byla plná vozidel, ale karavan si razil cestu k výjezdu na Manhattan. „Tak jo, Alfe,“ řekl Spence. „Je čas na stopu číslo čtyři. To bude určitě hlavní chod, že jo, Wille?“

„Nojo,“ odpověděl zdrceně Will. „Je to nářez, to rozhodně.“

Kenyon měl před sebou posledních několik listů ve Willově pořadači. Tichým monotónním hlasem přečetl závěr Felixova dopisu, a když umlkl, nikdo nepromluvil. Dalo se znovu do deště a stěrače se kývaly jako pomalý metronom.

Konečně Kenyon zašeptal: „Finis dierum.“

„To je to, čeho jsem se odjakživa bál,“ řekl Spence. „Nejhorší možné vysvětlení. Do hajzlu.“

„Nevíme to jistě,“ zabreptal Kenyon.

„Víme, že to za tři dny balím,“ odsekl Spence.

„Jo, kamaráde, to víme. Ale tohle je něco úplně jiného. Ta jejich hromadná sebevražda mohla mít i jiné vysvětlení. Mohli se všichni zcvoknout. Duševní choroba, nebo nějaká infekce. Kdo ví?“

„Anebo třeba měli naprostou pravdu. Alespoň uznej, že je to možné!“

„Jistěže je to možné. Jsi spokojený?“

„Nic jiného jsem si před smrtí nepřál, než abys se mnou někdy souhlasil. Zkus se toho, prosím tě, ještě několik dnů držet.“

Will se vmísil do hovoru s věcným: „Tady zahni.“

Měl už těchhle dvou páprdů plné zuby, měl dost knihovny a všeho, co s ní souvisí. Udělal hroznou chybu, že se do toho jejich bizarního světa nechal vtáhnout. Už aby se s oběma jednou provždycky rozloučil a mohl zapomenout na všechno, co se stalo. Rok 2027 pro něj znamenal zítřek. Chtěl být s manželkou a se synem a žít dneškem.

Dodirigoval Spence k ústředí FBI na náměstí Liberty Plaza. Motor karavanu běžel naprázdno a Will čekal, až se otevřou dveře.

„Tak a je to za námi, pánové,“ prohlásil. „Mrzí mě, že příští týden umřeš. Co k tomu dodat? Pořád ještě platí, že mi přenecháš tenhle karavan?“

„Pošlu ti papíry a klíče. Někdo ti dá vědět, kde si ho máš vyzvednout.“

„Díky.“

Dveře pro výstup ale zůstávaly zavřené.

Spence hlasitě vydechl. „Musíš mě nechat nahlédnout do té databáze! Musím se přesvědčit, co bude s mými příbuznými! Nezemřu, dokud se nedozvím, jestli se dožijí roku 2027!“

Will vybuchl: „Na to teda zapomeň! Pro vás dva už nehnu ani prstem! Kvůli vám hrozí nebezpečí mně i mé rodině! Díky vám mám teď dost svých vlastních starostí a nemám ani ponětí, jak se z téhle kaše dostanu. Ti vaši dozorci jsou placení hrdlořezové s volnou propustkou z vězení.“

Spence se ho pokusil popadnout za rameno, ale Will se mu vykroutil. „Otevři ty dveře.“

Spence se obrátil pro pomoc ke Kenyonovi. V očích měl zoufalou prosbu.

„Můžeme udělat cokoliv, čím bychom tě přesvědčili, Wille?“ zeptal se Kenyon.

„Rozhodně ne.“

Kenyon sevřel rty a podal mu plastovou tašku plnou nějakých předmětů. „Tak si aspoň vezmi tohle a rozmysli se. Jestli změníš názor, ozvi se nám.“ Vytáhl z kapsy u opasku mobil a zamával s ním na Willa. „Všechny jsou předprogramované na naše číslo a je na nich spousta kreditu. Budeme muset odletět zpátky do Las Vegas. Seženu pak někoho, kdo ti karavan přiveze.“

Will se podíval do tašky. Uvnitř bylo šest předplacených mobilů AT&T. Tenhle systém už dobře znal. Dozorci mohli cokoliv odposlouchávat a nahrávat. Anonymní předplacené telefony představovaly jediný komunikační systém, který nemohli prolomit. Při pohledu na ty telefony a při pomyšlení na to, co představují, se mu dělalo špatně. Když ale vystoupil z autobusu, nesl si tašku s sebou.

Neohlédl se a nezamával.

Jeden z uniformovaných hlídačů v recepci u vchodu Willa poznal a zavolal na něj: „Koho to k nám čerti nesou! Jak se máš, chlape? Jak je v důchodu?“

„Přežít se to dá,“ odpověděl Will. „Je nějaká šance, že bych se mohl dostat dovnitř a překvapit svou ženu?“

„Sorry, kámo. Musel by ses zapsat a jít s doprovodem. Však to znáš.“

„Jasně. Mohl bys jí brnknout a dát jí vědět, že jsem tady?“

Vyběhla z výtahu a vrhla se mu kolem krku. Držela se ho jako klíště; když se narovnal, nedosáhla nohama na zem. V recepci byla spousta lidí, ale jim na tom nezáleželo.

„Stýskalo se mi po tobě,“ řekla.

„Mně taky. Omlouvám se.“

„Nemáš se zač omlouvat. Už jsi doma. Je to za námi.“

Pustil ji. Když se mu zadívala do zmučené tváře, pochopila, že se děje něco moc zlého. „Nerad ti to říkám, Nancy, ale ještě to za námi není.“

(30)

De Corso dřepěl na tvrdé pryčně vazební cely v suterénu letištní policejní stanice. Sebrali mu pásek, sebrali mu tkaničky z bot, sebrali mu hodinky a doklady. Jestli byl nervózní, nedával to na sobě znát. Vypadal spíš jako pasažér v nesnázích než jako podezřelý z vraždy.

Když pro něj přišli tři policisté, pomyslel si, že ho chtějí eskortovat až k terminálu, kde ho posadí na letadlo do Států. Místo toho ho ale odvedli jen o pár metrů dál, do holé a ostře osvětlené místnosti pro výslechy.

Pak vstoupili dovnitř dva pánové středních let v tmavých oblecích. Když se posadili, oznámili, že tento rozhovor není nahráván.

„Prozradíte mi, kdo jste?“ zeptal se DeCorso.

Muž, který seděl přímo proti němu, vzhlédl přes obroučky brýlí. „Vy tu nejste od toho, abyste se nás ptal.“

„Pánové, nezapomněli vám oznámit, že se dovolávám diplomatické imunity?“

Druhý muž se ušklíbl. „My ti na tu tvou diplomatickou imunitu serem. Ty neexistuješ – a my taky ne.“

„Jestli neexistuju, tak proč se o mne tolik zajímáte?“

„Vaši lidi zabili v New Yorku jednoho z našich,“ řekl muž s brýlemi. „Víš o tom něco?“

„Naši lidi?“

„Poslouchej, jak to uděláme,“ řekl pro změnu zase ten druhý.

„My ti řekneme, co víme, abychom se tu nezdržovali s kravinama, oukej? Ty seš z Groom Lake. Šéfuje ti Malcolm Frazier. Nedávno se nám tu motal, snažil se koupit takovou zajímavou starou knížku. Přeplatil ho po telefonu nějaký dražitel z New Yorku. Náš maník doručí zboží, a než se stačí ohlásit, někdo ho sejme. A teď se tu zčistajasna zjevíš ty. Upálils původního majitele té knihy. Ještě smrdíš petrolejem.“

DeCorso nasadil tvář pokerového hráče a neodpověděl.

Druhý muž navázal. „Takže věci se mají takhle. Ty jsi jen malá rybka. Ty to víš, my to víme. Ale jestli nám nepůjdeš na ruku, tak z tebe pro tvou vládu uděláme pořádnou velrybu. Chceme se něco dozvědět. Chceme znát současné operační schopnosti Oblasti 51. Chceme vědět, proč vám tak záleží na té chybějící knize. Chceme vědět, co má zpravodajská služba společného s tou událostí v Caracasu. Chceme vědět, co se stane. Zkrátka chceme mít pootevřené okénko do vašeho světa.“

DeCorso se nenamáhal s nějakou dlouhou odpovědí. Uslyšeli od něj jenom stručné: „Nemám ponětí, co mi to tu vykládáte.“

Muž s brýlemi si je sundal, přeleštil skla kapesníkem a znovu přešel od tykání k vykání. „Jsme připraveni napadnout vaše tvrzení, že máte imunitu. Jsme připraveni nechat prosáknout informace o vaší roli v tom žhářském útoku. Řekl bych, že to vaší vládě žádnou radost neudělá. Třeba se to i odrazí na vaší kariéře. Ale jestli si to naopak rozmyslíte a budete s námi spolupracovat, slušně na tom vyděláte. Stanete se hrdým majitelem hezkého švýcarského konta. Chceme si vás koupit, pane DeCorso.“

DeCorso nevěřícně zakroutil hlavou. Nepodařilo se mu zachovat kamenný výraz. „Vy chcete, abych pracoval pro MI6?“

„Dneska se to jmenuje SIS. Tady nejsme v žádné bondovce.“

DeCorso stěží potlačil smích. „Řeknu vám to ještě jednou: dovolávám se diplomatické imunity.“

Ozvalo se ostré kovové ťuknutí a dveře se otevřely. Dovnitř nejistě nakoukl příslušník londýnské policie a oznámil muži v brýlích: „Nerad ruším, pane, ale máte tu návštěvu.“

„Řekněte, ať počká.“

„Je to americký velvyslanec a ministr zahraničí.“

„Myslíte jako jejich lidi?“

„Ne, oni osobně!“

DeCorso vstal, protáhl si paže nad hlavou a usmál se. „Mohl bych dostat zpátky svoje tkaničky od bot?“

Will a Nancy seděli mlčky v taxíku a jeli po dálnici Henryho Hudsona směrem k White Plains. Nancy si tiskla Phillipa k prsům. Will věděl, že se ještě v duchu srovnává se všemi těmi podrobnostmi, které na ni vychrlil v bytě, když jim chůva předala dítě a odešla.

Nebyl čas na přikrášlené historky, takže jí svěřil jen holá fakta: našel v Cantwell Hall stopy, které prozrazují původ knihovny. Mniši. Písaři. Kalvín. Nostradamus. Shakespeare. Dozorci ho nějak vypátrali. Podpálili dům a zavraždili Cantwellovy. Teď jdou nejspíš po nich. Musejí hned zmizet z New Yorku. Odhalení Finis dierum vynechal – na to teď není vhodná chvíle. A vynechal taky to, že je lhář, podvodník a nevěrník; na to možná nebude vhodná chvíle nikdy.

Nancy bezprostředně zareagovala novou vlnou vzteku. Jak mohl jejich syna vystavit takovému nebezpečí? Když jí samotné bylo předem jasné, co hrozí, proč si to neuvědomil i on? Co si teď počnou? Budou se někde schovávat? Zmizí ze světa? Budou bydlet ve Willově novém karavanu? Dozorci jsou nelítostní. Co z toho, že jsou všichni tři za horizontem? To ještě neznamená, že za to všechno draze nezaplatí.

Bušila do Willa pěstmi a on se nebránil. Věděl, že má Nancy pravdu – sám došel ke stejným závěrům.

Chvatně si zabalili několik tašek věcí, sebrali Phillipovy nejoblíbenější hračky, své služební pistole a pár krabic nábojů.

Než odešli z domova, Nancy se po bytě rychle rozhlédla, jestli jsou všechny spotřebiče vypnuté, jestli někde nezůstaly nějaké potraviny, které by se zkazily…, tisíc maličkostí. Když všechno zkontrolovala, podívala se na Willa. Ten seděl na pohovce, houpal synka na kolenou a sledoval, jak se chlapec řehoní. Zlost ji přešla. Už se nekabonila.

„Hej,“ oslovila ho něžně.

Vzhlédl k ní. Usmívala se. „Hej.“

„Jsme rodina,“ řekla. „Musíme bojovat o to, co máme.“

Než dorazili taxíkem do Westchesteru, měli čas trochu si situaci rozmyslet a dát dohromady alespoň hrubé obrysy nějakého plánu. Přenocují u Nancyiných rodičů. Něco jim navykládají, třeba že si museli nechat vydezinfikovat byt. Will se telefonicky spojí se svým starým kamarádem z koleje, právníkem Jimem Zeckendorfem. Zjistí, jestli by nemohli na pár dnů využít jeho dům v New Hampshiru. Dál zatím nic nevymýšleli. Až budou schovaní v tom domě u jezera, třeba jim ostrý studený vítr přivane nějakou inspiraci a napadne je, kam dál.

Lipinští sice dávali najevo radost, že se jim takhle neočekávaně objevil doma jejich milovaný vnuk, ale nejspíš jim vrtalo hlavou, co se tak znenadání přihodilo, že mladí přijeli neohlášeně na noc. Nancy se připojila k matce, která v kuchyni pekla koláč. Will se zatím potloukal po obývacím pokoji a čekal na zazvonění čerstvě přiděleného telefonu. Joe zůstal v patře, kdyby se malý vzbudil. Poslouchal tam rádio a četl si noviny.

Konečně Zeckendorf zavolal Willovi zpátky.

„Ahoj, kámo! Promiň, ale tohle číslo mi nic neříkalo,“ ohlásil se vesele.

„Mám novej telefon,“ vysvětlil Will.

Zeckendorf byl Willův nejstarší kamarád. V prváku na Harvardu tvořili na pokoji kvartet, do kterého patřil i Mark Shackleton. Mark byl smutná postavička, v každém budil jen despekt a lítost. To on zatáhl Willa do případu Posledních dnů, navždycky ho spojil se záhadou Oblasti 51 a zničil mu tím život.

To Zeckendorf byl jiný. Choval se vždycky skvěle a pro Willa se stal něčím jako andělem strážným. Po celý život byl jeho osobním právníkem a kryl mu záda. Kdykoliv řešil Will půjčku, hypotéku, osobní problém v práci či rozvod anebo když teď naposledy podepisoval ty papíry při odchodu z FBI, Zeck mu byl vždycky k dispozici s neomezenými službami zdarma. Phillipovi šel za kmotra a hned mu založil spoření na studia. Vždycky obdivoval Willovu profesionální kariéru u FBI a kladl si za čest, že mu může být užitečný.

Nedávno se pro něj navíc stal záchranným lanem v nejvyšší nouzi. Když se Willovi povedlo uniknout dozorcům a schovat databázi, kterou Mark propašoval z Oblasti 51, byl to právě Zeckendorf, komu poslal narychlo sepsaný dopis s pokyny, aby obálku otevřel v případě Willova zmizení.

To byla jeho životní pojistka.

Řekl dozorcům, že sepsal a ukryl zprávu s popisem místa, kam schoval jednu paměťovou kartu. Nezbylo jim než mu v tomhle ohledu věřit. Will teď měl aspoň záminku, aby se starým kamarádem udržoval pravidelný kontakt; jednou za měsíc mu zavolal, aby dal vědět, že je v pořádku.

„Ne, že bych nebyl rád, že tě zase slyším, ale nemluvili jsme spolu celkem nedávno?“ zeptal se Zeck.

„Něco se přihodilo.“

„Oč jde? Máš takový divný hlas.“

Will se Zeckovi nikdy nesvěřil s žádnými tajnými detaily. Oběma to takhle vyhovovalo líp. Zeck ale byl zkušený právník a mnohé si sám dal dohromady. Domýšlel se, že Willův zapečetěný dopis má něco společného s případem Posledních dnů, a věděl, co potkalo Marka Shackletona. Věděl, že Will kvůli tomu odešel předčasně do výslužby, ale to bylo všechno. Chápal, že je Will v nějakém nebezpečí a že ho ten dopis má chránit.

Odjakživa dokázal Willovi poskytovat dokonale vyváženou směs: jako právník se o něj staral a jako spolužák se s ním bavil. Will teď v duchu viděl ustaraný výraz na Zeckově hladké tváři. Věděl, že si nejspíš v tuhle chvíli nutkavě prsty projíždí své kudrnaté vlasy, jak měl ve zvyku, když ho přepadla nervozita.

„Udělal jsem jednu takovou blbost.“

„To děláš v jednom kuse.“

„Víš, podepsal jsem takovou tu vládní dohodu o mlčenlivosti.“

„No a?“

„Tak trochu jsem ji nedodržel.“

Zeck ho přerušil a přešel na profesionální tón. „Heleď, už mi o tom nic nevykládej po telefonu. Na tohle se musíme sejít osobně.“

„Říkal jsem si, jestli bychom třeba nemohli na pár dnů zůstat v tom tvém domě v New Hampshiru, teda jestli to tam nepoužíváte.“

„Jasně že můžete.“ A po odmlce – „Wille, je tahle linka bezpečná?“

„Je to novej telefon. Pro tebe mám taky – pošlu ti ho.“

Zeck dobře slyšel napětí ve Willově hlase. „Oukej. Dávej pozor na Nancy a na mýho kmotřence, ty jelimane.“

„Ale jasně.“

Will a Nancy dorazili do White Plains, aniž by se s dostatečným předstihem ohlásili, a tak Lipinští rozhodli, že si musí všichni společně vyrazit na pořádnou večeři, jinak by doma jen dojídali zbytky. Jablečný koláč stydnul na okně; než se vrátí zpátky, bude tak akorát. Nancyina dětská ložnice v patře jim teď s Willem sloužila jako pokoj pro hosty. Nancy si u svého holčičího krášlicího stolečku upravovala make-up. Přes odraz v zrcadle viděla Willa, jak si sedá na postel a zavazuje boty. Vypadal unaveně a sklíčeně.

„Jak ti je?“

„Úplně nanic.“

„Vypadáš tak.“

„Byli to milí lidi?“

„Myslíš Cantwellovy?“ optal se smutně. „Jo. Starej pán byl taková postavička; vypadal jako nějakej anglickej lord z filmu.“

„A ta jeho vnučka?“

„Krásná holka. A moc chytrá.“ Skoro se mu zlomil hlas. „Měla pro co žít. Akorát jí nebylo dáno.“

Will si v duchu říkal, jestli toho Nancy neprozradil až příliš, ale jestli si něco domýšlela, nedala to znát ani slůvkem. „Ozval se ti už Jim?“

„Jo. Nechá nás u sebe v Alton Bay. Tam nás hledat nebudou. Nechám jeden mobil s předplacenou kartou vašim, abys s nima mohla udržovat kontakt.“

„Aspoň že máma a táta jsou šťastní. Mají tady dneska Phillyho na noc.“

Frazier nesnášel, když nemohl jednat samostatně. Cítil se jako nějaký otrok; měl povinnost volat ministru Lesterovi každých pár hodin, a když nedodržel časový rozvrh, hned ho naháněli Lesterovi poskoci. Ta provalená DeCorsova akce mu pěkně zavařila. To je holt zákon padajícího hovna.

Přijal hovor. Podle zvuků ve sluchátku to vypadalo, že je Lester na nějakém večírku – bylo slyšet cinkání skleniček a hovor. „Moment,“ řekl ministr. „Uklidím se někam do ústraní.“

Frazier seděl v autě sám. Svoje podřízené na chvíli vyhnal z vozu do noci, aby měl na hlášení soukromí. Zasmušile postávali kolem auta a někteří si zatím zapálili.

„Tak jo, už můžeme mluvit,“ ohlásil se znovu Lester. „Jaký je stav?“

„Je to zařízené. Teď čekáme.“

„A pravděpodobnost úspěchu?“

„Vysoká. Opravdu vysoká.“

„Už si nemůžu dovolit žádnej průšvih, Fraziere. Nemáte ponětí, jaké to mělo následky, že se ten váš člověk nechal chytit. Šlo to až nahoru. Proslýchá se, že prý prezident telefonoval britskému předsedovi vlády ze záchodu a křičel na něj – že prý to narušilo spojeneckou důvěru, poškodilo vzájemné zvláštní vztahy atakdále. Britové zas hrozili, že odvolají námořní podporu Pomocné ruky. Nemusím vám vysvětlovat, že mi to v mnoha ohledech velice zkomplikovalo život. Vy ani nevíte, jaké logistické záležitosti to obnáší. Je to rozsahem srovnatelné s invazí do Iráku. Jakmile proběhne Caracas, musíme být připraveni k akci. Ať už půjdou Britové s námi nebo ne.“

„Ano, pane, to je mi jasné,“ řekl Frazier suše.

„O tom mám svoje pochybnosti. Ale vy si taky přijdete na své. Aby je prezident uchlácholil, poprvé v historii je nechá nahlédnout nám pod sukně. Pustí Brity do Oblasti 51. Příští týden k vám SIS vyšle svůj tým a vy se o ně postaráte jako správný hostitel. Koukejte se jim předvést v tom nejlepším světle. Ale říkám vám jasně, Fraziere: jestli tuhle operaci pokopete, tak vás jim místo toho předhodím ke svačině.“

Na večeři zajeli do restaurace Applebee’s. Cestou zpátky zastavil Joe na poště, aby mohl Will poslat Zeckendorfovi mobil. Phillip spokojeně spal v dětské sedačce. Když Will nastoupil do vozu, poznamenal, že se venku hodně ochladilo. Padal namrzající déšť. Joe byl spořivá povaha, ale teď řekl: „Musíme brát ohledy na Phillyho. Radši na noc zapnu topení.“

Naftový kotel ve sklepě se přátelsky rozhučel. Uložili Phillyho do postýlky a Nancy si šla do postele číst časopis. Lipinští se u sebe v ložnici koukali na televizi. Will zůstal sedět v obýváku sám. Cítil se hrozně unavený, ale přitom se mu v hlavě honilo tolik myšlenek, že nemohl jít spát.

Najednou ho přepadla hrozná chuť na skleničku. Ne na obvyklou Joeovu skleničku merlotu, ale na pořádnou skotskou. Věděl sice, že Lipinské na tvrdý alkohol neužije, ale jen tak pro jistotu prohledal pokoj; třeba jim někdy někdo daroval lahvinku a mají ji schovanou. Nenašel nic. Vypůjčil si tedy Joeovy klíče od auta a vykradl se tiše z domu. Cíl: bar.

Dorazil na Mamaroneck Avenue, kde to nejspíš vypadalo na nějaký otevřený noční podnik. Auto nechal u parkovacího automatu na hlavní třídě. Byla ponurá, promočená, hnusná noc, ulice skoro dokonale zela prázdnotou. Will měl před sebou jedinou lákavě osvětlenou budovu – nový hotel Ritz Carlton. Vyhrnul si límec proti dešti a zamířil tam.

Bar byl až nahoře, ve dvaačtyřicátém patře. Will se usadil v lenošce a vychutnával si výhled z té výšky. Bylo to jako sedět v nějaké kosmické lodi. Na jih se táhl Manhattan jak prst posázený světélky, zářícími ve tmě. V baru panoval vcelku klid. Objednal si Johnnieho Walkera. V duchu si slíbil, že to nepřežene.

Po hodině měl v sobě tři skleničky. Nebyl opilý, ale dvakrát střízlivý taky ne. Mlhavě si uvědomoval, že na druhé straně místnosti sedí skupinka tří žen ve středních letech a všechny po něm pokukují. Taky servírka byla přehnaně úslužná. To je typický. Tyhle situace zažíval v jednom kuse a obvykle jich využíval, ale dnes na to neměl náladu.

Byl vlastně hrozně naivní, když si myslel, že jen tak podepíše závazek mlčenlivosti, uklidí se ze scény a v tichosti na knihovnu zapomene. Jakmile tohle tajemství poznal, už to nemohlo dopadnout jinak, než že bude nadosmrti poznamenaný. Pokusil se to ignorovat, žít svůj život a nemyslet na tíživou, osudovou předurčenost všeho. A na nějaký čas se mu to dokonce i dařilo. Než se ve městě objevili v tom jejich karavanu Spence s Kenyonem.

A tak v tom znovu vězel po uši. Svíralo se mu hrdlo, když si uvědomoval, že Isabella a její dědeček museli zemřít, protože on je musel navštívit. A Spence ho musel přemluvit k cestě do Anglie. A Will musel do výslužby kvůli případu Posledních dnů. A Shackleton musel ukrást tu databázi a spáchat všechny svoje zločiny. A Will s ním musel bydlet na koleji ve stejném pokoji. A musel být dost sportovně nadaný a chytrý na to, aby se dostal na Harvard. A jeho táta, ožrala, musel být jedné noci schopný ho počít. A tak dále a tak dále.

Z toho by se člověk zbláznil – nebo by se dal na pití.

Tři skleničky mu stačily. Zaplatil účet. Přepadla ho nutkavá touha být co nejdřív zpátky. Chtěl zalézt do postele tak hlučně, až by to probudilo Nancy, chtěl ji vzít do náruče, říct jí, jak mu to je všechno líto a jak moc ji má rád, a pak možná, jestli se jí bude chtít, se s ní pomilovat. Dostat rozhřešení. Spěchal k autu a za deset minut byl zpátky v příjemně vyhřátém domě Lipinských.

Posadil se na postel a začal se svlékat. Slyšel, jak do střechy bubnují dešťové kapky. Philly pokojně spal v postýlce. Will vklouzl pod pokrývku a položil dlaň Nancy na stehno. Hřála a měla hladkou pleť. Willovi se točila hlava. Měl by ji nechat spát, ale toužil po ní. „Nancy?“ Ležela bez hnutí. „Miláčku?“

Trochu ji stiskl, ale nereagovala. Stiskl znovu. Pak s ní zatřásl. Nic!

Vyděšeně se posadil a rozsvítil. Nancy ležela na boku a nevzbudila se, přestože jí prudké světlo žárovky svítilo rovnou nad hlavou. Otočil ji na záda. Dýchala povrchně. Tváře měla rudé. Třešňově rudé.

V tu chvíli si uvědomil, jak pomalu jeho mozek pracuje; nebyla to opilost, byla to netečnost, jako když se ozubená kola nemohou pořádně otáčet, protože se do oleje dostal písek. Ze všech sil zakřičel: „Plyn!“ a vyskočil z postele, aby rozrazil obě okna dokořán.

Vrhl se k synově postýlce. Chlapcovo tělíčko mu v náručí viselo bezvládně a zplihle, jeho pokožka vypadala jako leskle červená umělá hmota. „Joe!“ vykřikl. „Mary!“

Běžel po schodech dolů a cestou dával Phillymu dýchání z úst do úst. V předsíni popadl telefon, otevřel domovní dveře a položil dítě na venkovní rohožku. Padl na kolena. Mezi jednotlivými vdechy do synova nosíku a úst zavolal pohotovost.

Pak učinil zoufalé rozhodnutí. Dítě nechal ležet na rohožce a vrhl se zpátky do domu pro Nancy. Volal ji ze všech sil. Křičel jako člověk, který se snaží probudit mrtvého.

(31)

Will zaslechl své jméno. Ten hlas k němu doléhal z nesmírné dálky. Nebo zněl zblízka a nezvučně šeptal? Každopádně ho v okamžiku přenesl z lehkého a nepokojného spánku zpátky do reality. Byl bílý den a on seděl v nemocničním pokoji.

Když se probíral ze spánku, na zlomek vteřiny váhal, jestli je tam jako pacient, nebo jako návštěvník, jestli je na lůžku, nebo u lůžka, jestli drží něčí ruku, nebo někdo drží jeho.

Pak si bleskově všechno uvědomil.

Držel za ruku Nancy, která se dívala do jeho zarudlých očí a slabě svírala jeho tlusté prsty. „Wille?“

„Ahoj.“ Bylo mu do pláče.

Viděl jí ve tváři, jak je zmatená. Nechápala, co dělá uprostřed těch pípajících a blikajících přístrojů na jednotce intenzivní péče.

„Jsi v nemocnici,“ řekl jí. „Budeš v pořádku.“

„Co se to stalo?“ zeptala se ochraptěle. Teprve před několika hodinami jí vyjmuli intubační rourku.

„Kysličník uhelnatý.“

Vyděsila se. „Kde je Philly?“

Pevně jí sevřel dlaň. „Je v pořádku. Dostal se z toho rychle. Je to bojovník. Leží na pediatrii. Pořád jsem chodil od něho k tobě a zpátky.“

A pak přišla ta otázka: „Kde je máma a táta?“

Znovu jí sevřel dlaň a řekl: „Je mi to moc líto, miláčku, ale neprobudili se.“

Šéf policie a náčelník požárního sboru osobně Willa pronásledovali s otázkami celý den. Honili ho po nemocničních chodbách, tahali ho od Nancy, čekali na něj u bufetu. Někdo odpojil elektrický přívod ke dmychadlu u kotle, což způsobilo smrtící nahromadění kysličníku uhelnatého. Bezpečnostní pojistka byla taky odpojená. A do třetice – Lipinští v domě neměli detektory CO. Bylo jasné, že to někdo dobře naplánoval.

Z prvních otázek si Will bez nesnází domyslel, že je jim podezřelý. Pak ale objevili, že u zadních dveří do suterénu je vylomený zámek, a pochopili, že Will je spíš oběť než pachatel.

Neuniklo jim také, že Nancy pracuje u FBI a Will je bývalý agent. Po poledni se do věci vložili lidé z manhattanské pobočky FBI a převzali vyšetřování. Někdejší Willovi kolegové teď kolem něho opatrně kroužili a čekali na vhodnou chvíli, aby se do něho pustili.

Zmocnili se ho, když se zase jednou přesouval od manželky k synovi. Willa ani moc nepřekvapilo, když uviděl, jak se na něj řítí Sue Sanchezová a klape jehlovými podpatky do podlahy. Nancy byla koneckonců její podřízená. Na druhou stranu ho znechutilo, když vedle ní uviděl Johna Muellera.

Vztahy mezi Willem a Sanchezovou stály odjakživa na vzájemné nedůvěře a zlé vůli. Před lety byl jejím nadřízeným. Musel sám uznat, že jako šéf nestál za nic. Sue věděla, že by se na to místo hodila líp než on. Dostala šanci to dokázat ve chvíli, když Willa degradovali za „nepřiměřené vztahy“ se sekretářkou jiného šéfa.

Ještě v pátek šéfoval on jí – a v pondělí si to už prohodili. A tenhle nový pracovní vztah byl jako ze zlého snu. Will na změnu zareagoval tak, že začal hrát blbce a jednal se Sanchezovou se směsí pasivity a agresivity. Nebýt toho, že potřeboval ještě ve službě překlepat posledních pár let do výslužby s plnou penzí, praštil by jí s tím, a možná že by praštil i ji.

Sanchezová byla jeho nadřízenou, když řešil případ Posledních dnů, a když se dostal příliš blízko k Shackletonovi, byla Sanchezová tou nastrčenou figurkou, která posloužila, aby Willa zneškodnila. Provázky vedly daleko a vysoko a Sanchezové dosud vrtalo hlavou, proč jí vlastně rozkázali, aby Willa zastavila, proč šel případ Posledních dnů k ledu a proč dostal Will tak absurdně výhodné podmínky předčasné výslužby.

Willovy vztahy se Sue Sanchezovou sice nestály za nic, ale s Johnem Muellerem to bylo ještě horší. Mueller byl ješitný a pedantský agent, týpek, který pracuje striktně podle předpisů. Na správnosti postupu mu záleželo víc než na výsledcích. Byl to kariérista, chtěl co nejdřív postoupit z pozice agenta výš a stoupat po byrokratickém žebříčku. Bytostně nesnášel Willa pro jeho nonšalantně vzpurný přístup a uvolněnou morálku, pro jeho sklony k pití a slabost pro ženy. A nemohl pochopit, že Nancy Lipinská – mladá zvláštní agentka, která měla dost schopností na to, aby se stala Muellerovým klonem – přestoupila pod Piperovým vlivem na stranu temné síly a dokonce si toho holomka vzala za muže!

Z Willova hlediska byl Mueller ukázkovým příkladem všeho, co je v FBI zkažené. Will řešil případy proto, aby dostal zločince za mříže. Mueller řešil případy proto, aby kariérně postoupil výš. Mueller byl politická kreatura a Will neměl na politikaření čas.

Případ Posledních dnů řešil původně Mueller. Pak najednou onemocněl. Nebýt toho, Will by se k tomu případu nikdy nedostal. A nikdy by nespolupracoval s Nancy. Nikdy by se s ní nezapletl. Případ Posledních dnů by možná byl vyřešen. Celý řetězec navazujících událostí by se nikdy nestal, nebýt toho kousku krevní sraženiny, který uvízl Muellerovi v mozku.

Mueller se z toho ale úplně zotavil a nyní byl jedním z palácových psíků Sue Sanchezové. Když se dozvěděla, že Nancy a její rodinu chtěl někdo zavraždit, hned zavolala Muellera, aby ji odvezl do White Plains.

V hale pro návštěvníky kromě nich teď nikdo nebyl. Sanchezová se Willa zeptala, jak se cítí, a vyjádřila mu soustrast. Mueller čekal, až skončí zdvořilostní konverzace, a pak se hned vmísil s nepříjemnými dotazy.

„Podle policejního hlášení ses na půldruhé hodiny vzdálil z domu.“

„Přečetl sis to hlášení moc dobře, Johne.“

„Pil jsi v baru.“

„Podle mejch zkušeností se nejlíp pije v baru.“

„V domě nic k pití nebylo?“

„Tchán byl moc fajn, ale pil jenom víno. Měl jsem chuť na skotskou.“

„Byl jsi pryč zrovna v ten správnej čas, co?“

Will udělal dva kroky a popadl ho za klopy obleku. Byl podstatně mohutnější postavy než John. Přimáčkl ho ke zdi, až to zadunělo. Měl sto chutí si ho jednou rukou podržet a tou druhou mu rozbít obličej ranou pěstí. Mueller zvedl paže a snažil se zbavit sevření. Sanchezová na oba zakřičela, ať toho nechají.

Will ho pustil a ustoupil, ale nespouštěl z něj oči. Hrudník se mu zdvíhal, v očích měl vztek. Mueller si urovnal sako a strojeně se na Willa zašklebil, jako by chtěl říci, že spolu ještě mají nevyřízené účty.

„Wille, co se podle tebe v noci stalo?“ zeptala se Sanchezová klidně.

„Zatímco jsme byli v hospodě na večeři, někdo se vloupal do domu a pohrál si s kotlem. Nebýt toho, že jsem se vypravil pryč, leželi by teď tři lidi v kómatu.“

„Jak to, v kómatu?“ zeptal se Mueller. „Proč ne mrtví?“

Will ho ignoroval, jako kdyby tam vůbec nebyl.

„Na koho to podle tebe bylo cílené? Na tebe? Na Nancy? Na její rodiče?“

„Její rodiče v té pasti skončili jen náhodou.“

„Oukej,“ řekla Sanchezová trpělivě. „Takže ty, nebo Nancy?“

„Já.“

„Kdo je za to zodpovědný? Jaký měl motiv?“ dorážel Mueller.

Will odpověď směřoval k Sanchezové. „Sue, tohle nebudeš slyšet ráda, ale jde pořád ještě o případ Posledních dnů.“

Nedůvěřivě přimhouřila oči. „Co mi to tu vykládáš, Wille?“

„Ten případ neskončil.“

„Chceš mi říct, že to je zase ten vrah Posledních dnů?“

„To neříkám. Říkám jenom, že ten případ neskončil.“

„To je nesmysl, blbost!“ protestoval Mueller. „Jaké pro to máš důkazy?“

„Sue,“ řekl Will, „sama víš, jak se ten případ zamotal. Hodili jste mě přes palubu. FBI mě poslalo předčasně do výslužby. A tobě nedovolili klást žádné otázky. Je to tak?“

„Je,“ souhlasila tiše.

„Tohle je záležitost, která probíhá tolik úrovní nad tebou, že by se ti z toho zatočila hlava. Leccos o tom vím, ale podepsal jsem federální závazek mlčenlivosti a jenom příkaz prezidenta by mě mlčenlivosti mohl zprostit. Řeknu ti akorát to, že po světě chodí lidi, kteří ode mě něco chtějí a jsou připravení zabíjet, aby to dostali. Máš svázané ruce. Nemůžeš mi nijak pomoct.“

„Vždyť my jsme z FBI, Wille!“ vykřikla.

„Ti lidi, co po mně jdou, hrajou na stejné straně hřiště jako FBI. Víc ti nemůžu prozradit.“

Mueller nakrabatil nos. „To je nejblbější vymyšlená sebeobhajoba, jakou jsem kdy slyšel. Ty nám tady vykládáš, že tě kvůli nějakýmu supertajnýmu nesmyslu nemůžeme vyslýchat a že nemůžeme vyšetřovat tenhle případ. Běž se vycpat!“

Will odpověděl: „Já teď jdu za svým synem. A vy si dělejte, co chcete. Hodně štěstí.“

Zdravotní sestry nechaly Willa u Phillipova lůžka samotného. Dýchací trubičku už mu vyňali a barva pokožky se vracela k normálu. Spal. Zdál se mu sen, snažil se ručkama po něčem sahat.

Ve Willovi to vřelo jako v tlakovém hrnci. Nutil se do soustředění. Na zármutek není vhodná doba. Na únavu teď není čas. A rozhodně se nesmí nechat vystrašit. Všechnu svou energii soustředil do jediné emoce, o níž věděl, že mu poslouží jako spolehlivý spojenec: do hněvu.

Bylo mu jasné, že má v patách Malcolma Fraziera a jeho přisluhovače. Možná že jsou mu hodně blízko. Dozorci však mají své meze. Znají data úmrtí, ale tím jejich prorocké schopnosti končí. Věděli, že dokážou zabít jeho tchána a tchyni. Doufali, že pošlou Willa a jeho rodinu do kómatu. To se jim ale nepodařilo. Teď má před nimi náskok. Nepotřebuje policii ani FBI. Potřebuje jen svou vlastní sílu. Cítil v opasku svůj glock – hlaveň ho bolestivě tlačila do stehna. V duchu si představil Fraziera a nasměroval svou bolest proti němu.

Jdu si pro tebe, pomyslel si. Už jdu.

Frazierovo služební auto stálo před Kennedyho letištěm. DeCorso otevřel zadní dveře a přisedl si k šéfovi. Ani jeden nepromluvil. Frazierova sveřepá tvář hovořila za vše – neměl dobrou náladu. Telefonováním trávil tolik času, že měl v mobilu úplně přehřátou baterii.

Když DeCorso vsadil na kartu diplomatické imunity, vyvolal tím mezinárodní vřavu. Ministerstvo zahraničí nemělo nejmenší tušení, co to je za člověka a proč by měli na žádost ministerstva obrany podpořit jeho tvrzení. Britská rozvědka se mezitím zuřivě snažila dozvědět se o něm něco od lidí ze CIA. Politickou horkou bramboru si postupně přehazovali stále výš, až se samotný americký ministr zahraničních věcí nechal neochotně dotlačit k osobní intervenci u britského ministra zahraničí.

DeCorso nakonec dostal svou „propustku ze žaláře“ a mohl poposkočit o políčko dál. Britská vláda se s tím neochotně smířila a předala ho americké ambasádě, odkud ho převezli rovnou na letiště ve Stanstedu a nastoupil na palubu soukromého Gulfstreamu V, patřícího americkému ministrovi válečného námořnictva. Vyšetřování žhářství a vraždy bylo tiše uzavřeno.

DeCorso nakonec přerušil ticho a začal se omlouvat.

„Jak tě dostali?“ zabručel Frazier.

„Někdo nahlásil číslo mýho auta.“

„Měl jsi vyměnit poznávací značku.“

„Skládám funkci.“

„U mě rozhodně nikdo funkci neskládá. Když tě budu chtít vyhodit, dozvíš se to.“

„Dostali jste Pipera?“

„V noci jsme to zkusili. Kysličníkem uhelnatým v domě Lipinských. Zařídili jsme to, když byli v restauraci.“

„Včera měli datum úmrtí?“

„Jo. Měli jsme to podložený. Piper odešel z domu, potom se vrátil zpátky a zavolal záchranku. Jeho žena a syn se z toho dostanou. Ať už z Anglie přivezl cokoliv, neměli jsme šanci to získat. A teď už to klidně může mít u sebe Spence.“

„Kde vůbec Spence je?“

„Nevím. Nejspíš na cestě zpátky do Las Vegas. Hledáme ho.“

DeCorso hlučně natáhl vzduch skrz zuby. „Do prdele.“

„Jo, přesně tak.“

„Jaký je plán?“

„Piper je v nemocnici White Plains. Momentálně je to tam samý agent z FBI. Hlídáme si ho. Jakmile vyleze ven, skočíme po něm.“

„Vážně mě nechcete vyhodit?“

Frazier věděl něco, o čem jeho podřízený neměl tušení. DeCorso pozítří zemře. Nedávalo by smysl sepisovat se teď se všemi těmi papíry kolem výpovědi. „To nemám zapotřebí.“

DeCorso mu poděkoval a celou cestu až do White Plains seděl mlčky.

Když se Nancy znovu probudila, byl už večer. Z intenzivní péče ji mezitím přemístili na obyčejný jednolůžkový pokoj. Will u ní zrovna nebyl, a tak začala panikařit. Zazvonila na zdravotní sestru. Ta jí řekla, že Will bude nejspíš na intenzivní péči u chlapce. Za pár minut se dveře rozletěly a byl zpátky.

Nancy měla v ruce papírový kapesníček a osušovala si oči.

„Kde jsou? Máma a táta.“

„Má je pohřební služba Ballard-Durand.“

Přikývla. Tak si to sami vybrali. Joe měl rád věci předem naplánované.

„Je to připravené na zítra, jestli ti to tak bude vyhovovat. Nebo se to dá o den odložit.“

„Ne, to zvládnu. Potřebuju jenom šaty.“

Vypadala tak smutně. Ve velkých očích měla slzy. „Laura to zařídí. Šla s Gregem nakoupit.“

„Jak je na tom Philly?“

„Už ho přeloží z jipky na dětské. Je skvělej. Má pořád hroznej hlad.“

„Kdy ho budu moct uvidět?“

„Určitě ještě dneska večer.“

Příští otázka ho překvapila. „Jak se máš?“ Opravdu ji to zajímá?

„Jakžtakž,“ odpověděl pochmurně.

„Přemýšlela jsem o nás dvou,“ řekla.

Čekal, že to přijde. Zatajil dech. Teď bude chtít, aby zmizel z jejího života. Řekne, že jí nikdy neměl přijít do cesty, že zůstane radši sama s Phillipem. Když všichni ostatní umírali na otravu plynem, on se opíjel u baru. Už ji jednou podvedl. Může někdo čekat, že to neudělá znovu?

„Máma s tátou se měli moc rádi.“ Říkala to s námahou, rty se jí třásly. „Šli si společně lehnout – jako každý večer po třiačtyřicet let. Zemřeli v klidu v posteli. Nikdy nezestárli. Netrápily je nemoci. Byl to jejich čas. Odjakživa to měl být jejich čas. Chtěla bych, aby se mi to stalo taky tak, až přijde můj čas. Chtěla bych večer usnout ve tvé náruči a nikdy se neprobudit.“

Naklonil se nad postel a objal ji tak pevně, že nemohla dýchat. Pak sevření uvolnil a vděčně ji políbil na čelo.

„Musíme něco udělat, Wille,“ řekla.

„Já vím.“

„Musíme ty parchanty dostat. Chci je vidět na kolenou.“

Na nemocničním oddělení nemohl Will telefonovat – věděl, že by ho sestry vyhnaly. Vydal se s mobilem do haly. V adresáři předplaceného telefonu bylo jediné číslo. Zvolil je.

Ozval se zadýchaný Spence: „Haló?“

„Tady Will Piper.“

„To jsem rád, že voláš. Jak se máš, Wille?“

„Dozorci se nás pokusili včera v noci zavraždit. Rodiče mé ženy jsou mrtví.“

Chvíli bylo ve sluchátku ticho. „To je mi líto. Stalo se ti něco?“

„Mé ženě a synovi – ale už jsou na tom líp. Budou v pořádku.“

„To rád slyším. Můžu pro tebe něco udělat?“

„Možná jo. A rozhodl jsem se, že ti ukážu tu databázi.“

Will té noci spal na židli vedle synova lůžka. Všechno, co bylo potřeba na zítřejší den zařídit, už bylo zařízené. Nemusel nic dělat, jen si trochu odpočinout. Neprobudily ho ani sestřičky, které každých několik hodin chodily kontrolovat chlapcův stav.

Když přišlo ráno, probudily Willa zvuky z dětské postýlky. Phillip šťastně vrněl a hrál si s plyšákem. Willa čekal perný den, ale tohle optimistické probuzení ho povzbudilo.

Když se začaly otevírat dveře, očekával, že se objeví zdravotní sestra, ale do místnosti vstoupili Laura a Greg. Přijeli už včera z Washingtonu a moc mu pomohli se vším zařizováním. Lipinští byli oblíbení a na jejich pohřbu se určitě sejde mnoho smutečních hostí. Do médií se dostaly zprávy o tom, že kotel byl poškozen úmyslně, a tak se dalo předpokládat, že se na obřadu objeví i spousta lidí od novin. Bylo taky potřeba dojednat všemožné podrobnosti s knězem, pohřební službou a hřbitovem. Laura byla v jiném stavu, takže toho nemohla tolik vyřídit, ale Greg převzal věci do svých rukou a jednal za celou rodinu. Will mu za to byl vděčný.

„Vyspal ses trochu?“ zeptala se ho dcera.

„Trochu jo. Podívej, jak dobře vypadá.“

Greg se na Phillipa podíval takovým pohledem, jako kdyby se už zkoušel vžít do role otce. „Nazdar, mrňousku.“

Will se postavil vedle zetě a položil mu paži na rameno. Dosud s tímhle mladíkem nevstoupil v bližší tělesný kontakt, než jaký představovalo podání ruky. „Moc jsi mi pomohl. Díky.“

„To nic nebylo,“ řekl Greg trochu rozpačitě.

„Ale jo. Musím se ti nějak revanšovat.“

Will se vžil do role šéfa ochranky. Při snídani v bufetu pečlivě naplánoval choreografii. Nutně se musí pořád držet na veřejnosti, někde uprostřed davu. Frazier si je může hlídat jak chce, ale dokud budou kolem lidi, tak na ně nemůže. Každý detail je důležitý. Všechno musí dokonale klapnout. Jestli si je pustí k tělu, skončí všichni nadosmrti zavření někde v hodně hluboké kobce.

Potom zašel k Nancy. Už na sobě měla nové černé šaty. Stála v koupelně před zrcadlem. Vypadalo to, že se snaží zadržovat slzy, než si upraví make-up. Jeden kamarád z FBI se stavil u nich v bytě a přinesl Willovi tmavý oblek. Naposledy byli takhle slavnostně vystrojení na vlastní svatbě. Objal ji kolem zad.

„Sluší ti to,“ řekla mu.

„Tobě taky.“

„Nevím, jestli to zvládnu,“ řekla. Hlas se jí třásl.

„Budu pořád u tebe,“ odpověděl.

Limuzína pohřebního ústavu je vyzvedla u vchodu do nemocnice. Podle propouštěcích předpisů vyvezli Nancy na vozíku až k obrubníku. S Phillipem v náručí nastoupila do cadillaku. Will prozkoumával pohledem celou ulici, jako kdyby byl ve službě a měl chránit svědka. Limuzínu obklopovala skupinka agentů. Vypadalo to, jako když nasedají nějaké celebrity s ochrankou.

Když auto odjelo, Frazier odložil dalekohled a zavrčel na DeCorsa, že Piper má krytí. Sledovali je zpovzdálí a zanedlouho zaparkovali na Maple Avenue. Bílé sloupy budovy pohřební služby měli na dohled.

Lipinští si nepotrpěli na formality, žili bezstarostně. Přátelé z okolí teď dohlédli na to, aby pohřební obřad proběhl ve shodě s jejich životními postoji. Na úvod měl upřímnou řeč jejich kněz z kostela Panny Marie Bolestné. Potom ho vystřídala dlouhá řada kolegů, hráčů bridže, farníků, dokonce sám starosta; každý přispěl nějakou dojemnou nebo zábavnou historkou ze dvou starostlivých, laskavých životů, které teď nečekaně skončily. V první lavici seděla Nancy a bez ustání plakala. Když se Phillip začal ozývat příliš nahlas, Laura s ním odešla uličkou mezi lavicemi do haly, dokud se neutišil. Will zůstával napjatý a ve střehu. Natahoval krk a prozkoumával smuteční síň plnou lidí. Možná se sem dovnitř mezi pozůstalé ani nevypravili, ale člověk nikdy neví.

Hřbitov Mount Calvary se nacházel na severu White Plains, jen několik kilometrů od domu Lipinských. Sousedil přes silnici s pozemky uměleckého centra lokální vyšší školy. Joeovi se to klidné místo odjakživa líbilo. Se svým metodickým přístupem si tam už před třiceti lety koupil místo pro rodinný hrob. Teď na něj čekalo. Rypadlem čerstvě vykopaná tmavohnědá hlína byla navršená na dvě hromady po stranách hrobu. Bylo svěží podzimní ráno. Slunce svítilo nízko nad obzorem, a když smuteční hosté kráčeli po trávníku, pod nohama jim šustilo listí.

Frazier pozoroval shromáždění u hrobu dalekohledem z přístupové komunikace o půl kilometru dál. Měl svůj plán. Budou sledovat pohřební průvod až k domu Lipinských. Věděl, že tam budou držet vigilii; z operační místnosti v Groom Lake se napojili do počítače pohřební služby a zjistili si jak itinerář pohřbu, tak i místo, kam má limuzína odvézt pozůstalé. Počkají do večera, až budou Nancy a Will sami se synem. Pak vniknou dovnitř a zmocní se Willa za použití takových prostředků, jaké si situace vyžádá. Prohledají dům a zkusí najít, co přivezl z Cantwell Hall. Až budou mít Willa bezpečně uklizeného ve výšce dvanácti kilometrů, počkají na další instrukce z Pentagonu. Všichni jeho lidé se shodovali v názoru, že zaútočit dvě noci po sobě na stejný dům znamená dokonale využít momentu překvapení.

Zatímco kněz celebroval u hrobu, Frazier a jeho muži se krmili sendviči. Když Nancy hodila do hrobu na rakve svých rodičů hrst hlíny, dozorci zrovna popíjeli Mountain Dew.

Když obřad skončil, Frazier stále všechno sledoval dalekohledem. Kolem Willa a Nancy se seskupil hlouček truchlících, takže je Frazier na chvíli v té záplavě tmavomodrých a černých svrchníků ztratil z dohledu. Začal místo toho pozorovat jejich limuzínu, zaparkovanou stranou průvodu. Když uviděl, že do ní nastoupili muž a žena s dítětem v náručí, poručil svému řidiči vyrazit vpřed.

Pohřební průvod se pomalu vracel pěšky k domu Lipinských. Anthony Road byla slepá ulice a rostly tu stromy. Frazier tam neměl šanci nenápadně zastavit. Zaujal místo toho pozici na hlavní třídě, a zatímco se stmívalo, trpělivě čekal, až se hosté rozejdou.

Pohřební vůz služby Ballard-Durand, černý landau, přijel k soukromému terminálu na letišti Westchester County. Vystoupil řidič v černém obleku. Než otevřel dveře spolujezdce, ostražitě se rozhlédl. „Vzduch je čistý,“ oznámil.

Will vystoupil první a pomohl Nancy s Phillym. Popohnal je k terminálu a pak se vrátil ven. Podal řidiči několik bankovek a vytáhl z vozu zavazadla. „Nikdy jste tu nebyl, rozumíte?“

Řidič mlčky zasalutoval a odjel.

V hale si Will ihned všiml podsaditého chlapíka v kožené bundě s nakrátko ostříhanými šedivými vlasy. Sahal rukou do kapsy. Will opatrně sledoval jeho ruku. Když ji vytáhl, držel v ní vizitku. Vykročil k Willovi a podal mu ji.

Dane P. Bentley, Klub 2027

„Vy jste určitě Will. A vy Nancy. A kdopak je tenhleten mrňous?“

Dane si Nancy okamžitě získal svou upřímnou tváří, porostlou prošedivělým strništěm. „Ten se jmenuje Phillip.“

„Přijměte mou soustrast. Letadlo je natankované a připravené ke startu.“

* * *

Frazier čekal dlouho. Frekvence příjezdů a odjezdů aut od domu Lipinských slábla. Když večer pokročil, uviděl Lauru Piperovou a jejího muže odjíždět v taxíku. Když se setmělo, odvážil se projet po Anthony Road sem a tam, aby obhlédl situaci. Na příjezdové cestě u domu stálo jen Joeovo auto. Uvnitř se svítilo v přízemí i v patře. Rozhodl se, že počká ještě hodinu, pro případ, že by dorazil nějaký opožděný smuteční host.

V určený čas se objevil se svými muži na příjezdové cestě. Rozdělili se na dva dvoučlenné týmy. DeCorsa poslal dovnitř zadními dveřmi do suterénu a sám se vlomil dveřmi na terasu. Pistoli měl odjištěnou. S dlouhým tlumičem vypadala hrozivě. Cítil se dobře, v akci mu bylo vždycky líp než někde v kanceláři nad papíry. Byl připravený na násilí, dokonce se na to svým způsobem i těšil. Bude to radost, až narazí na Pipera, jak mává pistolí, a srazí toho parchanta úderem do spánku.

Na co ale připravený nebyl a co ho přimělo k hlasitým nadávkám, to byl dočista prázdný dům. Jenom na pohovce v obýváku ležela panenka Phillipovy velikosti. Tu tam nechala Laura Piperová.

(32)

Dane Bentley pilotoval dvacet let starý Beechcraft Baron 58, sportovní dvoumotorové letadlo s maximální rychlostí 370 kilometrů za hodinu a doletem skoro 2400 kilometrů. Jako pilot navštívil převážnou většinu letišť v USA a vždycky uvítal každou vhodnou záminku k tomu, aby se mohl pořádně proletět.

Když se na něj tedy obrátil starý kamarád Henry Spence se záležitostí ohledně Klubu 2027 a řekl, že mu zaplatí palivo, seděl už za chvíli za volantem svého mustangu, rok výroby 1965, a mířil k členitému pobřeží Massachusetts, do Beverly, kde měl na letišti pronajatý hangár. Cestou nahrál na záznamníky dva vzkazy – jeden své přítelkyni, se kterou žil, aby jí oznámil, že bude pár dnů pryč, a druhý mladé slečně, se kterou se scházel bokem. Dane byl mladý šedesátník.

Nyní se z letadla kochal pohledem na protáhlé jezero Winnipesauke, jehož hladina se třpytila ve slunci asi třicet kilometrů severně pod letadlem. Rozlehlá plocha jezera byla tečkovaná více než dvěma sty ostrovy, porostlými borovicemi. Dane měl sto chutí upozornit na tu vyhlídku i své pasažéry, ale pak své průvodcovské instinkty potlačil. Všichni tři seděli v kabině za ním v červených kožených sedačkách a tvrdě spali, opření tvářemi jeden o druhého. Dane se dal do hovoru s věží letiště v Laconii. Za několik minut už letěl nad jezerem a chystal se na přistání.

Jim Zeckendorf nechal Willovi na letišti jeden svůj vůz. Klíče čekaly v obálce u přepážky. Will naložil rodinu do auta a vyrazil směrem k Jimovu domu. Dane zůstal na letišti. Zkontroloval předpověď počasí, vyplnil letový plán a šel se na chvíli vyspat do odpočívárny pro piloty.

Alton Bay spolu s řadou dalších městeček tvořilo lem okolo jezera Winnipesauke. Z letiště to do něj bylo jen šestnáct kilometrů. Will tam před pár lety strávil víkend rybařením a popíjením. Mlhavě se pamatoval, že tam tehdy s sebou měl nějakou holku, ale zaboha si už nedokázal vybavit, která to byla. Byly to tenkrát časy, kdy se ženy míhaly jeho životem takovou rychlostí, že po každé náhodné známosti zbyla jen nezřetelná čmouha. Jediné, na co si Will vzpomínal s určitostí, bylo, že Zeckendorf, který tam byl ten víkend bez manželky, jevil o tu holku větší zájem než Will.

Zeckendorfovo letní sídlo odpovídalo postavení prvotřídního právníka z Bostonu. Dům, posazený na kamenitém hřbetu vysoko nad zčeřenou hladinou zátoky Alton Bay, měl přes pět set metrů čtverečních. Nancy byla po cestě příliš unavená a otupělá na to, aby dokázala ocenit otevřený, klenutý obývací pokoj v rustikálním stylu nebo žulovou pracovní plochu v kuchyni. Kdyby se sem dostala za jiných okolností, určitě by poletovala z místnosti do místnosti jako včelička v jetelovém poli, ale teď jí byla všechna ta nádhera úplně lhostejná.

Stmívalo se. Okny obrácenými k jezeru bylo vidět, jak se venku ve větru naklánějí kmeny bříz a borovic. Šedočerná hladina jezera připomínala moře. Vlny pravidelně narážely do kamenných vlnolamů. Nancy šla do hlavní ložnice, aby přebalila chlapce a převlékla se ze smutečních šatů.

Will rychle prošel a zkontroloval celý dům. Zeckova žena sem zajela z Bostonu a připravila pro ně zásobu jídla. Lednička i spíž byly plné, nechyběla ani dětská výživa a pleny. Čisté ručníky byly připravené, termostaty byly nastavené. V ložnici dokonce čekala zbrusu nová přenosná dětská postýlka a v kuchyni dětská židlička s ještě připevněnou cenovkou. Zeckendorfovi se o hosty uměli postarat.

Will vyndal z pouzdra Nancyinu služební pistoli. Zkontroloval pojistku a potom nechal zbraň výmluvně ležet na jejím nočním stolku vedle mobilu.

Dítě bylo umyté a zapudrované, Nancy se vrátila v pohodlném tričku a džínách. Will vzal hocha do náruče a koukal se z okna, zatímco Nancy kmitala po kuchyni. Vyměňovali si banální rodinné fráze. Předstírali na chvíli, jako kdyby se v posledních dvou dnech nic zvláštního nepřihodilo. Oběma vyhovovalo dát si pauzu. Will počkal, až bude mít Nancy pro dítě hotové jídlo, a pak kroutícího se Phillipa umístil do dětské židličky.

Potom ji nadlouho objal a uvolnil své sevření jen proto, aby jí setřel z rudých tváří dva proudy slz, každým palcem jeden.

„Budu ti v jednom kuse volat,“ řekl.

„To rozhodně musíš. Jsem tvůj parťák, nezapomeň.“

„Já vím. Jako za starých časů. Máme případ.“

„Je to dobrý plán. Mělo by to vyjít,“ řekla důrazně.

„Budeš v pohodě?“ zeptal se.

„Ano i ne.“ Vtom její maska jistoty spadla. „Mám strach.“

„Tady tě nenajdou.“

„Nemám strach o sebe, ale o tebe.“

„Já se o sebe umím postarat.“

Pevně ho objala. „Dřív jsi to uměl. Teď jsi důchodce.“

Pokrčil rameny. „Někdo je mladej, někdo zas má zkušenosti. To si nevybereš.“

Políbila ho na rty a potom ho něžně odstrčila. „Vybrala jsem si tebe.“

Když Dane zdvihl letadlo nad zem, slunce už zapadalo. Přeletěl jezero a potom elegantně zatočil na západ. Nabral správný kurz a vystoupal na letovou hladinu pět a půl kilometru, pak se otočil k Willovi, nepohodlně vklíněnému v sedadle druhého pilota, a začal mu něco obšírně vykládat. Už si dlouho pořádně s nikým nepopovídal a na mlčení nebyl stavěný. Dane Bentley byl výřečný a družný a po následujících osmnáct hodin měl ve Willovi trpělivého posluchače.

První zastávku měli naplánovanou v Clevelandu, po nějakých tisíci kilometrech letu. Dorazili tam po čtyřech a půl hodinách. Natankovali, protáhli si nohy, odskočili si a koupili si v automatu občerstvení. Will už tou dobou věděl o svém pilotovi kdeco.

Když se Dane na škole rozhodl, že půjde do armády, rozumělo se samo sebou, že se dá k válečnému námořnictvu. Vyrostl u vody, v Gloucesteru v Massachusetts. Měli tam v nájmu rybářskou firmu a jeho táta i dědeček byli vysloužilí námořníci. V době, kdy se většina jeho spolužáků děsila, že je povolají do Vietnamu, se Dane sám od sebe přihlásil jako nadšený dobrovolník. Těšil se, až bude moct v Tonkinském zálivu využít nahromaděnou energii a odstřelit nějakého oficíra.

Než se do Vietnamu vrátil, vstoupil k námořní zpravodajské službě a prodělal výcvik pro tajné operace a komunikace. Pak se tam ještě vypravil dvakrát; jezdil člunem sem a tam po Mekongu a zjišťoval pozice Vietkongu. Když válka skončila, přesvědčili ho, aby zůstal u námořních zpravodajců v Marylandu. Dostal místo poddůstojníka ve středisku pro námořní operace.

Byl přitažlivý pro ženy, takže do předměstské vojenské komunity, sestávající z ženatých vojáků a jejich rodin, moc nezapadal. Nějaký čas si v duchu pohrával se dvěma možnostmi: buď se zapíše na vojenskou akademii, aby dostal pořádné frčky, anebo to zabalí a vrátí se k rodinné firmě. Nevěděl tehdy, že středisko pro námořní operace slouží jako hlavní náborové centrum pro Oblast 51. Více než polovina dozorců v Groom Lake strávila nějakou část své pracovní kariéry v Marylandu.

Dane se nechal svést k práci v Oblasti 51 stejně jako každý jiný: zlákala ho představa záhadné, supertajné námořní základny uprostřed nevadské pouště. Když prošel závěrečnými bezpečnostními prověrkami a dozvěděl se, jaké je poslání základny, řekl si, že je to ta nejúžasnější věc, o jaké kdy slyšel. Byl to muž činu, nepotrpěl si na dlouhé filozofování. Nehrozilo, že by někdy v životě trávil čas sebestřednými meditacemi nebo dumáním nad tajemstvím všehomíra. Měl tu všemožné pracovní výhody a mohl si užívat Las Vegas. Nic víc ke štěstí nepotřeboval. Věděl, že si vybral správně.

Willa vystrašilo, když zjistil, že se chystá překazit dozorcům plány za pomoci chlapíka, který u nich sám dřív pracoval. Napřed mu to bylo podezřelé, ale nezbývalo mu než spolehnout se na svou schopnost odhadovat lidi. Dane vypadal upřímně a bezelstně. Will se rozhodl, že je neškodný. A i kdyby nebyl, co mu zbývá? Má snad vyskočit z letadla?

Dane mu umožnil nahlédnout do psychiky dozorců. Pracoval u nich už třicet let a za tu dobu prošel snad všemi pozicemi. Obsluhoval detektory kovu a skenery při rutinních prohlídkách, účastnil se operací proti zaměstnancům podezřelým z neoprávněného získávání dat úmrtí svých příbuzných a přátel nebo z jiných manipulací s utajenými údaji. Dozorci byli stále vedení k tomu, aby si zachovávali odstup a nezapojovali emoce. K ostatním zaměstnancům přistupovali v podstatě stejným způsobem jako dozorci k vězňům.

Ale Dane byl na tohle příliš přátelsky založený. Nedařilo se mu proto vystoupat po služebním žebříčku na vedoucí post. V každoročním hodnocení měl pokaždé uvedeno, že musí zachovávat větší rezervovanost a nesmí se s ostatními bratříčkovat. S Henrym Spencem se poprvé setkal mimopracovně. Náhodou se seznámili u benzinové pumpy a šli pak spolu pít do kasina Sands.

Dane věděl o Spencovi všechno. Dozorci o něm říkali, že je to opravdová třída, chlapík ze CIA s fenomenálním mozkem. Tihle dva muži byli naprosté protiklady: jeden zosobňoval intelekt a druhý zase svaly. Jejich rozdíly je ale magicky přitahovaly. Spence byl absolvent Princetonu, chodil do sportovního klubu a měl nóbl manželku. Dane byl pivař z Massachusetts, rád poslouchal metal a balil holky.

Oba ale sdíleli vášeň pro létání. Spence měl přepychovou cessnu, Dane si najímal levné mašiny. Když se spřátelili, mohl Dane volně používat Spencovo letadlo a za to mu byl nadosmrti vděčný.

Dane Willovi řekl, že je ve výslužbě teprve rok. V šedesáti musel skončit. Byt v Las Vegas si pořád držel, chtěl tam trávit zimy. Zdědil bungalow v Massachusetts a léto plánoval strávit vždycky u vody. Beechcraft se mu podařilo koupit velice levně. Po prvním roce života ve výslužbě měl pocit, že všechno funguje, jak má. Byl opravdu šťastný. Spence mu zanedlouho nabídl privilegium – jako jediný vysloužilý dozorce mohl vstoupit do Klubu 2027. Ostatní členy klubu tehdy ten nápad vyděsil a dodnes si na to nedokázali zvyknout.

Půl Willova výhledu z letadla teď tvořila mrkající světla Clevelandu. Druhá půlka byla temná, tam se rozkládalo jezero Erie.

„Malcolma Fraziera určitě znáte, co?“ zeptal se.

„No jasně, ten mi šéfoval! Hned jak první den vylezl z výtahu, bylo všem jasný, že z tohohle bažanta jednou bude velký šéf. Je to bezohlednej hajzl. Prodal by i vlastní matku. Toho se bál každej. Dělali jsme si svoje a on nás hlídal. Vyhodil by člověka třeba za ukradenou sponku na papír. Udělal by pro kariéru cokoliv. Víte, na čem si udělal jméno? Nějakej analytik, co dělal v oddělení USA, propašoval ven moták – papír se seznamem dat úmrtí. Schoval si to do pusy, k dásni, jako žvanec tabáku. Nikdo neví, co s tím vůbec chtěl dělat. Byli to samí obyvatelé Las Vegas, co měli zanedlouho umřít. No a ten maník se opil a někomu v laboratoři to vykecal. Jinak by na to snad ani nepřišli. Frazier ho sejmul ostřelovačskou puškou na kilometr. Zrovna když si objednával z auta hamburger. Třeba to byl takový předchůdce Marka Shackletona.“

„Co vy víte o Markovi Shackletonovi?“

„Hodně.“

„A co víte o mně?“

„Taky hodně. Akorát nevím, co to poslední dobou vyvádíte. Až příště zastavíme na tankování, rád bych si to nechal vysvětlit.“

Z letiště Will rychle zavolal Nancy. Řekli si, že jsou oba v pořádku. Philly spal. Poradil jí, ať jde taky spát. Nic víc nebylo potřeba rozebírat.

Když byli znova připraveni ke startu, Dane s pohárkem černé kávy v jedné ruce a baterkou v druhé obhlédl a zkontroloval letadlo. Když odstartovali, prohlásil vesele: „Příští zastávka Omaha!“

Will měl chuť spát.

Dane měl chuť povídat.

(33)

O sto šedesát kilometrů dál na jih je v dvojnásobné výšce míjel téměř trojnásobnou rychlostí learjet s Malcolmem Frazierem, mířící stejným směrem.

Frazier se cítil jako boxovací pytel. Když se ministr Lester dozvěděl, že Piper znovu vyklouzl ze smyčky, bylo to jako druhý výbuch Vesuvu. Frazier mu okamžitě nabídl rezignaci a na pár hodin to vypadalo, že ji Lester buďto přijme, nebo ho rovnou vyhodí.

Pak si ale Lester uvědomil, kolikátého je, a změnil názor. Do události Caracas zbývalo dvacet dnů. Kdyby teď – necelé tři týdny před operací Pomocná ruka – nechal Fraziera vyměnit, způsobilo by to poprask v celém systému zpravodajské služby. Z hypotetické hrozby pro bezpečnost Oblasti 51 by automaticky udělal skutečný problém. Čekalo by ho hlášení ministrovi obrany a ten by ho nejspíš dokopal do Oválné pracovny, aby si to schytal přímo od prezidenta.

Stále ještě nevěděli, co vlastně Piper v Anglii objevil. Nevěděli, co plánuje Spence udělat s tou knihou o roce 1527. Ani nevěděli, jestli se někdo nechystá prozradit tajemství Groom Lake. Ve střednědobém horizontu bylo třeba se Fraziera zbavit. Ale v krátkodobém výhledu bylo lepší nechat si ho, než za něj narychlo hledat náhradu. Takže Lester zaťal zuby a udělal pro dobro věci nepříjemné rozhodnutí.

Frazier si mezitím začal zvykat na myšlenku, že dostane padáka. Když mu Lester zavolal s tím, že si to rozmyslel, zavalila ho paleta všemožných pocitů. V jistém ohledu by se mu ulevilo, kdyby mohl nechat všechny ty kraviny být a odkráčet ze scény, položit služební BlackBerry na stůl a naposled vyjet výtahem na povrch. Ať si s tím poradí, jak umějí. Ale na druhou stranu by ho v hloubi duše žralo, kdyby odešel jako poražený. Má se snad na závěr své kariéry nechat přechcat nějakým Piperem? To teda ne!

Zdálo se, že je Piper pořád o krok nebo o dva před nimi. To Frazierovi ničilo sebevědomí. No dobře, není to jen tak obyčejný maník, vždyť dřív pracoval jako agent u FBI, ale i tak! Stál proti nim sám, k dispozici omezené zdroje, zatímco Frazier na něj poštval celou svou mašinerii. Podle těch dat úmrtí, která si nosil v kapse, si sice mohl být jistý, že to už brzy skončí, ale nevěděl jak.

Lester mu poskytl poslední šanci dát věci do pořádku. Kdykoliv se Frazierovi nějaká akce zvrtla a plán nevycházel, vždycky se spolehl na jedinou věc – na svůj intelekt. A zatím se mu to vždycky vyplatilo. Na šéfa bezpečnosti se vypracoval díky kombinaci pracovitosti a inteligence. Většina dozorců byli týpci, kterým by slušelo místo u vojenské policie: uměli poslouchat a dělali to, co naplánovali jiní. Zato on byl něco lepšího. Podle vlastního názoru by zvládal i práci vrcholného analytika jako Spence nebo Kenyon, kdyby ho bavilo sedět za stolem a hrabat se v papírech.

Takže teď se soustředil na úspěch akce a na svoje instinkty. Napadlo ho nechat lidi z operačního střediska prověřit pevné linky i mobilní čísla všech známých členů Klubu 2027 a všech bývalých zaměstnanců, kteří mohli mít cokoli společného s Henrym Spencem. Domýšlel se, že Spence a Piper jsou spolu ve spojení přes předplacené mobily, ale byla tu chabá naděje, že třeba zavolali někomu dalšímu.

Objem zkoumaných dat byl tak velký, že trvalo skoro celý den, než zachytili záznam klíčového hovoru. Frazier se mezitím potloukal po White Plains a snažil se vymyslet, co dál. Vtom obdržel audiozáznam označený jako soubor s nejvyšší naléhavostí. Přehrál si ho na BlackBerry.

Dane, tady Henry Spence. Měl bys minutku?

Pro tebe třeba dvě. Voláš z novýho čísla, nevěděl jsem, že jsi to ty. Jak se máš?

Ještě žiju. Pár dnů ještě mám! Tohle je takovej ten předplacenej mobil. Doufám, že je to takhle bezpečný, ale vezmu to stručně.

Dobře.

Pamatuješ se na tu věc se Shackletonem?

No jasně.

Will Piper mi teď pomáhá s tou záležitostí 2027. Letěl kvůli mně do Anglie. Našel to.

Co jako?

Odpovědi. Máme všechno.

Tak povídej!

On ti to poví sám. Potřebuju, abys natankoval Beechcraft. Já ti to zaplatím. Někam ho odvezeš. Honí ho Frazierovi lidi.

Kam poletíme?

Čekej na něho zítra ve dvě na terminálu letiště ve Westchesteru. Podrobnosti ti poví až on. Ale vezmi si s sebou kartáček na zuby. Jdeš do toho?

Že váháš.

Frazier měl teď nový cíl pro svůj vztek. Takže Dane Bentley, bývalý dozorce, jeden z jeho vlastních lidí! Takováhle zrada! Tenhle chlapík byl zvláštní. Svým způsobem ho měl rád a zároveň se mu na něm vždycky něco nezdálo. Byl tak přátelský, že bylo těžké si vůči němu zachovat odstup, ale Frazierovi bylo podezřelé, jak důvěrně se stýká se zaměstnanci. Nikdy ho nedokázal při ničem přistihnout, ale kvůli tomu stínu podezření ho nepouštěl mezi své oblíbence.

Okamžitě si nechal zjistit Bentleyho datum úmrtí. Nepotěšilo ho.

Operační centrum rychle našlo ve federální letecké databázi registraci Bentleyho letadla a za chvíli měli jeho letový plán: White Plains, Laconia v New Hampshiru, Cleveland v Ohiu, Omaha v Nebrasce, Grand Junction v Coloradu, Burbank v Kalifornii. Teď taky znali číslo Spencova předplaceného mobilu. To bude rozhodně užitečné.

„Los Angeles,“ zavrčel Frazier, když se to dozvěděl. „Vrací se na místo činu.“

„Asi si letí pro tu paměťovou kartu, co?“ zeptal se DeCorso.

Frazier přikývl. „Takže vzhůru do Los Angeles.“

Willa udivovalo, že Dave dokáže překypovat energií i takhle pozdě v noci. Počasí jim přálo, v jejich letové trase bylo čisté nebe a Dave mohl soustředit většinu pozornosti na Willovo vyprávění. Ujistil ho, že si Spence přál, aby mu Will všechno řekl.

Willovi se už únavou motal jazyk, ale stejně mu celou tu historii vylíčil. Dave moc nebyl na kulturu ani na historii, ale souvislost se Shakespearem ho upoutala a historku s Nostradamem považoval za fascinující. O Janu Kalvínovi v životě neslyšel, ale za tuhle neznalost se rozhodně nestyděl. Napjatě naslouchal příběhu o mniších písařích a o jejich hromadné sebevraždě, ale k odhalení Finis dierum zaujal věcné stanovisko.

„Neřekl bych, že by měl svět jenom tak skončit. Na takovéhle historky je spíš Spence. No co, stejně už tady nebudu, abych to zjistil.“

Will na něj úkosem vzhlédl.

„No jo, fixloval jsem. Nechal jsem Spence, aby se na mě podíval, než šel do výslužby. Balím to v roce 2025 – předčasně, ve věku čtyřiasedmdesáti let. Musím toho ještě do té doby hodně stihnout. Co vy? Vy jste za horizontem, žejo?“

„To o mně víte vážně úplně všechno?“

„Heleďte, Klub 2027 není jen tak nějaká parta důchodců, kteří se scházejí, aby zabili čas! Po vašem případu Posledních dnů jsme měli o čem přemýšlet.“ Z rozkladů ho na okamžik vyrušilo štěbetání ve sluchátkách. „To s tou holkou a jejím dědečkem mě mrzí. Vypadá to, že jste se s ní sblížil.“ Řekl to dostatečně významně. Pokud šlo o ženské, byl Dane s Willem na stejné vlně.

„To je to tak vidět?“

„Jasně.“

„Nemám být na co hrdý.“

„Heleďte, chlap je zkrátka chlap. To je moje heslo.“ Ohlásil svou letovou výšku řízení letového provozu a pak řekl Willovi: „Chtěl bych vám poděkovat.“

„Za co?“

„Že pomáháte Henrymu. Pozítří mu to jede. Díky vám to tady zabalí s plnou parádou, v akci, místo aby někde dřepěl a čuměl na hodinky. Pokud jde o mne, chtěl bych to zabalit, až si to budu rozdávat s nějakou modelkou.“

Will ho beze slova poplácal po rameni. Dane je správnej chlap, řekl si. „Rozumím.“ Chvíli nad tím uvažoval, zatímco Dane řídil letadlo nad temnou plání. Pokud jde o něj, určitě by chtěl v té chvíli být s Nancy.

Dane očividně neměl rád ticho. Hned se zase dal do vykládání. „Teďka vám řeknu něco, co je totálně tajný, jasný?“

„Dobře. A proč mi to teda chcete vykládat?“

„Protože už mě kvůli tomu svrbí jazyk. Nejspíš vím, proč dělají všechno možný, aby vás dostali. Prozradil jste mi dneska spoustu tajností, tak k vám chci být taky upřímnej. Stejně už jsme v tom oba až po uši.“

„Tak ven s tím. Poslouchám.“

„Asi tak za tři týdny se chystá něco fakt velkýho. Bude to v Caracasu ve Venezuele. Vědí o tom už dávno, ale asi tak před dvěma roky přišla CIA s plánem akce, jak tu situaci využít. Někdy tak v době, kdy jsem odešel z Groom Lake, jim to posvětili.“

„A co se má stát?“

„Největší zemětřesení, jaký Latinská Amerika kdy zažila. Caracas to schytá natvrdo. Za jedinej den přes dvě stě tisíc mrtvejch. Nebo teda aspoň analytici říkají, že to bude zemětřesení. Nic jinýho neodpovídá tomu pravděpodobnostnímu profilu.“

Will zakroutil hlavou. „Taková spousta lidí.“

„Asi vám nemusím vysvětlovat, že ve Venezuele jsou dvě věci, na který dává strejček Sam pozor: nafta a komunisti. Využijeme přírodní katastrofu a zamícháme se do toho.“

„Převrat?“

„V podstatě jo. Co jsem slyšel, tak to má začít jako humanitární akce. Jakmile se trochu usadí prach, hned budeme mít připravený hromady stanů, lůžek, jídla a zdravotnických potřeb, jen je tam začít hrnout. Čekají, že tam zavládne totální chaos. Vláda ztratí přehled. Prezident sice přežije, ale spousta lidí kolem něj bude po smrti. Opoziční strany budou chtít vystartovat. Lidi z Kolumbie a Guayany zaberou sporný hraniční oblasti, to udělá taky svoje. Plánujeme, že vojenský jednotky USA, Anglie a Francie budou připravený nastoupit, aby udržely mír. Jejich prezident poletí jako namydlenej. Nastoupí tam někdo, kdo nám půjde na ruku. Vrátí se tam americký a evropský těžařský společnosti. Takhle to mají naplánovaný, alespoň já bych to tak nějak viděl.“

Willovo tiché zahvízdnutí utonulo v hlubokém hučení leteckých motorů. Všechno to do sebe zapadá. Proto jim tak hrozně záleží na té chybějící knize. Proto si chladně spočítali, že je potřeba zabít Cantwellovy a jeho tchána a tchyni. Proto jsou rozhodnutí za každou cenu Willa dostat, aby jim nemohl překážet. Fraziera a jeho nadřízené hnalo vpřed zuřivé odhodlání udržet v tajnosti plán na svržení nepřátelského režimu v zemi, která má naftu. K naplánování té akce využili předpovědi z knihovny v Oblasti 51. A to se nesmí za žádnou cenu prozradit. Will teď věděl s jistotou jedinou věc: že se ho veškerá vládní moc bude snažit rozdrtit na prach.

Když začal Dane klesat k pláním Nebrasky, padl na Willa náhle pocit nicotnosti. Tohle dvoumotorové letadlo bylo pouhým zrníčkem na ohromném nočním nebi a on byl jen osamělý muž, který kráčí do bitvy s nezměrnou mašinerií.

(34)

Den nato doletěli do cíle. V poledním kalifornském smogu bylo sluneční světlo zbarvené do špinavě žluté. Will celý poslední úsek letu prospal. Když se probudil, spatřil do dálky se rozprostírající Los Angeles. V mlze město vypadalo jako sen.

„Konečná,“ poznamenal Dane, když si všiml, že sebou Will zavrtěl.

„Nechápu, jak dokážete neusnout.“

„Co vy víte, třeba jsme letěli na autopilota!“ a pak dodal: „To měl být vtip. Ve skutečnosti jsem se rádiem bavil se všemi ženskými, co jsem mohl chytit. Je to jako jezdit s tirákem, akorát ve vzduchu.“

Když Will vystoupil na přistávací dráhu malého letiště, začal se protahovat na slunci jako ospalý leguán. Čekal, než Dane zaroluje z plochy. Foukal svěží větřík, mohlo být tak kolem pětadvaceti stupňů. Cítil teplý vzduch na kůži a dělalo mu to dobře, působilo to jako hřejivý balzám. Ozval se Nancy. Sice stále ještě truchlila, ale jinak vše v pořádku. Brzy ráno si vyšla s Phillym do přístaviště, posadila se na kamenný vlnolam a kolébala ho, až za zvuku vln usnul.

Plán byl prostý. Dane vypůjčí auto. Kdyby Will použil svou kreditní kartu, vystopovali by ho. Pak si Will vyřídí svoje a Dane si mezitím dá šlofíka v motelu. Odpoledne se sejdou na letišti a zaletí do Las Vegas, kde se sejdou se Spencem a Kenyonem. Alespoň tak to podle plánu mělo být.

Will zamával Danovi a vyjel z parkoviště půjčovny. Mířil na jih, do centra Los Angeles, na náměstí Pershing Square.

Frazier ho viděl.

Neponechával nic náhodě. Pro jistotu povolal z Groom Lake posily, aby do operace mohl zapojit tři skupiny po třech mužích. Jeden tým vedl DeCorso, ti sledovali Willovo půjčené auto. Frazierovo auto je zálohovalo. Třetí tým vedl agent Sullivan. Jeho lidé zůstali s Danem.

Jakmile vyjel, vyštěkl Frazier do mikrofonu povel: „Sullie, sleduj toho pilota a všechno mi hlas. A až se to bude hodit, nakopej mu koule – za mě.“

Polední provoz nebyl hustý, takže to Will zvládl do centra za necelou půlhodinku. Zastavil na parkovišti naproti městské knihovně, bílé budově ve stylu art deco. Se suverenitou Newyorčana přešel Pátou ulici na červenou.

Tuhle knihovnu navštívil naposledy před patnácti měsíci, ale připadal si, jako kdyby to bylo včera. Dobře si pamatoval pachuť strachu, kterou tehdy cítil v ústech. Měl právě za sebou třicetivteřinové peklo, přestřelku v bungalovu hotelu Beverly Hills. Nechal tam za sebou na luxusním pastelově zbarveném koberci čtyři krvácející dozorce. Shackleton tam zůstal s dírou v hlavě, do které by se vešla korková zátka. Byl mu vidět mozek. Will svíral v dlani paměťovou kartu s kopií databáze, kterou Shackleton ukradl. Byly tam údaje o narozeních a úmrtích všech lidí v USA až k horizontu. Tahle paměťová karta byla jeho životní pojištění, jeho záchranné lano. Potřeboval najít místo, kam ji bezpečně schovat. Co by bylo vhodnější než knihovna?

Will teď vyšel po schodech a otevřel vstupní dveře. Netušil, že má v patách dva mladé dozorce. DeCorsa držel Frazier stranou. Svěřil mu ponižující úlohu řidiče. Chtěl, aby sledování měli na starost mladí dozorci, a věděl, že DeCorso to má dnes spočítané. Nevěděl, jak se to stane, nevěděl, kdy přesně se to stane. Ale nechtěl riskovat žádné komplikace.

Will rychlým krokem minul přepážku informací ve vestibulu a výtah. Dal se po schodišti dolů do třetího suterénu. V nepříjemně ostrém fluorescenčním světle se zanořil mezi regály. Mířil k jedné konkrétní polici v centru místnosti. Dozorci skvěle odhadli svůj odstup. Drželi se za ním nenápadně, ale měli ho pravidelně v dohledu. Rozdělili se a pročesávali regály. Přálo jim štěstí, protože v místnosti byl tucet dalších návštěvníků a mohli se mezi nimi dobře ztratit.

Will nalezl místo, které si tak dobře pamatoval. Zmateně se zastavil. Když tu byl posledně, celý ten regál byl plný odrbaných starých svazků. Byla tam naskládaná kompletní sbírka vyhlášek správního okresu Los Angeles za sedmdesát let. Vybral si tyhle vyhlášky za úkryt, protože vypadaly tak opuštěné a nedotčené.

Svazek z roku 1947, do kterého tehdy ukryl paměťovou kartu, na polici nestál.

Nebylo tam vůbec nic!

Zmateně chodil mezi regály a marně hledal. Potichu klel. Začal pobíhat sem tam. Byl čím dál nervóznější.

U jedné stěny našel pultík s telefonem pro informace. Will zvedl sluchátko a počkal, až se ohlásí knihovník. „Prosím vás, jsem ve třetím suterénu a hledám vyhlášky správního okresu Los Angeles. Předtím tu byly.“ Jeden z dvojice dozorců stál poblíž, schovaný za regálem, a pozorně poslouchal. „Počkám,“ řekl Will. Po chvíli znovu promluvil. „To si ze mě děláte srandu, ne? Ne, to teda nemůžu počkat šest týdnů! Můžete mi dát adresu, abych si to tam s nimi zašel probrat? Co vám to udělá, když mi dáte jejich adresu? Tak dík. Díky za ochotu.“ Zavěsil. Kroutil otráveně hlavou a vydal se po schodech nahoru.

Frazier obdržel hlášení šeptem: „Hledal svazek vyhlášek správního okresu Los Angeles. Z nějakého důvodu už ty vyhlášky v knihovně nejsou. Dostal nějakou adresu. Asi tam pojede.“

Will doběhl k autu, vytáhl mapu a začal v ní hledat. Ulice East Olympic Boulevard byla jen asi pět kilometrů daleko. Ulevilo se mu, že se nebude muset trmácet bůhvíkam. Vyjel z parkoviště a vydal se po Páté ulici směrem na Alamedu. Během deseti minut přejel řeku Los Angeles, sevřenou betonovými nábřežími, a projížděl ponurou průmyslovou čtvrtí mezi přízemními skladišti. Frazier a DeCorso se drželi v bezpečné vzdálenosti za ním.

Našel středisko Olympic Industrial a zastavil na parkovacím místě pro zákazníky. Neměl z toho dobrý pocit. Knihovna v rámci nějakého programu pro vyhledávání na internetu posílala knížky na digitalizaci a jako na potvoru museli poslat pryč i ty vyhlášky. On aby teď takhle lítal.

Když Will zmizel v jedné vstupní hale, Fraziera zalila panika. Chtěl mít situaci zcela pod kontrolou a teď Willa nemohl ani sledovat, ani odposlouchávat. Na druhé straně parkoviště uviděl velkou poštovní dodávku. Rychle přemýšlel. Měl s sebou dva mladé dozorce. Dal jim úkol nejpozději do minuty proniknout do té budovy. Mladíci nadšeně vystartovali z auta.

Vstupní hala byla fádní a pustá. Za dlouhým pultem seděla osamělá a znuděná recepční. Na stěnách viselo pár plaket, oslavujících firemní úspěchy, ale to bylo tak všechno. Will trpělivě čekal, až dívka skončí telefonní hovor, a potom se pustil do květnatého líčení, proč se nutně potřebuje dostat k jednomu ze svazků, které mají zrovna na skenování. Poslouchala ho s prázdným výrazem v očích, až si začal říkat, jestli vůbec rozumí anglicky. Nakonec řekla: „Tohle je skladiště a podnik pro skenování dokumentů. Tady knížky nepůjčujeme.“

Zkusil to znovu a polehoučku se ji snažil naklonit do vstřícnější nálady. Ze jmenovky na pultu věděl, že se jmenuje Karen. Využíval to jméno tak často, jak jen mohl, vyslovoval je tím nejhedvábnějším hlasem, ale ať se snažil, jak se snažil, zkrátka na něj nebrala.

Do dveří vstoupil pošťák v hnědé košili a v kraťasech, které mu byly očividně hodně těsné. Will si všiml, že je to vysportovaný typ, asi vzpěrač, ale nic víc ho při tom pohledu nenapadlo. Mladík zůstal stát zdvořile opodál a čekal. Venku v poštovní dodávce ležel mezi balíčky chlapík, kterému by ta uniforma seděla rozhodně lépe. Byl v bezvědomí po elektrickém šoku do krku.

Will už vyloženě žebral. „Podívejte se, já se sem ženu celou cestu z New Yorku jenom kvůli tomuhle svazku. Já vám rozumím, že takovéhle věci normálně neděláte, ale byl bych vám hrozně zavázaný“

Ledově na něj zírala.

Vytáhl peněženku. „Já vám tu námahu vynahradím, co vy na to?“

„Už jsem vám řekla, že tady knížky nepůjčujeme. Nevím, co vám na tom není jasné.“ Sjela pohledem z Willa na pošťáka. „Potřebujete něco?“

„Ano,“ řekl mladík. „Mám tu balíček pro číslo 2555 na East Olympic. Je to tady? V tomhle obvodě normálně nerozvážím.“

„Tady jste v čísle 2559,“ ukázala prstem. „To musíte támhle.“

Mezitím vešel nějaký zaměstnanec. Mávl rukou na recepční a přitiskl bílou bezpečnostní kartu, připevněnou na navíjecí šňůrce, na černý snímač. Dveře cvakly a otevřely se. Pošťák před odchodem ještě chvíli okouněl. Vtom si Will všiml, že má recepční u počítače položenou podobnou bezpečností kartu s označením „oprávněný návštěvník“. Dívka k němu vzhlédla a v očích měla němou a vzteklou otázku, co tam pořád ještě pohledává.

„Chci mluvit s ředitelem, rozumíte?“ zaútočil Will. Po dobrém to nezabralo, tak holt změní přístup. „Nehnu se odsud, dokud to s ním neproberu. Nebo s ředitelkou, nebo kdo vám to tu vede. Je vám to jasný, Karen?“ A tentokrát vyslovil její jméno jako nadávku.

Nervózně se podvolila jeho požadavku. Zvedla telefon a požádala nějakého Marvina, aby přišel na recepci. Will nehnutě stál a čekal s pažemi zkříženými na prsou tak pevně, že si připadal jako ve svěrací kazajce.

Uvnitř poštovní dodávky se Frazierův podřízený znovu převlékl do vlastních šatů a ověřil si, že jeho oběť pořád ještě dýchá. Pak podal vysílačkou zprávu šéfovi.

Vedoucí skenovacího zařízení byl křehký človíček v brýlích, ale Karen se očividně ulevilo, když dorazil. Zjevně spoléhala na to, že ji ochrání před tím neodbytným hromotlukem, který se nechce hnout z recepce. Vstala a chvíli vedoucímu něco špitala. Will využil nestřeženého okamžiku a rychle se naklonil přes pult. Popadl bezpečnostní kartu a ukryl ji v dlani. Recepční ani její vedoucí si ničeho nevšimli.

Marvin si nechal zopakovat Willovy naléhavé prosby, ale byl neoblomný. Tohle zařízení je neveřejné. Nemají žádné procedury, které by jim umožňovaly vyhovět jeho žádosti. Nejsou zplnomocněni hledat jednotlivé svazky. Nakonec sarkasticky dodal, jestli by nebylo třeba jednodušší zajít do nějaké jiné knihovny – ten jejich výtisk vyhlášek z roku 1947 asi nebude jediný dochovaný exemplář.

Willovi už došla munice a situace se začínala vyhrocovat do stavu, kdy buďto odejde dobrovolně, nebo na něj zavolají policii. Nakonec tedy otráveně opustil recepci. V kapse měl bezpečnostní kartu. Zvenku byl u vchodu stejný černý snímač jako u recepce. Teď už se dovnitř dostane.

Frazier dalekohledem sledoval, jak se Will vrací k autu s prázdnýma rukama. Když vyjel z parkoviště, sledoval ho a v duchu uvažoval, kam asi jedou teď.

Will neměl nic konkrétního v plánu, jen potřeboval zabít čas. Když ho ta myšlenka napadla, zdála se mu dobrá. Parádně do všeho zapadala a měla svůj symetrický půvab. Když zastavil na červené, nahlédl na chvíli do mapy. Vypadalo to tak na hodinku cesty, ale k tomu skenovacímu podniku se beztoho může vrátit až navečer. A to ještě musí doufat, že tam nefungují na dvě směny a nedrží si nočního hlídače. Dana nechá prozatím spát. Později odpoledne se mu ozve a dá mu vědět, že se opozdí.

Will najel na dálnici 710 a s Frazierem v nenápadném závěsu směřoval pomalu na jih. Provoz byl hustý, auta jen popojížděla. Využil dopravní zácpy, zavolal Nancy a vypovídal se jí z problémů. Její hlas zněl už líp, jistěji, a tak se i on cítil hned líp a jistěji. Její odvaha pobízela i jeho.

Když přejel křižovatku s dálnicí 405 a ze 710 se stala Long Beach Freeway, začalo Frazierovi svítat, kam to vlastně jedou. Ohlásil všem rádiem: „To je neuvěřitelný. Jede na Long Beach. Hádejte, pánové: kdo je na Long Beach?“

(35)

Léčebna dlouhodobě nemocných na Long Beach se u vchodu chabě pokoušela předstírat pohostinnost několika hliněnými květináči s barevnými petúniemi. Jinak ale bylo na té nízké stavbě z bílých cihel dobře vidět, že slouží jako praktické úložiště pro beznadějné případy. Dovnitř se člověk dostat mohl, ale ven už ne.

I v recepci to bylo cítit nemocí a dezinfekcí. Will zjistil, že Shackleton leží ve východním křídle. Vydal se tam obílenými, omšelými chodbami. Cestou míjel zaměstnance i návštěvníky. Všichni se tu pohybovali pomalu. Nebylo proč a kam spěchat. Nikdo tu nevypadal šťastně. Oceán, plný života a neklidu, byl odsud jen půl kilometru daleko, ale tady se člověku zdálo, jako by se ocitl v jiném vesmíru.

Frazier seděl v autě před léčebnou a váhal, co teď. Má někoho poslat dovnitř? Co když se tím prozradí? Co má Piper vůbec za lubem? Je možné, že k získání té databáze nějak potřebuje Shackletona? To by přece nedávalo žádný smysl. Frazier tehdy Pipera osobně vyslýchal a pamatoval si dobře, že až po střelbě v hotelu Beverly Hills si Will v elektru koupil paměťovou kartu a schoval ji někde v Los Angeles. Teď to podle všeho vypadá, že ji schoval do knížky v městské knihovně. Takže Shackleton není ničím důležitý. „Tohle je jenom zdvořilostní návštěva, aby zabil čas,“ řekl Frazier svým lidem. „Jsem si tím jistý. Prostě jen počkáme.“

Pak se spojil se Sullivanem a vyžádal si informace o pilotovi. Dozvěděl se, že se Dane v motelu zběsile bránil. Nakonec ho zvládli, uspali ho injekcí a nacpali ho do vozíku se špinavým ložním prádlem. Teď už ho mají naloženého v learjetu a vezou ho na jeho staré pracoviště, do Oblasti 51. Tam ho vyslechnou a zadrží až do doby, než se rozhodne, co s ním dál. Frazier byl rád, že se věci daří. Uvolněně vyslal jednoho ze svých lidí, aby mu někde sehnal kafe.

Sesterna zela prázdnotou. Will bubnoval prsty o přepážku a čekal, až se někdo objeví. Z haly konečně dorazila macatá mladá ošetřovatelka, nacpaná v uniformě. V koutku úst měla ještě nalepený kousek nějaké červené dobroty.

„Rád bych navštívil Marka Shackletona.“

Zatvářila se překvapeně. Willovi bylo jasné, že po tomhle chlapíkovi se moc lidí neshání. „Vy jste jeho příbuzný?“

„Ne, jsem starý známý.“

„Mohou k němu jen příbuzní.“

„Přijel jsem z New Yorku. Mám to daleko.“

„Je to proti pravidlům.“

Povzdychl si. Tak to je dneska už podruhé. „Mohl bych mluvit s vaším nadřízeným, prosím?“

Zavolali na něj starou černošku, nepříjemnou paní, která nebyla zvědavá na žádná jednání s návštěvníky a provozní pravidla měla nejspíš vytetovaná přímo na těle. Začala vysvětlovat Willovi, co se u nich smí a nesmí, ale pak se najednou zarazila a pečlivě se mu zadívala do obličeje přes obroučky brýlí. „Vy jste ten z té jeho fotografie!“

„Odkud?“

„Z jediné fotky, kterou má. Víte, on za ním vůbec nikdo nechodí. Čas od času se zjeví někdo se zvláštní propustkou a je uvnitř jen na moment. Říkáte, že jste jeho přítel?“

„Ano.“

„Tak pojďte. Udělám pro vás výjimku.“

Pohled na bezvědomého Shackletona, ležícího na nemocničním lůžku, Willa šokoval. Hrozně se scvrkl a seschl. Nikdy nebyl zrovna svalnatý, spíš samá kost, ale po roce v kómatu na umělé výživě z něj byla živá kostra. Kůži měl voskově žlutou a pod ní se jasně rýsovaly klouby a kosti. Will by ho mohl zvednout stejně lehce jako svého malého syna.

Ležel na boku; v průběhu dne ho překládali, aby neměl proleženiny. Oči měl otevřené, ale vypadaly jako pokryté blankou. Ústa měl napořád otevřená a oválnou dírou mezi rty byly vidět nahnědlé zuby. Na holé lebce měl pevně naraženou baseballovou čapku klubu Lakers. Pod ní se schovávala díra po té osudné kulce. Od pasu dolů byl přikrytý prostěradlem. Prsa a paže měl tak vyhublé, že vypadal jako z koncentráku. Ruce měl sevřené v pařáty. Do jeho těla vedla hadička z umělohmotného pytlíku, kterou kapala dovnitř tekutá výživa. Druhá hadička odváděla katetrem moč do jiného pytlíku.

Na nemocničním stolku u postele měl jedinou věc – rámeček s fotkou. Čtyři kolegové z koleje v Harvardu při setkání po pětadvaceti letech. Na jedné straně zářil usměvavý Jim Zeckendorf, na druhé Alex Dinnerstein. Mezi nimi se křečovitě usmíval Shackleton, na hlavě tutéž čapku Lakers, a vedle něho Will, o celou hlavu vyšší, fotogenický a uvolněný.

Sestra řekla: „Když to u něj doma prohlíželi, našli tam jen tu jednu fotku, a tak ji sem vzali. To bylo od nich hezké. Kdo jsou ti ostatní?“

„Bydleli jsme spolu na koleji.“

„Je na něm pořád vidět, že to byl inteligentní člověk, i když už nemluví.“

„Je nějaká šance, že by se z toho mohl dostat?“ zeptal se Will.

„Propánakrále, to určitě ne!“ vykřikla sestra. „Už na tom nikdy nebude líp. Tělo žije, ale on už v něm není.“

Will se na chvíli posadil u postele a sestra odešla pryč. Přitáhl si židli těsně k Shackletonovi a upřeně zíral přímo do jeho prázdných očí. Snažil se vzbudit v sobě nenávist k tomuhle chlapíkovi. Bylo to jako s Alenkou v říši divů: Will si žil svůj život, pak se objevil Shackleton a jako králík ho svedl za sebou do díry, ve které čekal jiný, bláznivý svět. Vnutil mu násilím informace o existenci té tajné knihovny a změnil mu natrvalo celý život. Možná že to bylo všechno předurčené, že se to stát muselo, ale tahle ubohá figurka si naplánovala, že Willa svévolně zničí, a povedlo se to.

Přesto ale teď k tomuhle umírajícímu stvoření necítil nenávist. Shackleton tu ležel, dýchal jako ryba na vzduchu a výrazem tváře připomínal Munchův Křik, ten obraz, na kterém je vidět úzkostná postavička s otevřenými ústy. Will nad ním cítil jen jediné – otupělý smutek nad zmarněným životem.

Nepokoušel se na Shackletona mluvit, jak to někdy naivní návštěvníci u nemocného v kómatu dělají. Jen tam tiše seděl a uvažoval o svém vlastním životě, o rozhodnutích, která učinil, o cestách, po kterých kráčel, i o těch, po kterých se nevydal. Mnohokrát rozhodoval o věcech, které ovlivnily nejen jeho, ale i ostatní lidi. Bylo každé takové rozhodnutí předurčené nějakou neviditelnou rukou? Byl zodpovědný za své vlastní skutky, anebo ne? Má vůbec nějaký smysl, aby teď plánoval, co udělá? Pokud bylo předem dáno, co se má stát, tak se to stejně stane. Možná není potřeba, aby se vracel do toho podniku a strávil noc hledáním té mizerné paměťové karty. Třeba by si mohl svléct košili, lehnout si na pláž a celou noc pozorovat hvězdnou oblohu. Kdoví, třeba by právě tohle byl ten správný tah na velké šachovnici světa.

Will neměl na filozofování hlavu. Byl prakticky zaměřený muž, měl rád čin a jednal spíš na základě instinktů. Když měl hlad, najedl se. Když byl nadržený, našel si ženskou. Když byl v manželství nebo ve vztahu nešťastný, odešel pryč. Když měl práci, dělal ji. Když někde řádil vrah, honil ho.

A teď z něj byl zase jednou manžel. A zase jednou otec. Má skvělou manželku a syna, který měl před sebou budoucnost. Musí na ně brát ohledy. Nancy a ten mrňous ovlivňují jeho rozhodovací procesy. Jestli jsou ve hře ještě nějaké jiné věci, tak ať. On nad tím nebude hloubat víc, než je nutné. Teď je jeho dalším krokem získat tu paměťovou kartu. Potom ji nacpe Frazierovi do zadku – tedy v přeneseném smyslu slova.

Už se cítil líp. Byl skoro zase sám sebou, jako dřív.

A co ta záležitost s rokem 2027?

Ať už to bude konec dnů nebo ne, je to až za spoustu let. Bude mít ještě sedmnáct roků. Předtím žil padesát let jako sobec. Dost času na to, aby ještě všechno stihl napravit.

To nejsou až tak špatné vyhlídky.

„Tak díky, ty kreténe,“ řekl Shackletonovi.

(36)

Cestou zpátky do skenovacího zařízení zkusil Will vyřídit tři telefonáty. Jeden dopadl dobře, dva špatně.

Nancy už v domě není sama. Zrovna za ní přijela Willova dcera s manželem. Budou jí u jezera dělat společnost, než se Will vrátí. Vypadalo to, že je ráda, že jí Will volá. Ve sluchátku slyšel, jak někdo vaří v kuchyni.

Ty další hovory mu dělaly starosti. Dane nebral mobil, tak to Will zkusil ještě do motelu. Tam se sice dovolal, ale na pokoji to nikdo nezvedal. Recepční mu potvrdil, že by Dane měl být na pokoji. Will se utěšoval tím, že třeba jen tak tvrdě usnul, ale na klidu mu to rozhodně nepřidalo.

V Oblasti 51 se na displeji Danova mobilu objevilo Willovo číslo. Technik z operační místnosti zjistil, že bylo voláno z místa severně od Long Beach a volající se pohybuje na sever. Dal vědět Frazierovi.

Frazier nad těmi novinkami jen zabručel. Znát číslo Piperova telefonu nebylo na škodu, ale už se bez něj nejspíš obejde i tak. Willa má přímo na očích. Jestli všechno půjde, jak má, zanedlouho ho sbalí a bude mít i tu jeho databázi.

Potom seberou Henryho Spence a s ním taky to, co Piper našel v Anglii.

Těšil se na to. Lester mu pak konečně dá pokoj. Už aby mu mohl nahlásit, že akce skončila, nebezpečí pominulo a cíle jsou neutralizované. Pořád se teď po něm ten byrokrat vozí, tak ho potom může zas pro změnu pochválit. A vezme si pár dnů dovolené a bude se věnovat něčemu úplně normálnímu, třeba si natře verandu nebo tak něco. Až bude těsně před událostí Caracas, celá základna se beztoho neprodyšně uzavře a on se na týden nebude moct hnout z práce.

Na další naplánovaný krok bylo pořád ještě brzy, a tak Will zastavil na parkovišti čínské restaurace pár kilometrů od skenovacího centra a řekl si, že si dá večeři. Napřed zkusil z auta ještě jednou zatelefonovat Danovi. Tentokrát mu nechal na záznamníku zprávu: „Tady Will. Je půl šesté. Snažil jsem se tě dovolat. Protahuje se to. Zavolej mi.“

O hodinu později seděl v restauraci s břichem plným vepřového mu-ši a nalitý zeleným čajem. Měli tam sice příjemný bar s velkým výběrem alkoholu, ale on se bohužel musel držet čaje.

Před odchodem rozloupl čínskou sušenku pro štěstí. Stálo tam:

Je moudré být připraven na neočekávané.

Hm, díky, pomyslel si.

Když zatáčel za roh k parkovišti u skenovacího centra, napětím zatajil dech. Naštěstí tam bylo jako po vymření. Na druhou směnu si tu nehrají. Paráda. Slunce zapadlo před půl hodinou; ještě sice nebyla úplná tma, ale stmívalo se rychle, což ho uklidňovalo. Napřed pro jistotu dvakrát objel autem kolem, aby se ujistil, že ho nečeká nějaké nemilé překvapení. Pak zaparkoval u chodníku a vydal se k přednímu vchodu. Vytáhl vypůjčenou bezpečnostní kartu. Červené světélko na magnetickém senzoru se změnilo na zelené a ve dveřích cvaklo. Byl uvnitř.

Byl připravený, že může narazit na bezpečnostní stráž, ale hala a recepce byla prázdná. Ve tmě svítila jen jediná lampa. Použil kartu podruhé a vstoupil do hlavního skladu.

Nepanovala tam úplná tma. Na stropě slabě zářilo pár nočních světel. Rozlehlá prostora se ztrácela v rozptýlené mdlé záři.

První, co uviděl, byli roboti. Hned u vchodu do haly jich stála celá řada a vypadali jak veliké televizory bez obrazovky. Každý automat v sobě měl box s dřevěnými opěrkami ve tvaru písmene V. Knihy byly k opěrkám uchyceny pružnými páskami. Stroj, který k Willovi stál nejblíž, vymrštil automatickou paži, potmě citlivě sevřel stránku do klepeta a otočil list. Světelný paprsek pak začal snímat text.

Za roboty se nacházela velká hala, ve které se rozkládala průmyslová verze knihovny. Černé kovové regály, jedna řada za druhou. Všechny prakticky nízké, tak, aby do horních regálů mohl pohodlně dosáhnout i menší člověk. Stěnu haly lemovaly kóje pro zaměstnance.

Will si při tom pohledu povzdechl. Tohle vypadalo na dlouhé hledání. Do těch polic se určitě vejdou desetitisíce knížek. Nejspíš tu mají něco jako katalog a vyhledávací systém, ale čertví kde. Než napřed hledat po kancelářích a kójích a prohrabávat všechny záznamy, to už tu knihu může rovnou hledat v policích naslepo. Vybral si jeden regál a vykročil.

Po půl hodině měl už těch knižních vazeb s čárkovými kódy plné oči. Musel se nutit k pečlivosti. Neměl ponětí, jestli jsou vůbec všechny svazky vyhlášek umístěné společně. Už si všiml, že některé knižní série jsou rozházené porůznu. Když došel ke konci regálu, na chvíli se zastavil a zkusil znovu zavolat Danovi. Záznamník. Tak tady rozhodně něco nehraje.

Všiml si, že do tmy něco září. V kanceláři, u které se zastavil, stál na stole černobílý monitor se záběry bezpečnostní kamery v recepci. Jmenovka na dveřích hlásala, že tu pracuje ředitel Marvin Hempel. Will si představil toho sušinku, jak v polední pauze sedí za stolem, srká polévku a voyeursky sleduje holku na recepci. Zakroutil hlavou a pustil se do prohledávání dalšího regálu.

Vypracoval si už pravidelné tempo a snažil se soustředit. Jestli nebude neustále dávat pozor, může tady strašit kdovíkolik hodin: všechno projde, nic nenajde a může se do toho pustit znovu. Začal pro jistotu přejíždět prstem po hřbetech knih, aby si každou určitě prohlédl. Přesto mu ale myšlenky pořád zalétaly jinam.

Kde je Dane?

Jak se má Nancy?

Jak tahle partie skončí?

Frazier sice nechal budovu obklíčit, ale věděl, že na uhlídání takhle rozsáhlého areálu nemá dost mužů. V šesti lidech měl udržet pod kontrolou přední vchod, zadní nákladovou rampu a nouzové východy po obou stranách. Vpředu nechal DeCorsa a dva další. Tamtudy Piper vešel dovnitř, takže tudy s největší pravděpodobností půjde taky ven. Svůj vlastní tříčlenný tým Frazier rozdělil. Po jednom muži poslal k postranním východům a sám šel hlídat zadní rampu. Představoval si ten obrázek, jak Piper pomalu otevře dveře a pak otevře ústa, až mu Frazier vpálí kulku do těla. Piper dnes sice umřít nemá, ale trpět může.

DeCorso to má samozřejmě za chvíli spočítaný. Frazier se s ním v duchu rozloučil. Až ho uvidí příště, nejspíš už z něj bude mrtvola. Do pár hodin ho něco zabije. Bude to Piper, anebo zbloudilá kulka nějakého kolegy? Srdeční mrtvice? Dnešní noc rozhodně nebude klidná.

Minula další hodina. Will jeden svazek povytáhl z řady, aby si označil místo, kde skončil. Potřeboval si odskočit, všechen ten čínský čaj už chtěl ven. Aby se probral, opláchl si obličej studenou vodou.

V tutéž chvíli měl Frazier plamennou diskusi s DeCorsem. Dohadovali se vysílačkami, co může Piperovi tak dlouho trvat. Není odtamtud nějaký východ, který přehlédli? Třeba nějaký podzemní průchod do parku?

Nakonec se Frazier rozhodl, že raději nebude dál čekat a pošle DeCorsův tým prozkoumat recepci. Jestli tamtudy půjde Piper ven, bude to pro ně dobrý opěrný bod. A jestli se později Frazier rozhodne jít dál do budovy a napadnout Pipera uvnitř, mají takhle předstih. Jeden z DeCorsových mužů byl vybavený standardním nástrojem pro odblokování čteček magnetických karet. Pronikli do vstupní haly a zaujali pozice.

Will se při svém postupu zase jednou přibližoval k zadní části budovy. V poslední polici ho čekal šok; bylo to, jako kdyby si sáhl na vedení pod proudem.

Copak to tu máme! Celá řada vyhlášek správního okresu Los Angeles. Osmdesátá léta. Tady to někde bude, pomyslel si. Blížím se.

Na konci řady regálů udělal čelem vzad, aby začal zkoumat první polici v další řadě. Srdce mu bušilo vzrušením. Celý regál byl plný špinavě hnědých svazků. Nebyly seřazené chronologicky – vedle sebe ležely svazky z různých období.

Rok 1947 tu někde musí být. Někde!

Dotýkal se každého knižního hřbetu a pokaždé přečetl letopočet nahlas. Dospěl k nejspodnější polici. Sehnutý až k zemi se dotkl knihy a hned ji vytáhl.

1947.

Posadil se na podlahu haly. Knihu si položil do klína a doširoka ji rozevřel. Hřbet se rozklenul a Will těžkým svazkem poklepal o podlahu. Pistole, zastrčená v opasku, ho bolestivě tlačila do nohy, ale v tu chvíli to ani nevnímal. Potěšilo ho tiché klapnutí, které zaznělo, když plastová paměťová karta dopadla na beton. Zavřel oči a v duchu pronesl tiché díkůvzdání.

Když vstal z podlahy, uvědomil si, že už zase stojí u ředitelské kanceláře. Instinktivně se podíval na televizní obrazovku.

Ztuhl.

Na obrazovce se něco hýbalo.

Dva muži. Ne, tři. S pistolemi v rukách.

Dozorci.

Strčil paměťovou kartu do kapsy, vytáhl zbraň a cvakl pojistkou. Sedmnáct nábojů v zásobníku a jeden v komoře. To je všechno, nic víc nemá. V přestřelce člověk s osmnácti ranami moc dlouho nevystačí. Bude muset přijít na něco lepšího.

Určitě hlídají všechny východy. Alespoň jednu malou výhodu proti nim má – vidí je. Dá se nějak dostat na střechu? Budova je nejspíš postavená na betonové desce bez základů, ale může taky mít suterén. Měl by si to zjistit.

Prozkoumal halu, hledal východy a úkryty pro případ střelby. Každou chvíli se vracel do kanceláře, aby zkontroloval, co se děje ve vestibulu.

Neviděl žádnou snadnou cestu ven. Rychle přemýšlel a připravoval se na souboj. Byl sice za horizontem, ale stejně ho možná Nancy příště uvidí ve stejném stavu, v jakém on našel Shackletona. Pocit strachu zanechal v jeho ústech kovovou pachuť.

DeCorso uslyšel ve sluchátku Frazierův hlas, dožadující se hlášení. Začal zrovna šeptat: „Všude klid, žádné známky –“, když vtom se rozpoutalo hotové peklo.

Světla se rozzářila a ve vzduchu se rozječela siréna. Ten ostrý zvuk se bez rukou na uších skoro nedal vydržet.

„Požární poplach!“ zakřičel DeCorso ze všech sil, aby ho Frazier v tom rámusu slyšel.

„Určitě to jde rovnou na centrálu!“ odpověděl mu křikem Frazier. „Požárníci tu budou každou chvíli! Musíte hned dovnitř! Musíte ho dostat! Moji chlapi, držte pozice u východů.“

„Rozumím!“ zakřičel DeCorso. „Jdeme dovnitř!“

Rozkázal svým lidem otevřít bezpečnostní dveře. Všichni tři se vrhli do haly a hned se uvnitř rozeběhli do stran.

Při tom nečekaném pohledu se zarazili.

Souvislá řada robotů se pohybovala, jako by tančili. Robotické paže obratně otáčely listy. Paprsky oslepujícího světla přejížděly jednotlivé stránky. Na počítačových obrazovkách se míhaly obrazy digitalizovaného textu.

Vtom DeCorso něco zahlédl. Měl pocit, že se za přihrádkou jednoho z robotů uprostřed řady mihl záblesk černého kovu. Do pulzujícího vřískání sirény zakřičel: „Zbraň!“ a zvedl pistoli k palbě.

Will se skrýval za robotem, připravený vystřelit. Stiskl dvakrát spoušť a obě kulky trefily DeCorsa do trupu. Zasažený muž mrkl, upadl na kolena a pak se svalil na podlahu. Druzí dva dozorci byli velice dobří. Zřejmě měli zkušenosti ze zvláštních složek. Willovi trvalo jen pár vteřin, aby si to z jejich chování uvědomil.

Očividně je nijak nevyvedlo z míry, že skolil jejich velitele. Střelec nalevo od Willa se skryl za kovový vozík a začal ostřelovat všechny roboty uprostřed řady. Bylo jasné, že neví, kde přesně Will je. Papír se trhal, sklo se tříštilo, ale robotické paže se stále snažily obracet listy.

Will se soustředil na muže napravo, který shrbený pátral po cíli. Byl odkrytější. Will zamířil doprostřed těla a třikrát rychle za sebou vystřelil. Muž vykřikl a zhroutil se. Zpod saka mu vytékala krev.

Zablýsknutí z hlavně Willovy pistole se nedalo přehlédnout. Třetí muž začal střílet do robota, za kterým se Will skrýval. Will se přikrčil. Na vnitřní straně levého stehna cítil pálivou bolest, jako kdyby mu někdo do masa zapíchl rozžhavený pohrabáč. Skrz kalhoty mu rychle prosakovala krev. Teď s tím neměl čas nic dělat. Jestli je to stehenní tepna, tak skončil. To by zjistil rychle. Začal by vidět šedě a pak by přišla tma.

Roboti stáli tak blízko sebe, že skoro tvořili pevnou hradbu. Will se sunul nalevo, až se dostal na kraj řady. Ztratil přehled o pozici posledního dozorce. Krvácel z nohy, ale byl při smyslech. Kdyby to byla tepna, už by o sobě nevěděl.

Vtom poslední dozorce udělal chybu – poslechl rozkaz nadřízeného.

Frazier na něj celou dobu řval do sluchátka jako šílenec: „Jaký je stav? Nahlaste stav, okamžitě!“

A muž mu odpověděl: „Dva muži zasaženi! Jsme pod palbou! V přední části budovy!“

Will se opřel o zdravou nohu a jako čertík z krabičky vystrčil hlavu skrz dno strojové skříně. Zamířil podle hlasu a vypálil šest kulek směrem ke kovovému vozíku. Poslední dozorce se pokusil vstát, ale překotil se a upadl. Z břicha mu tekla krev.

Will rychle vytáhl z kalhot pásek a utáhl si ho kolem stehna tak těsně, jak to jen šlo. Jakžtakž se zvládal o prostřelenou nohu opřít. Rychle vrávoral kolem krvácejících mužů do vstupní haly a vyšel do temné noci.

Nedaleko bylo slyšet sirény. Požární vozy se blížily.

Neměl ponětí, kolik dozorců na něj ještě číhá venku, ale bylo mu jasné, že se museli rozdělit ke všem východům.

K autu mu zbývalo jen pár metrů.

To už zvládne.

(37)

Sedadlo třísnila krev, která Willovi proudila ze stehna. Napřed se o něj pokoušely závratě, pak udeřila prudká vlna nevolnosti. Musel zastavit. Vyklonil hlavu z okénka a vyzvracel se na vozovku.

Musí s tím zraněním rychle něco udělat. Potřebuje mít čistou hlavu. Jinak je ztracený.

Frazier poklekl u DeCorsova těla. Formálně zkontroloval karotidu, ale předem věděl, že pulz nenahmatá. Takže skóre Piper versus DeCorso je teď dva nula, pomyslel si. Nechal se dvakrát trefit stejným maníkem a podruhé to bylo smrtelné. Tak kdo z nich byl asi lepší?

Bude muset dostat Pipera sám.

Druzí dva sice přežívali, ale v kritickém stavu. Nechal zavolat záchranku, nic víc pro ně udělat nemohl. Stejně věděl, že jeden z nich zemře. Znal data úmrtí všech svých lidí. Patřilo to k jeho stylu práce.

Datum vlastní smrti neznal.

Mohl by sice porušit předpisy a zjistit si je, ale on předpisy vždycky striktně dodržoval. A navíc byl instinktivně přesvědčený, že je za horizontem.

Sirény požárníků se už ozývaly velmi blízko. Cestou ven si všiml krvavé cestičky ve vestibulu. To je dobře, řekl si. Doufám, že tě to bolí.

Než dorazili požárníci, zmizel s oběma nezraněnými muži ze scény. A Piper může být bůhvíkde.

Na červené si Will upravil škrtidlo a pak pokračoval v jízdě. Mířil na východ po Vernon Avenue a snažil se najít nějaký otevřený obchod. Potřeboval lékárnu, nové kalhoty a počítač. Potřeboval najít Dana. Potřeboval se zbavit auta. Potřeboval zavolat Nancy. Potřeboval náboje – v zásobníku mu jich zbylo sedm. Potřeboval toho spoustu a měl málo času.

Zkusil znova Danův mobil a zase se dovolal na záznamník. V motelovém pokoji to nikdo nebral, a když Will naléhal na recepčního, někdo nakonec došel nahoru a otevřel pokoj rezervním klíčem. Nikdo tam nebyl. Nakonec zkusil zavolat na terminál na losangeleském letišti a dozvěděl se, že Danovo letadlo tam stojí a pilot se neukázal.

Tak to bychom měli, pomyslel si Will. Dana dostali dozorci. Zůstal jsem sám. Pak se podíval na mobil, který držel v ruce, a otráveně zaklel.

Jestli dostali Dana, tak mají i jeho telefon a mají Willovo číslo. A jestli mají jeho číslo, tak vědí, kde je. Stáhl okénko, mrskl telefonem ven a cítil se přitom, jako kdyby zahazoval jediné lano, kterého se dosud držel.

Frazier byl neustále v kontaktu s operačním střediskem v Oblasti 51. Jel východním směrem po Vernon Avenue. Vedl ho signál z Piperova mobilu. Pak mu ve sluchátku zakřičel technikův hlas: „Ztratil se signál!“

„Jak to, že se ztratil?“

„Prostě zmizel. Musel vypnout telefon. Nebo vyndal baterii.“

Frazier zlostně udeřil pěstí do přístrojové desky. „Už jsme od něho byli necelý kilometr!“

Řidič se ho zeptal: „Co mám teď dělat?“

„Jeďte dál. Nechte mě přemýšlet.“

Will odbočil na Crenshaw Boulevard a bezcílně projížděl nočním městem. Z té bolesti se div nepominul a hrozně se mu motala hlava. V tomhle stavu nemůže dlouho řídit, je to nebezpečné. Uviděl před sebou šipku k náměstí Baldwin Hills Crenshaw Plaza. Sebral síly a dojel tam. Zjistil, že je tam obchodní dům Wal-Mart, vjel na kryté parkoviště a nechal auto stát co nejblíž ke vchodu.

S námahou se vydrápal z vozu. Sevřel rukama nejbližší nákupní vozík, aby se měl o co opřít a také aby nebyly jeho zakrvácené kalhoty tolik vidět. S obličejem zkřiveným bolestí se vbelhal do obchodu. Postarší prodavač v plášti sice zaregistroval jeho zkrvavené kalhoty a červené šlápoty, které se za ním táhly po podlaze, ale hleděl si svého. V téhle čtvrti musel být člověk zvyklý na ledacos.

Rovnou zamířil do oddělení léčiv. Naložil si do vozíku sterilní gázu, obvazy, pinzetu a dezinfekci. Pak přidal lahvičku prášků proti bolesti, i když moc nespoléhal, že by to v jeho případě mohlo nějak významně pomoct. Potřeboval by něco silnějšího, než co dostane v obchoďáku.

Pak se stavil v oddělení pánské módy, kde si vybral pohodlné tmavé kalhoty velikosti čtyřiatřicet, nové spodní prádlo a ponožky. Odvezl si to všechno k zadní kabince a tam ze sebe sloupal krvavé kalhoty. Stoupl si vratce před zrcadlo a zhodnotil své zranění. Na vnitřní straně stehna, decimetr pod tříslem, viděl asi půlcentimetrovou purpurově zbarvenou dírku. Pravidelným proudem z ní vytékala tmavá krev. Měl za sebou dost pitev na to, aby věděl, jaké měl štěstí. Přitahovací sval, to je bezpečně daleko od stehenní tepny. Ale neměl dost štěstí na to, aby našel i dírku na druhé straně. Kulka tedy zůstala uvnitř. Za den dostane do nohy infekci. Bez chirurgického zákroku a antibiotik může počítat s otravou krve.

Rozbalil sáček se spodky. Byly tam troje. Jedny svinul do pevné ruličky a zakousl se do ní, aby dokázal zůstat tiše. Nalil na ránu tmavohnědý roztok jódu a pak se pustil do bolestivé procedury. Pinzetou vtlačil dovnitř do rány kus gázy. Zakousl se zuby do látky a z očí mu tekly slzy. Neměl ale na výběr. Musí tu ránu zacpat, jinak by vykrvácel. Opakovaně tlačil gázu pinzetou dál a dál pod kůži, do podkožní tkáně a do měkké svaloviny.

Když dosáhl maxima, které byl schopný vydržet, polil gázu jódem a pevně tampon převázal. Pak vyplivl roubík a svalil se s oddychováním na podlahu. Za minutu se sebral a oblékl si nové šaty. Cestou z kabinky zahodil zkrvavené kalhoty do koše.

Bolestí se mu tmělo před očima, ale musel to vydržet a zeptat se prodavače v elektronice: „Jaký máte nejlevnější laptop s USB portem a kartou pro bezdrátové připojení?“

Mladík odvětil: „Všechny naše modely mají USB porty a bezdrát.“

„A kolik teda stojí nejlevnější laptop?“

„Za 498 dolarů můžete mít Acer.“

„Vezmu si ho. A dejte mi na něj taky tašku. Bude mít nabitou baterii?“

„No, měl by mít. Proč se ptáte?“

„Protože ho potřebuju hned použít.“

Poblíž Wal-Martu bylo stanoviště taxi. Will měl všechny své potřeby nacpané v tašce přes rameno a neohrabaně se posadil na zadní sedadlo vozu. Opatrně si sáhl na své nové kalhoty a s ulehčením zjistil, že jsou zatím suché.

„Kam to bude?“ zeptal se řidič.

„Na autobusové nádraží. Ale napřed mi zastavte někde, kde mi prodají láhev whisky.“

Fraziera už unavovalo jezdit sem a tam a pokoušet se najít jehlu v kupce sena. Řekl řidiči, ať zastaví u jídelny. Nechali Pipera hledat policií, dali jim i číslo jeho půjčeného auta. Je podezřelý ze zastřelení několika federálních agentů. Je ozbrojený a nebezpečný, a pravděpodobně je raněný. Policie to vzala vážně. Nemocnice dostaly varování. Teď už Frazierovi zbývalo jenom uvažovat chytřeji než Piper. Jestli má u sebe tu databázi, co se s ní chystá udělat? Do New Yorku nemá šanci se dostat, všude by ho chytli. A pak to pochopil.

Spence. Zítra Spence umře.

Spence žije v Las Vegas. Will se tam s ním plánoval sejít a předat mu databázi. To měla být nejspíš další zastávka Dana Bentleyho.

Takže už nemusí Pipera honit. Teď potřebuje jen dostat se do Las Vegas a tam si na něj počkat.

V uchu se mu ozvalo hlášení z operačního střediska: „Piper použil před dvaceti minutami svou VISA kartu ve Wal-Martu ve čtvrti Crenshaw.“

„Co platil?“ zeptal se Frazier.

„Počítač, tašku, nějaké oblečení a hromadu gázy a obvazů.“

„Fajn. Vracíme se do Nevady. Už vím, kam míří.“

Will si koupil lístek na autobus do Las Vegas. Platil hotově. Do odjezdu mu zbývalo několik hodin. Nechtělo se mu čekat u autobusů, a tak přešel ulici a zapadl do cukrárny. Usadil se v boxu, objednal si jednu kávu a jeden papírový kelímek navrch. Do něj si pod stolem nalil deci Johnnie Walkera. Nacpal si do pusy šest tablet proti bolesti a několika ráznými hlty je spláchl.

Alkohol pomohl otupit bolest, nebo ho přinejmenším rozptýlil dost na to, aby mohl vybalit a zapnout svůj nový počítač. Systém mu nenabízel žádné bezdrátové připojení k internetu.

„Vy tu nemáte WiFi?“ zavolal na Mexičanku za pultem, ale zrovna tak dobře by se jí mohl zeptat na něco z kvantové mechaniky. Mlčky na něj zírala a pokrčila rameny.

Připojil paměťovou kartu a zkopíroval Shackletonovu databázi. Za minutu už ho program žádal o heslo. Okamžitě si vzpomněl: Pythagoras. Bylo mu jasné, že to muselo mít pro Shackletona nějaký význam, ale Will nikdy neodhalil, jaký.

Databáze byla připravena pro vyhledávání. Člověk se cítil jako bůh, když mohl napsat jméno a nějaké další identifikační údaje a za chvíli vědět, kdy dotyčný zemře. Jako první zadal Joe a Mary Lipinské, jen aby jim věnoval okamžik vzpomínky. Byli tam: 20. října.

Pak se ujistil o Henrym Spencovi. Bylo to tak: 23. října. Zítra.

Zadal několik dalších jmen a zíral do obrazovky.

Už měl trochu představu, co se má zítra stát.

V New Hampshiru už bylo po půlnoci, ale musel si promluvit s Nancy, i když to znamenalo probudit ji a nahnat jí strach. Nemohl si pomoct. Vždyť to třeba bude jejich poslední rozhovor.

U záchodů visely telefonní automaty. Rozměnil si hromadu čtvrťáků a vytočil číslo pevné linky do Zeckendorfovy vily v Alton Bay. Dozorci mají nejspíš kompletní seznam všech předplacených mobilů, na které volal. Budou všechny odposlouchávat, ale tohle číslo nemají. Alespoň prozatím. Zatímco poslouchal vyzvánění, všiml si, že mu přes nové kalhoty prosakuje čerstvá krev.

Ozvala se Nancy. Bylo na ní znát, že je poplašená.

„To jsem já,“ ohlásil se.

„Wille! Jak jsi na tom? A kde jsi?“

„Jsem v Los Angeles.“

V hlase jí byly slyšet obavy. „A dál?“

„Tu paměťovou kartu jsem našel, ale měl jsem nějaké problémy.“

„Co se stalo?“

„Dostali Dana. Bylo tu trochu rušno.“

„Wille, jsi zraněný?“

„Postřelený. Do levého stehna. Koule minuli.“

„Kristepane, Wille! Musíš hned do nemocnice!“

„To nemůžu. Musím na autobus. Spence na mě čeká.“

Věděl, že se Nancy snaží něco vymyslet. Z dálky slyšel vrnět dítě. „Co kdybych zavolala na federální policii v Los Angeles? FBI se o tebe postará.“

„Propánakrále, to rozhodně ne! Frazier to má určitě všechno podchycené. Jakmile se něco šustne, bude o tom hned vědět. Musím se spolehnout sám na sebe. To zvládnu.“

„Máš takový divný hlas.“

„Musím se ti k něčemu přiznat.“

„K čemu?“

„Koupil jsem si lahvinku skotské. Nancy?“

„Ano?“

„Zlobíš se na mě?“

„Zlobím se na tebe v jednom kuse.“

„Já myslím, jestli se vážně zlobíš.“

„Wille, já tě miluju.“

„Dělám ti pořád jen samý potíže.“

„To neříkej.“

„Chci to zvládnout, abych se o tebe a o Phillyho mohl v roce 2027 postarat.“

„Postaráš se, lásko. Já vím, že to zvládneš.“

(38)

Celý ten den mohl dopadnout dočista jinak, nebýt toho, že se autobusu na lince Los Angeles – Las Vegas porouchal alternátor. Takové už jsou cesty předurčení a osudu. Jedna věc ovlivní druhou a ta zase další. Všechny události jsou spojené do nekonečně složitých řetězců. Původně měl autobus vyjet o půl jedenácté v noci, ale nakonec se vydal na cestu se čtyřhodinovým zpožděním.

Noční jízda pouští trvala šest hodin. Will většinu toho času strávil upíjením z lahve, aby otupil bolest. Občas se mu dařilo na chvíli si zdřímnout. V zadní polovině autobusu seděl skoro sám. Většina cestujících se totiž rozhodla jet pozdějším spojem. Jen ti nejodhodlanější vydrželi čekat tak dlouho na autobusovém nádraží na výsledek opravy. Teď ta hrstka nezmarů jela nocí do Las Vegas a jeden druhého si nevšímali.

Will čas od času zašel na toaletu, aby si nacpal do rány další gázu a dezinfikoval ji jódem. Pořád ale krvácel a cítil se hodinu od hodiny slabší.

Za jitřního světla se probudil s bolestí v ráně, třeštící hlavou a suchem v ústech. Třásl se zimou a schoulil se v saku, aby si trochu zahřál krk. Za oknem viděl hnědý, rovinatý terén, porostlý nízkým křovím. V duchu zatoužil po poruše klimatizace a po pouštním vedru. Už se o něj asi pokouší infekce.

Poslední kus cesty pro něj byl utrpením. Musel přetrpět nevolnost, bolest a záchvaty zimnice, při kterých mu cvakaly zuby. Snažil se jim vzdorovat zaťatými pěstmi a vztekem. Byl rozhodnutý dokončit to, děj se co děj. Kdyby se poddal té narůstající slabosti, Frazier by vyhrál. To nepřipustí. Soustředil se v myšlenkách na Nancy a na svého syna. Před očima se mu objevil obrázek Nancy, zasněně hledící z okna jejich bytu s Phillym u prsu. Pak se zničehonic rozesmál, když se ta scéna sama proměnila v představu Spencova obytného karavanu.

„Ten karavan musím mít,“ zachechtal se nahlas.

Okna autobusu měla nádech do zelena, takže když se v dáli vynořilo v rovině křišťálově lesklé Las Vegas, vypadalo jako pohádkové Emerald City z Čaroděje ze země Oz. Will se zvedl ze sedadla, aby si zas jednou převinul obvaz. Až budou v tomhle autobuse vynášet odpadkový koš na toaletě, určitě se budou divit, co se to tu dělo.

Konečně autobus dorazil na konečnou poblíž kasina Golden Nugget, kousek od bulváru Strip. Will vystupoval jako poslední. Když se namáhavě potácel uličkou mezi sedadly ke schůdkům, řidič ho sledoval podezíravým zrakem. „Seš v pohodě, kámo?“

„Je mi fajn,“ zamumlal Will v odpověď. „Jsem šťastnej.“

Dobelhal se k nejbližšímu taxíku. Ve slunečním žáru se hned cítil líp. Opatrně se vsunul na zadní sedadlo. „Odvezte mě do ulice St Croix Street v Hendersonu.“

„Nóbl adresa,“ poznamenal řidič a zvedl obočí.

„To jo. Jestli mě tam hodíte rychle, dostanete padesátku navrch.“

„Jste si jistej, že nechcete radši do nemocnice?“

„Cítím se mnohem líp, než vypadám. Mohl byste vypnout klimatizaci?“

Když byl v Las Vegas naposledy, dal si předsevzetí, že už ho tam nikdy nikdo nedostane. To bylo před necelým rokem. Letěl sem tehdy v rámci vyšetřování případu Posledních dnů vyslýchat ředitele pojišťovny Desert Life Insurance. Byla to sice správná stopa, ale ne tak, jak si Will myslel. Ředitel firmy Nelson Elder sice byl do případu zapletený, ale jinak, než mohl Will předpokládat. A když se tehdy Will náhodou rozhodl navštívit v Las Vegas svého bývalého spolubydlícího z koleje Marka Shackletona, taky se z toho nakonec vyklubalo něco úplně jiného, než se dalo čekat. Zkrátka, ani předtím ho Las Vegas nijak nepřitahovalo a po tomhle nevydařeném výletu ho měl plné zuby. Teď si přísahal, že tentokrát už to bude rozhodně naposledy, co se sem vypravil.

Vrcholila sice dopravní špička, ale všichni jeli na sever, do Vegas. Will mířil opačným směrem, a tak jeho taxi dorazilo do Hendersonu v docela dobrém čase. Tyčily se před nimi čokoládově zbarvené hřbety pohoří McCullough. Blížili se ke čtvrti MacDonald Highlands. Tady se scházeli členové exkluzivního Spencova klubu. Will věděl, že ho řidič bedlivě sleduje ve zpětném zrcátku. Vší silou zatínal pěsti a snažil se zůstat při vědomí.

Na travnatých pozemcích Dragon Ridge Country Clubu se za vraty, kam se jen tak každý nedostal, rozkládala na úbočí hor enkláva přepychových domů s vyhlídkou na golfové hřiště. Když přijeli k bráně, spustil Will okénko a sdělil vrátnému, že Will Piper přijel navštívit Henryho Spence. Vrátný někam telefonoval, Will poznal Spencův hlas. Brána se otevřela.

Když taxi zastavilo u obrubníku, hleděl Will na největší vilu, jakou v životě viděl. Byla to ohromná stavba z pískovce, pojednaná ve středomořském stylu. V otevřených vstupních dveřích seděl na vozíku Spence. Kenyon se přihnal s máváním a pokřikováním k chodníku, ale zarazil se, když viděl, jak se Will namáhavě dostává z auta. Pak přiskočil a podepřel ho paží, aby mu pomohl ven.

„Panebože! Co je ti?“ zalapal po dechu.

Will se zaťatými zuby odpověděl: „To dozorci. Dana asi dostali.“

„Byli jsme strachy bez sebe,“ řekl Kenyon. „Neměli jsme žádné zprávy. Pojď. Pojď dovnitř.“

Spence k nim dojel na vozíku. „Alfe, polož ho na gauč v obýváku! Kristepane, vždyť on krvácí! Wille, nesledoval tě někdo?“

„Myslím, že ne,“ zahekal.

Ta přepychová vila měla přes osm set metrů čtverečních. Byla to taková lasvegaská verze Tádž Mahalu, hrobka, postavená Spencem pro jeho prominentní manželku. Místnosti byly uspořádané do tvaru podkovy. Kenyon odtáhl Willa do pokoje, kde byl krb, stůl s počítačem a několikadílné hnědé sofa s vyhlídkou na bazén za domem. Will se zhroutil na pohovku a Kenyon mu opatrně zvedl nohy na matraci. Will byl bledý, potil se a těžce dýchal. Nohavici měl nasáklou lepkavou krví a ve vzduchu se vznášel nechutný hnilobný zápach. „Potřebuješ doktora,“ řekl tiše Kenyon.

„Ne. Ještě ne.“

„Henry, nemáš tu někde nůžky?“

Spence dojel k nim. V jeho kyslíkových hadičkách to syčelo. „Jsou ve stole.“

Kenyon je našel a vystřihl ve Willových kalhotách čtvercovou díru, čímž odkryl zakrvácený obvaz. Přestřihl jej, zvedl gázu a prohlédl ránu. Za svého pobytu v nikaragujské džungli se naučil poskytovat základní zdravotní pomoc. „To sis obvázal sám?“

Will přikývl.

„A bez analgetik?“

„Jinak to nešlo.“

Stehno bylo nateklé a opuchlé. Z gázy se linul nasládlý zápach. „Je to infikované.“

Spence se vmísil: „V domácí lékárně mám všechno možné. Co potřebuješ?“

Kenyon odpověděl: „Přines mi nějaké prášky proti bolesti, kodein, vicodin, cokoliv. A antibiotika – co najdeš. Máš tu někde výbavu pro první pomoc?“

„Mercedes je vybavený. Německá důkladnost.“

Will se snažil posadit. „Přivezl jsem to,“ oznámil. „Mám to v tašce.“

Spence zavřel oči. „Díkybohu.“

„Teď se musíme hlavně postarat o tebe,“ připomněl Kenyon.

Pracoval rychle. Nacpal Willa kombinací prášků proti bolesti, pak se mu předem omluvil a vytáhl z rány gázu, aby ji nahradil novou. Will sténal a skřípal zuby. Když bylo po všem, řekl si o sklenici skotské.

Kenyon to nepovažoval za dobrý nápad, ale Will ho přesvědčil, že potřebuje pořádného panáka. Když mu vracel prázdnou sklenici, oznámil: „Zítra končím.“

Kenyon se posadil k němu a Spence přijel na vozíku k pohovce. V tu chvíli si Will uvědomil, jak je Spence upravený a naparáděný. Vlasy a vousy měl pečlivě učesané, na sobě měl pěknou košili a kravatu. „Proč ses takhle vymódil?“ zeptal se ho.

Spence se usmál. „Už neoslavím žádné narozeniny. Tak jsme si řekli, že bychom mohli oslavit den, kdy umřu. Alf byl skvělý. Udělal mi lívance. Mám naplánovaný program na celý den – i když si ho možná celý neužiju. K obědu bude pizza a pivo. Odpoledne si v soukromém kině pustíme Občana Kanea. K večeři si dáme stejky z grilu. Pak si odpojím kyslík a zapálím si na terase doutník.“

„To ho nejspíš zabije,“ poznamenal Kenyon smutně.

„Nerad vám vnáším do plánů zmatek,“ řekl Will, „ale podejte mi tu tašku.“

Vytáhl z ní laptop, a zatímco se startoval systém, vylíčil jim, jak hledal paměťovou kartu a jak probíhal krvavý souboj s dozorci. Fraziera samotného sice nezahlédl, ale cítil jeho přítomnost. „Napřed doděláme tuhle záležitost a pak si teprv koukejte na filmy, jo?“ navrhl.

„Vřele souhlasím,“ odpověděl Spence. „Beztoho už jsem to jednou viděl.“

Will otevřel Shackletonovu databázi a zadal heslo. „Připraveni,“ oznámil.

Spence na chvíli zatajil dech a olízl si suché rty. Chtěl se to dozvědět, ale zároveň věděl, že ho čeká trýznivý proces. Vyslovil první jméno: „William Avery Spence z Baltimoru. To je můj nejstarší syn.“

Will začal ťukat do klávesnice. Pak odpověděl: „Je za horizontem.“

Spence hlasitě vydechl a několikrát zakašlal. „Thomas Douglas Spence, New York.“

Za horizontem.

„Susan Spencová Pearsonová, Wilmington, Delaware. Moje dcera.“

Za horizontem.

„Dobře,“ řekl klidně. „Tak přejdeme na vnuky. Mám jich spoustu.“

Všichni za horizontem.

Následovala řada snach a zeťů, pak mladší bratr a několik příbuzných z druhého kolene.

Jeden vzdálenější příbuzný měl datum úmrtí za sedm let. Spence nad tou zprávou smutně pokýval hlavou.

Už to měl skoro celé za sebou. Byl uvolněný a spokojený. Napětí z něj spadlo.

Nakonec řekl: „Alfe, chci to vědět i o tobě.“

„Já ale rozhodně ne!“ zaprotestoval Kenyon.

„Tak nás tu nech na minutku o samotě. Nemusíš být u toho, ale je to moje přání umírajícího.“

„Kristepane, Henry, už ti dva týdny pořád plním nějaká přání umírajícího!“

„Za chvilku to máš za sebou. A teď zmiz.“ A přátelsky se na sebe usmáli.

O pár minut později se Kenyon vrátil s kávovým podnosem. Podíval se na ně a zabreptal: „Nic mi neříkejte. Nechci, abyste mi kazili můj pěkně uspořádaný vztah s Bohem. Přeju si, aby mne Pán překvapil. Tak je to přirozené.“

„Jak je libo, Alfe,“ odvětil Spence. „Dal bych si jednu kávu. Skončili jsme. Will mi přinesl ohromný dárek. Teď můžu s klidem umřít.“

Narkotika zabírala a Will cítil, že ho přemáhá spánek. „Potřebuju na internet.“

„Máme tady bezdrátovou síť,“ oznámil mu Spence. „Název je HenryNet.“

Will se na ni připojil. „Chce to po mně heslo.“

„To na ně nepřijdeš?“ zeptal se Spence s významným mrknutím.

„Nepřijdu.“ Will neměl náladu na šarády.

„Vsadím se, že to uhodneš.“

Vtom se roztříštilo sklo.

Rozbitými posuvnými dveřmi se dovnitř vhrnul rozpálený vzduch zvenčí.

V místnosti bylo najednou o dva muže víc.

Pak přibyl z předsíně ještě třetí.

Dva prudce oddychující mladí mužové mířili na Willa automatickými pistolemi značky Heckler & Koch. Frazier byl zvyklý na lehčí zbraň. Měl stejného glocka jako Will. Will ale nebyl ve formě, neměl dost síly ani rychlosti na to, aby z opasku vytasil pistoli. Jeden z dozorců mu ji sebral a vyhodil ji rozbitými dveřmi ven do bazénu.

Frazier nařídil mužům: „Seberte ten počítač.“

Nedělalo jim problémy vytrhnout ho z Willova slabého sevření.

„Kde je ta paměťová karta?“

Will sáhl do kapsy u kalhot a hodil ji na podlahu. Nemá smysl dělat s ní drahoty. Prohrál.

„Mohl jste zaklepat, Fraziere,“ poznamenal Spence.

„Možná příště. Nevypadáš nejlíp, Henry.“

„Rozedma plic.“

„Víš, že mě to nepřekvapuje? Vždycky jsi byl silný kuřák. Měl jsi ve zvyku nedodržovat pravidla a kouřit v laboratoři, vzpomínáš?“

„Pamatuju se.“

„Pořád nedodržuješ pravidla.“

„Jsem ve výslužbě a vedu malý společenský klub. Třeba se k nám jednou budeš chtít přidat. Nemáme žádné členské poplatky.“

Frazier se unaveně posadil na židli, tak, aby je měl všechny na očích. „Potřebuju, abys mi dal tu knihu na rok 1527 a všechny věci z Cantwell Hall. Všechno, co jste našli.“

„Nemohli byste nás nechat na pokoji?“ ohradil se Kenyon. „Máte tu akorát dva starý pány a jednoho raněného. Potřebuje ošetřit.“

„Nedivím se, že ses do toho zapletl, Kenyone. Vždycky ses tahal s Henrym.“ Frazier zamával pistolí na Willa. „Tenhle mi zabil dva lidi,“ řekl klidně. „Myslíš, že se mi chce volat mu sanitku? Za koho mě máš? Mám nastavit druhou tvář?“

„Dokázali to lepší lidi, než jsi ty.“

Frazier se rozesmál. „To si schovej pro někoho jinýho, Alfe. Odjakživa jsi byl slaboch. Henry měl aspoň odvahu.“ Obrátil se znovu na Spence a Willa. „Dejte mi tu knihu a řekněte mi, co jste našli v Anglii. Stejně to z vás dostanu tak nebo tak.“

„Nic mu nedávej, Henry,“ řekl rozhořčeně Kenyon.

Frazier pozdvihl obočí a jeden z dozorců udeřil Kenyona hřbetem ruky do tváře. Klesl na kolena.

„Nechte ho být!“ vykřikl Will.

„A co nám uděláš?“ zeptal se pohrdavě Frazier. „Chceš mě zakrvácet?“

„Jdi k čertu.“

Frazier ho ignoroval. Oslovil Spence: „Ty víš, Henry, kolik námahy nás stálo udržet celé ty roky knihovnu v tajnosti. Snad si uvědomuješ, že se nezastavíme před ničím, abychom zajistili ten chybějící svazek. Je to důležitější než kdokoliv z nás. My jsme jenom pěšáci. Copak jsi to ještě nepochopil?“

„Nic vám neřeknu,“ odpověděl Spence vyzývavě.

Frazier smutně zakroutil hlavou a namířil hlaveň pistole na Kenyona, který se pořád ještě nezvedl z podlahy. Nebylo na něm vidět, jestli ho u země drží bolest nebo šok anebo jestli se modlí. Frazier stiskl spoušť a střelil ho do kolene.

Krev vystříkla a zasažený muž vykřikl prudkou bolestí. Will se pokusil vstát, ale dozorce, který stál u něj, mu přitiskl dlaň na prsa a srazil ho zpátky. Will divoce mával pažemi, ale mladík ho rychle zneškodnil krutě cílenou ranou pěstí do stehna, těsně nad průstřel. Will zavyl bolestí.

„Alfe!“ křičel Spence.

„Zaškrť mu to,“ pokynul Frazier dozorci. „Nebo nám tu ještě vykrvácí.“

Mladík se rozhlédl a pak sebral Spencovi z krku kravatu. Vrátil se s ní ke Kenyonovi a utáhl mu ji kolem nohy těsně nad kolenem.

„Tak to bychom měli. A teď mě, Henry, poslouchej,“ řekl Frazier. „Když mi nedáš, co potřebuju, sundáme to škrtidlo a tvůj kámoš to má do minuty za sebou. Je to na tobě.“

Spence byl purpurově rudý vzteky a lapal po dechu. „Ty grázle!“ vykřikl.

Pak rozjel svůj vozík plnou rychlostí proti Frazierovi.

Nebylo to žádné beranidlo – jen červený tříkolový vozík pro tělesně postižené, jedoucí rychlostí deseti kilometrů za hodinu. Frazierovi by pohodlně stačilo jen uhnout nohama a vozík by se ho ani nedotkl. Byl ale unavený a neměl náladu na přiměřené reakce. Takže zareagoval dvěma kulkami. Zasáhl Spence do tváře, jednou do úst a podruhé do levého oka.

Rozjetý vozík Fraziera uhodil do holeně a Spencovo mrtvé tělo se bezvládně zhroutilo na koberec. Frazier s nadávkami vyskočil a vztekle vypálil do bezduchého těla další dvě kulky.

Kenyon se dal do pláče a Will si vztekle kousal ret. Rozhlížel se, jestli neuvidí něco, co by mohl použít jako zbraň.

Frazier teď stál nad Willem a mířil mu pistolí na hlavu. „Alfe, řekni mi, kde jsou ty věci, nebo zastřelím i Pipera.“

„Já dneska neumřu,“ protestoval Will.

„Hádat se o to nebudu,“ zabručel Frazier. „Tohleto je taky dost dobrý.“ A zamířil hlaveň Willovi mezi nohy.

„Nic mu neříkej,“ křičel Will na Kenyona.

„Nebuď blbej,“ kontroval Frazier.

Vtom Will něco spatřil. Frazier nechápal, čemu se může tak najednou usmívat.

„Já dneska neumřu,“ opakoval Will.

„Tos už říkal.“

„Ale ty jo.“

Frazier se chystal zkřivit ústa do úšklebku, ale jeho hlava místo toho vybuchla v gejzíru krve a šedivé hmoty.

Než jeho tělo dopadlo na podlahu, stačila Nancy vystřelit podruhé. Těsně minula dozorce, který hlídkoval vedle Kenyona. Střílela dovnitř skrz rozbité posuvné dveře. Ze stran ji podporovali John Mueller a Sue Sanchezová. Všichni tři se snažili dostat místnost pod kontrolu.

Will se skutálel ze sofa a sevřel pažemi nohy nejbližšího dozorce. Ten se pokusil osvobodit a vypálil bezmyšlenkovitě v rychlém sledu několik ran, které proletěly vzduchem jako chvost komety a zasáhly Muellera do břicha. Zapotácel se dozadu, a než se zhroutil do bazénu, dokázal šestkrát vystřelit. Dozorce spadl na Willa a snažil se popadnout dech. Měl prostřelené plíce.

Druhý dozorce se otočil na pomoc parťákovi. Když uviděl, že ho zasáhli, namířil automatickou pistoli na Willa a chtěl stisknout spoušť.

Sue a Nancy vystřelily současně.

Dozorcovo mrtvé tělo rozbilo konferenční stolek a spadlo na zem.

Nancy běžela k Willovi. Sue zajišťovala místnost. Odkopávala zbraně a šťouchala nohou do ležících mužů.

„Wille! Jsi v pořádku?“ vykřikla Nancy.

„Kristepane, Nancy, kde se tu bereš?“

Sanchezová ji volala – potřebovala pomoc, aby dostala Muellera ven z rudě zbarvené vody. Obě ženy ho s námahou vytáhly přes okraj bazénu, ale bylo už pozdě.

Sanchezová vyndala telefon a vyťukala pohotovost. Křičela, že je z FBI a ať pošlou všechny sanitky, co mají.

Will se po zemi připlazil k náhlavní soupravě, pohozené u nejbližšího mrtvého dozorce. Přitahoval ho ten tichý, sotva slyšitelný hlásek. Nasadil si sluchátka. V dálce někdo povykoval a dožadoval se hlášení o stavu.

„Kdo je tam?“ zeptal se Will do mikrofonu.

„Kdo je na téhle frekvenci?“ zeptal se ten hlas.

„Frazier je už po smrti. A ti druzí dva taky nevypadají nejlíp.“

„Kdo je tam?“

„Jaký je počasí v Oblasti 51?“ zeptal se Will.

Ve sluchátkách to zmlklo.

„Tak fajn, konečně posloucháte. Tady je Will Piper. Vyřiďte ministrovi válečného námořnictva, ministrovi obrany a tomu parchantovi prezidentovi, že je po všem. A vyřiďte jim to hned!“

Strhl si sluchátka a šlápl na ně zdravou nohou.

Nancy k němu přiběhla zpět. Letmo se objali – na dlouhá objetí to nebyla vhodná chvíle ani místo.

„Nemůžu uvěřit, že jsi tady,“ řekl.

„Zavolala jsem Sue. Řekla jsem jí, že jsi v maléru a že není možné zapojit do toho nikoho zvenčí.“

Sanchezová se celá třásla pod opožděnou záplavou adrenalinu. Snažila se utěšovat Alfa Kenyona a zabránit tomu, aby upadl do šoku.

Will poklekl a stiskl Kenyonovi ruku. „Neumřeš, Alfe. Ještě dlouho ne.“

Kenyon se šklebil bolestí, ale přikývl.

Will se otočil k Sanchezové. „Díky.“ Nic víc jí nepotřeboval říkat.

Třásla se jí brada. „Moje lidi nikdo nebude zabíjet. My se dokážeme ubránit. Sehnali jsme letadlo na letišti Teterboro. V New Hampshiru jsme nabrali Nancy a letěli jsme celou noc. Dorazili jsme v poslední vteřině. Wille, Mueller je mrtvý.“

„To je mi líto,“ odpověděl Will. Mluvil pravdu.

Potom mu náhle došlo, že kdyby ten autobus nevyjel z Los Angeles se zpožděním, dorazil by sem do vily příliš brzy na to, aby ho dokázali zachránit. Mělo to takhle být, pomyslel si.

Nancy stála nad mrtvým Frazierem. „To je ten, co mi zabil rodiče?“

„Jo.“

„To je dobře.“

Will se zeptal: „Kde je Philly?“

„Laura a Greg s ním zůstali u jezera. Musím se jim brzy ozvat.“

Will se s pomocí Nancy vydrápal zpátky na pohovku. „Tady bude za chvíli hotové peklo. Řítí se sem druhá vlna dozorců. Musíme si pospíšit.“

„Co mám dělat?“ zeptala se ho.

Will Kenyonovi znovu stiskl ruku. „Alfe, kam dal Henry ty papíry z Cantwellu?“

Kenyon slabým hlasem odpověděl: „Tamhle, do spodní zásuvky ve stole.“

Nancy běžela ke stolu. Na knížce s letopočtem 1527 ležela neoznačená složka. V ní ležely dopisy od Felixe, Kalvína a Nostradama a také prázdný list s naškrábaným datem 9. února 2027 a slovy Finis dierum.

„Funguje ta tiskárna jako skener?“ zeptal se jí Will a ukázal prstem na přístroj vedle počítače.

Hádal správně – a byl to rychlý a drahý model. Will řekl Nancy, ať okopíruje dopis z Vectis a všechny ostatní písemnosti na paměťovou kartu, kterou vytáhli Frazierovi z kapsy.

Will otevřel laptop, připojil paměťovou kartu a připojil se na HenryNet. Mezi kopci se rozléhaly sirény. Potřeboval ještě to heslo. „Alfe, jaké měl Henry heslo do sítě?“

Sanchezová Kenyonovi zatřásla ramenem. „Omdlel.“

Will si prsty promnul oční víčka a na chvíli se zamyslel.

Pak zadal 2027.

A byl v síti.

Zatímco se ječení sirén blížilo, vyťukal stručný e-mail, přidal k němu několik příloh a odeslal jej.

Gregu, kamaráde, tohle ti jednou provždy změní život, pomyslel si. Všem to změní život.

Nancy mu pomohla vstát a vytáhla se na špičky, aby ho políbila. Jinak by mu na ústa nedosáhla.

Řekl jí: „Seber tu knihu a ty papíry. Teď chci do nemocnice a pak s tebou domů. V tomhle pořadí.“

(39)

Jediné, co se ve Willově světě hýbalo, byly drobné kapky antibiotik, pozvolna mu vtékajících do žíly.

Bylo pondělí odpoledne a Will ležel v Newyorské presbyteriánské nemocnici. Užíval si chvíli vzácné samoty. Od okamžiku, kdy do Spencova domu v Hendersonu dorazily sanitky a policejní vozy, se kolem něj pořád někdo motal – doktoři, zdravotní sestry, policisté, agenti FBI a posádka zdravotnického letadla – a všichni ho celou cestu z Las Vegas do New Yorku bombardovali otázkami.

Z nemocničního pokoje měl úžasnou vyhlídku na řeku East River. Byt s takovýmhle výhledem by byl nekřesťansky drahý. Willovi se ale přesto poprvé v životě stýskalo po jeho mrňavém bytečku s jednou ložnicí, protože tam na něj čekala žena a syn.

Měl teď chvilku klidu, ale ne nadlouho. Napřed přišla hygiena – nepříjemná sestřička ho umyla houbou s rychlostí a razancí myčky aut. Pak dostal tác s večeří a koukal při jídle chvíli na sportovní kanál, aby měl pocit normálního stavu. Za chvíli dorazí Nancy a přinese mu košili a svetr, aby se měl pro televizní reportéry do čeho převléct.

Přede dveřmi pokoje mu vartoval celý kordon agentů FBI s rozkazem nepouštět k němu nikoho nepovolaného. Snažili se k němu probojovat agenti z ministerstva obrany, snažila se ho dostat CIA, ministr spravedlnosti se v bratrovražedném boji přetahoval s lidmi z Pentagonu a ministerstva vnitřní bezpečnosti – ale ochranná hráz FBI odolávala pevně.

Na tuhle zprávu, která se ospalého sobotního rána těsně před Halloweenem začala šířit po všech ulicích, poštovních schránkách a po internetu, nebyl svět připraven.

Palcové titulky na první straně důvěryhodného a ctihodného listu ohlašovaly článek reportéra Grega Davise exkluzivně pro Washington Post. Vypadalo to celé jako nevhodná mystifikace nebo pokus o špatný vtip:

Vláda USA vlastní rozsáhlou knihovnu

středověkých svazků, které předpovídají

narození a úmrtí až do roku 2027

TAJNÉ VLÁDNÍ ZAŘÍZENÍ V OBLASTI 51 V NEVADĚ ZALOŽIL

PREZIDENT TRUMAN S CÍLEM PROZKOUMAT TYTO ÚDAJE

Knihovna pochází z britského kláštera

Nitky vedou k případu Posledních dnů

Ale nešlo o vtip. Článek obsahoval spoustu důkazů a hojně citoval Willa Pipera, bývalého zvláštního agenta FBI, který v minulosti vyšetřoval případ Posledních dnů. Text popisoval, jak počítačový expert Mark Shackleton, zaměstnaný v Oblasti 51, vymyslel a stvořil záhadu fiktivního newyorského sériového vraha a jak vláda zastíracími manévry chránila tajnou pouštní základnu, fungující po šedesát let. List Washington Post měl k dispozici kopii knihovní databáze, pokrývající území USA až do roku 2027, a potvrdil, že se podařilo úspěšně korelovat předpovědi z databáze se stovkami narození a úmrtí po celých Státech.

List také vlastnil několik dopisů ze čtrnáctého a šestnáctého století, které vysvětlovaly původ těch knih a uváděly jej do historického kontextu. Článek odkazoval na tajemný řád učených mnichů na ostrově Wight, ale zdůrazňoval, že v tomto směru chybějí důkazy. Následující články ve Washington Post budou pojednávat o vlivu knihovny na slavné historické osobnosti, jako byl Jan Kalvín či Nostradamus.

A poslední věc: v dopise ze čtrnáctého století se psalo o apokalyptickém konci dnů. Jisté je, že tajuplné svazky neobsahují žádné zápisy po 9. únoru 2027.

Piper, psalo se v článku, se stal cílem násilných útoků, které stály život jeho tchána a tchyni, a utrpěl zranění při střetu s tajnými vládními agenty. Nacházel se nyní na neznámém místě, ale podle novin je jeho stav stabilizovaný.

V neděli ráno vydaly Bílý dům, Pentagon i ministerstvo zahraničí stručné oficiální stanovisko, v němž se k věci odmítly jakkoli vyjádřit. Vysoce postavené zdroje ve státní administrativě, mezi které patřil jmenovitě ředitel kanceláře Bílého domu a viceprezident, sdělily mimo záznam, že nemají tušení, o čem to reportér z Postu mluví. Později se ukázalo, že mluvili pravdu – o účelu Oblasti 51 skutečně nic nevěděli.

V pondělí se oficiální vyjádření z Washingtonu lehce posunulo od floskule „bez komentáře“ k příslibu „očekávejte oznámení z Bílého domu“ a poté k oznámení, že „prezident promluví k národu v devět hodin večer“.

Tenhle novinový článek zažehl požár, který se díky elektronickým informačním sítím rozšířil po celém světě bleskovou rychlostí. O nových odhaleních hned mluvili lidé na všech kontinentech. Během pár hodin se o knihovně dozvěděli všichni, kdo tomu sdělení vůbec dokázali porozumět, a všichni si na to udělali nějaký názor. Lidé se trápili zvědavostí a tížila je úzkost.

Voliči z celých Států telefonovali svým poslancům a kongresmani a senátoři zase volali do Bílého domu.

Všude na zeměkouli se věřící shlukovali kolem kněží, rabínů, imámů a duchovních, kteří se znepokojeně snažili uvést oficiální dogma ve shodu s nově zjištěnou skutečností.

Hlavy států a velvyslanci všech možných národů bombardovali ministerstvo zahraničí žádostmi o informace.

Veškeré televizní i rozhlasové stanice sháněly podrobnější zprávy. Když zbývalo několik hodin do hlavní zpravodajské relace, začal se ukazovat jistý problém: není s kým natočit rozhovor. O nějakém Gregu Davisovi z Postu doteď nikdo nic nevěděl a list o něm neposkytl žádné informace.

Po Willu Piperovi jako by se země slehla. Vydavatel listu Washington Post se sice před nikým neskrýval a podpořil pravdivost článku, ale nemohl udělat víc než opakovat již zveřejněná fakta. List odmítal odkrýt své zdroje. Odkázal v tomto ohledu na svého právního zástupce, advokátní kancelář Skadden Arps. Ta vydala prohlášení, že právě analyzuje, kdo je vlastně majitelem daných dokumentů a jak moc jsou tajné.

Vědcům všeho druhu tedy prozatím nezbývalo nic jiného než to probírat mezi sebou. Hádali se do krve, zatímco lidé z médií naháněli filozofy a teology, kteří rozhodně nebyli zvyklí, že by je o víkendu někdo hledal telefonem a byl zvědavý na jejich názory.

V pondělí v šest večer se televizní stanice CBS News vytasila se senzačním oznámením: zpravodajský pořad 60 minut uvede v přímém přenosu rozhovor s Willem Piperem, zdrojem všech informací pro reportáž v Postu. Celý svět si tedy ještě musí dvě hodinky počkat.

Bílý dům pobouřilo, že Piper vystoupí veřejně dříve než prezident. Ředitel prezidentské kanceláře volal šéfovi CBS News a informoval ho, že tu jde o záležitost národní bezpečnosti. Připomněl mu také, že člověk, kterého se chystají posadit před kameru, ještě nebyl vyslechnut příslušnými orgány. Naznačil, že proti Piperovi mohou být vznesena velmi závažná obvinění, a že je tedy potenciálně nedůvěryhodným zdrojem. Šéf zpravodajského serveru poslal celý Bílý dům ve vší slušnosti do háje s tím, ať mu přinesou soudní zákaz, vydaný federálním soudem.

Ve tři čtvrtě na osm seděl Piper na nemocničním lůžku v elegantním modrém svetru. Koupal se v záři reflektorů. Na to, čím vším si prošel, vypadal dobře a odpočinutě. Nancy byla s ním, držela ho za ruku a šeptala mu do ucha slova povzbuzení, ale jen tiše, aby to neslyšel kameraman a režie.

Televizní právník se vyřítil z výtahu a mával v ruce soudním zákazem. Ředitel zpravodajství se zrovna bavil s režisérem pořadu a s Jimem Zeckendorfem, který byl na místě a dohlížel na Willa jako jeho přítel a advokát. Ředitel před chvílí mluvil s Willem a pořád ještě z toho byl celý pryč.

Převzal soudní zákaz, složil ho a strčil do kapsy pláště. Řekl právníkovi: „Tohle je nejdůležitější zpráva v historii, zpráva o největším utajení v dějinách. Je mi fuk, jestli mě na zbytek života zavřou. Za patnáct minut jdeme živě do vysílání.“

Po chodbě připlouvala Cassie Nevillová, veteránka pořadu 60 minut. V závěsu jí vlála skupinka asistentů. Už jí bylo dost přes šedesát, ale po hodině u kadeřníka a v maskérně vypadala mladistvě a energicky. Obvykle vystavovala na odiv zatvrzelý pohled a sevřené rty, svoji obvyklou a vyzkoušenou obchodní značku. Dnes večer na ni ale doléhal časový stres a znervózňovalo ji téma relace. Bez okolků vyhrkla své obavy na ředitele: „Bille, opravdu si myslíte, že je rozumné jít s tím naživo? Co když je to nějaký podvodník? Totálně se odrovnáme.“

Odpověděl jí: „Cassie, rád bych vám představil Willa Pipera. Strávil jsem s ním nějaký čas a mohu vás ujistit, že to není podvodník.“

Zeckendorf se mezi ně vmísil s poznámkou: „Chtěl bych jen upozornit, že jsem Willovi dal pokyny, aby neodpovídal na žádné otázky ohledně vraždy manželů Lipinských nebo okolností, za nichž byl postřelen. Probíhá kriminální vyšetřování, které nesmíme ohrozit.“

Když Cassie vešla do místnosti, Nancy poodešla od Willova lůžka. Cassie kráčela přímo k posteli a zadívala se Willovi do očí. „Takže podvodník prý nejste.“

„Už mi v životě říkali všelijak, madam, ale takhle ještě ne.“

„Madam už mi neřekli hodně dlouho. Vy jste z Jihu, pane Pipere?“

„Z Floridy. Vidlák z Riviéry.“

„No, ráda vás poznávám, i když okolnosti jsou poněkud mimořádné. Asi tak za deset minut začínáme vysílat, takže se musíme připravit. Budu ráda, když budete vystupovat uvolněně a spontánně. Řekli mi, že to bude možná nejsledovanější rozhovor v dějinách televize. Váš příběh chce slyšet celý svět. Jste na to připravený, pane Pipere?“

„Napřed mi musíte začít říkat Wille.“

„Tak fajn, Wille, jdeme na to.“

Ředitel jim odpočítal na prstech a namířil ukazovák na Cassie. Ta vzhlédla do kamery a začala předčítat z obrazovky: „Dámy a pánové, Cassie Nevillová vám přeje dobrý večer. Dnešních 60 minut vám přináší živě z New Yorku přelomový, exkluzivní rozhovor od nemocničního lůžka muže, o kterém všichni mluví, abychom se dozvěděli jeho názor na to, co je podle mne nejúžasnější zprávou naší epochy: objev existence záhadné knihovny, která předpovídá data narození a úmrtí všech mužů, žen a dětí na naší planetě.“ Mimo připravený text si na okamžik zaimprovizovala: „Při té představě člověku rozhodně běhá mráz po zádech. A navíc se ukazuje, že americká vláda drží informaci o této knihovně v tajnosti od roku 1947, kdy ji skryla v Oblasti 51 v Nevadě, aby ji používala pro tajný výzkum. Muž, který tyto skutečnosti odhalil, je tu dnes večer se mnou – Will Piper, bývalý agent FBI. Dnes tu ale není služebně. Naopak musel prchat a skrývat se, protože ho vládní agenti pronásledovali, aby udrželi celou věc v tajnosti. Musel prchat, ale teď už ne. Dnes večer je tu se mnou, aby vám vyprávěl svůj neuvěřitelný příběh. Dobrý večer, Wille.“

Cassie měla zpočátku trému, ale po několika minutách z ní spadla. Will byl klidný, uměl se vyjadřovat a působil tak důvěryhodně, že mu společně se všemi diváky doslova visela na rtech. Se svýma modrýma očima a pohlednou tváří byl pro kameru jako stvořený. Bylo na ní vidět, že se do něj dočista zamilovala.

Nechala ho chvíli líčit fakta. Pak začala stáčet rozhovor tak, aby zjistila, jaké v něm existence knihovny vyvolává pocity. Jeho názory mohly ovlivnit mnoho diváků.

„Můj bratr John náhle loni zemřel na aneurysma,“ řekla Cassie se slzou v oku. „Znamená to, že o tom někdo předem věděl, nebo alespoň mohl vědět?“

Will odpověděl: „Podle všeho to vypadá, že ano.“

„To ve mně budí hněv,“ prohlásila.

„Nemůžu vám to mít za zlé.“

„Myslíte, že to jeho rodina měla vědět? Myslíte, že to měl vědět on sám?“

„To nedokážu rozhodnout. Nejsem k tomu pověřen a nejsem žádný mravní arbitr. Řekl bych ale, že když tu informaci má někdo ve vládě, měl by ji té osobě poskytnout, pokud o to požádá.“

„A co když to lidé nebudou chtít vědět?“

„Rozhodně bych tu informaci nikomu nenutil.“

„Našel jste si svoje vlastní údaje?“

„Ano,“ odpověděl. „Přinejmenším do roku 2027 si nemusím dělat starosti.“

„A co kdybyste zjistil, že je to příští týden, příští měsíc, příští rok?“

„Na to by asi každý člověk reagoval jinak, ale já bych se s tím asi srovnal a prožíval bych každý další den naplno. Kdoví, třeba by to byly ty nejlepší dny mého života.“

Usmála se nad tou odpovědí a souhlasně pokývala hlavou. „Říkal jste, že ty knihy končí v roce 2027.“

„Je to tak. Končí 9. února toho roku.“

„A proč končí?“

„To nevím. Možná to neví nikdo.“

„Dochovala se ale zmínka o apokalyptické události.“

„To podle mne bude třeba ještě pořádně ověřit,“ řekl Will klidně. „Je to jen narážka, takže si myslím, že kvůli tomu zatím nikdo nemusí šílet.“

„Doufejme, že nezačnou. A říkáte, že o těch, co ty svazky sepsali, se toho také moc neví?“

Zakroutil hlavou. „Zjevně měli nějaké zvláštní schopnosti. Ale všechno ostatní jsou jen spekulace. K tomu by se měl vyjádřit někdo povolanější. Já jsem jen penzionovaný agent FBI.“

Neville bojovně vystrčila bradu. „Jste věřící?“

„Byl jsem vychovaný jako baptista, ale nejsem nějak hluboce věřící.“

„Smím se zeptat, jestli věříte v Boha?“

„Řekl bych, že někdy víc, někdy míň.“

„Změnila knihovna v něčem váš názor?“

„Ukázala mi, že jsou na světě věci, kterým nerozumíme. Ale myslím, že na tom není nic tolik překvapivého.“

„Jaká byla vaše osobní reakce, když jste se dozvěděl o existenci knihovny?“

„Asi stejná jako většiny lidí. Byl jsem otřesený. Vlastně jsem doteď.“

„Řekněte mi něco o Marku Shackletonovi. To byl vládní zaměstnanec, který odcizil databázi, byl postřelen a skončil v kómatu.“

„Seznámil jsem se s ním na koleji. Byl jsem u toho, když ho postřelili. On byl taková smutná postavička. Působil jako ubožák.“

„Co ho motivovalo k tomu, aby vytvořil neexistující postavu vraha Posledních dnů?“

„Nejspíš chamtivost. Sám mi řekl, že toužil po lepším životě.“

„Chamtivost?“

„Ano – byl velice chytrý. Byl by to schopen realizovat.“

„Kdybyste ten případ nevyřešil.“

„Nebyl jsem na to sám. Měl jsem partnerku, zvláštní agentku Nancy Lipinskou.“ Stála za kamerami. Vyhledal ji pohledem a usmál se na ni. „Teď je z ní má žena.“

„Ta má štěstí,“ poznamenala Cassie koketně. „A vláda USA nechce, abychom o té knihovně věděli.“

„Ano, to je zcela zřejmé.“

„Lidé z vlády byli ochotní zabíjet, aby to tajemství zachovali.“

„Došlo k vraždám, nepochybně.“

„Jejich zamýšleným cílem jste byl i vy.“

„To ano.“

„Je tohle důvodem, proč jste se rozhodl promluvit veřejně a proč jste ten příběh dal do novin?“

Nakolik mu to lůžko dovolovalo, naklonil se dopředu. „Podívejte se, já jsem patriot. Pracoval jsem pro FBI. Věřím v zákony, ve veřejný pořádek a v náš právní systém. Vláda si nemůže hrát na soudce, porotu a kata – ani když chrání tajné informace. Mám dobré důvody domnívat se, že kdybych nejednal, umlčeli by mne, mou rodinu i mé přátele. Už teď ve snaze zneškodnit mě zabili i nevinné. Raději svůj život svěřím do rukou mých spoluobčanů.“

„Upozornili mne, že nebudete odpovídat na otázky týkající se manželů Lipinských a okolností vašeho zranění. Doufám, že se z něj zotavujete dobře?“

„Jo. Tyhle záležitosti budou ve vhodný čas také zveřejněné, doufám. A děkuji za přání, brzy budu v pořádku.“

„Když jste poskytoval novinám informace o případu Posledních dnů, dostal jste přezdívku ‚krysař Piper‘. Co vy na to?“

„Na flétnu pískat neumím a ke krysám nemám žádný vztah.“

„Ale chápete přece, na co se ptám.“

„No, určitě nejsem ten typ, co se nechá snadno vést, ale taky bych neřekl, že jsem nějaký vůdcovský typ.“

„To se možná dnes večer změní. Povězte mi, proč jste se rozhodl svěřit svůj příběh začínajícímu reportérovi z listu Washington Post?“

„Je to manžel mé dcery. Říkal jsem si, že by mu to mohlo pomoct v kariéře.“

Zasmála se. „Tomu tedy říkám upřímnost!“ Pak znovu zvážněla. „Tak, Wille, otázka na závěr. Co by se podle vás mělo teď stát? Otevře se knihovna veřejnosti? Měla by se otevřít?“

„Jestli se otevře? Na to by se možná měl dnes večer někdo zeptat prezidenta. A jestli by se měla otevřít? Na to bych vám odpověděl takhle: seberte hromadu chytrých a dobrých lidí z celého světa, ať si sednou někde ve velkém sále pěkně pohromadě a rozhodnou to. Já nejsem od toho. To musí rozhodnout lidé.“

Když reflektory potemněly a Will už neměl u krku mikrofon, vyšla ze stínu Nancy, objala ho a držela se ho jako klíště. „Dostali jsme je,“ šeptala mu. „Dostali jsme ty parchanty. Teď už nám nemůžou nic udělat. Jsme v bezpečí.“

Prezident Spojených států amerických pronesl stručný projev na téma národní bezpečnosti. Mluvil o tom, jaké hrozby zemi ohrožují ze strany zahraničních nepřátel a o klíčové důležitosti operací zpravodajských služeb. Nepřímo naznačil roli Oblasti 51 v celkové organizaci zpravodajských aktivit a přislíbil, že bude v příštích dnech a týdnech věc konzultovat s Kongresem a čelními světovými politiky.

Toby Parfitt seděl doma v Islingtonu a četl si Guardian, který mu hodili do schránky. V troubě se mu zatím hřál croissant. Novináři našli v katalogu agentury Pierce & Whyte položku z té aukce. Z titulní strany hleděla fotografie knihy s letopočtem 1527 a se stručným „bez komentáře“, kterým Toby zareagoval předchozího dne na dotazy všetečného reportéra, zvědavého na jeho názor.

Ve skutečnosti měl na věc velice vyhraněný názor, ale ten nebyl určený pro veřejnost. On tu knihu přece držel v rukou! Cítil, že je s ní citově spojený. Byla to bezpochyby jedna z nejcennějších knih na světě! A teď se ukazuje, že se v ní skrýval Shakespearův sonet!

Dvě stě tisíc liber! On ji prodal za mizerných dvě stě tisíc!

Když nesl k ústům šálek ranního čaje, ruka se mu třásla.

Po několika dnech Washington Post oznámil, že ke své databázi neumožní přístup, dokud neproběhne soud, který určí, zda ji redakce nemusí vrátit. Dalo se očekávat, že se pře potáhne až před Nejvyšší soud. Greg Davis, novopečená reportérská hvězda, mezitím začal pořizovat rozhovory s významnými osobnostmi a ukázalo se, že mu to jde.

Mediální rozruch a veřejný poprask nijak neutichal a měl se udržet ještě velmi dlouho. Život a smrt, to jsou témata, která nikoho nenechají chladným.

(40)

Většina zaměstnanců Smithsonova astrofyzikálního centra Harvardovy univerzity obvykle obědvala buď v místní samoobslužné restauraci, anebo přímo u pracovního stolu.

Profesor astrofyziky Neil Gershon, zástupce ředitele Střediska pro výzkum planetek, se snažil dostat z klávesnice cákanec majonézy, který mu tam vystříkl z rostbífu v tortille. Jeden z jeho studentů se zastavil před kójí a se zájmem ho sledoval.

„Jsem rád, že se dobře bavíte, Govi. Potřebujete něco?“

Mladý výzkumník z Indie s úsměvem přešel šéfovu zapomnětlivost. „Říkal jste mi, ať se přes oběd zastavím, ne?“

„Vlastně ano. Jde o ten 9. únor 2027.“

Astrofyzika se znenadání stala populárním oborem.

Článek ve Washington Postu a rozhovor s Piperem spustily příval akademických i amatérských spekulací na téma ničivých katastrof. Aby vlády nastalou hysterii trochu utlumily, obrátily se na vědce a ti začali sestavovat počítačové modely. Zatímco v tichosti pracovali na řešení problému, bulvár řádil jako utržený ze řetězu.

Třeba list USA Today zveřejnil toho dne ráno průzkum ze vzorku tří tisíc Američanů, kterých se ptali, jak si to proslulé datum vysvětlují. Teorií se vynořila spousta a sahaly od přijatelných až ke zcela fantastickým. Asi čtvrtina Američanů věřila, že půjde o invazi mimozemšťanů ve stylu Války světů. Vysoko se také umístily Boží trest a poslední soud a mezi poměrně oblíbené teorie patřila i srážka s asteroidem.

Ve specializovaných laboratořích JPL v Pasadeně vytvořila NASA ihned zvláštní jednotku, která měla podrobněji prozkoumat některé možné scénáře srážky s planetkou. Středisko pro výzkum planetek v Harvardu dostalo za úkol pročesat databázi asteroidů, u nichž hrozilo, že se přiblíží k Zemi, a eliminovat možné srážky.

To bylo hotové rychle. Z celkového počtu 962 potenciálně nebezpečných asteroidů v databázi byl pro rok 2027 relevantní jen jeden: asteroid třídy Apollo nesoucí číslo 137108 (1999 AN10) a objevený roku 1999 Lincolnovou laboratoří v MIT. Bylo to relativně velké těleso o průměru téměř třicet kilometrů, ale nikdo mu nevěnoval moc pozornosti. V nejbližších tisíci letech se mělo Zemi nejvíce přiblížit 7. srpna 2027, a to na vzdálenost 390 000 kilometrů. V rámci desetibodové Turínské škály, hodnotící nebezpečí dopadu, byl tento asteroid vyhodnocen pouhým prvním stupněm, což v podstatě nestálo za pozornost.

Aby nic nezanedbal, zaúkoloval opatrný Gershon svého nejlepšího studenta Govinda Naidu, aby se na tenhle asteroid ještě podíval a zjistil aktuální parametry jeho oběžné dráhy. Projekt z NASA byl označen jako naléhavý, takže Naidu dokázal předběhnout frontu zájemců lačných využít stodvaceticentimetrové teleskopy, umístěné ve vesmírném centru na Maui a v observatoři na Palomaru. Zaměřil objekt 137108 a dostal k dispozici také neocenitelných osm hodin strojového času vládního superpočítače Národního výpočetního střediska pro výzkum energií v Lawrenceově národní laboratoři v Berkeley.

„Máte už ty údaje z Maui a z Palomaru?“

„Ano. Chcete si to projít u mne na počítači?“

„Klidně se připojte tady ode mne.“

„Máte v klávesnici majonézu.“

„No a co? Je to snad proti vašemu náboženskému přesvědčení?“ Gershon vstal a uvolnil mu židli. „Dneska odpoledne budu mít telekonferenci s JPL a chci to mít hotové.“

Naidu se usadil a připojil se do databází z observatoří. „Tak jo, tady je orbitální mapa pro 137108, založená na posledním pozorování z července 2008. Teď je ten asteroid zrovna za Jupiterem a blíží se s orbitální periodou 1,76 roku. Tady je poslední simulace. Popojedu na srpen 2027. Vidíte, tady. Přiblíží se k nám na 400 000 kilometrů.“

„Potřebuji ale ta nová data, Govi.“

„Hned to bude.“ Kliknutím otevřel tabulkové procesory s údaji ze včerejší noci. „Oba teleskopy měly čistý obraz. Jenom ještě spojím údaje z Havaje a Palomaru. Minutku.“

Jeho prsty se roztančily po klávesnici. Když spojil údaje z obou pozorování, Gershon řekl: „Tak to ukažte.“

Naidu spustil vykreslování oběžné dráhy a rychlý posun do roku 2027. „Vidíte? Všechno beze změny. Nejbližší bod je pořád v srpnu a na vzdálenost skoro půl milionu kilometrů. 9. únor s tím nemá co dělat.“

Gershon se tvářil spokojeně. „Tak, to bychom měli. Objekt 137108 můžeme ze seznamu hrozeb vymazat.“

Ale Naidu zůstal sedět. Otevíral databázi Lawrenceovy laboratoře v Berkeley. „Říkal jsem si, že se vás možná budou vyptávat dál, a tak jsem na tom superpočítači v NERSCC namodeloval pár scénářů.“

„Jakých scénářů?“

„Srážky mezi asteroidy.“

Gershon souhlasně zamručel. Ten mladík má pravdu. Nejspíš by se ho na to ptali. V oblasti mezi Marsem a Jupiterem se pohybuje asi pět tisíc asteroidů a není nic zvláštního na tom, když do sebe čas od času narazí. To samozřejmě mění jejich oběžné dráhy. „Jak jste to modeloval?“

Naidu se pyšně nadmul a popsal komplikovaný statistický model, který vytvořil, aby využil ohromnou výpočetní sílu v NERSCC a prozkoumal statisíce hypotetických srážek asteroidů, ve kterých mohlo hrát číslo 137108 roli.

„Ovlivňuje to spousta vedlejších proměnných,“ hvízdl obdivně Gershon. „Hmotnost, rychlost, úhel dopadu, orbitální dynamika v okamžiku kolize.“

Naidu přikývl. „Jakákoliv srážka může změnit některý z parametrů 137108. Někdy třeba jen nepatrně, ale může to ve výsledku ovlivnit afélium, perihélium, dobu oběhu, délku vzestupného uzlu, sklon dráhy, cokoliv.“

„Tak mi to předveďte. Co jste dostal?“

„No, měl jsem k dispozici pouze šest hodin strojového času, a tak jsem ten model omezil na nějakých pět tisíc nejdůležitějších asteroidů z hlediska oběžných charakteristik 137108. Jenom jedna simulace z šesti set tisíc zjistila něco zajímavého.“

Naidu spustil grafický simulační program a vysvětloval dál: „Tenhle model předpokládá kolizi mezi asteroidy 137108 a 4581 Asklépius, což je objekt třídy Apollo. Je to mrňous, tři sta metrů v průměru. V roce 1989 minul Zemi ve vzdálenosti sedm set tisíc kilometrů. Kdyby do nás narazil, nic až tak hrozného by se nestalo,“ pokrčil nos. „Vydalo by to na ekvivalent jedné Hirošimy každou vteřinu po dobu padesáti dnů! Tahle simulace předpokládá, že se 4581 střetne s jiným balvanem, což naruší jeho dráhu, a v březnu roku 2016 se poblíž Jupiteru srazí s 137108. Jestli se to stane, dopadne to takhle.“

Naidu spustil simulátor oběžné dráhy od současnosti. Na obrazovce sledovali, jak se zelená tečka, reprezentující 137108, pohybuje sluneční soustavou po excentrické eliptické dráze, každé přibližně dva roky se přibližuje k Zemi a pak proletí kolem Jupiteru, než se otočí zpátky ke Slunci.

Když se simulace přiblížila k roku 2027 na pět let, Naidu ji zpomalil. Teď ji sledovali pozorněji. Zírali na dvě nezávislé oběžné dráhy – orbit Země a orbit asteroidu. Zelená a červená tečka se pohybovaly sluneční soustavou. Když se dostali k lednu 2026, Naidu probíhající simulaci znovu zpomalil.

Gershon se studentovi naklonil přes rameno. „Takhle od oka je těžké odhadnout, jestli se ta oběžná dráha změnila k lepšímu nebo k horšímu.“

Naidu neodpověděl.

Časový údaj pomalu postupoval. V polovině roku 2026 se asteroid 137108 začal znovu blížit ke Slunci. Země pomalu postupovala k místu, kde se obě oběžné dráhy protínaly.

Říjen 2026.

Listopad 2026.

Leden 2027.

Červená a zelená tečka se blížily.

Pak únor 2027.

9. února se simulace zastavila.

Na obrazovce se objevilo hlášení:

Pravděpodobnost impaktu – 100 %

**** Turínská škála 10 ****

**** Turínská škála 10 ****

**** Turínská škála 10 ****

Gershon zalapal po dechu. „A co velikost asteroidu? Změní se tou srážkou s 4581?“

Naidu našel tabulku, poklepal na buňku a ukázal prstem. „Pořád ještě je obrovský. To je konec hry.“ Odpojil se od terminálu a vstal. „Je to všechno jenom hypotéza, ale říkal jsem si, že je třeba vám to ukázat. Ta pravděpodobnost je vcelku nízká.“

Gershon pohlédl z okna. Venku bylo bouřlivo, poryvy větru trhaly z větví poslední listy. Zatoužil pocítit na tváři vítr a brodit se trávníkem ve spadaném listí.

Položil studentovi ruku na rameno a řekl: „Jistě máte pravdu, Govi. Víte co, půjdu se trochu projít.“

(41)

O DVA TÝDNY POZDĚJI

CARACAS, VENEZUELA

Zemětřesení udeřilo pět minut po jedenácté. Dosáhlo magnitudy 7,8 Richterovy stupnice. Epicentrum se nacházelo dvacet kilometrů východně od Caracasu, ve zlomu Boconó – San Sebastián – El Pilar. Byl slunný a větrný den, po modravém nebi se proháněly řídké obláčky. Pak se objevily první otřesy. Během čtyřiceti vteřin se slunce ztratilo v oblacích prachu, zdvíhajících se nad zničenými obytnými bloky. Hroutily se činžovní domy, úřady, školy. Pak vzplálo rozlámané plynové potrubí. Vítr oheň rychle roznesl. Požár zničil proslulou čtvrť Altamira i komplex Parque Central.

Osmdesát procent z celkových 220 000 obětí zemřelo během prvních vteřin zemětřesení. Změť zničeného kovu, skla a zdiva nelítostně rozdrtila těla mužů, žen i dětí. Většina těch, kteří nezemřeli okamžitě, padli pod sutinami za oběť pomalé dehydrataci. Mnoho dalších lidí zabil šok nebo požár, který v rozvalinách řádil celé tři dny.

Kontrolky globální seismografické sítě zachytily telemetrické údaje a rozblikaly se jako vánoční stromeček. Součástí sítě byla i stanice seismologické laboratoře v Albuquerque v Novém Mexiku. Zemětřesení v Caracasu zde ihned vyhodnotili jako závažnou seismickou událost a podle protokolu předali hlášení na ministerstvo vnitřní bezpečnosti, do Pentagonu, na ministerstvo zahraničí a do Bílého domu.

V centrálním prstenci Pentagonu seděl ministr válečného námořnictva. Obdržel tu zprávu od nějakého referenta z kanceláře prvního tajemníka ministra obrany. Lester ji vyslechl, něco zavrčel, aby dal najevo, že slyšel, a zavěsil. Přípravami na tenhle den se zabýval celé poslední dva roky, ale takhle si to nepředstavoval.

Podle původního plánu akce se měl Lester v okamžiku, kdy dojde k události Caracas, odebrat do suterénu Pentagonu a zmocnit vrchní velení pro jižní polokouli k vyslání čtvrté flotily. Ta se měla v té době naoko účastnit spojeneckého cvičení s britským námořnictvem jižně od Aruby. Dostala by rozkaz plout do Venezuely jako předvoj operace Pomocná ruka. Opoziční lídři a armádní velitelé z protivládních kruhů by i s rodinami pobývali v bezpečí ve Valencii. Teď by je vrtulníky dopravily zpět do hlavního města. Do čtyřiadvaceti hodin by se pod ochranou expedičních jednotek americké námořní pěchoty začala dávat dohromady proamerická vláda.

Nic z toho se ale nestalo.

Osamocený pěšák Will Piper zlikvidoval celou operaci Pomocná ruka.

Když Washington Post zveřejnil tu zprávu, viceprezident okamžitě svolal jednání krizového štábu a Pomocnou ruku odvolal. Žádné změny, žádné úpravy, zkrátka ji rovnou zrušil. Nikdo neprotestoval. Bylo jasné, že každý, kdo má všech pět pohromadě, by si dal dohromady informace o Oblasti 51 a vojenskou operaci, která se jakoby náhodou shodovala místem i časem s tou přírodní katastrofou.

Humanitární pomoc teď bude expedována letecky, šokovaný prezident Venezuely rychlou pomoc USA s povděkem přijme – a slavnostně slíbí, že znovu vybuduje Caracas a povede zemi dál po cestě budování socialismu.

Dva roky práce. Všechno k ničemu.

Lester si povzdychl, zkontroloval diář a řekl sekretářce, že odchází. Odpoledne měl volno. Rozhodl se, že půjde do klubu a zahraje si squash.

EPILOG

O ŠEST MĚSÍCŮ POZDĚJI

OSTROV WIGHT

Bylo svěží, čerstvé jarní odpoledne. Slunce zářilo neuvěřitelnou žlutí a čerstvě posekaný trávník byl až neuvěřitelně zelený. Přes louku se z dálky nesl křik racků, prohánějících se nad úžinou Solent.

Věž opatského kostela, postavená z červených cihel, se tyčila do čistého modrého nebe. Tomu pohledu nemohl žádný turistický fotograf odolat. Opatství Vectis sice bylo i předtím otevřené veřejnosti, ale po objevu jeho starobylé knihovny se stalo nesrovnatelně větším lákadlem. Mnichy z kláštera ten příval návštěvníků samozřejmě nijak netěšil. Během víkendů pořádaly dobrovolnice z vesnice Fishbourne organizované prohlídky. Držet turisty pokud možno ve skupinách bylo totiž pro život kláštera méně rušivé než nechat lidi neorganizovaně a bezcílně chodit po kostele a pozemcích opatství.

Chlapeček v kočárku se dal do pláče. Většinu turistů ve skupině tvořili starší lidé ve věku, kdy už neměli slabost pro děti. Neskrývali svou rozmrzelost, ale rodiče chlapce se tím nenechali znervóznit.

Matka mu zkontrolovala plenku. „Skočím ho někam přebalit,“ oznámila Nancy, oddělila se od skupiny a zamířila k bufetu.

Will přikývl a dál poslouchal průvodkyni. Shrbená žena středních let právě ukazovala na výhonky za plotem a vysvětlovala, jak je pro mnišský řád důležitá čerstvá zelenina.

Těšil se na tenhle výlet. Chtěl vypadnout z hektického světa, který si sám pro sebe stvořil. V jednom kuse ho pronásledovali se žádostmi o rozhovor, o sepsání knihy, se vším, co obnáší život celebrity. I teď se kolem Třiadvacáté určitě potloukají paparazzi. A měl také nové závazky. Alf Kenyon se už dal jakžtakž dohromady po tom průstřelu kolene a plánoval, že se za několik měsíců vydá na reklamní cestu kvůli své knize o Janu Kalvínovi, Nostradamovi a listinách z Cantwellu. Požádal Willa o společnou propagaci v médiích. Nedalo se to odmítnout. A taky Dane Bentley – ten chystal večírek na rozloučenou s mládenectvím a svatbu. Will ještě ani neměl jasno, kterou ze svých známostí si vlastně Dane hodlá brát.

V tuhle chvíli však mohl Will hodit události posledních měsíců za hlavu a soustředit se jen na současnost. Na téhle návštěvě ostrova ho fascinovalo dočista všechno: přívoz z pevniny, otevřený zimě a větru, oběd v hostinci ve Fishbourne, kde chvíli váhal u baru a pak si objednal colu, okamžik, kdy poprvé v dálce spatřil klášter, i pohled na mnichy v kutnách. Nebýt těch jejich hábitů a sandálů, vypadali by podle něj jako obyčejní chlapi. Pak se ale dvacet minut po druhé hodině shromáždili v kostele k liturgii hodinek a Will musel svůj názor změnit. Ve svatostánku se mniši změnili v dočista jiná stvoření. Soustředili se na modlitby a žalmy, na společný cíl. Opravdovost jejich duchovního prožitku je zcela oddělila od návštěvníků, usazených vzadu pod klenbou kostela. Zvědaví pozorovatelé působili v tom prostředí jako zvrhlí čumilové.

Pak se mniši pustili do odpolední práce. Někteří pracovali v zahradě a v hospodářských staveních, jiní uvnitř v kuchyni, v hrnčířské dílně nebo v knihárně. Nebylo jich dohromady mnoho, kolem deseti. Většinou to byli starci. Mladí lidé se dnes už na mnišský život nedávají. Návštěva se chýlila ke konci a Will ještě neuviděl to, pro co se sem vypravil. Zvedl ruku, aby přilákal pozornost průvodkyně. I ostatní turisté se hlásili. Všichni chtěli vidět to samé, a průvodkyně to věděla.

Dala slovo Willovi, který stál mimo houf ostatních. Hned ji zaujal: byl vysoký a pohledný a v očích mu zářila inteligence. „Rád bych viděl středověký klášter.“

Ve skupině to zahučelo souhlasem. To chtěli všichni.

„To je zvláštní,“ zažertovala. „Zrovna jsem vám chtěla ukázat, kudy se tam jde. Je to odsud tak půl kilometru po támhleté cestě. Poslední dobou je na něj každý zvědavý, ale není tam toho moc k vidění, jen trosky. Ale teď vážně. Dámy a pánové, chápu váš zájem a doporučuji vám starý klášter navštívit a chvíli tam v tichu rozjímat. To místo je označené malou pamětní deskou.“

Během své řeči průvodkyně stále upřeně hleděla na Willa. Když domluvila, přistoupila k němu a opatrně se mu zadívala do tváře.

„Díky za prohlídku,“ řekl jí.

„Můžu se vás na něco zeptat?“

Přikývl.

„Nejste náhodou pan Piper, ten Američan, co byl ve zprávách?“

„Ano, jsem.“

Rozzářila se. „Já jsem si to hned myslela! Nevadilo by vám, kdybych řekla opatovi, že jste tady? Určitě by se s vámi rád setkal.“

Dom Trevor Hutchins, současný opat ve Vectis, byl zavalitý prošedivělý muž a překypoval nadšením. Vedl Willa a Nancy štěrkovou cestičkou k rozpadlým středověkým zdem starodávného kláštera a cestou poprosil, jestli by nemohl tlačit kočárek, aby „mladého pána povozil“.

Nedal jinak, než že jim musí osobně znovu vylíčit příběh, který právě vyslechli z úst průvodkyně: za časů reformace Jindřicha VIII. bylo opatství v roce 1536 vypleněno, venkované postupně rozebrali i zdivo a odvezli kameny na stavbu hradů a opevnění v Cowesu a Yarmouthu. Do dnešních dnů se dochovaly jen náznaky dávných velkolepých staveb – základy a zbytky zdí.

Moderní opatství postavili na počátku dvacátého století francouzští mniši. K obnovení benediktinského kláštera použili červené cihly a vybrali si místo nedaleko posvěceného místa starého opatství. Opat už žil ve Vectis skoro pětadvacet let. Vstoupil sem jako mladík hned po studiích v Cambridge.

Pěšina zatočila a uviděli před sebou zřícené hrubé zdi. Ruina se rozkládala na louce s výhledem na úžinu Solent. Za úzkým pruhem mořské hladiny se nezřetelně rýsovalo jižní pobřeží Anglie. Kamenné zdi, které tu přežily staletí, už připomínaly jen nízké zídky s pozůstatky oken a kleneb. Mezi zříceninami se pásly ovce.

„Hle, starodávné Vectis!“ oznámil teatrálně opat. „Je to to, co jste čekal, pane Pipere?“

„Vypadá to tu poklidně.“

„To tedy ano. Klidu tu máme spoustu.“ Ukázal na zdi, které kdysi patřily katedrále, kapitulnímu domu a dormitáři. Opodál se rozkládaly zbytky středověké hradby kolem opatství.

„Kde se nacházela ta knihovna?“

„Ta byla dál. Schovali ji stranou, na kraji pozemku opatství. Člověk se jim nemůže divit.“

Will vzal Nancy za ruku. Přišli k nenápadné prohlubni v travnaté louce. Rozlehlý obdélník byl o metr níž než okolní terén. Okraj prohlubně vyznačoval nově umístěný žulový balvan s bronzovou deskou. Nápis byl prostý:

KNIHOVNA VE VECTIS: 782-1297

Opat se u desky zastavil a řekl: „Tohle byl váš dar světu, pane Pipere. Dočetl jsem se na internetu, co jste všechno udělal.“

Nancy se při představě mnicha připojeného online zasmála.

„No ano, my tu máme vysokorychlostní připojení!“ pochlubil se opat.

„Mnozí lidé to nepovažují za dar,“ poznamenal Will.

„Rozhodně to nebylo prokletí. Co je pravda, nemůže být prokletí. Všechno, co jsem se dozvěděl o knihovně, mi dodalo klidu. Cítím v tom neochvějnou Boží ruku. Cítím spojení s opatem Felixem a všemi jeho předchůdci, kteří horlivě chránili to velké dílo a pečovali o ně jako o vzácnou orchidej, která zahyne, když se jen o stupínek změní teplota. Rád sem chodím rozjímat.“

„Nedělá vám starosti rok 2027?“ zeptala se Nancy.

„My tu žijeme v přítomnosti. Naše komunita je zaměřená na společnou práci k chvále Boží. Sloužíme mše a čteme Písmo svaté. Zkrátka – snažíme se poznat Ježíše Krista. Nestaráme se o rok 2027 nebo o nějaké asteroidy.“

Will se na něj usmál. „Pokud jde o mne, řekl bych, že všechen ten poprask kolem roku 2027 je možná k něčemu dobrý. Celý svět se stará o planetky a tak a lidi jsou příliš zaměstnaní na to, aby spolu válčili. Pro jednou máme společný cíl. Ať už to dopadne, jak chce, myslím, že zažijeme nejlepších sedmnáct let v dějinách.“

Opat, skloněný nad kočárkem, se obrátil k Nancy. „Tenhle šikovný mladý pán má dobré rodiče. Má před sebou tu nejlepší budoucnost. Teď se s vámi rozloučím. Můžete tu zůstat, jak dlouho budete chtít.“

Když osaměli, Nancy se Willa zeptala: „Jsi rád, že ses sem vypravil?“

Shlédl do propadlého místa a představil si ty zelenooké, rusovlasé písaře, jak tu po staletí mlčky usilovně pracují. Představil si mnichy, kteří tu střežili své tajemství jako posvátný závazek, a představil si závěrečnou krvavou katastrofu, která to všechno ukončila. Jak ta knihovna asi vypadala? Musela to být ohromná spousta tlustých a těžkých svazků v podzemních síních. Pořád ještě tak trochu doufal, že ho jednoho dne někdo pozve do Nevady a že tam uvidí, jak vypadá knihovna dnes. Ale bylo mu jasné, že v tomhle ohledu moc šancí nemá.

„Jo, jsem rád. A jsem rád, že jste oba jeli se mnou.“ Pohlédl přes louku k moři. „Panebože, tady je takový klid.“

Chvíli se zdrželi – než začalo slunce zapadat. Museli ještě chytit přívoz a čekala je dlouhá cesta autem. V Shakespearově rodišti vyhledají jeden rodinný hřbitov, kde chtěl Will navštívit hrob pod velkou lípou. Teprve pak se vypraví letadlem na Miami. FBI přeložila Nancy na Floridu, takže se musí zapracovat na novém místě. A musí společně zařídit nový dům.

A navíc Willa čeká rybaření v lákavých vodách Mexického zálivu.

PODĚKOVÁNÍ

Musím znovu poděkovat Stevu Kasdinovi. Bez jeho „zásahu shůry“ by Tajemství sedmého syna a Kniha duší nejspíš nespatřily světlo světa. Děkuji také Gunille Lacocheové, která byla první čtenářkou těchto knih a poskytla mi cenné připomínky. Požehnáním pro mou spisovatelskou dráhu byl vynikající tým nakladatelství Cornerstone a Arrow Books, přátelský a nápomocný ve všech ohledech. Byla to úžasná spolupráce, ale jmenovitě bych chtěl poděkovat především svým skvělým redaktorkám, Kate Eltonové a Georgině Hawtrey-Wooreové. A jako vždy děkuji Tesse a Shaneovi za podporu v kruhu rodiny.

Glenn Cooper

KNIHA DUŠÍ

Z anglického originálu Book of Souls,

vydaného nakladatelstvím Arrow Books – Random House

v Londýně roku 2010,

přeložili Pavel Pokorný a Martin Pokorný

Obálku navrhla Jana Šťastná

Redigovala Alena Jíchová

Odpovědná redaktorka Martina Bekešová

Technický redaktor David Dvořák

Počet stran 352

Vydala Euromedia Group, k. s. – Knižní klub,

Nádražní 32, 150 00 Praha 5,

v roce 2011 jako svou 5732. publikaci

Sazba Olaf Šnajder, Brandýs n. L.

Vytiskly Tlačiarne BB, spol. s r. o., Banská Bystrica

Vydání první

Naše knihy na trh dodává Euromedia – knižní distribuce,

Nádražní 32, 150 00 Praha 5

Zelená linka: 800 103 203

Tel.: 296 536 111

Fax: 296 536 246

objednavky-vo@euromedia.cz

Knihy lze zakoupit v internetovém knihkupectví

www.bux.cz

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai