Tajemství sedmého syna

Glenn Cooper

(2010)

Hodnocení:

*

Štítky:

Sci-fi a fantasy, Detektivky světové

Devět Newyorčanů obdrží během několika květnových a červnových dnů roku 2009 nenápadnou pohlednici z Las Vegas. Je na ní nakreslena rakev, k ní připsáno jejich jméno a datum úmrtí. A to se i vyplní. Policie začne okamžitě pátrat po sériovém vrahovi a na případ nasadí dvojici zvláštních agentů FBI Willa Pipera a Nancy Lipinskou. Hledání jakéhokoli spojení mezi oběťmi se však záhy octne ve slepé uličce a nikdo netuší, kdo a kdy bude další na řadě v takzvané kauze Posledních dnů.Kdesi v Nevadě však žije člověk, který pohlednice odeslal. Člověk, který zná tajemství střežené už několik desítek let v záhadami opředené Oblasti 51. Tajemství objevené v polovině minulého století na jednom britském ostrůvku v podzemí benediktinského kláštera. Tajemství, které se zrodilo sedmého dne sedmého měsíce roku 777 a jehož prozrazení by nenávratně změnilo osud celého lidstva…

GLENN COOPER

Tajemství sedmého syna

KNIŽNÍ KLUB

Přeložil Martin Pokorný

SECRET OF THE SEVENTH SON

Copyright © 2009 by Glenn Cooper

Excerpt from Book of Souls copyright © 2010 by Glenn Cooper

First published by HarperCollins

Translation rights arranged by Sandra Dijkstra Literary Agency All Rights Reserved

Translation Copyright © 2010 by Martin Pokorný ISBN

978-80-242-2647-7

21. KVĚTNA 2009

NEW YORK

David Swisher si právě na BlackBerry vyřizoval elektronickou poštu. Odepisoval jednomu finančnímu řediteli, který chtěl přijet z Hartfordu probrat financování dluhem. Běžná záležitost. Přesně takovéhle věci byl Swisher zvyklý vyřizovat cestou domů. Luxusní limuzína s ním zvolna popojížděla po ucpané Park Avenue.

Pípnutí mu ohlásilo, že přišel další e-mail. Byl od manželky: Mám pro tebe překvapení.

Odepsal jí: Senzace! Už se těším.

Do New Yorku dorazilo jarní počasí. Ulice se hemžily chodci. Odpolední slunce jasně svítilo, vzduch byl čerstvý a plný tepla. Všichni v té atmosféře spontánně přidávali do kroku a měli dobrou náladu. Muži si sundavali saka, ležérně si je přehazovali přes ramena a vyhrnovali si rukávy košil, aby cítili čerstvý větřík na obnažených předloktích. Ženám v lehkých sukních foukalo na stehna. Bylo vidět, že míza začíná proudit. Hormony zůstaly přes zimu nehybné jako lodě zamrzlé v polárním ledu a teď díky jarnímu tání začínaly znovu volně proudit. Dnes večer to bude v New Yorku žít. Z otevřených oken jednoho bytu vysoko nahoře se linula hudba. Někdo tam na celé kolo pouštěl Stravinského Svěcení jara. Tóny se snášely dolů a mísily se s kakofonií městského hluku.

David ale nic z toho nevnímal. Plně se soustředil na zářící displej BlackBerry. A ani jeho si nikdo nevšímal: byl ukrytý za tónovaným sklem. Šestatřicetiletý investiční bankéř, boháč s pěstěným účesem, oblečený v lehkém vlněném obleku od Barneys. Mračil se, protože dnes neudělal nic ani pro svou kariéru, ani pro svoje ego, ani pro svůj bankovní účet.

Taxi zastavilo před domem na rohu Park Avenue a Jedenaosmdesáté. Než Swisher ušel po chodníku těch pár kroků ke dveřím domu, stačil si uvědomit, že je venku pěkně. Slavnostně se zhluboka nadechl a pak se usmál na vrátného. „Jak je, Pete?“

„Fajn, pane Swishere. Co dneska dělala burza?“

„Byl to masakr.“ Prošel kolem něj dovnitř. „Peníze si radši schovávejte pod matraci.“ To byl jejich oblíbený vtípek.

Devítipokojový byt v horním patře přišel Davida na čtyři miliony sedm set padesát tisíc dolarů. Kupoval ho krátce po jedenáctém září a pořídil ho za babku: trh se plašil a předchozí majitel byl nervózní, i když tenhle byt byl poklad, skvělý do posledního detailu. Předválečný, s vysokými stropy, jídelnou, kuchyní a funkčním krbem. A to celé na Park Avenue! David rád kupoval levně, ať už šlo o cokoliv. V tomhle bytě bylo mnohem víc místa, než mohl bezdětný pár využít, ale pro něj prostě představoval trofej, kterou mohl ohromovat příbuzné. Což mu vždycky dělalo moc dobře. A navíc by dneska ten byt mohl kdykoliv prodat za víc než sedm a půl milionu dolarů, ani by se nemusel snažit. Často si v duchu říkal, jaká to byla skvělá koupě.

Poštovní schránka byla prázdná. Zavolal přes rameno: „Hej, Pete, moje žena už je doma?“

„Přišla asi před deseti minutami.“

Tak to bylo to překvapení.

Její kabelka ležela v hale na hromádce dopisů. Potichoučku za sebou zavřel dveře a chystal se dojít k ní po špičkách, připlížit se za ni, stisknout její prsy v dlaních a přitisknout se jí k zadku. Tohle byla jeho představa zábavy. Italský mramor mu ale zhatil plány: jeho tenké podrážky nadělaly dost hluku na to, aby se prozradil.

„Davide, jsi to ty?“

„Jo. Jsi doma nějak brzo,“ zavolal. „Co se stalo?“

Z kuchyně se ozvalo: „Jednu svědeckou výpověď přeložili na jindy.“

Pes ho zaslechl a vystartoval jako blesk z ložnice pro hosty na druhém konci bytu. Tlapky mu na mramoru uklouzly a chudák pudlík vrazil plnou rychlostí do stěny jako hokejista do hrazení.

„Bloombergu!“ zavolal David. „Jak se máš, drahouši!“ Odložil kufřík a zvedl rozčepýřenou bílou kouli. Pes mu začal růžovým jazykem olizovat tvář a přitom divoce vrtěl ocáskem. „Jenom páníčkovi nepočurej kravatu! To se nedělá. Hodnej, hodnej.“ Miláčku, vyvenčili jste Bloomieho?

„Pete říkal, že s ním byl ve čtyři Ricardo“

Položil psa na podlahu, sáhl po poště a začal ji pedantsky třídit. Účty. Výkazy. Pitomosti. Osobní záležitosti. Jeho katalogy. Její katalogy. Časopisy. A tohle? Pohlednice?

Čistě bílý korespondenční lístek s jeho jménem a adresou, vytištěnou černým písmem. Otočil ho.

Na druhé straně bylo vytisknuté datum: 22. května 2009. A vedle data obrázek, který ho pořádně vyvedl z míry: zřetelný obrys rakve, asi palec vysoký, ručně namalovaný černou fixou.

„Heleno! Vidělas to?“

Manželka vešla do haly, dokonale ustrojená v bledě tyrkysových šatech od Armaniho, ve výstřihu přesně umístěnou dvojitou řadu perel, módní účes a perlové náušnice k náhrdelníku. Vysoké podpatky zaťukaly do mramoru. Každý by musel hned uznat, že je krásná.

„Co jestli jsem viděla?“

„Tohle.“

Prohlédla si lístek. „Od koho to je?“

„Není tam zpáteční adresa.“

„Je to orazítkované v Las Vegas. Koho tam znáš?“

„Kristepane, co já vím. Měl jsem tam nějaká jednání. Nikdo konkrétní mě teď nenapadá.“

„Možná je to reklama, nějaká návnada,“ navrhla a podala mu lístek zpět. „Zítra budeš mít v poště něco dalšího a pak to celé začne dávat smysl.“

Přistoupil na její vysvětlení. Myslelo jí to rychle a uměla věci prokouknout. Ale i tak… „Je to nevkus. Rakev! Taková hovadina. Ať se jdou vycpat.“

„Nenech se tím rozčílit. Sešli jsme se doma brzy. Není to skvělé? Nechceš si zajít na večeři k Tuttimu?“

Položil lístek na hromádku papírů na vyhození a chytil ji za zadek. „Rozdáme si to předtím nebo potom?“ zeptal se a doufal, že uslyší: „Předtím.“

Ten lístek ležel Davidovi v hlavě celý večer, i když o něm už nemluvil. Myslel na něj, když čekali na dezert, myslel na něj po návratu domů hned poté, co se udělal, myslel na něj, když vzal před spaním Bloomieho nakrátko vyvenčit. A byla to poslední věc, na kterou pomyslel, než usnul Heleně po boku. Četla si v posteli a modravé světlo její lampičky na knihy slabě ozařovalo tmavé stěny ložnice. Z rakví měl David strach. Když mu bylo devět, umřel mu pětiletý bratr na ledvinový nádor. Pohled na Barryho maličkou rakev z leštěného mahagonu, položenou na podstavci ve smuteční kapli, ho v duchu strašil dodnes. Ať ten lístek poslal, kdo chtěl, musel to být pořádný idiot.

Budík měl David nastavený na pět ráno, ale sám od sebe se vzbudil o čtvrt hodiny dřív. Pudl vyskočil zpod postele a jako každé ráno začal bláznivě pobíhat dokolečka.

„Nojo, nojo,“ zašeptal David. „Už jdu!“ Helena spala dál. Bankéři začínají pracovat o několik hodin dřív než právníci, takže ranní venčení bylo na něm.

Pár minut nato se pozdravil s nočním vrátným, a Bloomberg už ho na vodítku vlekl do ranní zimy. David si zatáhl zip běžecké bundy až ke krku a zamířil na sever, na jejich obvyklý okruh: nahoru po Dvaaosmdesáté, kde si pes pravidelně odbyl svou potřebu, pak na východ po Lexington Avenue, ranní kávu u Starbucks, Jedenaosmdesátou zpátky a domů. Park Avenue nebyla skoro nikdy prázdná; i teď, brzy ráno, tu jezdilo hodně taxíků a dodávek.

Davidovy mozkové závity pracovaly neustále. Trávit čas planým odpočinkem, to je pro pitomce. Vždycky tak trochu myslel na práci; když se ale teď blížil ke Dvaaosmdesáté, nesoustředil se v duchu na nic konkrétního – byla to spíš neuspořádaná směs pracovních záležitostí. Na lístek naštěstí zapomněl. Když zahnul do ulice se stromořadím, kde panovala strašidelná tma, instinktivně ho napadlo, jestli nemá změnit trasu. Blesklo mu hlavou, že by mohl pokračovat dál a vzít to Třiaosmdesátou. Je ale přece chlap a suverén; vnitřní hrdost mu nedovolovala zachovat se zbaběle.

Takže jenom přešel na severní stranu Dvaaosmdesáté, aby si udržel v zorném poli toho snědého maníka, který postával na chodníku ve vzdálenosti asi třetiny bloku. Jestli ten týpek taky přejde na druhou stranu ulice, musel by popadnout psa a padat pryč. Na škole běhal závodně a teď si občas chodil zahrát basket, takže se udržoval v kondici. Běžecké boty měl dobře zavázané. I kdyby došlo na nejhorší, bude v pohodě.

Maník se po druhé straně ulice pustil směrem k Davidovi. Byl to čouhán a měl nasazenou kapuci, takže mu David neviděl do očí. Doufal, že se někde objeví nějaké auto nebo chodec, ale ulice zůstávala opuštěná: jen dva muži a pes. Panovalo takové ticho, že slyšel, jak gumové podrážky toho chlápka vržou o dlažbu.

Domy boháčů byly temné, lidé uvnitř ještě spali. Nejbližší dům s vrátným u vchodu byl až někde na Lexington Avenue. Vzdálenost se krátila a Davidovi bušilo srdce stále zběsileji. Nesmíš se mu podívat do očí. Nezastavuj se. Chlápek ho minul a šel taky dál. Vzdálenost mezi nimi se znovu začala zvětšovat.

David se kradmo ohlédl a s úlevou zjistil, že muž zahnul směrem na Park Avenue a za rohem mu zmizel z očí. Jsem pěknej srab, pomyslel si v duchu. A mám předsudky.

Když byli s Bloomiem na půl cesty podél bloku, pes začenichal a nahrbil se. Davidovi to připadalo neuvěřitelné, že toho chlápka zaslechl, až když byl skoro u něj. Možná přestal dávat pozor, začal vzpomínat na své dnešní první důležité obchodní jednání, sledoval psa anebo myslel na to, jak si včera večer Helena sundala podprsenku. Anebo možná ten chlapík prostě ovládal umění tiše se pohybovat po městě. Teď už to ale bylo jedno.

David dostal ránu do spánku a šel do kolen. Nečekaný útok ho v prvním okamžiku spíš vzrušil než vyděsil. V hlavě se mu všechno zamotalo. Viděl, jak Bloomie dělá hromádku. Slyšel něco o penězích a cítil v kapsách šmejdit cizí ruce. Těsně u obličeje zahlédl ostří nože. Cítil, jak mu z ruky kloužou hodinky a pak prsten. Potom si vzpomněl na ten korespondenční lístek, ten zkurvenej lístek. Slyšel jakoby odněkud zvenčí vlastní hlas, jak se ptá: „Tos mi poslal ty?“ A zdálo se mu, že zaslechl odpověď: „Jo, debile, to jsem poslal já.“

O ROK DŘÍV

CAMBRIDGE, STÁT MASSACHUSETTS

Will Piper dorazil s předstihem. Než se sejdou ostatní, v klidu si ještě dá u baru drink. Restaurace se jmenovala ÓM a byla kousek od Harvard Square. Při pohledu na směsici módního vybavení v asijském stylu mohl Will jen pokrčit rameny. Není to zrovna podnik podle jeho gusta. Ale v salonku měli bar a barman měl led i skotskou, takže Willovy minimální požadavky byly splněny. Pohrdavě si přeměřil umělecky nahrubo otesanou kamennou zeď za barem, rozzářené ploché obrazovky i neonová světla, a v duchu si položil otázku: Co tady proboha dělám?

Ještě před měsícem se vymykalo vší pravděpodobnosti, že by se mohl vydat na sraz spolužáků po pětadvaceti letech. A teď je tady na Harvardu spolu se stovkami dalších sedmačtyřicátníků a osmačtyřicátníků a v duchu si říká, kam se poděla ta nejlepší léta. Vynikající advokát a někdejší spolužák Jim Zeckendorf ho tak dlouho přemlouval a pronásledoval e-maily, až přesvědčil jeho i všechny ostatní. Will mu odmítl slíbit, že se zúčastní celé parády se vším všudy. Aby společně s ostatními absolventy z roku 1983 napochodoval na slavnostní shromáždění, k tomu ho nikdo nedonutí. Souhlasil ale, že přijede z New Yorku na večeři s bývalými spolubydlícími z koleje. Pak přenocuje u Jima ve Westonu a ráno se zas vrátí. Na tohle vyvolávání duchů minulosti nehodlá obětovat víc než dva dny dovolené.

Než stačil barman nalít dalšímu zákazníkovi, Will už měl dopito. Zachrastil ledem, aby přivábil barmanovu pozornost – a místo toho přivábil pozornost nějaké ženy, co stála hned za ním a mávala na barmana dvacetidolarovkou. Byla to skvěle vypadající bruneta a mohlo jí být něco přes třicet. Ucítil její výrazný parfém ještě předtím, než se mu nahnula přes rameno. Poprosila ho: „Až ho sem dostanete, mohl byste pro mě vzít sklenku bílého?“

Pootočil se k ní. Její prsa za vrstvičkou kašmíru měl ve výšce očí, stejně jako tu dvacetidolarovku, kterou svírala v útlých prstech. Ochotně těm prsům odpověděl: „Já vás zvu.“ Pak vyvrátil hlavu a uviděl její půvabnou tvář, nafialovělé oční stíny a lesklé rudé rty. Všechno přesně tak, jak to má rád. Cítil, jak ho vzrušuje.

Schovala peníze a zacvrlikala: „Díky.“ Pak se vmáčkla do úzkého prostoru, který pro ni úslužně uvolnil vedle své barové stoličky.

Za pár minut Will ucítil poklepání na rameno a uslyšel: „Vždyť jsem vám říkal, že ho najdeme u baru!“ Zeckendorf se na něj šklebil tím svým hladkým, až žensky vyhlížejícím ksichtem. Pořád mu zbývalo dost vlasů na to, aby si mohl dovolit kudrlinky ve stylu židovského afro. Will si vzpomněl na první den, který v roce 1979 strávil na Harvardu. Přivandroval sem jako neohrabaný blonďák z Floridy, zatímco tenhle hubený vlasatec s ním jednal se sebejistotou člověka, kterému je červená čepička absolventa téhle slavné školy souzená od narození. Vedle Zeckenorfa stála manželka – pokud tedy Will hádal správně a tahle matróna s mohutným pozadím se vyklubala z hubené nevěsty, kterou si pamatoval ze svatby v roce 1988.

Zeckendorfovi s sebou přivedli Alexe Dinnersteina a jeho partnerku. Alex byl střízlík a díky dokonale opálené pleti vypadal ze všech spolubydlících nejzachovaleji. Očividnou kondici a švih korunoval drahým oblekem evropského střihu a módním kapesníčkem v náprsní kapse, který zářil stejnou bělostí jako jeho chrup. Napomádované vlasy měl stejně dokonale uhlazené a černé jako kdysi v prváku. Určitě si je barví, říkal si v duchu Will. No, každý podle svého gusta. Doktor Dinnerstein holt musí dělat, že nestárne, když má po boku takovouhle kost, nejmíň o dvacet let mladší. Pro tu dlouhonohou krasavici s impozantní figurou Will div nezapomněl na svoji novou známou, která se teď musela bavit sama a mrzutě ucucávala víno ze sklenice.

Zeckendorf si všiml jejího rozladění. „Wille, představíš nás?“

Will se rozpačitě pousmál a zamumlal: „Ke jménům jsme se ještě nedostali.“ Alex na to zareagoval posměšným odfrknutím.

„Jmenuju se Gillian,“ oznámila žena. „A přeju příjemnou oslavu po letech.“ Když naznačila, že hodlá odejít, Will jí beze slova vtiskl do dlaně vizitku.

Mrkla na ni a ve tváři se jí mihlo překvapení: ZVLÁŠTNÍ AGENT WILL PIPER, FBI.

Když byla pryč, Alex Willa teatrálně poplácal po rameni a zaburácel: „Nejspíš ještě nikdy neviděla absolventa Harvardu s bouchačkou, co? Heleď, to máš v kapse pistoli, anebo jsi tak rád, že mě vidíš?“

„Jdi se vycpat, Alexi. Taky tě rád vidím.“

Zeckendorf je nahnal směrem ke schodům do restaurace, ale pak si uvědomil, že jim jeden chybí. „Neviděli jste někdo Shackletona?“

„Seš si jistej, že je ještě naživu?“ zeptal se Alex.

„Mám nepřímý důkazy,“ opáčil Zeckendorf. „E-maily.“

„Ten se neukáže. Nemohl nás vystát,“ prohlásil Alex.

„Tebe nemohl vystát,“ řekl Will. „To tys ho přilepil izolačkou k posteli.“

„Jestli se nepletu, byls u toho taky,“ zahihňal se Alex.

Restaurantem se linul bzukot konverzace. Byla nasvícená ve stylu ambiente a zařízená jako muzeum: kolem stěn sochy z Nepálu, ve výklenku usazený Buddha. Měli zamluvený stůl s výhledem na Winthrop Street. Stůl na ně sice čekal, ale už u něj kdosi seděl a v ruce nervózně tiskl kapesník.

„Helemese, koho to tu máme!“ zahalekal Zeckendorf.

Mark Shackleton k nim zvedl pohled s výrazem, který naznačoval, že se toho okamžiku už dlouho děsil. Úzce usazená očka, trochu schovaná pod velkým štítkem sportovní čepice, zakmitala sem a tam a zkoumavě si je prohlížela. Will Marka hned poznal, i když ho neviděl víc než osmadvacet let. Ztratil ho na škole z dohledu hned po prvním ročníku. Jeho tvář byla pořád stejně vyhublá, přímo kostnatá. Celá jeho hlava vypadala jako vysoce vyklenutá lebka bez ždibíčku masa. A tytéž sevřené rty i ostrý nos. Mark nevypadal jako výrostek ani v době, kdy mu bylo dvacet. S postupem let tak jen dospěl do svého přirozeného vzezření muže ve středních letech.

Čtyřka někdejších spolubydlících tvořila na první pohled nesourodou skupinku. Will byl z Floridy, hodně sportoval a na všechno dost kašlal. Jim odchodil přípravku v Brookline ve státě Massachusetts a pořád mlel hubou. Alex pocházel z Wisconsinu, chtěl studovat medicínu a byl posedlý sexem. Samotář Marek se přistěhoval z nedalekého Lexingtonu a byl cvok do počítačů. A tihle lidi se spolu museli mačkat na koleji v Holworthy, na severním konci Harvard Yardu. Měli dvě malé ložnice s palandami a společnou místnost, kterou si díky penězům Zeckendorfových rodičů mohli vybavit vcelku ucházejícím nábytkem. Tehdy v říjnu dorazil Will na kolej jako poslední, protože byl předtím na fotbalovém soustředění. Alex a Jim už měli zabranou jednu palandu, a když se s taškou objevil na prahu, oba se na něj jenom zakřenili a beze slova ukázali prstem na druhou ložnici. Tam našel Marka, jak strnule sedí na spodním lůžku. Zabral si ho pro sebe a bál se pohnout třeba jen na krok.

„Nazdárek. Jak je?“ oslovil ho Will a vykouzlil na své tváři široký jižanský úsměv. „Kolik vlastně vážíš, Marku?“

„Šedesát osm kilo,“ odpověděl nedůvěřivě Marek a snažil se pohledem vyhnout spolužákovi, který se tyčil nad ním.

„Hm, to já teda mám bez oblečení přes metrák. Jseš si jistej, že chceš mít moji prdel metr nad hlavou? Ta postel vypadá krapet vratká.“

Mark si zhluboka vzdychl, beze slova uvolnil svoje teritorium a vzájemné vztahy ve skupině spolubydlících tím byly jednou provždy jasně dány.

Začali se jeden přes druhého bavit jako lidé, kteří se dlouho neviděli. Vzpomínali, smáli se při líčení dávných trapasů, vytahovali zapomenuté nerozvážnosti a slabůstky. Dvě ženy jim dělaly obecenstvo a sloužily jim jako záminka pro popisy podrobností. Zeckendorf a Alex zůstali natrvalo blízkými přáteli a teď fungovali jako hlavní baviči. Nahrávali si na vtipy jako dva konferenciéři na pódiu. Will sice nebyl tak rychlý jako oni, ale jeho klidně vyprávěné vzpomínky na to, jak hrozný rok spolu zažili, vyvolávaly bouře smíchu. Jen Marek seděl tiše, ze slušnosti se usmíval ve chvílích, kdy se oni chechtali nahlas, popíjel pivo a nípal se v asijském jídle.

Zeckendorf poprosil manželku, aby fotila, a tak kroužila kolem stolu, nechávala je pózovat a cvakala bleskem.

Skupinky spolubydlících v prvním ročníku jsou jako nestabilní chemické sloučeniny. Jakmile se změní okolnosti, vazby se uvolní a molekuly se rozletí. Ve druhém ročníku odešel Will na kolej Adams House, aby bydlel s ostatními fotbalisty. Zeckendorf a Alex se drželi spolu a zamířili do koleje Leverett House. Mark se odstěhoval na jednolůžák v Currier House. Will se pak občas vídal se Zeckendorfem na hodinách práva, ale v podstatě zmizeli každý ve svém vlastním světě. Po promoci zůstali Zeckendorf a Alex v Bostonu a občas se za Willem vypravili, většinou poté, co si o něm přečetli něco v novinách nebo když ho zahlédli někde v televizi. Na Marka si žádný z nich ani nevzpomněl. Mark se prostě vytratil, a nebýt Zeckendorfova naléhání a toho, že Mark nechal ve školní pamětní knize svou adresu, zůstal by pro ně jen kusem minulosti.

Alex hlasitě vykládal o nějakém prváckém dobrodružství, ve kterém hrála roli dvojčata z Lesley College – té noci se údajně započala jeho celoživotní pouť gynekologa – když jeho partnerka přesunula konverzaci na Willa. Alexovo stále se stupňující šaškování už jí lezlo na nervy a její pohled začal vábit rozložitý muž se zrzavými vlasy, který seděl naproti ní a neustále se napájel whisky, aniž by to na něj mělo viditelný dopad. „Jak jste se vlastně dostal k FBI?“ zeptala se ho dřív, než mohl Alex spustit další historku o sobě.

„No, zkrátka jsem nebyl dost dobrý na to, abych hrál fotbal profesionálně.“

„Počkejte, já se ptám vážně.“ Zdálo se, že ji to doopravdy zajímá.

„Já ani nevím,“ odpověděl mírně Will. „Když jsem skončil na škole, nebyl jsem nějak konkrétně zaměřený. Ostatní kluci věděli, co chtějí – Alex na medicínu, Zeck na práva, Mark šel myslím na MIT?“ Mark přikývl. „Já jsem se pár let protloukal na Floridě jako učitel a trenér, a pak se tam objevilo volné místo u policie.“

„Tvůj táta něco takového dělal, ne?“ vzpomněl si Zeckendorf.

„Byl zástupcem šerifa v Panama City.“

„Žije ještě?“ zeptala se Zeckendorfova žena.

„Ne, umřel už dávno.“ Upil hlt whisky. „Asi jsem to měl v krvi, a byla to cesta nejmenšího odporu, tak jsem to vzal. Za nějaký čas už šéfovi lezlo na nervy mít jako zástupce absolventa Harvardu, a aby se mě zbavil, dotlačil mě, abych se přihlásil na akademii FBI v Quanticu. Takhle se to seběhlo, a teď mám důchod na dosah.“

„Kdy ti doběhne dvacet let?“ zeptal se Zeckendorf.

„Za necelé dva roky.“

„A potom?“

„Kromě rybaření mě nic nenapadá.“

Alex snaživě rozléval další láhev vína. „Máš aspoň tušení, jak je tenhle trouba slavnej?“ zeptal se své partnerky.

Chytila se. „To nemám! Jak jste slavný?“

„Vůbec.“

„Kecy!“ vykřikl Alex. „Tenhle maník je možná nejúspěšnější odborník na sestavování profilů sériových vrahů, jakého kdy FBI měla!“

„Ne, ne, to rozhodně nejsem,“ s vervou protestoval Will.

„Kolik jsi jich za ta léta dostal?“ zeptal se Zeckendorf.

„Nevím, pár jich bylo.“

„Pár! To bych já mohl zrovna tak říct, že už jsem v životě udělal pár gynekologických vyšetření,“ křičel Alex. „Říká se o tobě, že jsi neomylný.“

„To si mě snad pleteš s papežem, ne?“

„Nech toho, někde psali, že dokážeš každého psychoanalyzovat během půl minuty.“

„No, na tebe by mi, kájo, stačilo míň, ale teď vážně – nemůžeš brát takhle doslova všechno, co si kde přečteš.“

Alex šťouchl loktem do své partnerky. „Dej na moje slova – pozor na něj. Je fenomenální.“

Will se pokusil změnit téma. Jeho kariéra vzala smutný konec a neměl náladu probírat tady zašlou slávu. „Řekl bych, že se nám vlastně dařilo po škole všem dost dobře, co? Ze Zecka je úspěšný podnikový právník, Alex je profesor medicíny… a co vlastně ty, Marku? Cos celé ty roky dělal?“

Než Mark stačil otevřít ústa, Alex se bleskově chytil své dávné role jeho mučitele. „To jó, pojďme si to poslechnout. Řekl bych, že Shackleton určitě vydělal miliardy na obchodování přes internet a teď má vlastní boeing a basketbalový tým. Anebo jsi vynalezl mobilní telefon nebo tak něco? Co si pamatuju, pořád sis něco ťukal na notebooku, zavřenej v ložnici. Cos to tam vůbec dělal, kromě toho, žes byl věčně zahrabanej v Playboyích a papírových kapesníkách?“

Will a Zeckendorf vybuchli smíchem – ten kluk tehdy vážně kupoval celé fůry kapesníků. Will ale hned proviněně ztichl, protože ho Mark probodl pohledem, jako by mu chtěl říct: I ty, Brute?

„Dělám do počítačového zabezpečení,“ zašeptal Mark, skloněný do talíře. „Miliardář bohužel nejsem.“ Zvedl hlavu a s nadějí dodal: „Taky trochu píšu.“

„Pracuješ v nějaké firmě?“ zeptal se ze slušnosti Will, aby napravil, co pokazil.

„Pár jsem jich vystřídal, ale teď jsem na tom vlastně stejně jako ty. Dělám pro federální vládu.“

„Vážně? A kde?“

„V Nevadě.“

„Ty děláš v Las Vegas, co?“ řekl Zeckendorf.

Mark přikývl. Očividně mu bylo líto, že se nikdo nechytil jeho nenápadné narážky na psaní.

„Která sekce?“ zeptal se Will, a když bylo jasné, že mu nikdo nerozumí, dodal: „Ve které sekci děláš?“

Markův ohryzek poskočil, jak zprudka polkl. „Je to taková laboratoř. Je to vlastně tajný.“

„Shack má tajemství!“ vykřikl Alex pobaveně. „Nalejte mu ještě! Rozvážeme mu jazyk!“

Zeckendorfa to zaujalo. „No tak, Marku, to nám o tom nemůžeš nic říct?“

„Omlouvám se, ale nemůžu.“

Alex se k němu naklonil. „Myslím, že znám někoho u FBI, kdo by zvládl dostat se ti do hlavy.“

„To bych neřekl,“ odpověděl Mark. Znělo to domýšlivě.

Zeckendorf se nechtěl jen tak vzdát. Začal přemýšlet nahlas. „Nevada, Nevada – jediná tajná vládní laboratoř, o které jsem kdy slyšel, je tam ta v poušti… jak že se to jmenuje… Oblast 51?“

Zarazil se a čekal na projev nesouhlasu, ale Mark zachoval kamenný obličej pokerového hráče. „Tak co? Budeš zapírat, že pracuješ v Oblasti 51?“

Mark chvíli váhal a pak vyhýbavě odpověděl: „Nemůžu ti to říct.“

„Týjo,“ řekla Alexova krasavice. Udělalo to na ni dojem. „To je tam, co zkoumají UFO a tak?“

Mark nasadil záhadný úsměv Mony Lisy.

„Kdyby ti to řekl, musel by tě pak zabít,“ poznamenal Will.

Mark zakroutil hlavou. Už se zase díval do podlahy, tvářil se vážně a v jeho hlase zazněl tón, který Willa znervózňoval. „To ne. Kdybych vám to řekl, zabil by vás někdo jiný.“

22. KVĚTNA 2009

STATEN ISLAND, NEW YORK

Consuela Lopezová byla zoufale unavená a bolela ji noha. Vracela se trajektem ze Staten Islandu. Stála na zádi, jako obvykle; měla to tak blízko k východu, takže se mohla po příjezdu dostat rychle ven. Kdyby zmeškala večerní autobus 51 ve tři čtvrtě na jedenáct, musela by na konečné dlouho čekat na další spoj. Otřesy dieselových motorů vibrovaly jejím křehkým tělem a uspávaly ji, ale netroufala si zavřít oči: spolucestující jí připadali podezřelí a hlídala si kabelku.

Chtěla si nateklý levý kotník položit na plastovou lavici, ale napřed pod podrážku rozložila noviny. Opřít se botou přímo o sedadlo by byla nevychovanost a bezohlednost. Podvrtla si kotník, když zakopla o šňůru vysavače. Uklízela kanceláře na dolním Manhattanu a měla za sebou úmorný den a úmorný týden. Ještě štěstí, že se jí to přihodilo zrovna v pátek. Takhle se aspoň může přes víkend dát dohromady. Propásnout pracovní den, to si nemohla dovolit. Modlila se, aby byla v pondělí zas v pořádku. Jestli ji to bude bolet ještě v sobotu večer, půjde v neděli na ranní mši a poprosí Panenku Marii o rychlé uzdravení. Taky chtěla ukázat otci Rochasovi tu divnou pohlednici, co jí přišla. Vystrašila ji. Promluví si s ním; určitě její obavy rozptýlí.

Consuela byla prostá žena. Anglicky se moc nedomluvila, ale byla mladá a měla hezkou postavu, a tak byla před mužskými vždycky ve střehu. Pár lavic od ní seděl mladý Hispánec v šedé teplákové bundě a usmíval se na ni. I když jí to zpočátku bylo nepříjemné, něco ji oblomilo – snad jeho bílé zuby anebo živé oči – a plaše mu úsměv vrátila. Tím byly ledy prolomeny. Představil se jí, na posledních deset minut plavby si sedl vedle ní a utěšoval ji.

Trajekt přirazil ke břehu a Consuela se kulhavě vydala k východu. Mladík jí nabízel oporu, ale vytrvale ho odmítala. Zdvořile ji následoval. Už předtím jí nabídl, že ji rád sveze domů, ale odmítla to – něco takového přece nepřipadá v úvahu. Jenže přívoz měl zpoždění, ona kulhala a autobus jí ujel. Teď jeho nabídku znovu zvažovala. Vypadá jako milý člověk, je zábavný a ohleduplný. Nakonec přijala. Když odešel na parkoviště pro auto, pro jistotu se pokřižovala.

Když už se blížili k odbočce k jejímu domu na Fingerboard Road, jeho chování se najednou změnilo. Consuelu sevřely obavy a pak se přímo vyděsila, protože řidič odbočku velkou rychlostí minul a dělal, že její protesty neslyší. Beze slova pokračoval po Bay Street a pak zahnul ostře doleva směrem k Von Briesenovu parku.

Zastavil na konci temné ulice. Rozplakala se. Křičel na ni a máchal nožem. Donutil ji vystoupit z vozu. Táhl ji za rameno a vyhrožoval jí, že jestli bude křičet, tak uvidí. Na její zraněný kotník nebral žádné ohledy a vlekl ji skrz křoví k vodě. Byla tak vyděšená, že nevydala ani hlásku.

Tmavá masa visutého mostu Verrazano-Narrows se nad nimi tyčila jako nějaké zlovolné stvoření. V dohledu nebylo ani živáčka. Mezi stromy ji srazil na zem a hrubě jí vytrhl kabelku, kterou svírala. Začala vzlykat. Řekl jí, ať zmlkne. Prohrabal její věci a strčil do kapsy těch pár dolarů, co měla. Pak našel bílý korespondenční lístek s její adresou, ručně nakreslenou rakví a datem: 22. května 2009. Prohlédl si ho a sadisticky se usmál.

„Usted me piensa la envió esto?“ zeptal se. „Myslíš, že jsem ti to poslal já?“

„No sé,“ zavzlykala a zavrtěla hlavou.

„Bien, le estoy enviando esto,“ řekl se smíchem a rozepnul si opasek. „Fajn, tak ti posílám tohle.“

10. ČERVNA 2009

NEW YORK

Nejspíš se nevrátila, honilo se hlavou Willovi. Jeho podezření se potvrdilo, když otevřel dveře a odložil si tašku a aktovku.

Byt zůstal v tom stavu, v jakém byl před příchodem Jennifer: navoněné svíčky byly pryč, prostírky z jídelního stolu byly pryč, ozdobné polštářky byly pryč. A taky její šaty, boty kosmetika, zubní kartáček – všechno pryč. Ukončil bleskovou prohlídku bytu a otevřel ledničku. I ty zatracené lahve s vitaminizovanou vodou byly pryč.

Měl za sebou dvoudenní kurz, povinný trénink emocionální vnímavosti, který mu uložili v práci po posledním hodnocení výkonnosti. Kdyby se byla vrátila, mohl na ni teď vyzkoušet ty techniky ze školení. Ale Jennifer – prostě zmizela.

Uvolnil si kravatu, shodil boty a otevřel bar pod televizí. Dopis od Jennifer pořád ležel zastrčený pod lahví Johnnieho Walkera, na stejném místě, kde jej našel ten den, kdy mu Jennifer utekla. Na obálku napsala svým osobitým ženským škrabopisem: Jdi se bodnout. Nalil si panáka, opřel si nohy o konferenční stolek a pro připomenutí starých časů si znovu pročítal to psaní, všechna ta odhalení, která o sobě beztak dávno věděl. V polovině čtení ho vyrušilo klapnutí. Shodil nohou zarámovaný obrázek – od Zeckendorfa. Fotka spolubydlících z prváku z jejich setkání loni v létě. Další rok je pryč.

O hodinu později ho v opilecké mlze zaplavil jeden z těch dojmů, které vyvolával u Jennifer: že je nenapravitelný bídák.

Nenapravitelný, pomyslil si. Zajímavá myšlenka. Neopravitelný. Nereklamovatelný. Nulová naděje na rehabilitaci či záměrné zlepšení.

Přepnul televizi na baseball a usnul na gauči.

Bídák nebídák, den nato seděl v osm ráno u stolu v kanceláři a probíral se elektronickou poštou. Vyřídil pár odpovědí a potom poslal zprávu své nadřízené Sue Sanchezové. Děkoval jí za manažerskou obratnost a prozíravost, se kterou ho poslala na ten kurz. Zkusmo odhadl, že je teď nejmíň o sedmačtyřicet procent vnímavější, a prorokoval, že se v jeho práci okamžitě projeví měřitelné zlepšení. Podepsal se: Tvůj vnímavý Will, a klikl „Odeslat“.

Neuplynulo ani třicet vteřin a zazvonil telefon. Hovor od Sanchezové.

„Vítej doma, Wille,“ ohlásila se medově.

„Jsem rád, že jsem zpátky, Susan,“ odpověděl. Za ty roky, co strávil mimo Floridu, vzal jeho jižanský přízvuk zasvé.

„Mohl bys ke mně na chvilku?“

„A kdypak by se ti to hodilo, Susan?“ zeptal se.

„Teď hned!“ vyštěkla a zavěsila.

Seděla v kanceláři, která bývala jeho, za stolem, který býval jeho. Díky Mohammedu Attovi odtud měla pěkný výhled na sochu Svobody. Tohle všechno mu ale nevadilo tolik jako ten její zapšklý výraz a napjaté rysy. Sanchezová byla posedlá tělocvikem a při posilování navíc studovala provozní předpisy a manažerské příručky. Odjakživa ho fyzicky přitahovala, ale veškerý jeho zájem kalil ten její kyselý výraz a nosově zbarvený vlezlý hlas s latinskoamerickým přízvukem.

Vyhrkla: „Posaď se. Musíme si promluvit, Wille.“

„Susan, jestli mě chceš seřvat, zvládnu to profesionálně. Pravidlo číslo šest – anebo to bylo číslo čtyři? ‚Pokud vám připadá, že jste terčem provokace, nedejte se strhnout k nepředloženému jednání. V klidu napřed zvažte následky svých činů. Potom volte slova opatrně, s ohledem na možné reakce osoby nebo osob, které vás napadly.‘ Dobrý, ne? A mám na to papír.“ Will se usmál a založil si ruce na malinko vystupujícím bříšku.

„Na tvoje přednášky nemám náladu,“ opáčila Susan unaveně. „Mám problém a potřebuju, abys mi ho pomohl vyřešit.“ Manažerská fráze. Přeloženo do normálního jazyka: Vyjebu s tebou.

„Pro tebe cokoli. Tedy pokud nejde o obnažování nebo o něco, čím bych si podělal závěrečných čtrnáct měsíců.“

Zhluboka si vzdychla, pak se odmlčela. Will měl pocit, jako by si brala k srdci jeho pravidlo čtyři nebo šest. Dobře si uvědomoval, že z jejího pohledu je ten největší potížista široko daleko. Jak na tom jsou, věděli v úřadě všichni.

Wilu Piperovi bylo osmačtyřicet, takže byl o devět let starší než Sanchezová. Původně jí šéfoval, ale pak ho degradovali a byl z něj znovu zvláštní agent. Bývaly časy, kdy byl velmi pohledný: ramenatý dlouhán s jasně modrýma očima a klukovsky rozcuchanými zrzavými vlasy. Pak ale vinou alkoholu a lenošení získalo jeho tělo konzistenci a barvu pekařského těsta. Býval ve svém oboru eso. Dneska si už jen pečlivě hlídá pracovní dobu.

Vyklopila to bez průtahů. „Johna Muellera ranila předevčírem mrtvice. Doktoři tvrdí, že se z toho dostane, ale každopádně ho čeká zdravotní dovolená. Obejít se bez něj, zvlášť v současné době, je pro nás opravdu těžké. Probírala jsem to s Benjaminem a Ronaldem.“

Will poslouchal a nestačil se divit. „Cože, Mueller? Vždyť je mladší než ty! A blázen do těch svejch maratonů. Kde si zrovna on uhnal mrtvici?“

„Prý měl v srdci nějakou dírku, které si nikdy nikdo nevšiml. Skrz tu se dostala krevní sraženina z nohy a prošla až do mozku. Takhle mi to vysvětlili. Je to hrozný, co se může přihodit.“

Will tohohle arogantního blbce, co dělal všechno podle předpisů, nemohl ani vystát. Ten nesnesitelnej hajzl do něho v jednom kuse rejpal a utahoval si z jeho zmršené kariéry. Určitě si v duchu říkal, že když je Will na dně, může si na něj dovolovat. – No, a došlo i na něj. Kéž by tak až do smrti chodil a mluvil jako imbecil! – to byla první myšlenka, která se Willovi prohnala hlavou, ale nahlas řekl: „Kristepane, to je strašný.“

„Potřebujeme, abys převzal případ Posledních dnů.“

Musel se nadlidsky držet, aby ji neposlal do prdele.

Tohle měl být od začátku jeho případ. Byla to jasná urážka, když mu ho nenabídli hned první den. Patřil v FBI k nejlepším odborníkům na sériové vraždy a tahle kauza spadala do jeho působnosti. Okázale ho přehlédli. Asi mu chtěli dát najevo, jak moc si pokopal kariéru. Tehdy ho tím hrozně ranili, ale nakonec se přes to přenesl a říkal si, že se vlastně vyhnul nepříjemnostem.

Už se cítil v cílové rovince a před sebou viděl důchod jako mlhavou, ale třpytnou fatu morgánu uprostřed téhle pouště. Měl ho skoro na dosah. Ctižádostivost a snaha něco dokázat už mu nic neříkaly, kašlal na intriky, nezajímaly ho vraždy ani cizí smrt. Byl unavený a osamělý a musel dřepět ve městě, které neměl rád. Chtěl už domů. A s penzí.

Přebíral si v duchu tu špatnou zprávu, kterou se právě dozvěděl. Kauza Posledních dnů se rychle stala nejsledovanějším případem na oddělení. Vyžadovala si pracovní horlivost, jakou on sám nebyl schopen projevit už roky. A nešlo ani tak o přesčasy a pracovní víkendy – díky Jennifer byl teď pánem veškerého svého času. Problém byl v něm samotném: jak by ochotně sdělil každému, kdo by se snad zeptal, už mu prostě na ničem nezáleželo. Když máte vyřešit případ sériového vraha, potřebujete na to hodně energie a ve Willovi už zápal dávno vyhasl. Kus štěstí bylo zapotřebí taky, ale podle jeho vlastních zkušeností mnohdy k úspěchu stačila tvrdá dřina – která připravila půdu pro to, aby se nakonec dostavila i ta trocha vrtošivého štěstí.

Navíc Muellerovi přisluhovala hodně mladá agentka, jen tři roky po akademii. Přetékala zbožným úsilím a oddaností předpisům natolik, že Willovi připadala jako náboženská fanatička. Pobíhala po chodbách třiadvacátého poschodí s výrazem hluboké svatosti a zcela beze smyslu pro humor. Brala se tak vážně, že se mu z ní dělalo špatně, kdykoliv ji potkal.

Naklonil se na židli dopředu, bílý jako stěna. „Heleď, Susan,“ začal a postupně zvyšoval hlas, „tohle není moc dobrý nápad. Už je pozdě. Tenhle případ jste mi měli nabídnout před třemi týdny. Ale víš, co ti řeknu? Dobře jste udělali. Teď už to je na houby mně, Nancy, našemu oddělení, celé FBI, daňovým poplatníkům, obětem i budoucím obětem! Ty to víš a já to vím taky!“

Vstala, zavřela dveře na chodbu, pak se znovu usadila do křesla a zkřížila nohy. Tichý zvuk, který při tom vydaly její punčocháče, ho na chvíli vyrušil z jeho tirády. „No dobře, nebudu řvát,“ uvolil se, „ale ze všeho nejvíc to uškodí tobě. Jsi na ráně. Vedeš loupeže a násilný zločiny, druhou nejsledovanější sekci v New Yorku! Když vraha chytíme pod tvým vedením, půjdeš nahoru. Jsi žena, jsi ze správné etnické skupiny. Za pár let můžeš dělat zástupkyni ředitele na akademii – anebo z tebe bude hlavní zvláštní agentka ve Washingtonu. Můžeš se dostat opravdu vysoko. Tak si to teď nepodělej tím, že mě do toho zapleteš. Dej na mě.“

Zmrazila ho pohledem. „Téhle ukázky reverzní psychologie si upřímně cením, Wille, ale pokud jde o moji kariéru, nebudu spoléhat na rady od někoho, s kým to jde z kopce. Můžeš mi věřit, že mně samotné se ten nápad taky nelíbí. Měli jsme kolem toho interní jednání. Benjamin a Ronald odmítli možnost převést na to někoho z protiteroristického a v kravaťácích ani v organizovaném zločinu není nikdo, kdo by měl s podobnými věcmi zkušenosti. Nechtěli taky, aby nám sem na to skočil někdo shora z Washingtonu nebo z jiného oddělení. Pokazilo by jim to reputaci. Tady jsme v New Yorku, ne někde v Clevelandu. Každý automaticky počítá, že jsme schopní najít si v podobné situaci náhradníka z vlastních zdrojů. A ty máš správný odborný profil – charakterově se na to sice nehodíš, na tom budeš muset ještě zapracovat, ale pracovní profil máš v pořádku. Je to na tobě. Bude to tvůj poslední velký případ, Wille. Odejdeš s fanfárami. Vezmi to z téhle strany a prober se.“

Zkusil to znovu. „I kdybychom vraha chytli už zítra, jako že to nestihnem, tak než dojde na proces, stejně budu v penzi.“

„No tak se vrátíš jako svědek. Dostaneš slušné diety.“

„Fakt vtipný. A co Nancy? Vždyť ji zkazím. Chceš z ní mít obětního beránka?“

„Nancy je eso. Postará se o sebe i o tebe.“

Mrzutě se podvolil. „A co ty srágory, na kterých právě dělám?“

„Rozdělím to ostatním. Nestarej se.“

A hotovo. Nebylo to demokratické a neměl možnost vyhrožovat výpovědí nebo se nechat vyhodit. Čtrnáct měsíců. Ksakru, už jenom čtrnáct měsíců.

Stačilo pár hodin a život se mu změnil k nepoznání. V jeho kóji se zjevil asistent s oranžovými plastovými kontejnery, sbalil dokumentaci probíhajících případů a zmizel. Náhradou mu nanosili Muellerovy papíry k případu Posledních dnů, celé krabice materiálů, které stačil nashromáždit během těch několika týdnů, než mu chomáč slepených krevních destiček proměnil pár milimetrů mozkové tkáně na kaši. Will na to celé zíral jako na smradlavou hromadu hnoje.

Musel si napřed dát další nechutně odstátou kávu, než se donutil otevřít náhodně vybranou složku.

Zaslechl zakašlání u vchodu do kóje. Ohlašovala se Nancy Lipinská.

„Ahoj,“ pozdravila. „Vypadá to, že teď budeme dělat spolu.“

Byla nacpaná v popelavě šedých šatech, které jí byly o půl čísla menší. Svíraly ji právě tak dost na to, aby se jí nad pasem nevzhledně rýsovalo bříško. Byla drobná, naboso měřila metr šedesát, ale podle Willova odhadu by jí stejně prospělo něco málo shodit, dokonce i v baculaté tváři. Kde má lícní kosti, to mohl jen tušit. Rozhodně nebyla typickou ukázkou ztepilé absolventky akademie. Jak vůbec mohla projít testem fyzické zdatnosti, říkal si v duchu. Tam se s nikým nemazlí a ani dívkám nic neodpustí. I tak ale musel uznat, že je vcelku atraktivní. Měla praktický, krátký sestřih, jemně tvarovaný nosík, pěkné rty a bystré ořechově hnědé oči. Její make-up a rtěnka ladily dobře dohromady. Být to jiná žena, její voňavka by ho okouzlila. Hlavně ho odpuzoval ten žalostivý výraz v obličeji. To se vážně zakoukala do toho debila Muellera?

„Co byste ráda?“ položil řečnickou otázku.

„Nejdu nevhod?“

„Nancy, poslyšte, sotva jsem dostal papíry. Můžete mi dát pár hodin, abych se zorientoval? Přijďte třeba odpoledne a probereme to.“

„Dobře, Wille. Chtěla jsem vám jen říct, že i když mě ta událost s Johnem opravdu zasáhla, budu na tom případu dál pracovat ze všech sil. Ještě jsme spolu nikdy nedělali, ale prostudovala jsem si některé vaše případy a vím, jak ohromný vliv jste v oboru měl. Já se snažím pořád na sobě pracovat, a tak pro mě bude každá vaše rada opravdu důležitá.“

Will cítil, že tyhle řečičky musí utnout hned v zárodku. „Máte ráda Show Jerryho Seinfelda?“ zeptal se.

„Ten televizní seriál?“

Přikývl.

„No, znám ho,“ řekla opatrně.

„Ti lidi, co tuhle show dali dohromady, vytvořili pro postavy určitá základní pravidla a díky těm pravidlům se Seinfeld liší od všech ostatních televizních seriálů. Mám vám ta pravidla prozradit? Budou platit i pro nás dva.“

„To rozhodně, Wille!“ přisvědčila okamžitě. Očividně čekala, že se něco přiučí.

„Pravidla zní takhle: nikdo ať se nezkouší nic učit a nikdo ať se s nikým neobjímá. Zatím nashle, Nancy,“ řekl suše.

Zarazila se. Bylo vidět, jak se rozhoduje, jestli má vyklidit pole, nebo odpovědět. V tu chvíli oba zaslechli rychlé a lehké kroky, které se k nim přibližovaly. Nějaká žena poklusávala na vysokých podpatcích. „Bacha, řítí se Sue,“ zvolal Will melodramaticky. „Zdá se, že ví něco, co my nevíme.“

Na oddělení dává každá informace svému majiteli dočasnou moc – a Sue Sanchezová byla jako na jehlách, když něco věděla první.

„Dobře, že vás tu mám oba,“ prohlásila a zatlačila Nancy do Willovy kóje. „Další vražda! Číslo sedm, tentokrát v Bronxu.“ Působila roztěkaně, skoro jako malé dítě. „Vleťte na to, než to Pětačtyřicátý okrsek všecko zmrší“

Will podrážděně rozhodil rukama. „Šmarjá, Susan, já ještě nevím ani ň o těch prvních šesti. Dejte mi pokoj!“

Nancy ho trumfla. Bystře prohodila: „Ále, berte to, jako kdyby byla první! Nedělejte z toho vědu! Beztak budu s vámi.“

„Vždyť jsem ti to říkala, Wille,“ pronesla Sue se zlomyslným úsměškem. „Je to eso.“

Will si vybral klasiku – černý Ford Explorer. Vyjel z podzemní garáže na Liberty Plaza 26, vymotal se jednosměrkami na Rooseveltovu magistrálu a vyrazil na sever. Auto bylo ve skvělém stavu, motor běžel dobře, silnice nebyla ucpaná… Většinou byl Will rád, když mohl vypadnout z kanclu a takhle si vyjet. Být sám, vyladil by rádio a užíval si svoje oblíbené sportovní zprávy. Ale tentokrát nebyl sám. Nancy Lipinská trůnila na vedlejším sedadle, zápisník v klíně, a předávala mu informace, zatímco podjížděli lanovku na Roosevelt Island. Kabina pomalu klouzala nad zvlněnými tmavými vodami East River.

Nancy byla vzrušená jako zvrhlík na pornografickém kongresu. Tohle byla její první sériová vražda, rozhodující okamžik její slibně započnuvší kariéry. Dostala se k téhle práci díky tomu, že si ji Sue oblíbila, a navíc s Muellerem pracovala už předtím. Vycházeli spolu přímo náramně, jelikož Nancy byla kdykoliv připravena posílit Muellerovo křehké ego. Johne, vy jste tak inteligentní! Johne, vy snad máte fotografickou paměť! Johne, hrozně ráda bych jednou uměla vést výslech tak jako vy.

Will se snažil koncentrovat. Nechat se ládovat předžvýkanými údaji, které Mueller s Lipinskou nashromáždili během tří týdnů vyšetřování, pro něj bylo vcelku snadné, ale mysl mu těkala a hlavu měl po včerejší noci, strávené s Johnniem Walkerem, pořád ještě zastřenou. I tak si ale byl jistý, že do případu zapadne raz dva. Za těch dvacet let u FBI vedl osm velkých případů sériových vražd a asistoval u bezpočtu dalších.

Začalo to v Indianapolis. Tehdy poprvé pracoval v terénu a byl přitom jen o málo starší, než je teď Nancy. Pachatel byl zvrácený psychopat; ukájel se tím, že zhášel cigarety o oční víčka obětí. Odhalili ho díky odhozenému vajglu. Když Willova druhá žena Evie nastoupila na studia na Dukeově univerzitě, nechal se přeložit do Raleighu a jako z udělání tehdy začal v okolí Asheville nějaký magor s břitvou vraždit ženy. Trvalo to devět hektických měsíců, během kterých vrah rozřezal na kusy ještě pět obětí, ale nakonec ho taky dostal – a už měl renomé: de facto se z něj stal expert. To už byl zase rozvedený. Přeřadili ho na ústředí, do oddělení násilných trestných činů. Jeho skupinu vedl Hal Sheridan, vyšetřovatel, který celou jednu generaci agentů vyučil v umění, jak vypracovat profil sériového vraha.

Sherid an byl studený čumák, citově indiferentní a chronicky ve stresu. Vtipkovalo se, že jestli ve Virginii dojde k sérii vražd, bude Hal první na seznamu podezřelých. Případy rozděloval velmi pečlivě: vždycky napřed zvažoval osobnost pachatele a nasazoval na něj odpovídajícího agenta. Willovi Sheridan přiděloval vraždy vyznačující se neobvyklou brutalitou a týráním a pachatele, kteří se dopouštěli extrémního násilí na ženách. Musel dobře vědět, proč to dělá.

Mlhou úvah začaly do Willova vědomí pronikat informace, které mu recitovala Nancy. Musel uznat, že ta fakta jsou po čertech zajímavá. Základní informace věděl jako všichni z televizních zpráv; tenhle případ znal každý S popiskem „vraždy ve znamení Posledních dnů“ přišly samozřejmě noviny. Poprvé jej použili v Postu. Jejich hlavní konkurent Daily News se pár dnů snažil odolávat a kontroval titulkem POHLEDNICE Z PEKLA, ale pak rychle kapituloval a začal troubit NASTÁVAJÍ POSLEDNÍ DNY přes celou první stranu.

Podle Nancy se na těch korespondenčních lístcích nenašly žádné shodné otisky prstů. Odesilatel pravděpodobně použil netkané rukavice, nejspíš latexové. Na některých pohlednicích se našly otisky, které nepatřily ani oběti, ani nikomu z jejího okolí. Místní pobočky FBI se snažily identifikovat zaměstnance pošt, kteří mohli se zásilkami z Las Vegas do New Yorku přijít do styku. Samotné lístky byly standardní: formátu malé pohlednice, tři na pět palců, jaké se prodávají v tisících obchodů. Text byl vytištěn na inkoustové tiskárně HP Photosmart, a těch jsou na světě desetitisíce. Lístek prošel tiskárnou dvakrát – měl potištěné obě strany. Znaková sada byla standardní z Microsoft Wordu. Obrázek rakve pravděpodobně ve všech šesti případech kreslila táž osoba. Použitá černá fixa Pentel s ultratenkým hrotem byla zcela běžná, takových jsou miliony. Všechny známky byly stejné, jedenačtyřiceticentové, s americkou vlajkou, jakých jsou desítky milionů. Byly samolepicí a na rubu nezachytily žádnou DNA. Šestice lístků byla odeslána 18. května a nesla razítko hlavní pošty v Las Vegas.

„Takže pachatel by měl spoustu času dopravit se z Las Vegas do New Yorku letadlem, ale autem nebo vlakem by to bylo jentaktak,“ poznamenal Will. Nancy, která si do té doby nebyla jistá, jestli ji Will vůbec vnímá, ten komentář překvapil. „Prošli jste seznamy cestujících pro všechny přímé a nepřímé lety z Las Vegas na LaGuardiu, Kennedyho letiště a Newark mezi osmnáctým a dvaadvacátým?“

Zdvihla oči od zápisníku. „Já se Johna ptala, jestli bychom to neměli udělat! Řekl mi, že to nestojí za námahu, protože ty lístky mohl za pachatele beztak hodit do schránky někdo jiný.“

Will zatroubil na toyotu, která se na jeho vkus příliš courala, a když mu hned neuhnula z cesty, agresivně ji předjel zprava. Neskrýval jízlivost. „To je mi ale překvapení. Jak se mohl Mueller takhle splést? Sérioví vrazi skoro nikdy nemají komplice. Někdy vraždí ve dvojici, jako ostřelovači ve Washingtonu nebo střelci z Phoenixu, ale to je po čertech velká vzácnost. Že by si někdo zjednal logistickou podporu při zařizování vražd? To by teda bylo poprvé. Tihle týpci jsou osamělí lovci.“

Něco si psala.

„Co to děláte?“ zeptal se.

„Poznamenávám si, co jste zrovna říkal.“

Kristepane, copak jsme ve škole? pomyslel si. „Když už jste vytáhla pero, zapište si i tohle,“ řekl uštěpačně. „Pro případ, že by to vrah stihl od pobřeží k pobřeží autem, zkontrolujte pokuty za rychlou jízdu na hlavních tazích.“

Kývla hlavou a kousavě se zeptala: „Chcete slyšet ten zbytek?“

„Poslouchám.“

V kostce to bylo takhle: Zavraždění byli čtyři muži a dvě ženy ve věkovém rozmezí od osmnácti do dvaaosmdesáti let. Tři případy se staly na Manhattanu, po jednom v Brooklynu, na Staten Islandu a v Queensu. Dnešní případ byl první v Bronxu. Postup vraha byl pokaždé stejný. Oběť dostala korespondenční lístek se zítřejším či pozítřejším datem a na rubu namalovanou rakví, a přesně toho dne ji dostihla smrt. Dvě ubodání, jedno zastřelení, jeden případ byl nastrojen tak, aby vypadal jako předávkování heroinem, jednu oběť srazilo auto, které vyjelo na chodník a pak zmizelo, a jedno vyhození z okna.

„Co na to říkal Mueller?“ zeptal se.

„Podle něj se nás vrah snaží zmást tím, že se nedrží jednoho scénáře.“

„A co si myslíte vy?“

„Myslím, že to není normální. Není to podle učebnic.“

Představil si v duchu, jak asi vypadají její příručky kriminologie: pasáže zatržené žlutým zvýrazňovačem, úhledné glosy a poznámky drobným dívčím písmem. „A co profily obětí?“ zeptal se. „Mají něco společného?“

Vypadalo to, že vůbec nic. Ve výpočetním středisku ve Washingtonu se snažili maticovou analýzou mnoha databází najít společného jmenovatele, jakoby v nápodobě té známé hry, kdy máte propojit dva cizí lidi přes známé jejich známých. Zatím všechno bezvýsledně.

„Sexuální násilí?“

Přelistovala o pár stránek dál. „Jen jednou. To byla dvaatřicetiletá Hispánka Consuela Pilar Lopezová na Staten Islandu. Pachatel ji znásilnil a pak ubodal.“

„Až skončíme tady v Bronxu, chci se na tohle podívat ze všeho nejdřív.“

„Proč?“

„O vrahovi se toho člověk hodně dozví ze způsobu, jakým jedná s dámami.“

Projížděli Bronxem po Brucknerově silnici na východ.

„Víte, kam jedeme?“ zeptal se.

Našla v zápisníku adresu. „Sullivan Place 847.“

„Děkuju mockrát za pomoc! Hovno vím, kde by to tak mohlo být,“ vyštěkl. „Akorát vím, kde tam je stadion. To je všecko. Všecko, co vím o tomhle zasraným Bronxu.“

„Neměl byste mluvit sprostě,“ řekla upjatě. Vyznělo to jako pokárání od učitelky. „Najdu to na mapě.“ Rozložila ji, chvíli si v ní četla a pak se rozhlédla. „Musíme sjet na Brucknerův bulvár.“

Chvíli oba mlčeli. Will čekal, že mu Nancy začne znovu deklamovat fakta, ale ona jen zírala s kamenným výrazem před sebe na silnici.

Nakonec k ní otočil hlavu a uviděl, že se jí třesou rty. „Co je sakra? To jste na mě do prdele nasraná kvůli tomu, že mluvím sprostě?“

Hloubavě se na něj podívala. „Jste úplně jiný než John Mueller.“

„Kristapána,“ zamumlal. „To jste si teda všimla brzo.“

Jeli po East Tremont Avenue na jih. Minuli budovu Pětačtyřicátého okrsku, ošklivý přízemní dům na Barkley Avenue. Malé parkoviště bylo přecpané policejními auty. Projížděli kolem samoobsluh, vináren a mrňavých rodinných obchůdků. Bylo teplo, ulice byly plné Portorikánců. Nakupovali, procházeli se s kočárky, telefonovali. Ženy byly oděné spíš spoře a na Willův vkus byly příliš při těle. Promenovaly se v kraťoučkých tričkách, v minisukních a na vysokých podpatcích. To si o sobě vážně myslí, že vypadají přitažlivě? uvažoval. I tahle moje spolujezdkyně je vedle nich hotová královna krásy.

Nancy byla zavrtaná v mapě a snažila se sledovat cestu. „Teď to bude třetí odbočka doprava,“ řekla.

Sullivan Place byla úzká ulička. Pro tak důležitou vraždu to bylo nepraktické místo. Před domem stála policejní i civilní auta a vůz policejního lékaře. Už skoro nebylo kudy projet. Will dojel k mladému strážníkovi, který se snažil udržet jeden pruh průjezdný, a ukázal mu služební odznak. „Pane na nebi!“ zabědoval policista. „Kam vás mám dát? Nemohl byste objet blok? Třeba najdete nějaké místo za rohem.“

Will po něm papouškoval: „Za rohem.“

„No jo, z druhé strany bloku, rozumíte, zkusit to jednou dvakrát doprava.“

Will vypnul zapalování, vystoupil a hodil klíče policistovi. Zablokoval veškerý provoz v ulici. Auta začala troubit jako šílená.

„Co to vyvádíte!“ zahulákal policista. „Tady to nechat nemůžete!“ Nancy dál seděla v autě a vypadala, že se studem propadne.

Will na ni zavolal: „Tak šup šup, spěcháme! A poznamenejte si služební číslo strážníka Cunea – pro případ, že by se snad zachoval neuctivě ke státnímu majetku.“

Strážník si polohlasně zamumlal: „Blbče jeden.“

Will se notně potřeboval po někom svézt a tenhle mladík byl vhodný objekt. „Poslyšte,“ řekl a bublalo to v něm vzteky, „jestli máte tu svoji ubohou prácičku aspoň trochu rád, tak mě neserte! A jestli o ni nestojíte, tak stačí říct. Jen do toho! Čekám!“

Stáli proti sobě: dva rozzuření chlapi s naběhlými žilami. „Wille, pojďte,“ zažadonila Nancy. „Tohle je ztráta času.“

Nakonec policista potřásl hlavou, nastoupil do Exploreru, poodjel s ním podél bloku a zaparkoval souběžně v druhé řadě. Will stále ještě zprudka oddychoval, ale mrkl na Nancy: „Já věděl, že pro nás ještě místečko najde.“

V třípodlažním domě bylo šest bytečků. Budova ze špinavě bílých cihel pocházela ze čtyřicátých let. Tmavá chodba působila strašidelně. Podlahu pokrývala hnědočerná šachovnice dlaždic. Béžové stěny byly ušmudlané, u stropu svítily holé žluté žárovky. Veškerý rozruch se soustředil vlevo v přízemí, kolem bytu číslo 1A. Vzadu v chodbě, poblíž šachty na odpadky, stál hlouček pozůstalých. Nějaká žena ve středních letech tiše vzlykala a sténala. Její muž se ji snažil utěšovat. Na holé podlaze seděla mladá žena v pokročilém stadiu těhotenství a nejspíš se probírala z hysterického záchvatu. Dívenka v nedělních šatičkách zírala před sebe nepřítomným pohledem. Několik staříků v rozepnutých košilích smutně potřásalo hlavami a hladilo si strniště na bradě.

Dveře do bytu byly pootevřené. Will se s Nancy v závěsu protáhl dovnitř. Když uviděl, kolik už tam je lidí, zarazil se: na nějakých sedmdesáti metrech čtverečních se jich motalo nejméně tucet. V takovém zmatku je skoro jisté, že dojde k poškození stop. Will se pustil do prohlídky. Nancy se mu pořád držela v patách. Kupodivu je nikdo nezastavil ani se nepokusil zjistit, co jsou zač. V obýváku byl babičkovský nábytek, nejrůznější krámy a dvacet let stará televize. Will vytáhl z vnitřní kapsy pero, v každém pokoji s jeho pomocí rozhrnul záclony a vyhlédl ze všech oken. Kuchyňka jako klícka. Dřez prázdný, nádobí umyté. Koupelna taky uklizená a lehce tu voněl zásyp na nohy. Zbývala ložnice. Ta byla tak nacpaná řečnícími policisty, že se uvnitř nedalo zahlédnout o moc víc než oteklé, šedivé a žilkované nohy mrtvoly. Ležely na podlaze kousek od neustlané postele a na jedné noze visela napůl obutá trepka.

Will zařval: „Kdo tomu tady velí?“

Všichni okamžitě ztichli. Pak se ozvalo: „Kdo to potřebuje vědět?“ Detektiv se začínající pleší a velkým panděrem se odpojil od hloučku ostatních a postavil se do dveří ložnice.

„FBI,“ řekl Will. „Zvláštní agent Piper“ Nancy očividně ranilo, že ji taky nepředstavil.

„Detektiv Chapman z Pětačtyřicátýho“ Muž napřáhl velkou, teplou dlaň, těžkou jako cihla. Byla z něj cítit cibule a svíral ho těsný oblek.

„Detektive, co kdybyste to tu vyklidili, abychom si mohli pěkně v klidu prohlídnout místo činu?“

„Moji hoši už jsou skoro hotoví. Pak budete mít místo činu k dispozici.“

„Nechte toho rovnou, jasný? Polovička vašich lidí nemá rukavice. Návleky na nohy nemá vůbec nikdo. Děláte tu binec, detektive.“

„Vždyť na nic nesaháme,“ řekl Chapman smířlivě. Všiml si, že si Nancy píše poznámky, a nervózně dodal: „Tohle je kdo? Vaše sekretářka?“

„Zvláštní agentka Lipinská,“ odpověděla mu a sladce na něj zamávala zápisníkem. „Mohla bych znát vaše křestní jméno, detektive Chapmane?“

Will potlačil úsměv.

Chapmana nijak nelákalo jít do územního střetu s federály. Mohl by křičet a vztekat se, ale byla by to jenom ztráta času. Tenhle boj byl předem prohraný a život je krátký. „Chlapi, poslouchejte!“ oznámil. „Máme tady FBI a chtějí po nás, abychom okamžitě vypadli. Takže to zabalíme a necháme je pracovat.“

„Dejte nám ten korespondenční lístek,“ řekl Will.

Chapman sáhl do náprsní kapsy a vytáhl bílou kartičku, uzavřenou v plastovém sáčku. „Tady to máte.“

Když se místnost vyprázdnila, prohlédli si s detektivem tělo oběti. V bytě stoupala teplota a ve vzduchu se začínal vznášet odér smrti. Na vraždu zastřelením bylo na místě činu překvapivě málo krve – jen pár krevních sraženin na slepených šedých vlasech a čúrek na levé tváři, který začínal v uchu, mířil po šíji dolů a končil na zeleném koberci. Žena ležela na zádech. Na sobě měla růžovou bavlněnou noční košili, nejspíš nošenou celá léta. Oči, už vyschlé, měla doširoka otevřené. Will viděl za život mrtvol nepočítaně a spousta z nich byla utýraná tak, že na nich nezbývalo moc k poznání. Tahle dáma ještě vypadala vcelku dobře. Pěkná portorikánská babička. Člověk by si skoro myslel, že když s ní pořádně zatřese, probere ji k životu. Will se podíval na Nancy, aby zjistil, jak reaguje na smrt.

Psala si poznámky.

Chapman spustil: „No, takže já to vidím takhle.“

Will zvedl ruku a zarazil ho uprostřed věty. „Zvláštní agentko Lipinská, co kdybyste nám řekla, co se tady přihodilo?“

Nancy celá zrudla, takže její tváře vypadaly ještě baculatější. Ruměnec se jí rozlil po krku a mizel ve výstřihu bílé halenky. Polkla a špičkou jazyka si navlhčila rty. Začala zvolna mluvit a postupně, jak si třídila myšlenky, zrychlovala. „No, vrah tu pravděpodobně byl už předtím, možná ne přímo v bytě, ale někde v okolí domu. Bezpečnostní mříž na jednom okně v kuchyni je vypáčená. Musela bych se na to pořádně podívat, ale řekla bych, že okenní rám bude zpuchřelý. Ale i tak, i když je to z postranní uličky, asi by neriskoval, že bude muset všechno zvládnout za jediný večer. Pak by neměl jistotu, že to stihne toho dne, co byl na lístku. Takže to měl připravené, včera se sem vrátil, vlezl do uličky a vytrhl mříž, kterou si předem vyviklal. Potom diamantem vyřízl díru v okně a zevnitř otevřel západku. Na botách sem zvenku přinesl bláto: je v kuchyni, v chodbě, tadyhle a tady taky.“

Ukázala prstem na dvě místa na koberci. Na jednom zrovna Chapman stál. Uskočil, jako kdyby to tam bylo zamořené.

„Ta žena asi něco zaslechla, protože se posadila a chtěla si obout trepky. Ale než to stihla, už byl v ložnici a střelil ji z těsné blízkosti do levého ucha. Vypadá to na kulku malé ráže, nejspíš .22. Kulka uvízla v lebce, není vidět průstřel. Myslím, že k sexuálnímu násilí nedošlo, ale budeme to muset ověřit. Taky bude nutné zjistit, jestli se něco neztratilo. Je vidět, že to tu pachatel neprohledával, ale žádné kabelky jsem si nikde nevšimla. Odešel nejspíš stejnou cestou, jako se dostal dovnitř.“ Odmlčela se a přejela si rukou po čele. „To je všechno. Takhle se to myslím stalo.“

Will se na ni zamračil, nechal ji několik vteřin dusit ve vlastní šťávě a potom řekl: „Jo, takhle nějak bych to viděl.“ Nancy vypadala jako děcko, které zrovna vyhrálo školní soutěž. Hrdě zírala do podlahy „Souhlasíte s kolegyní, detektive?“

Chapman pokrčil rameny. „Mohlo by být. Pistole, dvaadvacítka – na to bych si vsadil.“

Ten maník nemá ani ponětí, co se tu semlelo, pomyslel si Will. „Víte, jestli pachatel něco ukradl|“

„Její dcera říká, že chybí kabelka. To ona ji dnes ráno našla. Lístek byl v kuchyni na stole mezi ostatní poštou.“

Will ukázal prstem na stehna mrtvé babičky. „Došlo ke znásilnění?“

„Nemám ponětí! Kdybyste odsud nevykopali policejního doktora, tak bychom to věděli,“ odsekl mu Chapman.

Will si přidřepl a opatrně plnicím perem nadzdvihl okraj noční košile. Zašilhal dospod a spatřil neporušené staromódní spodní prádlo. „Neřekl bych,“ oznámil. „Mrknem se na ten lístek.“

Pozorně si ho prohlédl z obou stran a pak ho podal Nancy. „Je to stejná znaková sada jako na ostatních?“

Přisvědčila.

„Dvanáctibodový Courier,“ odtušil.

Hned se ho zeptala, jak to ví. Očividně na ni udělalo dojem, že to poznal.

„Jsem odborník přes typy písma,“ zažertoval. Nahlas přečetl jméno z adresy: „Ida Gabriela Santiagová.“

Chapman podotkl, že podle sdělení dcery zavražděná to druhé křestní jméno nikdy nepoužívala.

Will se napřímil a protáhl si záda. „Oukej, tak to bychom měli,“ řekl. „Uzavřete to tady, než dorazí vyšetřovací tým FBI. Kdybychom něco potřebovali, ozveme se vám.“

„Už máte na toho magora nějakou stopu?“ zeptal se Chapman.

Willovi začal v saku vyzvánět mobil. Hrál Ódu na radost, což se zrovna moc nehodilo. Will ho lovil z kapsy a zároveň odpovídal: „Kurva, detektive, vždyť na tom dělám první den!“ Pak se ohlásil do telefonu: „Tady Piper.“

Chvíli tiše poslouchal a několikrát potřásl hlavou. Pak do mobilu řekl: „Jako by toho už tak nebylo dost. Heleďte, Mueller se asi zázračně neuzdravil, co? Jen se tak ptám. No nic.“ Ukončil hovor a vzhlédl. „Vypadá to, že nás čeká dlouhá noc, kolegyně. Jste připravená?“

Nancy horlivě zakývala hlavou. Oslovení „kolegyně“ se jí očividně moc líbilo.

„Volala mi Sanchezová,“ řekl jí. „Přišla další pohlednice, ale tentokrát je to trošku jiný. Je tam dnešní datum, ale ten maník je ještě naživu.“

12. ÚNORA 1947

LONDÝN

Ernest Bevin byl spojka, mezičlánek. Byl jediným členem obou vlád. Pro Clementa Atleeho, předsedu labouristické vlády, to byla logická volba. Atlee teď se svým ministrem zahraničí seděl u krbu v premiérském sídle na Downing Street a říkal mu: „Erneste, musíš si promluvit s Churchill em. Řekni mu, že ho osobně prosím o pomoc.“ Atlee byl plešatý a Bevinovi neušlo, jak je nervózní. Na holé hlavě se mu perlily krůpěje potu. Jedna sjela po čele na jestřábí nos.

Svěřený úkol přijal. Bez otázek a bez výhrad. Bevin byl voják, ostřílený labourista, jeden ze zakladatelů největší britské odborové centrály, TGWU. Byl to pragmatik do morku kostí, veterán z předválečných časů. Patřil mezi tu hrstku labouristických politiků, kteří se postavili proti pacifistickému křídlu strany a spolupracovali s konzervativní vládou Winstona Churchilla.

Když Churchill v roce 1940 připravoval zemi na válku a formoval koaliční vládu, jmenoval Bevina ministrem práce a svěřil mu rozsáhlé pravomoci v oblasti válečné ekonomiky. Bevin obratně vyvažoval potřeby armády a trhu. Sestavil si vlastní armádu, která čítala padesát tisíc mužů: zprostil je služby v ozbrojených silách a poslal je na těžbu uhlí. Přezdívalo se jim Bevinovi hoši. Churchill na Bevina nedal dopustit.

A pak přišel šok. Churchill, muž, kterému Rusové mezi sebou říkali „britský buldok“, prohrál. Stalo se to jen pár týdnů po vítězství v Evropě, ve chvíli, kdy byl na výsluní největší slávy Ve všeobecných volbách v roce 1945 mu labouristé, vedení Clementem Atleem, uštědřili zdrcující porážku. Voliči Churchillovi neuvěřili, že by byl schopen znovu zemi postavit na nohy. V červnu 1940 v dolní sněmovně prohlásil: „Budeme bránit náš ostrov za každou cenu, budeme bojovat na pobřežích, budeme bojovat ve vyloďovacích oblastech, budeme bojovat na polích a v ulicích: nikdy se nevzdáme.“ Teď odcházel ze scény poražený, deprimovaný a sklíčený. Rozmrzelý Churchill se postavil do čela opozice, ale hlavním zdrojem potěšení mu byl Chartwell, jeho milované venkovské sídlo, kde se věnoval psaní poezie, malování akvarelů a krmení černých labutí.

Uplynul rok a půl. Bevin, ministr zahraničí v Atleeho vládě, seděl v podzemním krytu a čekal na příchod svého někdejšího premiéra. Byla tam zima. Bevin měl na sobě teplý oblek s vestou a zapnutý svrchník. Byl urostlý, řídnoucí šedivé vlasy si pomádoval, měl naducané tváře a počínající dvojitou bradu. Tohle utajené místo vybral pro setkání záměrně. Bylo v tom psychologické poselství: znamenalo to, že jde o důležitou a tajnou věc. Přijďte ihned, neprodleně.

Churchill zprávu pochopil. Vpadl dovnitř, věcně se rozhlédl a spustil: „Proč mě zvete na tohle Bohem zapomenuté místo?“

Bevin vstal a máchnutím ruky poslal pryč vysoce postaveného důstojníka, který Churchillovi dělal doprovod. „Byl jste v Kentu?“

„Ano. Byl jsem v Kentu!“ Churchill se odmlčel. „Nikdy by mě nenapadlo, že sem ještě vstoupím.“

„Nebudu vám říkat, abyste si odložil. Je tu chladno.“

„To tu bylo vždycky,“ odpověděl Churchill.

Neosobně si potřásli rukama a pak se posadili. Bevin Churchilla nasměroval tak, aby před ním ležela červená složka s pečetí ministerského předsedy.

Nacházeli se v bunkru na George Street. Na tomto místě strávil Churchill a členové jeho vlády za války hodně času. Šlo o místnosti v suterénu budovy ministerstva práce na půl cesty mezi parlamentem a sídlem premiéra. Díky pytlům s pískem, betonovému opevnění a horní vrstvě zeminy by tohle místo v George Street pravděpodobně přestálo i přímý úder, i když k němu nikdy nedošlo.

Seděli proti sobě u velkého čtvercového stolu ve vládní místnosti. Tady vedl Churchill za války ve dne v noci jednání se svými nejbližšími poradci. Byla to prostá, prakticky zařízená místnost. Ve vzduchu byla cítit zatuchlina. Nedaleko odtud se nacházel sál s mapami, dosud plný válečných nákresů, a Churchillova soukromá ložnice. Bylo to už dávno, co v ní Churchill zhasil poslední doutník, ale pořád ještě jimi zůstávala načichlá. Dál v chodbě byl kumbál, přeměněný na zámořskou telefonní centrálu. Uvnitř stálo zařízení kódově označené „Sigsaly“; za války šifrovalo rozhovory mezi Churchillem a Rooseveltem. Pokud bylo Bevinovi známo, byla ta mašinka pořád ještě provozuschopná. Ode dne, kdy kapitulovalo Japonsko a štábní sály se potichoučku zavřely, se tu vlastně nic nezměnilo.

„Nechcete se tu porozhlédnout?“ zeptal se Bevin. „Generálmajor Stuart má určitě ode všeho klíče.“

„Nechci.“ Na Churchillovi byla vidět nervozita. Necítil se v bunkru dobře. Prohlásil stroze: „Poslyšte, co takhle přejít rovnou k věci? Co mi chcete?“

Bevin začal odříkávat naučený úvod. „Objevil se tu určitý problém, zcela nečekaný, mimořádný a hodně citlivý. Vláda musí v dané záležitosti postupovat nanejvýš opatrně a delikátně. Jelikož se to týká Američanů, předseda vlády se domnívá, že byste mu v této věci mohl být velmi významným poradcem.“

„Patřím k opozici,“ opáčil Churchill ledově. „Proč bych s ním měl chtít spolupracovat v čemkoli jiném než v tom, že mi vyklidí Downing Street a znovu mě pustí do mé pracovny?“

„Protože jste největší vlastenec, jakého náš národ kdy zrodil. Vím zcela nepochybně, že vám na britském národu záleží víc než na nějakém politikaření. A věřím proto, že budete ochotný vládě pomoci.“

Churchill se zatvářil pobaveně. Bylo mu jasné, že s ním Bevin manipuluje. „Do čeho jste se to u čerta zamotal? Chcete hrát na moje patriotické city? Tak už mi o tom maléru něco řekněte.“

„Tahle složka shrnuje naši situaci,“ řekl Bevin a pokynul hlavou směrem k červeným deskám. „Snad byste si to mohl projít. Máte s sebou brýle na čtení?“

Churchill zalovil v náprsní kapse. „Mám.“ Připevnil si na obrovskou hlavu tenké drátěné obroučky. „A vy tu zatím budete jen tak sedět a točit palci mlýnek?“

Bevin přikývl a zaklonil se v jednoduchém dřevěném křesílku. Sledoval, jak Churchill s odfrknutím otevřel desky. Sledoval ho, jak čte první odstavec. Sledoval ho, jak si sundal brýle a zeptal se: „To má být nějaký vtip? Vážně si myslíte, že něčemu takovému uvěřím?“

„Není to vtip. Je to neuvěřitelné, to ano, ale není to nepravdivé. Až si přečtete víc, zjistíte, že vojenská zpravodajská služba nálezy předběžně ověřila.“

„Něco takového jsem tedy nečekal.“

Bevin chápavě přikývl.

Než se Churchill znovu začetl, zapálil si doutník. Starý popelník měl připravený jako dřív.

Čas od času si polohlasně zamumlal něco nesrozumitelného. V jednu chvíli zvolal: „A zrovna na ostrově Wight!“ Pak vstal, aby si protáhl přesezené nohy. Když mu doutník zhasl, znovu si ho zapálil. Často vraštil obočí a vrhal na Bevina zkoumavé pohledy. Během deseti minut prošel obsah složky. Sundal si brýle, zastrčil je do kapsy a hluboce potáhl ze svého Havana. „Jsem tam taky?“

„Nepochybně, ale detaily neznám,“ řekl Bevin vážně.

„A vy?“

„Neptal jsem se.“

Churchill znenadání ožil, jako už v této místnosti mnohokrát. Najednou byl plný energie. „Tohle musí zůstat před veřejností utajeno! Beztoho se probíráme z největší noční můry v dějinách. Vrhlo by nás to do temnoty a zmatku.“

„Vláda je přesně téhož mínění.“

„Kdo o tom ví? V jak úzkém kroužku se to dá udržet?“

„Okruh zasvěcených je malý. Z celé vlády je informován jen premiér a já. Necelý půltucet armádních důstojníků ví dost na to, aby si mohli propojit jednotlivosti. A pak je tu samozřejmě profesor Atwood a jeho tým.“

Churchill zavrčel: „To je samostatný problém. Udělali jste dobře, že jste je izolovali.“

„A ještě jsou tu Američané,“ pokračoval Bevin. „Vzhledem k našemu úzkému přátelství jsme považovali za potřebné informovat prezidenta Trumana. Dostalo se nám ale ujištění, že na jejich straně byl do věci zasvěcen jen velmi malý počet lidí.“

„A kvůli tomu jste za mnou přišli? Kvůli Yankeeům?“

Bevinovi konečně přestala být zima. Odložil svůj plášť. „Budu k vám zcela upřímný. Ministerský předseda si přeje, abyste jednání s Trumanem vedl vy. Jejich vzájemné vztahy jsou na bodě mrazu. Vláda chce tuto záležitost přenechat vám. Ode dneška už do toho nechceme být zapojeni. Američané se nabídli, že veškeré materiály převezmou, a po rozsáhlých interních jednáních převažuje mínění, že jim je přenecháme. Chceme se toho zbavit. Oni s tím očividně mají lecjaké plány, ale my o tom – upřímně řečeno – nechceme nic vědět. Máme plné ruce práce s poválečnou rekonstrukcí země. Nemůžeme si dovolit podobné rozptylování, tu zodpovědnost, kdyby došlo k úniku informací, ani ty výdaje. Navíc je nutné učinit rozhodnutí ohledně Atwooda a ostatních. Žádáme vás, abyste v této záležitosti převzal vedení. Ne jako zástupce opozice nebo jako politik, ale jako uznávaná osobnost a morální autorita.“

Churchill poslouchal a pokyvoval hlavou. „Mazané. Moc mazané. To bude nejspíš váš nápad, že? Já bych na vašem místě udělal totéž. Poslouchejte, příteli, můžete mi dát záruku, že tahle věc nebude někdy v budoucnosti zneužita proti mně? Plánuju s vámi v příštích všeobecných volbách vyběhnout a bylo by od vás nesportovní dát mi ránu pod pás.“

„Máte mé slovo,“ odpověděl Bevin. „Tahle záležitost stojí mimo politiku.“

Churchill vstal a tleskl do dlaní. „Dobře, přijímám ten úkol. Ráno zavolám Harrymu; zařiďte ten telefonát, prosím. A pak se podívám na tu polízanici s Atwoodem.“

Bevin si odkašlal – vyschlo mu v krku. „Doufal jsem, že se záležitosti profesora Atwooda budete věnovat přednostně. Čeká tu na chodbě.“

„Cože, on je tady? Vy chcete, abych to s ním vyřídil teď hned?“ zeptal se Churchill nevěřícně.

Bevin přikývl a poněkud chvatně vstal, jako by chtěl utéci. „Ponechám vás zde, abyste to vyřídil, a půjdu podat osobně hlášení ministerskému předsedovi.“ Odmlčel se na okamžik, aby svá slova zdůraznil. „Generálmajor Stuart vám bude k ruce ohledně všech logistických záležitostí. Bude vás doprovázet, dokud ta záležitost nebude vyřízena a dokud všechny materiály neopustí britskou půdu. Je to pro vás přijatelné?“

„Ano, samozřejmě. O všechno se postarám.“

„Děkuji vám. Celá vláda je vám zavázána.“

„Ano, ano, všichni mi budou zavázáni, kromě mé ženy – ta mě zabije, protože přijdu pozdě na večeři.“ Churchill chvíli uvažoval. „Ať přivedou Atwooda.“

„Vy se s ním chcete setkat? Myslel jsem, že to nebude nezbytně nutné.“ ^

„Tady nejde o to, jestli se s ním chci setkat nebo ne. Řekl bych, že nemám na vybranou.“

Geoffrey Atwood se posadil ve společnosti nejslavnějšího muže na světě, ve tváři výraz naprostého ohromení. Byl v dobré kondici a měl za sebou léta práce v terénu, ale pokožku měl zbarvenou do žluta a vypadal nezdravě. Přestože mu bylo jen dvaapadesát, vinou situace, ve které se v současné době nacházel, jako by o deset let zestárl. Když nesl ke rtům šálek čaje s mlékem, Churchill si všiml, že se mu neznatelně třese ruka.

„Jsem už skoro dva týdny proti své vůli zadržován,“ stěžoval si. „Moje manželka o tom všem nic neví. Zadrženo bylo i pět mých spolupracovníků, z toho jedna žena. S veškerou úctou, pane premiére, tohle prostě překračuje všechny meze. Jeden člen mé skupiny, Reginald Saunders, zemřel. Všichni jsme těmito událostmi velmi traumatizováni“

„Ano,“ souhlasil Churchill, „je to hrozné. A traumatizující. O panu Saundersovi jsem byl informován. Nicméně jsem si jist, že se mnou budete souhlasit, pane profesore, když řeknu, že celá ta věc je zcela mimořádná.“

„No ano, ale.“

„Jaké postavení jste zastával během války?“

„Vlast využila mé kvalifikace, pane premiére. Byl j sem zařazen u pluku, který zachraňoval a katalogizoval znovu nalezené starožitnosti a objekty umělecké hodnoty, které nacisté uloupili z muzeí v Evropě.“

„Aha,“ odpověděl Churchill. „Dobře, dobře. A po uvolnění z armády jste se vrátil k akademické práci.“

„Ano. Jsem profesor archeologie na univerzitě v Cambridgi.“

„A tyhle vykopávky na ostrově Wight byly váš první poválečný projekt?“

„Ano. Už jsem na tom nalezišti pracoval před válkou, ale současné vykopávky probíhaly v novém sektoru.“

„Rozumím.“ Churchill sáhl po svém pouzdru na doutníky. „Dáte si?“ nabídl. „Ne? Doufám, že vám nebude vadit, když si zapálím.“ Škrtl zápalkou a mohutně zabafal. Celá místnost se zaplnila kouřem. „Víte, kde se právě nacházíme, pane profesore?“

Atwood tupě přikývl.

„Kromě úzkého okruhu zasvěcenců se do této místnosti dostane málokdo. Mne samotného by vůbec nenapadlo, že se sem ještě podívám. Ale povolali mě, takříkajíc z odpočinku, abych vyřešil jistou menší krizi, která s vámi souvisí.“

Atwood se pokusil protestovat: „Pane premiére, jsem si vědom následků, které z mého objevu vyplývají, ale nemyslím, že je kvůli tomu zapotřebí držet mne či ostatní členy mého týmu v zajetí. Pokud zde došlo ke krizi, je vytvořená uměle.“

„Ano, já vaše stanovisko chápu, ale jiné osoby mohou být odlišného názoru,“ pronesl Churchill tak chladně, že to profesora znepokojilo. „Jsou zde v sázce důležitější věci. Jsou zde následky, které je třeba brát v potaz. Nemůžeme vás jen tak nechat, abyste své objevy zveřejnil v nějakém zatraceném odborném časopise. To snad chápete!“

V oblacích kouře se Atwoodovi špatně dýchalo. Několikrát si odkašlal, aby si pročistil krk. „O tomhle přemýšlím ve dne v noci od chvíle, co nás vzali do vazby. Vezměte prosím v úvahu, že jsem to byl já, kdo uvědomil vládní orgány, i když jsem se mohl rozeběhnout za novináři. Jsem srozuměn s tím, že bude třeba, abych podepsal souhlas mlčenlivosti, a jsem si jist, že pro to přesvědčím i své kolegy. Tím by měly být veškeré obavy vyřešeny.“

„Pane, to je velmi užitečný návrh, a já ho uvážím. Víte, během války jsem v této místnosti učinil řadu těžkých rozhodnutí. Rozhodoval j sem o životě a smrti.“ Churchill se na okamžik oddal vzpomínkám. Připomněl si jedno z takových rozhodnutí. Nevydal tehdy rozkaz evakuovat Coventry před blížícím se útokem luftwaffe. Nacisté by se totiž mohli domyslet, že Britové čtou jejich šifry. Při náletu zápalnými bombami pak zemřely stovky civilistů. „Máte děti, profesore?“

„Dvě holčičky a chlapce. Starší dceři je patnáct.“

„No, určitě chtějí mít tátu co nejdřív zpátky.“

Atwood se skoro zhroutil. „Byl jste pro nás všechny inspirací, pane premiére, byl jste pro nás hrdinou, a dnes jste se stal i mým osobním hrdinou. Děkuji vám z hloubi srdce za vaši intervenci.“ Vzlykal. Churchillovi při pohledu na tu slabost ztuhly čelisti.

„To nic. Konec dobrý, všechno dobré.“

Churchill pak zůstal sedět o samotě. Doutník nechal napůl nedokouřený. V duchu jako by ještě slyšel ozvěny války, naléhavý křik, praskání statické elektřiny v rádiu, v dálce výbuchy německých bomb V1. Obláčky a víry namodralého doutníkového kouře vypadaly v tom strašidelném podzemí jako duchové. Vstoupil generálmajor Stuart a postavil se do ukázkového pozoru. Churchill ho znal z dřívějška, za války se občas vídali. „Pohov, generálmajore. Tak už vám řekli, že mám teď tenhle malér na starosti?“

„Byl jsem v tom smyslu informován, pane předsedo.“

Churchill uhasil doutník ve svém někdejším popelníku. „Atwooda a tu jeho partu držíte v Aldershotu, že?“

„Správně. Profesor má za to, že ho propouštíte.“

„Propouštím? Ne. Vraťte ho k těm ostatním. Ozvu se. Je to choulostivá záležitost. To se nedá uspěchat.“

Generál pohlédl na tělnatého Churchilla, cvakl podpatky a rázně zasalutoval.

Churchill sebral svůj plášť a klobouk a bez ohlédnutí naposledy opustil štábní místnost.

10. ČERVENCE 1947

WASHINGTON

Harry Truman vypadal za ohromným stolem v Oválné pracovně jako trpaslík. Byl dokonale upravený do posledního detailu: bílomodře pruhovanou vázanku měl uvázanou na perfektní uzel, kouřově šedý lehký oblek zapnutý do posledního knoflíku, černé polobotky blyštivě naleštěné, řídnoucí vlasy hladce učesané.

Měl za sebou polovinu volebního období a měl za sebou válku. Od Lincolnových dob ještě žádný novopečený prezident neprošel takovou zkouškou ohněm. Jen rozmar osudu katapultoval Trumana do téhle nepředstavitelné pozice. Nikdo – ani on samotný – by si dřív nevsadil niklák na to, že se kdy dostane do Bílého domu. Byl to průměrný muž. Před pětadvaceti lety prodával hedvábné košile u firmy Truman & Jacobson v centru Kansas City. Pak soudcoval u krajského soudu v Jacksonu coby bezvýznamná figurka v politické mašinerii, kterou v Demokratické straně vybudoval Tom Pendergast. Nato se stal senátorem za stát Missouri, stále ještě jen jako loutka v rukách politické mafie. A pak si ho Franklin Delano Roosevelt V roce 1944 vybral za spolukandidáta. Byl to šokující kompromis, který vyšel ze zákulisních jednání v dusných a horkých barech během stranického kongresu v Chicagu.

Truman měl za sebou dvaaosmdesát dnů v úřadu viceprezidenta, když ho naléhavě povolali do Bílého domu a oznámili mu, že Roosevelt zemřel. Ze dne na den musel přebrat otěže moci z rukou muže, se kterým za ty tři měsíce od nástupu do úřadu skoro ani nepromluvil. V úzkém kruhu kolem F. D. Roosevelta byl Truman persona non grata: nepřipouštěli ho k válečným jednáním, o projektu Manhattan v životě neslyšel. „Mládenci, modlete se za mne,“ řekl houfu čekajících reportérů a myslel to upřímně. Necelé čtyři měsíce nato měl bývalý obchodník s galanterním zbožím schválit svržení atomové bomby na Hirošimu a Nagasaki.

V roce 1947 si už Truman zvykl. Vládnout nové supervelmoci ve zmateném světě byla těžká práce. Pomáhalo mu, že měl systematický přístup a dokázal rázně jednat. Už si věřil. V rychlém tempu musel řešit velmi vážné úkoly: obnovu Evropy v rámci Marshallova plánu, vznik OSN, boj s rudým nebezpečím, sérii domácích hospodářských reforem. Ujišťoval sám sebe, že na tu práci stačí. Však to sakra zvládnu. Pak se najednou objevila tahle naprosto neočekávaná záležitost. Na uklizeném pracovním stole před ním ležela jediná složka. A prezident věděl, že odpovědnost za řešení téhle věci leží jen na něm.

Hnědé desky nesly červený nápis: PROJEKT VECTIS – PŘÍSNĚ TAJNÉ.

Truman vzpomínal na telefonický rozhovor s Londýnem, který absolvoval před pěti měsíci. Byla to jedna z těch událostí, které zůstanou trvale a ostře zaznamenány v paměti a živě se vracejí. Vybavoval si, jak byl ten den oblečený, že zrovna jedl jablko a nač myslel v okamžicích, které předcházely hovoru s Winstonem Churchillem a následovaly těsně po něm.

„Moc rád vás slyším,“ řekl tehdy. „To je mi překvapení!“

„Zdravím vás, pane prezidente. Doufám, že se máte dobře.“

„Nikdy jsem se neměl líp. Co pro vás mohu udělat?“

Na lince do zámoří to praskalo a šumělo, ale Truman z Churchillova hlasu přesto zřetelně vnímal, jak se mu svírá hrdlo. „Pane prezidente, můžete toho pro nás udělat velmi mnoho. Octli jsme se v opravdu mimořádné situaci.“

„Pokud to bude v mých silách, samozřejmě vám pomohu. Je to oficiální rozhovor?“

„Ano. Byl jsem do věci zatažen. U jižního pobřeží tu máme takový malý ostrůvek, ostrov Wight.“

„Slyšel jsem o něm.“

„Skupina archeologů tam našla něco, s čím si, upřímně řečeno, nevíme rady. Je to ohromně důležitý objev, ale obáváme se, že teď po válce nejsme schopni se tím zabývat. Nemůžeme si dovolit riskovat, že to nezvládneme. V nejlepším případě by to znamenalo celostátní chaos, v nejhorším případě by nastala národní katastrofa.“

Trum an v duchu viděl, jak Churchill sedí nakloněný k telefonnímu aparátu a jeho rozložité obrysy se ztrácejí v oblacích doutníkového kouře. „Nechcete mi říct, co tam vlastně ti vaši lidé našli?“

Prezident malé postavy, člověk, kterého nic nedokázalo vyvést z míry, seděl a poslouchal, připravený zapisovat si plnicím perem poznámky. Za chvíli nepoužité pero odložil a začal nervózně bubnovat prsty do stolu. Najednou měl pocit, že ho kravata dusí a že před ním stojí příliš velký úkol. Dosud si myslel, že si svou zkoušku ohněm prodělal s atomovou bombou. Teď viděl, že to byla jen drobnost, příprava na něco většího.

Kromě prezidenta Spojených států mělo jen šest dalších lidí prověrku nejvyššího stupně, oprávnění zajištěné tak přísně, že i jeho název byl přísně tajný. Když běžel projekt Manhattan, věděly o něm stovky, možná dokonce tisíce lidí. Projekt Vectis znalo jen šest zasvěcených. Jediným členem Trumanovy vlády, který nejvyšší prověrku měl, byl James Forrestal. Truman si Forrestala jako člověka vcelku oblíbil a hlavně k němu měl absolutní důvěru. Podobně jako Truman byl i Forrestal původně obchodníkem, než se dal na politiku. F. D. Roosevelt mu svěřil post ministra válečného námořnictva a Truman ho v této pozici ponechal.

Forrestal byl neúnavný pracant, k ostatním lidem chladný a náročný, a sdílel s prezidentem zanícený odpor ke komunismu. Truman si ho držel v záloze jako člověka, pro kterého se jednou najde vhodné náročnější poslání. V pozdější době ho dosadil na nově vzniklou vládní pozici ministra obrany. Projekt Vectis a jeho nedozírné důsledky zůstaly Forrestalovou životní doménou i pak.

Truman teď rozlomil rudou pečeť na deskách – starobylé, ale efektivní zabezpečení důvěrnosti. Uvnitř nalezl sdělení kontraadmirála Roscoe Hillenkoettera, dalšího zasvěcence, kterého měl Truman zanedlouho jmenovat prvním ředitelem nově vzniklého úřadu s názvem CIA. Truman si sdělení přečetl, pak sáhl do desek a vyňal hrst novinových výstřižků.

Roswell Daily Record hlásal: „RAAF zajalo na farmě v Roswellu létající talíř,“ a den nato: „Generál Ramey zkoumá UFO z Roswellu.“ List Sacramento Bee psal: „Armáda připouští, že na farmě v Novém Mexiku nalezla létající talíř.“ Tucty dalších výstřižků přinášely podobné historky.

Alea iacta est, pomyslel si Truman. V dětství se učil latinsky. Když Caesar překročil Rubikon, prohlásil: „Kostky jsou vrženy.“ Vzepřel se tehdy senátu a vpochodoval se svými legiemi do Říma. Tímhle činem zvrátil běh dějin. Truman odšrouboval kryt plnicího pera a napsal Hillenkoetterovi na čistý list papíru s hlavičkou Bílého domu krátkou zprávu. Dopis spolu s ostatními písemnostmi vrátil do obálky a z horní zásuvky psacího stolu vytáhl starodávné bronzové pečetidlo. Škrtl zapalovačem Zippo, zažehl knot v malé nádobce s petrolejem a začal pomalu tavit tyčinku pečetního vosku. Kapka po kapce kanula na lepenkové desky, až vytvořily krvavě rudé jezírko. Kostky jsou vrženy.

24. června 1947 ohlásil soukromý pilot při průletu poblíž hory Mount Rainier ve státě Washington, že vidí objekty ve tvaru talířů, jak velkou rychlostí nepravidelně létají sem a tam. V následujících dnech se objevily stovky dalších očitých svědectví od lidí po celé zemi. Noviny byly plné zpráv o létajících talířích. Scéna pro Roswell byla připravena.

O deset dnů později, na Den nezávislosti, zuřila velká bouřka. V Roswellu v Novém Mexiku se noční nebe náhle rozzářilo svítícím modrým tělesem, které spadlo na zem severně od města. Lidé, kteří událost viděli, se dušovali, že to nebyl blesk ani nic podobného.

Fosterova farma se rozkládala asi sto dvacet kilometrů severozápadně od Roswellu. Tamní předák Mack Brazel hnal druhý den zrána stádo ovcí k napajedlu. Cestou narazil na velkou díru, kolem které ležely kusy kovu, fólie a gumy. Trosek tam bylo tolik, že ovce odmítly projít pastvinou a musel je hnát kolem.

Brazel byl rozvážný chlapík, ošlehaný větrem. Když tu spoušť okoukl, usoudil, že tohle rozhodně není spadlý meteorologický balon, jakých už pár viděl. Tohle bylo něco daleko bytelnějšího. Při zevrubnějším průzkumu si všiml, že se na místě dopadu táhnou stopy po pneumatikách, které přijely a odjely. Džíp, pomyslel si. Kdo se to u čerta motal na mým pozemku? Sebral pár kovových úlomků a šel si se stádem po svých. Večer pak zavolal kraj skému šerifovi Georgi Wilcoxovi a věcně mu oznámil: „Georgi, víš, jak se teď pořád mluví o těch létajících talířích? No, já bych řek, že se mi jeden rozplácl na pozemku.“

Wilcox Brazela dobře znal a věděl, že to není žádný pomatenec. Když to říká Mack, tak je sakra potřeba vzít to vážně. Zavolal na místní armádní letiště, které spravoval 509. bombardovací pluk, a vyžádal si velitele základny. Plukovník William Blanchard pak zmobilizoval dva vysoce postavené velitele zpravodajské služby, Jesseho Marcela a Sherid ana Cavitta. Dal jim za úkol, aby hned zrána zajeli na farmu a všechno vyšetřili. Potom zatelefonoval na velitelství osmé letecké brigády ve Fort Worthu a předal zprávu svému přímému nadřízenému, brigádnímu generálovi Rogeru Rameyovi. Generál si vyžádal detailní zprávy z místa události. Usoudil, že rychlá reakce nic nezkazí, a zatelefonoval do Washingtonu. Podal předběžné hlášení zástupci ministra obrany a čekal, že mu ministr zavolá zpátky.

Během několika minut ho sekretář informoval, že ho volá Washington. „Je to ministr Patterson?“ zeptal se generál Ramey.

„Ne, pane,“ zněla odpověď. „Je to ministr válečného námořnictva Forrestal.“

Námořnictvo? Co to má u čerta znamenat? podivil se generál, zatímco přebíral hovor.

Byla neděle ráno a horko k nesnesení, když za Mackem Brazelem dorazili dva zpravodajci s rotou vojáků. Setkal se s nimi u vjezdu na farmu, nasedl do fordky a nasměroval konvoj vojenských aut po prašné cestě na zarostlé úbočí kopce, na místo, kde ležela většina trosek.

Vojáci celé místo ohradili a unaveně se motali pod pálícím sluncem. Major Marcel, hloubavý mladík, si zatím připaloval jednu pallmallku od druhé a rýpal se v troskách. Když mu Brazel ukázal stopy pneumatik a zeptal se, jestli už tam armáda byla, major si zvlášť zhluboka zašlukoval a odpověděl: „Jestli ano, tak o tom rozhodně nic nevím, pane.“

Během několika hodin vojáci místo prohlédli, naložili nějaké úlomky na nákladní auta a odjeli. Brazel sledoval, jak konvoj zajíždí za obzor, a pak vytáhl z kapsy kousíček kovu. Byl tenký jako fólie, která se dává do balíčků s cigaretami, a stejně lehký, ale byl něčím zvláštní. Brazel byl silák, ruce měl jako lopaty, ale ohnout jej nedokázal.

Následující dva dny Brazel pozoroval, jak vojáci jezdí v jednom kuse sem tam. Řekli mu, ať se od toho místa drží dál. V úterý ráno by odpřisáhl, že na náramenících muže v kolemjedoucím džípu zahlédl hvězdu armádního generála. Všichni v městečku samozřejmě věděli, že se na Fosterově ranči něco děje. V úterý odpoledne už bylo jasné, že to armáda dál nemůže tutlat. Plukovník Blanchard vydal oficiální tiskové prohlášení, kde oznámil, že místní farmář našel létající talíř; tamní zástupci výzvědné služby předmět převzali a dopravili jej na nadřízené velitelství. Deník Roswell Daily Record vydal zvláštní odpolední vydání a všechna média šílela.

Od Blanchardova oficiálního sdělení ale neuplynula ani hodina a tiskové agentuře už telefonoval generál Ramey s odlišnou verzí. Nešlo o létající talíř ani o nic podobného. Byl to prachobyčejný meteorologický balon s radarovým odražečem. Nic, kvůli čemu by bylo potřeba dělat rozruch. Bylo by tedy možné, aby zástupci tisku pořídili snímky trosek? No, odpověděl, Washington na tu záležitost vyhlásil utajení, ale podívá se, jestli by pro ně nemohl něco udělat. Zanedlouho si pozval fotografy do své kanceláře v Texasu s tím, že si mohou vyfotit zbytky obyčejného alobalového meteorologického balonu, rozložené u něj na koberci. „Tady to máte, pánové. Kvůli tomuhle byl celý ten povyk.“

Do týdne se záležitost přestala objevovat v celostátních zprávách. Ale v Roswellu se pořád ještě mluvilo o těch divných událostech v prvních hodinách a dnech po havárii. Armáda prý skutečně byla na místě ještě před Brazelem. Byl tam disk a byl v podstatě neporušený. Toho rána prý také našli pět tělíček mrtvých mimozemšťanů a na vojenské základně provedli pitvu.

Armádní zdravotní sestra, která při těch pitvách byla, se svěřila příteli, majiteli pohřebního ústavu v Roswellu. Nakreslila mu na papírový kapesník hubené bytosti s podlouhlými hlavami a velkýma očima. Armáda držela Macka Brazela nějaký čas ve vazbě. Když se konečně dostal ven, byl dost zamlklý. Dny ubíhaly a všichni očití svědkové pádu a armádního zásahu do jednoho buďto měnili své vzpomínky, přestávali mluvit anebo zmizeli z Roswellu. Někteří beze stopy.

Trumanovi zazvonil telefon od sekretářky. „Pane prezidente, pan ministr námořnictva je zde.“

„Dobře, ať jde dál.“

Elegán Forrestal byl nápadný svýma velkýma ušima. Teď se usadil naproti Trumanovi. Seděl, jako kdyby spolkl pravítko. Bylo na něm dobře vidět, že dřív pracoval jako bankéř.

„Jime, rád bych slyšel, jak se vyvíjí Vectis,“ začal Truman bez zdvořilostního úvodu. Forrestalovi to vyhovovalo; měl ve zvyku vyjadřovat se co nejstručněji.

„Řekl bych, že všechno pokračuje podle plánu, pane prezidente.“

„A ta situace v Roswellu – jak to tam vypadá?“

„Podle mého názoru přesně udržujeme vhodnou míru akce.“

Truman důrazně přikývl. „Z novinových výstřižků jsem nabyl stejného názoru. A co vojáci, jak se jim líbí sloužit pod velením ministra námořnictva?“ uchechtl se.

„Moc jim to nesedí, pane prezidente.“

„To vám věřím! Vybral jsem si ve vás toho pravého. Teď je to operace námořnictva, takže si na to budou muset zvyknout. Řekněte mi ještě o tom místě v Nevadě. Jak si vedeme tam?“

„Groom Lake? Byl jsem tam minulý týden. Je to nehostinné místo. To takzvané jezero je podle mého odhadu už po staletí vyschlé. Je to stranou, až na hranicích naší pokusné oblasti v Yucca Flats. Návštěvy nás tam nebudou rušit, a i kdyby to místo někdo záměrně vyhledal, dá se to z geografického hlediska dobře bránit. Kolem je spousta kopců a hor. Armádní technický sbor se činí, postupují velice rychle. Dodržujeme časový rozvrh. Postavili jsme použitelnou přistávací plochu, jsou tam hangáry a základní zázemí.“

Truman si založil ruce za hlavou. Pozitivní zprávy ho uklidnily. „Výborně. A dál?“

„Důlní práce pro podzemní zařízení jsou hotovy. Probíhá betonáž a zanedlouho bude dokončená elektrifikace a ventilace. Jsem přesvědčen, že celé zařízení bude ve stanoveném termínu připraveno k provozu.“

Truman se tvářil spokojeně. Dal svou důvěru tomu pravému, nezklamal se. „Jaký je to pocit, být hlavním stavitelem nejutajovanější stavby na světě?“ zeptal se.

Forrestal přemýšlel, co odpovědět. „Jednou jsem stavěl dům ve Westchesteru. Tenhle projekt je v některých ohledech méně náročný.“

Truman se zašklebil. „Protože tady vám nekouká přes rameno manželka, nemám pravdu?“

Forrestal zachoval vážnost a odpověděl: „Máte naprostou pravdu, pane.“

Truman se předklonil a o poznání ztišil hlas: „Ty britské materiály pořád trčí v Marylandu?“

„Jsou tam v bezpečí.“

„Jak to chcete přepravit přes celé Státy do Nevady?“

„O transportu zatím dál diskutujeme s admirálem Hillenkoetterem. Osobně bych volil konvoj nákladních aut. On doporučuje nákladní letadla. Každá metoda má své výhody i nevýhody.“

„Dobře, dobře,“ přerušil jej Truman, „to si rozhodnete mezi sebou. Nebudu vám do toho mluvit. Ještě poslední věc. Jak tu základnu pojmenujeme?“

„Nese oficiální vojenské kartografické označení NTS 51, pane prezidente. Technický sbor jí začal říkat Oblast 51.“

28. března 1949 James Forrestal odstoupil z postu ministra obrany. Truman si nastalých potíží všiml jen o týden dříve. Forrestal začal jevit známky duševní choroby: choval se zmateně, byl podrážděný a zanedbaný, přestal jíst a spát. Očividně nebyl schopen zastávat svůj úřad. Šuškalo se, že se psychicky zhroutil z přepracování, a tyto zvěsti se potvrdily poté, co byl přijat do armádní nemocnice v Bethesdě. Forrestal už nemocnici neopustil. 22. května jej našli mrtvého. Byla to sebevražda: jeho bezduché tělo leželo bez vlády a zkrvavené na střeše ve třetím patře. Oddělení, kde Forrestal ležel, bylo v šestnáctém patře. Nějak se mu podařilo otevřít okno v kuchyňce naproti jeho pokoji.

V kapse jeho pyžama našli dva papírky. Na jednom byly Forrestalovým roztřeseným rukopisem přepsány verše ze Sofoklovy tragédie Aiás:

Ve chmurné vyhlídce na hrob, z nějž zeje chlad –

běda matce, když den má se schylovat,

běda trudu v srdci, spánkům šedivým,

až z šeptaných slov zví

příběh toho, jehož v nitru miluje!

„Běda, běda!“ lká a nahlas žaluje:

toťprudký křik, ne tiché žadonění

slavíka, když pěje žalem v osamění.

Na druhém papírku stála jediná řádka: Dnes je 22. května 1949, den, kdy já, James Vincent Forrestal, zemřu.

11. ČERVNA 2009

NEW YORK

Will sice bydlel v New Yorku, ale za Newyorčana se nepovažoval. Uvízl tu; byl jako samolepicí poznámkový lístek, který se dá jednoduše sejmout a nalepit zas někde jinde. Nic k tomu městu necítil, nebyl s ním spojený, nežil jeho rytmem, neměl jeho geny. Nejevil zájem o všechny ty nové a módní záležitosti – o restaurace, galerie, estrády a kluby. Stál na okraji a netoužil proniknout dovnitř. Kdyby to město bylo pruhem látky, pak on by byl roztřepeným okrajem. V New Yorku jedl, pil, spal, pracoval a někdy taky souložil, ale jinak byl nezúčastněnou osobou. Navštěvoval svůj oblíbený bar na Druhé avenue, dobrou řeckou restauraci na Třiadvacáté ulici, solidní čínu na Čtyřiadvacáté, potraviny a obchod s alkoholem na Třetí avenue. To byl jeho malý osobní vesmír, neviditelně ohraničený obdélník asfaltu s typickou zvukovou kulisou, kterou tvořilo neustálé kvílení sanitek, když se probíjely záplavou aut do nemocnice Bellevue. Ještě čtrnáct měsíců. Pak se rozhodne, kde je vlastně doma – ale už teď si byl jistý, že v New Yorku to není.

Nebylo proto divu, pokud nic netušil o tom, že Hamilton Heights je úspěšně vzkvétající čtvrť.

„Vážně?“ optal se bez zájmu. „Ta v Harlemu?“

„Ano, v Harlemu!“ vysvětlovala Nancy. „Spousta intelektuálů se stěhuje z centra na okraj města. Mají tam Starbucks.“

Vězeli v autě v polední dopravní zácpě a Nancy mlela jako o závod.

„Je tam taky Newyorská univerzita,“ dodala nadšeně. „Je to tam samý student a intelektuál, pár skvělých restaurací, všechno možné. A je to tam o hodně levnější než většina bytů na Manhattanu.“

„A už jste se tam byla podívat?“

Trochu splaskla. „No, vlastně ne.“

„Tak odkud toho tolik víte?“

„Přečetla jsem si to, psali o tom v týdeníku New York a v Timesech.“

Na rozdíl od Willa Nancy New York milovala. Vyrostla na předměstí, ve White Plains. Její prarodiče žili v Queensu. Byli to imigranti, Poláci, dodnes mluvili se silným přízvukem. White Plains byly pro Nancy domovem, ale centrum New Yorku pro ni bylo dětskou ohrádkou, místem, kde se seznámila s hudbou a uměním, místem, kde poprvé ochutnala alkohol a kde v rámci studií trestního práva přišla na studentské koleji o panenství. V New Yorku vystudovala jako jedna z nejlepších v ročníku Fordhamovu univerzitu, složila státnice a po absolvování akademie FBI v Quanticu nastoupila do zaměstnání. Na to, aby z New Yorku vytěžila všechno, neměla ani dost času, ani dost peněz, ale poctivě se snažila využít, co se dalo.

Přejeli kalnou řeku Harlem a dorazili na roh Stočtyřicáté a St. Nicholas Avenue. Budovu poznali snadno: parkovalo u ní půl tuctu policejních aut, patřících Dvaatřicátému okrsku ze severního Manhattanu. St. Nicholas Avenue byla široká a čistá. Její západní stranu tvořil zelený proužek parku, který odděloval obytnou čtvrť od univerzitní. Vypadalo to tam moc hezky. Nancy se tvářila samolibě a její pohled oznamoval: Vždyť jsem to říkala.

Byt Luciuse Robertsona se nacházel v nejvyšším patře a měl výhled na západ. Za velkými okny se rozkládal park, vysokoškolský kampus, za ním řeka Hudson a hustě zalesněné útesy New Jersey Palisades. Vlečná loď táhla na jih cihlově červený nákladní říční člun, velký jako fotbalové hřiště. Paprsky slunce se třpytily na starožitně vyhlížejícím třínohém mosazném teleskopu. Will cítil, jak ho to vábí. Cítil se jako malý kluk, nejradši by se podíval do okuláru.

Ale dokázal odolat a ukázal svůj služební odznak. Velitel z okrsku na to zareagoval radostným: „Přijela kavalerie!“ Byl to statný černoch a už se nemohl dočkat, až bude moci vypadnout. Ulevilo se i všem ostatním uniformovaným strážníkům, stejně jako detektivům v civilu. Měli už po službě a znali lepší způsoby, jak v létě trávit volný večer. Představa vychlazeného piva a barbecue je vábila víc než nějaké pitomé vartování.

„Kdepak máme toho pána?“ zeptal se Will policisty.

„Je v ložnici, odpočívá. Celý byt jsme prohledali. Měli jsme tu i psa. Je to tu čisté.“

„Ten lístek máte?“

Byl v plastovém sáčku a označený visačkou. Lucius Jefferson Robertson, 384 West 140th Street, New York, NY 10030, oznamoval. Na druhé straně byla k vidění malá rakev a datum 11. června 2009.

Will lístek předal Nancy a rozhlédl se po bytě. Nábytek byl moderní a drahý. Pár pěkných orientálních věciček, na bílých stěnách nepřeberná spousta soudobých olejomaleb. Jedna stěna byla plná zarámovaných elpíček a cédéček. Vedle kuchyně stálo zavřené koncertní křídlo Steinway a na jeho horní desce ležela vysoká hromada not. Obývací stěnu z velké části tvořila monumentální hifi souprava a stojan se stovkami CD disků.

„Co je ten chlap zač? Nějakej muzikant?“ zeptal se Will.

Velitel přikývl. „Jazzman. Já o něm teda nikdy neslyšel, ale Monroe říká, že je slavnej.“

Vyhublý bílý policista na to zareagoval: „Jó, je slavnej“

Stačilo pár slov a dohodli se, že celou záležitost převezme FBI. Policisté z okrsku budou v noci hlídkovat u předního a zadního vchodu do budovy, ale FBI bude mít na starost „dohled“ nad panem Robertsonem a sami si ho pohlídají tak dlouho, jak uznají za vhodné. Takže už zbývalo jen seznámit se s člověkem, kterého budou střežit. Velitel zavolal do dveří ložnice: „Pane Robertsone, mohl byste sem, prosím vás, na moment? Lidi od FBI by se s váma rádi seznámili.“

Ze dveří se ozvalo: „Dobře, hned jsem tam.“

Robertson působil dojmem člověka, který právě unavený dorazil po dlouhé cestě. Přišoural se z ložnice nahrbený a v trepkách, na sobě batistovou košili a žlutou vestu. Bylo mu šestašedesát a vypadal staře. Ve tvářích měl tak hluboké vrásky, že by se v jejich záhybech ztratil deseticent. Pleť měl čistě černou, bez jakýchkoliv náznaků hnědi, jen dlaně rukou s dlouhými prsty byly zbarvené světleji. Měl kratičké strniště vousů a vlasů, barvy spíše soli než pepře.

Zaregistroval nově příchozí. „Vítám vás,“ oslovil Willa a Nancy. „Omlouvám se, že se mnou máte tolik práce.“

Will a Nancy se oficiálně představili.

„Prosím vás, neříkejte mi ‚pane Robertsone‘,“ zaprotestoval. „Pro kamarády jsem Clive“

Policisté zanedlouho zmizeli. Slunce klesalo nad řeku Hudson, tmavlo a roztahovalo se jako velký krvavý pomeranč. Will v obývacím pokoji zatáhl závěsy a v Clivově ložnici spustil rolety. Podle předchozích případů to nevypadalo na ostřelovače, ale vrah Posledních dnů jednal nepředvídatelně. Will a Nancy znova pečlivě prohledali každý centimetr v bytě. Pak Nancy zůstala s Clivem a Will prozkoumal chodbu a schodiště.

Formální pohovor byl krátký; nebylo moc co probírat. Clive se do New Yorku vrátil krátce po poledni. Měl za sebou šňůru koncertů se svým kvintetem. Od jeho bytu neměl nikdo další klíče, a pokud mohl soudit, nevypadalo to, že by tam v jeho nepřítomnosti někdo vnikl. Po klidném letu z Chicaga jel z letiště taxíkem rovnou domů. V kupce pošty, nahromaděné za celý týden, našel ten lístek. Hned poznal, oč jde, a nahlásil věc na policii. Toť vše.

Nancy s ním probrala jména a adresy předchozích obětí vraha Posledních dnů, ale Clive pokaždé jen smutně potřásl hlavou. Nikoho z nich neznal. „Proč by mi ten člověk chtěl ublížit?“ táhle lamentoval svým chraplavým hlasem. „Já jsem jen prachobyčejnej klavírista.“

Nancy zaklapla zápisník a Will pokrčil rameny. Co potřebovali udělat, to udělali. Bylo skoro osm hodin. Ještě čtyři hodiny a určený den smrti bude za nimi.

„Nemám tu nic v ledničce, protože jsem byl pryč. Jinak bych vám rád nabídl něco k snědku.“

„Necháme si něco přinést,“ řekl Will. „Kde tu v okolí dobře vaří?“ A rychle dodal: „Vláda to zatáhne.“

Clive navrhl žebírka od Charleyho na bulváru Fredericka Douglasse. Zavolal tam a pečlivě nadiktoval komplikovanou objednávku s pěti různými přílohami. „Objednejte to na moje jméno,“ zašeptal mu Will a ukázal mu ho napsané tiskacími písmeny na kusu papíru.

Než jídlo dorazilo, domluvili si plán. Clive se jim bude až do půlnoci držet pěkně na očích. Nebude brát telefony. Až půjde spát, oni zůstanou vzhůru v obývacím pokoji. Ráno potom znovu vyhodnotí nebezpečí a vymyslí, jak bude ochrana pokračovat.

Potom tiše seděli. Clive se neklidně vrtěl ve své oblíbené lenošce, vraštil čelo a škrábal se na bradě. Nebyl zvyklý mít doma návštěvy, natožpak rameno zákona. Že se teď u něj zjevili agenti FBI, to bylo jako návštěva z Marsu.

Nancy natahovala krk a snažila se líp si prohlédnout jeho obrazy. Najednou povytáhla obočí a vykřikla: „To je de Kooning?“ Ukázala na velké plátno pokryté abstraktními skvrnami a šmouhami základních barev.

„Velmi správně, milá dámo, je to přesně tak, jak říkáte. Koukám, že se v umění vyznáte.“

„To je úžasné,“ rozplývala se. „To vás muselo stát celé jmění.“

Will zašilhal po obraze. Podle jeho názoru to vypadalo jako výkres, který počmárá malé dítě a přilepí to na dveře od ledničky.

„Máte pravdu, že ten obraz má velkou cenu,“ potvrdil Clive. „Willem mi to věnoval už před lety. Pojmenoval jsem po něm na oplátku jednu skladbu, takže po téhle stránce jsme si kvit, ale řekl bych, že jsem na tom vydělal.“

Usadili se spolu a začali probírat moderní umění, předmět, o kterém toho zřejmě Nancy věděla opravdu hodně.

Will si povolil kravatu, podíval se na hodinky a poslouchal, jak mu kručí v břiše. Měl za sebou dlouhý den. Nebýt té zatracené dírky, kvůli které to švihlo s Muellerem, ležel by teď doma na pohovce, koukal by na televizi a popíjel skotskou. Nenáviděl Muellera čím dál víc.

Kdosi zaklepal na dveře. Will hbitě vytáhl pistoli. „Odveď ho do ložnice,“ řekl. Nancy vzala Cliva kolem pasu a odchvátala s ním pryč. Will se kukátkem podíval ven.

Na chodbě uviděl strážníka s velkým papírovým sáčkem. „Nesu vám ty žebírka,“ oznamoval. „Jestli je nechcete, stačí říct, my se o ně s mládenci rádi postaráme.“

Žebírka byla přímo skvělá. Sesedli se ve třech v jídelně do kroužku a nenasytně se krmili, nabírali si šťouchané brambory, těstoviny se sýrem, cukrovou kukuřici, rýži, fazolky a zelnou brukev. Žvýkali a polykali mlčky – jídlo bylo příliš dobré a nechtěli si ho kazit hovorem. Clive dojedl jako první, po něm Will. Oba byli nacpaní k prasknutí.

Nancy se krmila ještě dalších pět minut. Ládovala do sebe vidličku za vidličkou. Oba muži to sledovali se směsicí obdivu a nevole. Aby nedávali tolik na odiv, že už u stolu nemají co dělat, roztrhli balíček navlhčených papírových ubrousků a pečlivě si otírali šťávu z pečínky z prstů.

Jako studentka byla Nancy zpočátku štíhlá a sportovně založená dívka. Hrávala softball na druhé metě a ve školním fotbalovém týmu byla na křídle. Když ale odešla od rodičů, začala na koleji během prvního ročníku postupně přibírat. Během studia práv už byla vyloženě zavalitá. V polovině druhého ročníku na Fordhamově univerzitě se rozhodla, že chce pracovat u FBI, ale poradce pro volbu povolání jí řekl, že to by musela napřed zhubnout. Byla skálopevně rozhodnutá, že se tam dostane, a přísnou dietou a běháním srazila váhu pod pětapadesát kilogramů.

Umístěnka do New Yorku měla svoje dobré i špatné stránky. Dobré bylo, že je v New Yorku – a špatné bylo totéž. Dostala se do platové skupiny GS-10, což znamenalo základní plat 38 tisíc dolarů ročně a služební příplatek, který obnášel dalších devět a půl tisíce. A kde má člověk v New Yorku asi tak bydlet s příjmem pod padesát tisíc? Osobně svoji situaci vyřešila tím, že se vrátila k rodičům na předměstí White Plains, do svého dětského pokoje, k maminkovskému vyvařování a láskyplně baleným svačinkám. V jednom kuse pracovala přesčas a do posilovny se nedostala ani náhodou. Poslední tři roky při své malé postavě neustále přibírala na váze.

Will a Clive ji teď pozorovali, jako by sledovali nějakou závodnici v jedení. Když si to uvědomila, zčervenala jako rak a odložila příbor.

Společně uklidili ze stolu a umyli nádobí, jako by byli blízcí příbuzní. Blížila se desátá hodina.

Will prstem poodhrnul záclony. Venku byla tma jako v pytli. Postavil se na špičky a podíval se dolů na ulici. Jak se dalo čekat, dva policejní vozy stály u chodníku. Spustil záclonu a zkontroloval, že jsou dveře od bytu zamčené. Jak moc odhodlaný ten vrah může být?

Když uvidí policejní ochranu, jak na to zareaguje? Ustoupí a uzná porážku? Koneckonců to ještě není ani čtyřiadvacet hodin, co zavraždil tu starou paní. Sérioví vrazi nebývají zrovna energické povahy, ale tenhle chlapík vraždí v krátkém čase víc lidí po sobě. Prorazí stěnu ze sousedního bytu? Spustí se po laně ze střechy a proskočí oknem? Vyhodí kvůli tomu, aby zavraždil vyhlédnutou oběť, do povětří celý dům? Will se do jeho způsobu uvažování nedokázal vmyslet. Tenhle pachatel je úplně odlišný a nepředvídatelný. Will se cítil nesvůj.

Clive už zase seděl ve své oblíbené lenošce a snažil se předstírat, že čas hraje pro něj. Bavil se s Nancy, kterou očividně okouzlil pomalý a přesný rytmus jeho hlasu. Mluvili o hudbě. Na Willa to dělalo dojem, že i o tomhle tématu toho Nancy dost ví.

„Neutahujte si ze mě,“ říkala. „Vážně jste hrál s Milesem?“

„No jó, hrál jsem s nima se všema. Hrál jsem s Herbiem, hrál jsem s Dizziem, se Sonny i s Ornettem Colemanem. Měl jsem zpropadený štěstí.“

„Koho jste měl nejradši?“

„No, já bych řekl, že to byl Mil es, slečinko. Jako člověk teda né, jestli chápete, jak to myslím, ale jako muzikant to byl někdo! To nebyla trumpeta, co držel, ten měl trubku, jako by ji dostal přímo od pánaboha. To nebyla jen tak obyčejná pozemská věc. Co hrál, to nebyla hudba, to bylo čarování. Když jsem s ním hrál, myslel jsem, že se otevřou nebesa a shůry se snesou andělé. Mám vám hned nějakýho Milese pustit, abych vám předved, jak to myslím?“

„Radši bych si poslechla něco od vás,“ odpověděla.

„Vy mě pokoušíte, slečinko! A daří se vám to.“ K Willovi prohodil: „Víte, že vaše kolegyně je opravdu kouzelná?“

„Dneska spolu děláme poprvé.“

„Je to osobnost. Ta to dotáhne daleko.“ Vstal z křesla a popošel ke křídlu. Sedl si na stoličku a párkrát sevřel ruce v pěst, aby si rozhýbal klouby. „Budu muset hrát potichu, kvůli sousedům. Je už pozdě, víte.“ Začal hrát. Pomalou, klidnou hudbu, záludně něžnou, s náznaky chytlavých melodií, které se rozplývaly v mlze a znovu se objevovaly. Hrál se zavřenýma očima, občas si zabroukal pár taktů doprovodu. Nancy seděla jako hypnotizovaná, ale Will byl stále ve střehu. Přes tóny se snažil zaslechnout, jestli se nočním tichem neozve zaťukání, zaskřípání nebo bouchnutí.

Když Clive dohrál a poslední nota dozněla do ticha, Nancy hlesla: „To bylo překrásné. Mockrát vám děkuju“

„Nene, já děkuju vám, že mě posloucháte a že mě tu přes noc hlídáte.“ Zabořil se zas do lenošky. „Díky vám oběma. S váma se cítím vážně v bezpečí a vážím si toho. Heleďte, šéfe,“ otočil se na Willa, „dovolíte mi panáka na noc?“

„Co byste si dal? Dojdu vám pro to.“

„Ve skříňce v kuchyni mám lahvinku Jacka. Je to napravo vedle dřezu. Nedávejte mi tam žádnej led.“

Will našel poloprázdnou láhev. Odšrouboval uzávěr a přičichl. Mohl to někdo otrávit? Má se to snad přihodit takhle? Potom dostal nápad: Je tu od toho, aby ho chránil, a sám má na panáka taky chuť. Nalil si na dva prsty a rychle do sebe sklenici hodil. Chutnalo to jako bourbon a pocit v hrdle a v žaludku měl taky jaksepatří. Minutku počkám, jestli umřu. Když ne, tak mu toho panáka donesu. Sám na sebe udělal dojem tou logikou.

„Našel ste to, šéfe?“ zavolal na něj Clive z obýváku.

„Jasně. Hned jsem tam.“

Jelikož drink přežil, přinesl sklenici a podal ji Clivovi. Ten ucítil Willův dech a okomentoval to: „Fajn, že jste se obsloužil sám, šéfe.“

Nancy na něj zírala.

„Kontrola jakosti, jako ochutnávači jídla ve starém Římě,“ poznamenal Will, ale Nancy se i tak tvářila pohoršeně.

Clive začal upíjet a vykládal: „Víte co, slečinko, já vám pošlu nějaký desky mý skupiny, jmenuje se Clive Robertson Five. Jsme jenom parta dědků, ale pořád jedem jako za starejch časů, jestli mi rozumíte. Pořád vaříme na plynu, i když musím říct, že náš bubeník Hary Smiley spoustu plynů taky vypouští.“

Utekla skoro hodina a Clive pořád ještě seděl a vyprávěl o životě na cestách, o stylech hry na klavír a o muzikantském životě. Měl dopito. Nakonec jeho hlas utichl, víčka se mu zachvěla a zavřela a začal jemně chrápat.

„Co budeme dělat?“ zeptala se tiše Nancy.

„Do půlnoci zbývá ještě hodina. Necháme ho být, kde je, a počkáme.“ Vstal.

„Kam jdete?“

„Na záchod. Můžu?“

Mrzutě kývla hlavou.

Zasyčel na ni: „Co je? Myslíte si, že si jdu zas nalít? Prokristapána, chtěl jsem se ujistit, že to není otrávený.“

„A tak jste se obětoval,“ poznamenala. „Obdivuhodné.“

Vymočil se a naštvaně se vrátil.

Snažil se nezvyšovat hlas. „Podívejte se, kolegyně, jestli se mnou chcete pracovat, tak si musíte tohle povýšené jednání odpustit.“ Otázal se: „Kolik je vám let?“

„Třicet.“

„Takže milánku, když jsem já už pracoval, vy jste byla na střední, žejo?“

„Neříkejte mi milánku!“ zasyčela.

„To teda máte zatraceně pravdu. Ani za milion let nebudete nikdy můj milánek.“

Zareagovala šeptem, ale i tak dala průchod všemu nahromaděnému vzteku. „To je jedině dobře, protože když jste si na oddělení naposledy s někým začal, málem vás vyhodili. Máte být nač pyšný, Wille.“

Clive si odfrkl a zavrtěl sebou. Oba ztichli a jen na sebe hleděli.

Willa neudivilo, že Nancy o jeho pestré minulosti ví. Nebylo to žádné tajemství. Ale nečekal, že to na něj vytáhne tak rychle. Obyčejně mu trvalo delší dobu, než ženskou rozžhavil do bodu varu. Kuráž jí nechybí, to musel uznat.

Do New Yorku ho přeložili před šesti lety. Hal Sheridan tehdy přesvědčil personální oddělení ve Washingtonu, že Will zvládne i vedoucí pozici, a pak ho ze svého hnízda definitivně vyšoupl. Pro centrálu v New Yorku byl Will přijatelným kandidátem na místo vedoucího oddělení krádeží a násilných trestných činů. Poslali ho do Quantica na kurz pro vedoucí pracovníky a tam mu do hlavy nacpali všechno, co dneska potřebuje šéf oddělení u FBI znát. Jasně že věděl, že nemá píchat sekretářky, ani když třeba pracují v jiném oddělení. Školicí materiály v Quanticu ale neobsahovaly fotky Rity Matherové.

Rita byla úžasně svůdná, sladká a přitažlivá. Měla tak skvělou pověst v posteli, že v podstatě nedostal možnost volby. Po několik měsíců se jim dařilo vztah skrývat. Pak se přihodilo, že jí šéf neschválil očekávané zvýšení platu. Požádala Willa o pomoc, a když odmítl, pomstila se mu tím, že je prozradila. Byla z toho děsná aféra: disciplinární projednávání, davy právníků, na personálním se mohli zbláznit. Všechno nasvědčovalo tomu, že Will dostane padáka, ale Hal Sheridan zasáhl v jeho prospěch a vyjednal tichou degradaci, aby si Will mohl odkroutit zbývající léta do služebního důchodu. Ještě v pátek byla Sue Sanchezová jeho podřízená a v pondělí už mu velela.

Samozřejmě uvažoval i o výpovědi. Ale ta sladká a lákavá penze už byla tak blízko. Takže se poddal osudu, překlepal povinný kurz o sexuálním obtěžování, dělal si svou práci a začal chlastat jako zjednaný.

Než mohl Will něco odseknout, Clive se zavrtěl a otevřel oči. Na pár okamžiků nevěděl, kde je a co se děje. Pak si vzpomněl. Olízl si suché rty a vrhl nervózní pohled na náramkové hodinky značky Cartier. „Mno, tak ještě nejsem po smrti. Nevadilo by, kdybych se bez asistence federálů zašel vyčurat, šéfe?“

„V pohodě.“

Clive si všiml, že je Nancy rozčilená. „Je vám dobře, slečinko? Vypadáte naštvaně. Snad nejste naštvaná kvůli mně?“

„To jistě ne.“

„Tak to teda musíte být naštvaná tuhle kvůli šéfovi.“

Clive vstal a namáhavě rozhýbával artritická kolena.

Udělal dva kroky a najednou se prudce zastavil. V jeho tváři byla vidět směs rozpaků a úzkosti.

„Au!“

Will se rychle rozhlédl po místnosti. Co se sakra děje?

Ve zlomku vteřiny měl v ruce pistoli.

Nikde žádné rozbité sklo, žádná odražená střela, žádná krev.

Nancy vykřikla: „Wille!“ Viděla, jak vzpřímený Clive ztrácí rovnováhu, kácí se vpřed a padá přímo na tvář.

Ten pád byl tak prudký, že si Clive vlastní vahou rozdrtil nosní kůstky. Vytvořily na koberci abstraktní obrazec, který připomínal obrazy Jacksona Pollocka. Být to na plátně, Clive by si dílko jistě rád přidal do sbírky.

O SEDM MESÍCU DŘÍV

BEVERLY HILLS, KALIFORNIE

Peter Benedict pozoroval svůj odraz ve skle a žasl nad tím, jak je rozkouskovaný a zdeformovaný. Fasáda budovy byla tvořena silně vydutým zrcadlovým povrchem, který sahal celých deset pater nad Wilshire Boulevard. Když kolem člověk prošel po chodníku, skoro ho to nasávalo směrem k dvě patra vysokému disku, kde byl umístěn foyer. Přední nádvoří bylo vydlážděno břidlicí, strohé, chladné a prázdné, až na bronzovou sochu od Henryho Moora – boubelatý tvar s částečně lidskou siluetou, nachýlený ke straně. Skleněná plocha budovy byla perfektně naleštěná, zrcadlily se v ní nálady a barvy okolí, a protože kolem se rozprostíraly Beverly Hills, byla nálada obvykle veselá a barvu ovládl azur jasné oblohy. Vydutí plochy bylo tak velké, že se ve skle odrážely i sousední tabulky zrcadel. Byla to pestrá směsice kousků všemožných obrazů: mraky, budovy, Mooreova socha, chodci a auta, všechno dohromady.

Bylo to úžasné.

Peterova chvíle nadešla.

Dosáhl vytouženého vrcholu. Dneska má domluvené jednání s Berniem Schwartzem, jedním z vládců společnosti Artist Talent Inc.

Peter si dělal velké starosti, co na sebe. Takovéhle setkání ještě nikdy nezažil a na to, aby se na pravidla oblékání zeptal, byl příliš nesmělý. Nosí dneska agenti oblek? A co autoři? Měl by se snažit působit konzervativním dojmem, nebo by se měl obléct okázale? Klasicky, anebo ležérně? Nakonec pro jistotu zvolil zlatou střední cestu a vzal si šedé kalhoty, bílou košili, modré sako a černé polobotky. Zatímco se blížil k disku recepce, spatřil najednou sám sebe, nezdeformovaného, v odrazu jediné zrcadlové plochy. Při pohledu na to, jak je hubený a kostnatý, prudce odvrátil zrak. Uviděl i svou počínající pleš, kterou obvykle skrýval pod baseballovou čepicí. Bylo mu jasné, že čím mladší autor, tím lepší vyhlídky. Děsila ho představa, že kvůli té lysině bude vypadat příliš starý. Copak musí celý svět vědět, že už překročil čtyřicítku?

Otáčivé dveře ho vmetly do sálu chlazeného klimatizací. Stůl na recepci byl z leštěného dřeva a tvarem kopíroval vydutou fasádu budovy, stejně jako podlaha z destiček kluzkého bambusu. Interiér celým svým designem zdůrazňoval světlo, prostor a peníze. Stála tu řada recepčních. Měly vizáž začínajících filmových hvězd a všechny se ohlašovaly do nenápadných sluchátek s mikrofonem: „U telefonu ATI, kam vás mohu přepojit?“

Znělo to stále dokola jako nějaký kostelní chorál.

„U telefonu ATI, kam vás mohu přepojit?“

Zaklonil se a rozhlédl se po chodbách. Ve výšce atria nad sebou viděl celou armádu mladých mužů a dam, jak pobíhají sem a tam. Takže agenti opravdu chodí v oblecích. A podle poslední módy.

Přistoupil k recepci a tiše si odkašlal, aby na sebe upozornil. Všimla si ho nejkrásnější dáma, jakou kdy v životě viděl, a zeptala se ho: „Přejete si?“

„Čeká mě pan Schwartz. Jmenuji se Peter Benedict“

„Který?“

Zmateně zamrkal a zakoktal se. „Já – já – nerozumím vám. Já jsem Peter Benedict.“

Ledově opáčila: „Který pan Schwartz. Máme tu tři.“

„Ach tak! Bernard Schwartz.“

„Posaďte se, prosím. Zavolám jeho sekretářce.“

Kdybyste předem nevěděli, že Bernie Schwartz je jedním z nejvlivnějších agentů, hledajících nové talenty pro Hollywood, při prohlídce jeho rohové kanceláře v osmém podlaží budovy by vás to určitě nenapadlo. Možná byste si řekli, že to nejspíš bude nějaký sběratel umění nebo snad antropolog. V té kanceláři byste nenašli nic typického: nejsou tu žádné filmové plakáty, společné fotografie s filmovými hvězdami nebo politiky, udělené ceny, nahrávky, dévédéčka, plazmové obrazovky ani časopisy z oboru. Zato tu je spousta afrického umění, všemožné dřevěné sošky, ozdobné nádoby, štíty a oštěpy, geometrické obrazy a masky. Bernie byl drobný a obtloustlý žid z Pasadeny a Afrika byla jeho vášní. Teď houkl přes dveře na jednu ze čtveřice sekretářek: „Připomeňte mi, proč že mám s tímhle maníkem schůzku?“

Ženský hlas odvětil: „Je od Viktora Kempa“

Unaveně máchl rukou. „No jo, už si vzpomínám. Hoďte mi sem složku se zprávou a přerušte nás nanejvýš za deset minut. Spíš tak za pět.“

Jakmile Peter vstoupil do Bernieho kanceláře, okamžitě se v agentově přítomnosti začal cítit nepříjemně, ačkoli se na něj ten drobný mužík zeširoka usmíval a mával na něj od stolu gestem palubního důstojníka letadlové lodi: „Jen dál, jen dál.“ Peter postoupil blíž a snažil se předstírat blažený výraz. Cítil, jak na něj všechny ty primitivní africké artefakty útočí. „Co si dáte? Kávu? Máme espresso, latté, cokoliv. Já jsem Bernie Schwartz. Rád vás poznávám.“ Stiskl ve své drobné, ale masité ruce jeho vyzáblou dlaň a párkrát mu zapumpoval paží.

„Možná vo du“

„Roz, přineste pro pana Benedicta minerálku, prosím. Posaďte se támhle. Já si přisednu k vám na gauč.“

Během vteřinky se zjevila mladá Číňanka, opět okouzlující kráska. Nesla láhev minerální vody Evian a sklenici. Tady šlo všechno velice svižně.

„Takže vy jste přiletěl letadlem?“ zeptal se Bernie.

„Ne, přijel jsem autem.“

„To od vás bylo skutečně prozíravé. Řeknu vám, už vůbec nelétám, tedy rozhodně ne obyčejnými linkami. Mám pořád pocit, jako by jedenácté září bylo včera. Klidně jsem mohl v některém z těch letadel být. Moje žena má sestru na Cape Cod. Roz! Přinesla byste mi šálek čaje? Takže vy, Petře, píšete scénáře. Jak dlouho?“

„Asi tak pět let, pane Schwartzi“

„A kolik jich máte?“

„Myslíte jako dokončených?“

„Ano, ano – hotových,“ řekl Bernie Schwartz netrpělivě.

„Ten, co jsem vám poslal, je můj první.“

Bernie zavřel obě oči a telepaticky se snažil sekretářce sdělit: Pět minut! Rozhodně ne deset! „No a jde vám to?“ zeptal se.

Petera ta otázka zmátla. Vždyť jim ten scénář poslal před dvěma týdny. To ho pan Schwartz nečetl?

Pro Petera byl jeho scénář něco jako posvátný text, prostoupený čarovnou aurou. Do jeho zrodu dal celou svoji duši a jeden výtisk měl neustále vystavený na svém psacím stole, svázaný třemi lesklými mosaznými nýty: první dokončený opus. Každý den ráno, než odešel z bytu, se obálky dotkl, jako by si někdo jiný sáhl pro štěstí na talisman anebo pohladil břicho Buddhy. Scénář pro něj byl vstupenkou do jiné existence a Peter dychtivě toužil ji využít. Navíc pro něj byl důležitý i samotný námět, který považoval za chvalozpěv na život a osud. Ještě za studií na něj silně zapůsobil román Thorntona Wildera Most svatého Ludvíka krále. Byl o pěti lidech, kteří se navzájem neznají a společně zahynou při zřícení mostu. Když pak začal Peter pracovat v Nevadě, samozřejmě často hloubal o osudu a předurčení. Rozhodl se proto vytvořit moderní verzi klasického příběhu. V jeho podání se životy cizích lidí protnou v okamžiku teroristického útoku.

Sekretářka Berniemu Schwartzovi přinesla čaj. „Díky, zlato. Pohlídejte mi, ať nezmeškám další schůzku, ano?“ Roz nenápadně zkontrolovala, zda jí Peter nevidí do obličeje, a na šéfa mrkla.

„No, já bych řekl, že je to dobrý scénář,“ odpověděl Peter. „Stihl jste se na něj podívat?“

Bernie Schwartz už dávno žádné scénáře nečetl. Měl na to lidi, kteří mu po přečtení napsali shrnutí.

„Jo, jo, tady mám výpisky.“ Otevřel si složku s hodnocením a prolétl očima stručnou zprávu.

Slabá zápletka.

Příšerné dialogy.

Chabý vývoj postav.

A tak dále.

Doporučení: zahodit.

Bernie Schwartz zůstal v roli, zářivě se usmál a zeptal se: „No a prosím vás, povězte mi, odkud vy se vlastně znáte s Victorem Kempem?“

***

Měsíc předtím Peter Benedict energicky vstoupil do kasina Constellation neboli Souhvězdí. Tenhle podnik měl ze všech kasin na bulváru Strip nejraději. Jedině tady cítil intelektuální atmosféru a navíc měl jako kluk moc rád astronomii. Kopule planetária nad velkým kasinem neustále zobrazovala laserovou mapu noční oblohy nad Las Vegas. Přesně tak by obloha vypadala, kdybyste vystrčili hlavu ven – ale napřed by někdo musel vypnout ty stamiliony žárovek a patnáct tisíc mil neonových trubic, které už dávno noční nebe přesvítily. Kdybyste sem do kasina chodili dost často, pečlivě se dívali a zajímali se o hvězdy, časem byste se naučili najít všech osmaosmdesát souhvězdí. Velký vůz, Orion, Andromeda, to ještě nic není. Peter odhalil i ty méně známé: Havrana, Delfína, Eridana, Sextant. Vlastně neuměl najít jen Vlasy Bereniky. To bylo nezřetelné seskupení na severním nebi, sevřené mezi Honicími psy a Pannou. Jednou je najde taky.

Hrával blackjack u stolu velkých sázek, kde byl minimální vklad sto dolarů a maximum pět tisíc. Pleš ukrýval pod baseballovou čepicí klubu Lakers. Skoro vždycky se držel minimálního vkladu, ale dával přitom přednost stolům velkých sázek, protože to tady bylo mnohem zajímavější. Byl dobrý, disciplinovaný hráč, za večer obvykle odcházel bohatší o pár set, ale často taky pár tisíc vyhrál nebo prohrál, podle toho, jak mu padla karta. Opravdové vzrušení zažíval zprostředkovaně, když mohl pozorovat, jak hráči s vysokou sázkou žonglují kartami, dělí hru, zdvojnásobují sázku a riskují, že přijdou o patnáct nebo dvacet tisíc. Moc rád by si na vlastní kůži vyzkoušel, jaký to je pocit, ale věděl, že při jeho platu to není pro něj.

Krupiér, Maďar jménem Sam, si všiml, že se Peterovi dnes večer nedaří, a zkusil mu zvednout náladu. „Nic si z toho nedělejte, pane, ono se to obrátí. Uvidíte.“

Neřekl bych, pomyslel si Peter. Skóre v karetním podavači bylo minus patnáct, což dávalo velkou výhodu krupiérovi. Ale to, že tuhle skrytou informaci věděl, se přesto v jeho hře nijak neprojevilo. Když už někdo počítá karty, měl by přitom mít dost rozumu na to, aby se na chvíli stáhl a přihodil ve chvíli, kdy se skóre zas zvýší.

Peter karty počítal, ale byl v tomhle ohledu velice zvláštní. Počítal je jen proto, že to dokázal. Jeho mozek byl velmi pohotový a bylo to pro něj snadné, takže jakmile tu techniku jednou zvládl, už nedokázal nepočítat. Vysoké karty od desítky po eso obnášely minus jeden bod. Nízké karty od dvojky do šestky byly za bod. Kdo chtěl zvládat počítání, musel dobře umět dvě věci: průběžně počítat celkové skóre, jak se postupně karty rozdávaly z podavače, ve kterém bylo celkem šest balíčků, a dobře sledovat, kolik ještě zbývá nerozdaných karet. Při nízkém skóre se vyplatilo sázet minimum anebo hry nechat, při vysokém skóre má člověk sázet agresivně. Když v tom umíte trochu chodit, můžete tímhle způsobem ovlivnit neúprosné zákony statistiky a vyhrávat – tedy aspoň do chvíle, než vás zaregistruje krupiér, správce sálu nebo hoši u kamer. Pak vás vyhodí a zakážou vám vstup.

Peter občas udělal rozhodnutí založené na skóre, ale jelikož sázel vždycky stejné částky, nikdy na svých skrytých znalostech nevydělal větší peníze. Chodil sem do kasina moc rád, s gustem si poseděl tři čtyři hodiny u hráčského stolu a představa, že by ho snad z jeho oblíbeného útočiště měli vyhodit, ho děsila. Patřil tady ke stálému vybavení.

Toho večera u jeho stolu seděli jen dva hráči: anesteziolog s kalným pohledem, který přiletěl z Denveru na sjezd lékařů, a elegantně oblečený bělovlasý manažer. Ten jediný hrál o větší peníze. Peter celkově prohrával šest stovek, držel se zpátky a líně upíjel pivo na účet podniku.

Několik kol před tím, než se měly karty v podavači promíchat, se na jednu ze dvou prázdných židlí posadil vytáhlý mladík. Mohlo mu být tak dvaadvacet, na sobě měl tričko a maskáčové kalhoty. Žetony měl za tisícovku. Vlasy mu sahaly až na ramena a jeho žoviální jednání prozrazovalo, že je ze Západu. „Ahoj, jak se všichni máte? Jde vám karta?“

„Mně moc ne,“ odpověděl mu manažer. „Doufám, že se to s vaším příchodem zlepší.“

„Bude mi potěšením,“ řekl mladík. Přečetl si krupiérovu jmenovku a řekl mu: „Rozdejte mi taky, Same.“

Mladík se držel minimálních sázek, ale s jeho příchodem se nálada u původně tichého stolu změnila a rozproudil se hovor. Řekl jim, že studuje na Nevadské univerzitě v Las Vegas práva, a všechny začal zpovídat, odkud jsou a čím se živí. Začal s doktorem, kterému se svěřil, že má bolesti v rameni. Pak se obrátil na Petera.

„Já jsem místní,“ sdělil mu Peter. „Dělám u počítačů.“

„Fajn. To je fajn, čoveče.“

Manažer jim řekl: „Já dělám do pojišťovnictví.“

„Prodáváš pojistky, kámo?“

„Hm, ano i ne. Mám pojišťovací firmu.“

„No paráda! Tak jen to tady pořádně roztoč, kamaráde!“ vykřikl mladík.

Sam zamíchal karty v podavači a Peter začal podvědomě znova počítat. Po pěti minutách byla už spousta karet z podavače venku a skóre bylo vysoké. Peter se opět přidal a vedlo se mu teď trochu líp – vyhrál o trochu víc her, než prohrál. „Vidíte, já vám to říkal,“ poznamenal Sam přátelsky, když Peter vyhrál třikrát po sobě. Doktor prohrával dva tisíce, ale chlapík z pojišťovny ztrácel už přes třicet a začínal být nevrlý. Mladík sázel chaoticky, zdálo se, že nemá smysl pro hru, ale zatím prohrával jen o pár stovek. Objednal si rum a kolu a tak dlouho si hrál s brčkem, až mu vypadlo z úst na zem. „Pardon,“ řekl tiše.

Ke stolu přistoupila blondýnka v těsných džínách a žlutozeleném upjatém tričku. Mohlo jí být něco pod třicet. Usadila se na prázdnou židli, pod nohy si opatrně položila drahou kabelku od Vuittona a na stůl složila do čtyř úhledných sloupečků žetony za deset tisíc dolarů. „Dobrý večer,“ řekla plaše. Nevypadala nijak světoborně, ale postavu měla hezkou a její něžný hlas zněl sexy. Konverzace utichla. „Doufám, že neruším,“ řekla a pohrávala si s žetony.

„To rozhodně ne!“ odpověděl mladík. „Jsme tu samé trní a už jsme potřebovali nějakou růži.“

„Jmenuju se Melinda,“ řekla. Rychle se navzájem představili. Byla z Virginie. Ukázala jim snubní prsten. Manžel si prý šel zahrát kulečník.

Peter sledoval styl její hry. Byla pohotová a hrála sebevědomě, sázela po pěti stech, dobírala karty i ve chvílích, kdy to bylo vrcholně riskantní, a vcelku jí to vycházelo. Mladík prohrál třikrát po sobě, zaklonil se na židli a prohlásil: „To je snad prokletý.“

Prokletý.

Peter si uvědomil, že skóre je třináct a v podavači karet jich zbývá asi čtyřicet.

Blondýna postrčila dopředu hromádku žetonů, obnášející tři a půl tisíce dolarů. Když to uviděl muž od pojišťovny, zvýšil také a vsadil maximum. „Dodala jste mi odvahy,“ řekl jí. Peter se držel své stovky, doktor a mladík totéž.

Sam rychle rozdal. Peter teď měl slibných devatenáct, pojišťovák čtrnáct, doktor sedmnáct, mladík dvanáct. Blondýnka měla dva kluky: dvacet. Krupiérova odkrytá karta byla šestka. Ta se zastaví, pomyslel si Peter. Stojí si vysoko, krupiér nejspíš dobere a přetáhne. S dvacítkou má dobré vyhlídky.

„Já si je rozdělím, Same,“ řekla.

Sam zamrkal a přikývl. Přisadila dalších tři a půl tisíce. Peter si ohromeně pomyslel: Do prdele, kdo by dělil dva kluky?

Ledaže by.

Peter a doktor nedobírali, mladík měl šestku a byl na osmnácti. Pojišťovák dostal desítku a ulevil si zaklením: „Kurvafix!“

Blondýnka se zadrženým dechem a sevřenými pěstmi čekala. Sam jí dal královnu a sedmičku. Spráskla ruce a vydechla.

Krupiér otočil svou skrytou kartu, byl to král. Dobral devítku.

Přetáhl.

Hlasitě zajásala. Sam vyplatil výhry. Přisunul k ní žetony za sedm tisíc dolarů.

Peter se spěšně omluvil a znepokojeně vyrazil směrem k pánským toaletám. V hlavě mu to vřelo. Co se starám? ptal se sám sebe. Nic mi do toho není! Nechám to plavat.

Ale nedokázal to. Zdolalo ho to morální pobouření – jestli toho nezneužívá on, neměl by to dělat ani nikdo jiný.

Otočil se, vrátil se ke skupině stolů s blackjackem a počkal si, až se jeho pohled setká s očima dohlížitele. Ten ho pozdravil pokynutím hlavy a usmál se na něj. Peter se k němu přikradl a oslovil ho: „Zdravím vás, jak se vede?“

„Dobře, pane. Co pro vás mohu udělat?“

„Vidíte toho mladíka tamhle u stolu a tu dámu?“

„Ano, pane.“

„Počítají karty.“

Dohlížiteli to zacukalo koutkem úst. Už toho v životě viděl hodně, ale ještě nezažil, aby jeden hráč přišel udat druhého. Co má tohle znamenat? „Jste si tím jistý?“

„Naprosto. Počítá ten kluk a dává jí znamení.“

„Děkuji vám, pane. Postarám se o to.“

Dohlížitel zavolal vysílačkou šéfa podlaží. Ten si nechal ochrankou přehrát záznam kamery z posledních několika her. Při zpětném pohledu se skutečně zdálo podezřelé, jakým způsobem blondýna sázela.

Peter se vrátil ke svému stolu jen krátce předtím, než dorazil šik mužů z ochranky. Položili ruce mladíkovi na ramena.

„Co je sakra? Co to má znamenat?“ protestoval mladík.

U okolních stolů přerušili hru a zírali na ně.

„Vy dva se znáte?“ zeptal se dohlížitel.

„V životě jsem ji neviděl! Mluvím pravdu, do prdele!“ křičel mladík.

Blondýna neřekla nic, jen si sebrala kabelku a žetony. Samovi hodila pět set dolarů spropitného.

„Na shledanou, pánové,“ rozloučila se, zatímco ji odváděli pryč.

Dohlížitel nenápadně pokynul rukou a Sama vystřídal jiný krupiér.

Doktor a pojišťovák údivem strnuli. Zírali na Petera. „Co to kčertu mělo být?“ zeptal se pojišťovák.

„Počítali karty,“ řekl stručně Peter. „Ohlásil jsem to.“

„To byste přece neudělal!“ vykřikl pojišťovák.

„Ale ano, udělal jsem to. Vytočilo mě to.“

Doktor se zeptal: „Jak jste to ale poznal?“

„Poznal jsem to.“ Všechna ta pozornost, kterou teď na sebe poutal, mu byla nepříjemná. Nejraději by se vypařil.

„To mě teda podržte,“ řekl pojišťovák a kroutil nad tím hlavou. „Zvu vás na drink, příteli. To mě teda podržte.“ Zajiskřilo mu v modrých očích, sáhl do náprsní tašky a vytáhl vizitku. „Tumáte, vemte si to. V mém oboru počítače potřebujeme. Kdybyste sháněl dobré místo, hned se mi koukejte ozvat.“

Peter se na vizitku podíval. Stálo tam: NELSON G. ELDER, PREZIDENT A ŘEDITEL SPOLEČNOSTI DESERT LIFE INSURANCE.

„To je od vás moc hezké, ale já práci mám,“ zamumlal. V melodiích a cinkání hracích automatů se jeho hlas skoro ztrácel.

„No, kdybyste změnil názor, kontakt na mě máte.“

K jejich stolu se vrátil dohlížitel. „Poslyšte, moc se vám všem omlouvám za to, co se tu stalo. Jak se vám dnes vede, pane Eldere? Dneska máte všichni jídlo a pití na účet podniku a obstarám vám lístky na estrádu podle vašeho výběru. Spokojeni? A ještě jednou se upřímně omlouvám.“

„Nešlo by místo omluv zamáznout moje dnešní prohry, Frankie?“ zeptal se Elder.

„Rád bych, pane Eldere, ale to není v mé kompetenci.“

„No, co se dá dělat,“ řekl Elder. „Za zeptání člověk nic nedá.“

Dohlížitel poklepal Peterovi na rameno a zašeptal: „Šéf by s vámi chtěl mluvit.“ Peter zesinal. „Nebojte se, všechno je v pohodě.“

Šéf patra Gil Flores byl uhlazený a zdvořilý. Peter se v jeho přítomnosti cítil neupravený a nesvůj. Potil se v podpaží a nejradši by zmizel. Floresova kancelář byla prakticky zařízená místnost, vybavená mnoha plochými obrazovkami. Dalo se odtamtud v přímém přenosu sledovat, co se děje u stolů a hracích automatů.

Flores usilovně přemýšlel. Snažil se tomu přijít na kloub. Jak si mohl návštěvník všimnout něčeho, co profesionálové přehlédli? A proč ty falešné hráče udal? „Co mi tady uniklo?“ zeptal se Flores ustrašeného Petera.

Peter napřed usrkl vody. „Věděl jsem, jaké je skóre v podavači,“ přiznal se.

„Vy jste taky počítal?“

„Ano.“

„Počítáte karty? Vy mi tu přiznáváte, že počítáte karty?“ zvyšoval Flores hlas.

„Počítám, ale nepodvádím.“

Gilova uhlazenost byla najednou tatam. „Co mi to tu do prdele vykládáte?“

„Já sleduju skóre, to je takový můj zlozvyk, ale pro hru to nevyužívám.“

„A to vám jako mám věřit?“

Peter pokrčil rameny. „Omlouvám se, ale je to tak. Chodím sem už dva roky a celou tu dobu sázím pořád stejně. Někdy trochu vyhraju, někdy trochu prohraju, jak to tak chodí.“

„To je k nevíře. Takže vy jste věděl, jaké je skóre, a ten mizera udělal co?“

„Řekl, že je to prokletý. Skóre bylo třináct, chápete, nešťastné číslo, domluvené slovo pro třináctku. Ona si ke stolu přisedla, když bylo skóre vysoké. Řekl bych, že upustil to brčko, aby jí dal znamení.“

„Čili on počítá a přivábí ji, ona si vsadí a inkasuje.“

„Nejspíš mají domluvená slova pro všechna čísla, jako ‚židle‘ pro čtyřku a ‚sladká‘ pro šestnáctku.“

Zazvonil telefon. Flores přijal hovor a dlouho poslouchal. Pak řekl: „Ano, pane.“

„No, musím říct, že dneska jste měl svůj šťastný den, pane Benedicte,“ oznámil nato Peterovi. „Pan Victor Kemp vás očekává ve svém střešním ateliéru.“

Vyhlídka odtud byla úžasná. Rozjasněný pruh bulváru Strip se klikatil k temnému obzoru. Pak přišel Victor Kemp a podal Peterovi ruku. Když mu ji Peter stiskl, ucítil spoustu masivních zlatých prstenů. Victor měl kučeravé černé vlasy, byl opálený a zuby mu jen svítily: nasládlá, ležérní fasáda šéfa nejlepšího podniku ve městě. Oblek měl ušitý ze třpytivě modré látky, která odrážela světlo, hrála všemi odlesky a vypadala, jako by nebyla z tohoto světa. Usadil Petera v rozlehlém salonu a nabídl mu drink. Zatímco mu služebná nalévala pivo, Peter si všiml, že na jednom z velkých monitorů na druhém konci místnosti je vidět Gilova kancelář. Tady mají ty kamery snad úplně všude.

Uchopil sklenici a zaváhal, jestli si má sundat čepici. Nakonec si ji nechal na hlavě – vyjde to nastejno.

„Čestný muž je to nejvznešenější Boží dílo,“ řekl Kemp náhle. „To napsal Alexander Pope. Na zdraví!“ Číše s vínem cinkla o Peterovu pivní sklenici. „Vylepšil jste mi náladu, pane Benedicte, a za to vám děkuji.“

„Rádo se stalo,“ řekl Peter opatrně.

„Působíte na mě dojmem velmi chytrého člověka. Mohu se vás zeptat, čím se živíte?“

„Dělám na počítačích.“

„Tak to mě vůbec nepřekvapuje! Vy jste si všiml něčeho, co přehlédla celá armáda zkušených profesionálů, takže na jednu stranu jsem velmi potěšen tím, že jste čestný muž, ale na druhou stranu jsem velmi pohoršen nad neschopností svých lidí. Neuvažoval jste někdy o tom, že byste pracoval v ochraně kasina, pane Benedicte?“

Peter zavrtěl hlavou, ale dodal: „To už je dnes večer druhá pracovní nabídka.“

„Kdo mě předběhl?“

„Ten chlapík u hracího stolu, ředitel nějaké pojišťovací společnosti.“

„Prošedivělý, hubený padesátník?“

„Ano.“

„Tak to bude podle všeho Nelson Elder. To je správný chlap. Dneska se na vás štěstí směje. Ale jestli jste se svou současnou prací spokojený, budu muset najít nějaký jiný způsob, jak vám vyjádřit svůj dík.“

„Ale to ne. To není třeba, pane.“

„Neříkejte mi pane – pro vás jsem Victor, a dovolím si na oplátku říkat vám Petře. Takže, Petře, berte to tak, jako byste zrovna našel lampu, ve které sídlí kouzelný džin. Ale nejsme v pohádce, takže budete mít jenom jedno přání a musí být splnitelné, chápete. Takže copak to bude? Přejete si slečnu? Úvěr? Anebo byste se třeba rád setkal s nějakou filmovou hvězdou?“

Peterův mozek vždy zvládal bleskurychle zpracovávat ohromné množství informací. Během několika vteřin prošel nejrůznější možnosti, zvážil výsledky a jako vítězný mu vyšel návrh, který podle něj mohl mít zásadní vliv na jeho budoucnost.

„Neznáte nějakého agenta v Holywoodu?“ zeptal se třesoucím se hlasem.

Kemp se rozesmál. „No jistěže znám, vždyť sem chodí všichni! Vy píšete?“

„Napsal jsem jeden scénář,“ řekl Peter nesměle.

„Tak to vás pošlu za Berniem Schwartzem, to je jeden z nejvlivnějších lidí u ATI. Bude vám to vyhovovat, Petře? Je to podle vašich představ?“

Naplněn hlubokou radostí, zajásal: „Jistě! To by bylo fantastické!“

„Tak fajn. Nemohu vám slíbit, že se mu váš scénář bude líbit, ale slibuji, že si ho alespoň přečte a sejde se s vámi. Domluveno.“

Znovu si podali ruce. Když vycházeli z místnosti, Kemp ho otcovsky vzal kolem ramen. „A poslyšte, Petře, už u mě karty nepočítejte. Teď už jen čestně.“

„No to jsou mi věci,“ řekl Bernie. „Victor Kemp je ztělesněním Las Vegas. Je to král.“

„A co bude s tím mým scénářem?“ zeptal se Peter a zatajil dech.

Nastal okamžik lámání chleba.

„No, víte, Petře, ten scénář je sice vcelku dobrý, ale potřebuje na pár místech vylepšit, abych ho mohl poslat dál. Ale jde ještě o něco jiného. To, co tu máte, to je velkorozpočtový film. Je v tom exploze vlaku a fůra speciálních efektů. Takovéhle akční filmy se dneska dělají čím dál hůř, pokud nemají předem zaručený okruh diváků anebo možnost prodeje. A navíc ten terorismus, to je hlavní potíž. Po jedenáctém září se poměry hrozně změnily. Mezi námi, ze všech těch projektů, co mi zrušili v roce 2001, se podařilo obnovit jen pár. Terorismus dneska nikdo nechce točit. To bych neuplatnil. Je mi to líto, ale dneska je jiný svět.“

Výdech. V hlavě měl jak vymeteno.

Do místnosti vstoupila Roz. „Pane Schwartzi, máte další jednání.“

„To ten čas letí!“ Bernie Schwartz vyskočil, což zvedlo i Petera. „Takže teď běžte a napište mi scénář o vysokých sázkách a o počítání karet, přidejte do toho nějaký ten sex a zábavu a já vám slibuju, že si to přečtu. Jsem moc rád, že jsem vás poznal. Pozdravujte ode mne pana Kempa. A poslyšte, jsem fakt rád, že jezdíte autem. Pokud jde o mne, už vůbec nelítám, tedy aspoň ne obyčejnými linkami.“

Když se Peter večer vrátil do svého venkovského domku ve Spring Valley, zpod rohožky vyčuhovala obálka. Roztrhl ji a pod světlem na verandě si přečetl rukou psaný dopis.

Milý Petře, mrzí mě, že Vám to dneska u Bernieho Schwartze nevyšlo. Rád bych Vám to vynahradil. Přijďte dnes večer v deset do hotelu, pokoj číslo 1834.

Victor Peter byl unavený a deprimovaný. Ale byl pátek večer a měl celý víkend na to, aby se dal dohromady.

V recepci hotelu Constellation na něj čekal klíč od pokoje. Šel rovnou nahoru. Bylo to velké apartmá se dvěma ložnicemi a nádhernou vyhlídkou. Na konferenčním stolku v obývacím pokoji stál košík s ovocem a láhev vychlazeného šampaňského PerrierJouet. A další obálka. Uvnitř našel dva lístky: tisícidolarovou poukázku na nákup zboží v obchodním středisku Constellation a další na pět tisíc dolarů pro kasino.

Užasle se posadil na pohovku a zíral dolů do tmy, prozářené světly neonů.

Někdo zaklepal na dveře.

„Dále!“ zavolal.

Ženský hlas odpověděl: „Já nemám klíč!“

„Pardon,“ omluvil se Peter a běžel otevřít. „Já myslel, že to je pokojská.“

Byla překrásná. A mladá, skoro jako holčička. Bruneta se sdílným, veselým obličejem a pevným bělostným tělem pod přiléhavými černými šaty s výstřihem.

„Vy jste určitě Peter,“ řekla a zavřela za sebou dveře. „Pan Kemp mě poslal, abych se s vámi seznámila.“ Jako spousta lidí v Las Vegas byla i ona určitě odjinud: její přízvuk zněl venkovsky, měla líbezný a melodický hlas.

Začervenal se tak prudce, že musel vypadat jako opařený. „Ach tak!“

Pomalu kráčela k němu a pozpátku ho před sebou tlačila k pohovce. „Jmenuju se Lydie. Jsem pro vás oukej?“

„Oukej?“

„Jestli máte rád spíš chlapečky, tak se nic neděje. Nebylo to jistý.“ Byla tak praštěně lehkomyslná, až to bylo okouzlující.

Měl sevřené hrdlo a selhal mu hlas. Zakvičel: „Nemám rád chlapečky! Chci říct, mám rád holky!“

„Tak to je fajn, protože já jsem holka,“ zavrněla zkušeně. „Pěkně si sedněte a otevřete to šampaňské. Probereme možnosti, jak se spolu hezky pobavit.“

Dorazil k pohovce. Třásla se mu kolena, ztěžka se posadil. Mozek mu plaval v hustém roztoku všech možných pocitů. Strach, touha, rozpaky – něco takového ještě nikdy nezažil. Vypadalo to hloupě, ale…

Najednou se ozvalo: „Helejte, já už vás někde viděla!“ Teď byla Lydie vzrušená doopravdy „Jo, viděla jsem vás už milionkrát! Teď mi to došlo!“

„Kde? V kasinu?“

„Ale blbost! Vy mě asi nepoznáváte, protože na sobě teď nemám tu pitomou uniformu. Přes den dělám u přepážky na McCarranově letišti, v terminálu G.“

Peter zbledl.

Dneska už je toho na něj moc. Tohle už je moc.

„Vy se nejmenujete Peter! Jmenujete se Mark něco. Mark Shackleton. Já mám na jména pamatováka“

„No, víte, jak to chodí se jmény,“ řekl roztřeseně.

„No jasně! Vždyť mi po tom nic není! Co se stane v Las Vegas, to zůstane v Las Vegas. Jestli chcete něco vědět, já taky nejsem žádná Lydie.“

Bez dechu sledoval, jak se svléká z černých šatů, odhaluje krajkové černé prádlo a pořád něco mele. „To je teda paráda! Vždycky jsem se těšila, že si někdy s někým od vás budu moct popovídat! To jako že to musí být šílený, každej den cestovat do Oblasti 51. Jako že tam je to tak děsně tajný, že jsem z toho úplně vzrušená!“

Spadla mu brada.

„Jako že jasný, že mi o tom nesmíte nic říct, ale prosím vás, akorát kejvněte, jestli tam fakt máte UFO a zkoumáte je, protože to každej říká!“

Snažil se sedět nehybně.

„To jste jako kejvnul?“ dorážela. „Kejváte?“

Sebral se a vypravil ze sebe: „O tom, co se tam děje, nemůžu mluvit. Prosím vás!“

Na okamžik vypadala zklamaně, pak se rozjařila a dala se znovu do práce. „Tak jo! To nic. Něco vám povím, Petře\“ řekla. Kroužila boky a pomalu kráčela k pohovce. „Pro dnešek vám budu dělat takové osobní UFO – neidentifikovatelný šukající objekt. Co vy na to?“

23. ČERVNA 2009

NEW YORK

Will se probudil se strašlivou kocovinou. Měl pocit, jako kdyby se v teplém a příjemném pelíšku jeho lebky probudila lasička, zpanikařila, že je tam zavřená, a pokoušela se prokousat a prodrápat očima ven.

To odpoledne přitom začalo vcelku neškodně. Cestou domů se stavil v místní putyce, ve smradlavé díře u Dunigana, a dal si nalačno pár piv. Další zastávku si udělal v jídelně Pantheon. Zavrčel na tamního neoholeného číšníka, ten mu odpověděl zachrochtáním, a aniž by si vyměnili jediný artikulovaný výraz, přinesl mu totéž, co si tam dával dvakrát třikrát týdně – jehněčí kebab s rýží, samozřejmě opět spláchnutý několika pivy. Než se konečně vratce dopotácel domů, musel ještě poctít návštěvou svůj oblíbený obchod s lihovinami, kde nabral půl galonu Johnnieho Walkera Black Label. Tohle pití bylo pro něj vlastně jediným luxusem, kterým si vylepšoval život.

Jeho byt byl malý a spartánsky zařízený. Poté, co s odchodem Jennifer zmizely stopy ženské přítomnosti, už se z toho stalo bezútěšné místo k bydlení: dvě nabílené místnosti s parketovou podlahou a skromnou vyhlídkou na protější barák, základní nábytek a několik koberců, vybavení bratru za pár tisíc dolarů. Popravdě řečeno byl pro něj ten byt skoro malý. Obývák měřil čtyřikrát pět metrů, ložnice třikrát tři a půl, kuchyně a koupelna byly prťavé. Někteří z těch zločinců, co dostal na doživotí za mříže, by si přestěhováním sem ani moc nepolepšili. Jak vůbec dokázal srovnat se v tomhle bytě celé čtyři měsíce s Jennifer? A čí chytrý nápad to vlastně byl?

Nechtěl se zpít do němoty, ale ta těžká plná láhev vypadala tak lákavě. Odšrouboval víčko, praskla plomba. Láhev měla praktickou rukojeť. Naklonil ji a se žbluňkáním si nalil do poloviny své oblíbené sklenice na whisky. Zapnutá televize obstarala zvuk v pozadí. Ležel na pohovce, pil a postupně se nořil stále níž do temných hlubin uvažování o tom posraném dni, o tom posraném případu, o celém tom jeho posraném životě.

Když měl převzít případ vraha Posledních dnů, sice se bránil, nicméně prvních pár dnů pro něj vlastně znamenalo oživení. Clive Robertson mu zemřel přímo před nosem. Troufalost a komplikovanost tohohle zločinu ho uchvátila. Připomnělo mu to, jak se kdysi cítíval při vyšetřování velkých případů, a vzrušující nával adrenalinu mu dělal dobře.

Ponořil se do spleti faktů. Dobře věděl, že okamžiky náhlých zjevení patří jen do knížek, ale stejně měl silné nutkání najít a rozpoznat něco, co ostatním uniklo, odhalit přehlíženou souvislost mezi dvěma vraždami, pak třemi a čtyřmi, až by byl případ vyřešen.

Důležitost té práce na něj působila konejšivě jako mast na spáleninu. Nasadil zběsilé tempo, hrabal se ve spisech, honil Nancy v nekonečném maratonu, kdy už nerozeznávali den od noci. Načas se ztotožnil s tím, co mu řekla Sue Sanchezová: fajn, tohle bude jeho poslední velký případ. Chytí toho syčáka a půjde do důchodu s veškerou parádou.

Crescendo.

Decrescendo.

Stačil týden a nemohl dál, byl k smrti utahaný a skleslý. Z pitvy Robertsonova těla ani z toxikologického rozboru vůbec nebyl moudrý. Ani z těch ostatních sedmi případů vůbec nebyl moudrý. Nedokázal si udělat představu, co je ten vrah zač a jaké uspokojení mu ty vraždy přinášejí. Žádný z jeho prvotních nápadů nikam nevedl. Jediné, co viděl, byla nahodilost, a s něčím takovým se ještě u sériového vraha nesetkal.

První skotskou si nalil, aby zahnal nepříjemný pocit z odpoledne, stráveného v Queensu. Mluvil tam s příbuznými zavražděného, kterého přejelo auto a zmizelo. Byli to opravdu milí lidé a tu tragédii stále silně prožívali. Druhou skotskou chtěl otupit pocit marnosti. Třetí mu měla pomoct zaplnit prázdnotu v sobě a zahnat sentimentální vzpomínky, čtvrtá byla na samotu. A pátá?

Navzdory bušení v hlavě a silné nevolnosti se sveřepě dovlekl na osmou hodinu do práce. Hrál si na to, že dokud zvládá chodit do práce včas, dokud nepije v pracovní době a nedotkne se alkoholu před večerem, tak nemá problém s pitím. Ani tak ale nemohl ignorovat úpornou bolest hlavy. Cestou ve výtahu se držel kelímku extra velké kávy, jako by to byl záchranný kruh. Cukl sebou při vzpomínce na to, jak se ráno v šest probudil oblečený vedle objemné láhve, ve které přinejmenším půllitr obsahu chyběl. V kanclu má prášky. Musí se tam dohrabat.

Papíry k případu Posledních dnů byly naskládané v hromadách na stole, na skříňce, na knihovně i všude po podlaze. Kupy poznámek, hlášení, výzkumů, počítačových výjezdů a fotografií z míst činu. Měl kolem těch hromad prochozené cestičky: ode dveří k židli u stolu, od židle ke knihovně a od židle k oknu, aby mohl hýbat roletami kvůli slunci. Prošel křivolakou trasou, přistál na židli a vyhrabal prášky proti bolesti, které s námahou spolkl a zapil lokem horké kávy. Promnul si oči pěstmi. Když je znovu otevřel, stála u něho Nancy a tvářila se jako felčar.

„Jste v pořádku?“

„Je mi fajn.“

„Nevypadáte tak. Spíš vypadáte, že vám je blbě.“

„Je mi fajn.“ Chňapl první složku, která mu padla pod ruku, a zahloubal se do ní. Nancy tam pořád tvrdla. „Co chcete?“

„Co budeme dnes dělat?“

„Já si dám kávu a vy se přijdete znovu zeptat za hodinu.“

Svědomitě se vrátila přesně za hodinu. Bolest hlavy a nevolnost už opadávaly, ale v lebce měl pořád ještě vykradeno. „Tak fajn,“ pokusil se, „co je na rozvrhu?“

Otevřela svůj nepostradatelný zápisník. „V deset zatelefonujeme doktoru Soferovi z Univerzity Johnse Hopkinse. Ve dvě má operační skupina tiskovou konferenci. Ve čtyři musíme na předměstí vyslechnout Helenu Swisherovou. Už vypadáte líp.“

„Byl jsem v pořádku před hodinou a jsem v pořádku i teď,“ odsekl. Nezdálo se, že by ji přesvědčil. Říkal si, jestli na něm poznala, že je po opici. Pak si najednou všiml, že ona vypadá líp. Ve tváři byla hubenější než dřív, měla míň oplácanou figuru, sukně už se jí tolik nezařezávala v pase. Strávil s ní deset dní v jednom kuse a teprve teď si uvědomil, že poslední dobou skoro nejí. „Můžu se vás na něco zeptat?“

„Jistě.“

„Vy držíte dietu nebo něco?“

Ihned se začervenala. „Tak trochu. A začala jsem zase kondičně běhat.“

„Prospívá vám to. Jen tak dál.“

V rozpacích sklonila hlavu. „Dík.“

Rychle změnil téma hovoru. „Tak fajn, teď se na to zkusíme podívat z odstupu a udělat si všeobecný obrázek,“ řekl neurčitě. „Nechali jsme se moc zavalit detaily. Pojďme si to ještě jednou projít a soustředit se na souvislosti.“ Sedl si s ní ke konferenčnímu stolku a přesunul jednu hromadu složek na druhou, aby uvolnil na desce trochu místa. Vzal čistý blok, nadepsal ho Klíčové poznatky a dvakrát to podtrhl. Silou vůle se pokusil přimět mozek k činnosti. Aby podpořil prokrvení, uvolnil si kravatu.

Ke třem vraždám došlo 22. května, ke třem 25. května, ke dvěma 11. června a od té doby nic. „Co nám to říká?“ zeptal se. Zavrtěla hlavou, že neví, a tak si odpověděl sám. „Všechno to jsou pracovní dny.“

„Možná pracuje o víkendech?“ nadhodila.

„Oukej. Možná.“ Zapsal si první klíčový poznatek: Pracovní dny. „Najděte Swisherovy materiály. Myslím, že leží na knihovně.“

Případ číslo 1: David Paul Swisher, šestatřicetiletý investiční bankéř, zaměstnaný u skupiny HSBC. Byt na Park Avenue, bohatý, vystudoval prestižní univerzity. Ženatý, ze strany manželky nic podezřelého. Žádní kostlivci ve skříni ve stylu aféry Enron, alespoň pokud se dalo zjistit. Brzo ráno šel vyvenčit psa. Těsně po páté hodině ranní ho našel kondiční běžec v tratolišti krve; hodinky, prsteny a peněženka byly pryč a levou krkavici měl hladce přeťatou. Tělo ještě nevychladlo. Leželo nějakých dvacet metrů mimo zorné pole bezpečnostní kamery, umístěné na střeše obchodu na jižní straně Dvaaosmdesáté. Pitomých pár metrů a mohli mít tu vraždu nafilmovanou.

Takhle měli alespoň krátký záběr podezřelého, devítivteřinovou sekvenci v čase od 5:02:23 do 5:02:32, pocházející z kamery na střeše desetipatrové budovy na západní straně Park Avenue mezi Jedenaosmdesátou a Dvaaosmdesátou. Zachycoval muže, který vešel do záběru z Dvaaosmdesáté, zatočil na jih na Park Avenue, pak se otočil a utíkal zpátky na Dvaaosmdesátou, přesně tam, odkud přišel. Záběr byl nekvalitní, ale odborníci z FBI záznam zvětšili a doostřili. Ze zbarvení ruky podezřelého určili, že jde o černocha nebo Hispánce. Vypočítali, že měřil asi 180 centimetrů a vážil 70 až 80 kilogramů. Tvář mu zakrývala kapuce šedé bundy. Podle času by to mohl být on, protože telefonní hovor na lince pohotovostního hlášení byl zaznamenán v 5:07. Beze svědků ale neměli žádnou šanci upřesnit jeho identitu.

Nebýt toho lístku, bylo by to pouliční loupežné přepadení, všední a jednoduché – jenže David Swisher dostal poštou lístek. David Swisher byl první obětí vraha Posledních dnů.

Will zvedl fotografii muže s kapucí a zamával s ní na Nancy. „Takže tohle je náš vrah?“

„Může to být vrah Davida Swishera, ale to nutně neznamená, že je to pachatel vražd Posledních dnů,“ odpověděla mu.

„Sériový vrah, který nechává vraždit v zastoupení? To jsme tu ještě neměli.“

Zkusila to tedy odjinud. „No dobře, tak třeba to byl nájemný vrah.“

„To je možné. Investiční bankéř musí mít nějaké nepřátele,“ řekl Will. „Každý kšeft má vítěze a poražené. Ale David se od ostatních obětí liší. Je to jediný kravaťák. Copak by za vraždu někoho z těch ostatních někdo platil?“ Will letmo prošel jednu složku Swisherových materiálů. „Máme někde seznam jeho klientů?“

„S jeho bankou nebyla rozumná řeč,“ odpověděla Nancy. „Každá žádost o informaci u nich musí projít právním oddělením a musí ji osobně odsouhlasit vrchní právní zástupce. Ještě jsme z nich nedostali vůbec nic, ale snažím se na to tlačit.“

„Dělá to na mě dojem, že jeho případ je klíčový.“ Will složku zaklapl a odstrčil ji od sebe. „První oběť v řadě má pro vraha zvláštní význam, často je něčím symbolická. Říkala jste, že dnes budeme mluvit s jeho ženou?“

Přikývla.

„Už bylo načase.“

Případ číslo 2: Elizabeth Marie Kohlerová, sedmatřicetiletá vedoucí lékárny v Queensu. Zastřelena při zdánlivé loupeži. Zaměstnanci ji našli u zadního vchodu, když přišli ráno o půl deváté do práce. Policie původně měla za to, že pachatel na ni číhal a chtěl ukrást narkotika, ale nejspíš se stalo něco nečekaného, on ji zastřelil a utekl. Střela byla ráže .38. Jeden zásah do spánku z bezprostřední blízkosti. Žádná bezpečnostní kamera, žádné použitelné stopy. Teprve za několik dní našli v jejím bytě lístek a spojili si ji s ostatními případy.

Zvedl oči od dokumentů a zeptal se: „No a jaká je souvislost mezi bankéřem z Wall Street a vedoucí lékárny?“

„Nevím,“ řekla Nancy. „Byli přibližně stejně staří, ale nevypadá to, že by se někdy v životě setkali. Nikdy v té lékárně nenakupoval. Prostě nic.“

„Co její bývalý manžel, kamarádi z mládí, kolegové z práce?“

„Většinu z nich jsme našli a probrali,“ odpověděla. „Jednoho jejího přítele ze studií nemůžeme vypátrat. Před lety se odstěhoval. Všichni ostatní partneři z minulosti mají alibi buďto na její vraždu, anebo na ty ostatní vraždy. Byla pět let rozvedená. Její bývalý manžel je řidič autobusu a to ráno, kdy došlo k vraždě, seděl za volantem. Byla to úplně obyčejná ženská. Žila jednoduchý život. Neměla nepřátele.“

„Takže nebýt toho lístku, byl by to případ ozbrojené loupeže, která se zvrhla ve vraždu.“

„Jevilo by se to tak,“ souhlasila.

„Tak fajn. Věci k vyřízení: zkontrolovat, jestli se dají sehnat ročenky ze střední a vysoké školy, dát dohromady všechna jména a doplnit je do databáze. Taky kontaktovat bytného. Zjistit všechny současné a minulé sousedy za posledních pět let a přihodit je k tomu.“

„Dobře. Chcete ještě kávu?“ To rozhodně ano.

Případ číslo 3: Consuela Pilar Lopezová, dvaatřicetiletá ilegální imigrantka z Dominikánské republiky, bytem na Staten Islandu, zaměstnaná jako uklízečka na Manhattanu. Krátce po třetí hodině ráno ji našla skupinka puberťáků mezi stromy ve Von Briesenově parku blízko břehu. Bylo to asi kilometr a půl od domu na Fingerboard Road, kde bydlela. Pachatel ji znásilnil a ubodal mnoha ranami do prsou, hlavy a krku. Ten den jela z Manhattanu trajektem v deset hodin, zachytily ji průmyslové kamery. Odtud by obvykle pokračovala autobusem na jih na Ford Wadsworth, ale nenašel se nikdo, kdo by ji na autobusovém nástupišti anebo přímo v autobuse linky 51 viděl.

Pracovní hypotéza zněla tak, že se s ní někdo setkal na konečné, nabídl jí, že ji sveze, a odvezl ji na odlehlé místo, kde na ni pod hrozivou konstrukcí mostu Verrazano-Narrows čekala smrt. V jejím těle ani na těle nebyly stopy spermatu – vrah zřejmě použil kondom. Na sukni se našla šedá vlákna; pocházela zřejmě z látky, jaká se používá na teplákové soupravy. Při pitvě prozkoumali její zranění. Čepel nože byla deset centimetrů dlouhá a mohla to být tatáž čepel, co zabila Davida Swishera. Lopezová bydlela v dvougeneračním domku s širokým okruhem bližších a vzdálenějších příbuzných. Byla pobožná a chodila se modlit do kostela svatého Sylvestera. Šokovaní farníci při smuteční mši zaplnili celý kostel. Podle příbuzných a přátel neměla žádnou vážnou známost. Pitva prokázala, že ve svých dvaatřiceti byla stále ještě panna. Všechny pokusy nějak ji propojit s ostatními oběťmi vyšly naprázdno.

Nad touhle vraždou strávil Will mnohem více času než nad těmi ostatními. Zkoumal trajekt a autobusovou zastávku, procházel se po místě činu, navštívil dům, kde bydlela, a kostel, kam chodila na mši. Sexuálně motivované zločiny, to byla jeho silná stránka. Neměl ambice stát se na ně odborníkem; nikdo, kdo má všech pět pohromadě, by si do přihlášky na akademii nenapsal Chtěl bych se stát odborníkem na sexuálně motivované zločiny. Ale jeho první velké případy měly sexuální kontext a v FBI se člověk takovýmhle způsobem automaticky dostane do příslušné škatulky. Will nesledoval jen svůj instinkt; vynaložil značné úsilí a osvojil si odborné znalosti. Vytrvale studoval anály sexuálních zločinů a stal se chodící encyklopedií sexuálních zvráceností Ameriky.

Tenhle typ vrahů už znal z dřívějška, takže si dal profil útočníka rychle dohromady. Pachatel svou oběť sledoval, čin měl naplánovaný a byl to opatrný samotář, který si ohlídal, aby nezanechal stopy DNA. Dobře znal okolí, což znamená, že na Staten Islandu žije nebo někdy žil. Park u vody znal jako své boty a přesně si vypočítal, kdy může věc provést s nejmenším rizikem, že ho někdo vyruší. Bylo nanejvýš pravděpodobné, že to byl Hispánec, protože se mu podařilo oběť vlákat do vozu a Consuela údajně nemluvila dobře anglicky. Dá se také předpokládat, že svého vraha alespoň do určité míry znala.

„Momentíček,“ řekl Will najednou. „Něco mě napadlo. Vrah má skoro určitě auto. Musíme pátrat po tom tmavomodrém sedanu, který přejel Mylese Drakea“ Modrý sedan, poznamenal si do sešitu. „Jakže se jmenuje ten její farář?“

Pamatovala si jeho smutný obličej a ani se nepotřebovala podívat do záznamů. „Otec Rochas“

„Vytiskneme leták s různými typy tmavomodrých sedanů a požádáme otce Rochase, aby ho rozdal farníkům, jestli někdo nebude něco vědět o modrém autě. Projděte taky registr a zjistěte, kdo z místních má auto. Zaměřte se hlavně na muže hispánského původu.“

Přikývla a poznamenala si to.

Protáhl se a zazíval. „Musím si odskočit. Pak zavoláme tomu doktorovi.“

Soudní patologové je odkázali na Geralda Sofera, celostátního experta na nejbizarnější případy úmrtí. Žádost o Soferovu asistenci dokazovala, jak jsou nad smrtí Cliva Robertsona bezradní.

Will a Nancy se nad Clivovým bezduchým tělem horečně snažili o první pomoc po celých šest minut, než přijela záchranka. Druhý den ráno koukali soudním lékařům přes rameno, když koroner otevřel mrtvolu a hledal příčinu smrti. Až na rozbité nosní kůstky nebylo na těle žádné vnější zranění. Robertsonův mozek, ještě před pár hodinami přetékající melodiemi, nakrájeli na tenké plátky, jako by to byl bochník chleba. Nenašli žádné známky mrtvice ani vnitřního krvácení. Všechny vnitřní orgány byly ve stavu přiměřeném jeho věku. Srdce měl mírně zvětšené, srdeční chlopně normální, věnčité tepny v mírném až středním stadiu kornatění. Relativně nejhůř na tom byla levá přední sestupná koronární tepna, zúžená ze sedmdesáti procent. „Řekl bych, že sám jsem na tom možná hůř než on,“ zažertoval postarší doktor. Srdce neneslo viditelné stopy srdečního záchvatu, i když lékař Willovi řekl, že rozhodující bude až mikroskopický rozbor. „No, prozatím pro vás žádnou diagnózu nemám,“ řekl patolog a stahoval si rukavice.

Will nedočkavě čekal na výsledky krevních testů a rozboru tkáně. Doufal, že se objeví důkazy o otravě nebo intoxikaci. Zajímal ho taky test na HIV, protože Clivovi dával dýchání z úst do úst a přišel do styku s jeho zakrváceným obličejem. Za pár dnů měl výsledky v ruce. Dobrá zpráva byla, že test na HIV a hepatitidu byl negativní. Špatná zpráva byla, že negativní bylo prostě všechno. Ten chlapík zkrátka neměl žádný důvod umřít.

„Ano, prostudoval jsem si hlášení z pitvy pana Robertsona,“ řekl jim doktor Sofer. „To je pro tenhle syndrom typické.“

Will se naklonil k telefonu. „Co jako?“

„No, jeho srdce na tom vlastně nebylo až tak špatně. Žádné kritické koronární okluze, žádná trombóza, žádný histopatologický nález, svědčící o infarktu myokardu. To je zcela v souladu s pacienty, které jsem vyšetřoval pro stresem indukovanou kardiomyopatii, známou také jako akutní myokardiální syndrom.“

Podle Sofera bylo možné, aby prudký emoční stres, strach, rozčilení, zármutek nebo šok vyvolaly náhlé kritické selhání srdce. Mezi oběti tohoto syndromu patřili jinak zdraví lidé, kteří prožili silný emocionální otřes, například smrt blízké osoby nebo velký úlek.

„Doktore, tady zvláštní agentka Lipinská,“ uvedla se Nancy. „Četla jsem váš článek v časopise New England Journal of Medicine. Žádný z těch pacientů s vaším syndromem na to ale neumřel. Čím se pan Robertson lišil?“

„To je velmi správná otázka,“ odpověděl jí Sofer. „Jsem toho názoru, že srdce může přivést k selhání masivní uvolnění katecholaminů, stresových hormonů, jako například adrenalinu, které vyplaví nadledvinky v reakci na stres nebo šok. To je základní životní reflex, který organizmus připravuje pro útočnou nebo únikovou reakci při ohrožení života. U některých jednotlivců je nicméně tvorba těchto neurohormonů tak silná, že ohrožuje efektivní srdeční činnost. Srdeční výkon prudce poklesne a krevní tlak rovněž. Naneštěstí pro pana Robertsona došlo v jeho případě ke kombinaci selhání srdeční činnosti a středně závažného zablokování levé věnčité tepny, což pravděpodobně vyvolalo špatnou perfuzi levé srdeční komory. To mělo za následek fatální arytmii, zřejmou fibrilaci komor a náhlou smrt. Umřít na akutní srdeční selhání je výjimečné, ale stát se to může. Pokud tomu dobře rozumím, pan Robertson byl před smrtí ve velkém stresu.“

„Dostal lístek od vraha Posledních dnů,“ poznamenal Will.

„No, pak bych řekl, mohu-li si dovolit použít laický obrat, že se pan Robertson doslova k smrti vyděsil!“

„Nevypadal, že by se bál,“ řekl Will.

„Vněj ší zdání může klamat,“ odpověděl mu Sofer.

Když se rozloučili, Will zavěsil a dopil svou pátou kávu. „Je to čím dál zamotanější,“ mumlal si. „To si vrah vsadil na to, že toho chlapíka zabije tím, že ho vyděsí k smrti? Ať se jdou všichni bodnout!“ Rozhodil podrážděně rukama. „Tak jo, popojedem. Zavraždil tři lidi dvaadvacátého května a přes víkend si dal pauzu. A pětadvacátého se do toho zas pustili“

Případ číslo 4: Myles Drake, čtyřiadvacetiletý cyklokurýr z Queensu. V sedm večer doručil zásilku na Wall Street. Jedna úřednice zrovna koukala oknem na Broadway. Byla to jediná očitá svědkyně. Viděla ho stát na chodníku na rohu John Street. Přehodil si batoh na záda a nasedal na kolo. V tu chvíli přejel přes obrubník tmavomodrý sedan, srazil ho a ujel. Svědkyně seděla moc vysoko na to, aby si všimla poznávací značky auta anebo rozeznala typ. Drake na místě zemřel. Měl rozdrcená játra a slezinu. Srážka musela auto znatelně poškodit. Prohledali pečlivě všechny opravny v okolí New Yorku, ale marně. Myles bydlel se starším bratrem a podle všeho na něm nebylo nic zvláštního. Čistý trestní rejstřík, v práci bez potíží, nikde nic. Žádné přímé ani nepřímé spojení s ostatními oběťmi. Jestli někdy v životě navštívil lékárnu na Queens Boulevardu, to se ovšem zjistit nedalo.

„Žádné souvislosti s drogami?“ zeptal se Will.

„Žádné, ale pamatuju si z vysoké jeden případ, kde cyklokurýři dodávali zprostředkovatelům kokain.“

„To není špatný nápad – drogové téma.“ Napsal si: Otestovat batoh na stopy narkotik.

Případ číslo 5: Milos Ivan Covic, dvaaosmdesát let. Bydlel v brooklynské čtvrti Park Slope. Někdy kolem čtvrté si prostě vypadl z okna bytu v devátém patře a zbyl po něm strašlivý sajrajt na horním konci ulice West Prospect Park nedaleko náměstí Grand Army Plaza. Okno v ložnici měl otevřené dokořán, byt byl zamčený, žádné stopy po vloupání nebo krádeži. Jen na podlaze u okna leželo několik rozbitých zarámovaných černobílých fotografií. Byly to zřejmě rodinné záběry s mladým Covicem. Nikde dopis na rozloučenou. Byl to chorvatský imigrant, padesát let pracoval jako obuvník. Neměl žádné žijící příbuzné a žil natolik samotářsky, že se nikdo nebyl schopen jakkoli vyjádřit k jeho mentálnímu stavu. V bytě nenašli žádné otisky prstů kromě jeho vlastních.

Will prolistoval hromádku starých fotografií. „A nikoho z těch lidí na fotkách se nepodařilo identifikovat?“

„Nikoho,“ odpověděla Nancy. „Vyslechli jsme všechny jeho sousedy, pátrali jsme v chorvatské komunitě, ale nikdo ho nezná. Nevím, co s tím dál. Máte nějaký nápad?“

Obrátil dlaně k nebesům. „K tomuhle případu nemáme vůbec nic.“

Případ číslo 6: Marco Antonio Napolitano, osmnáctiletý absolvent střední školy. Žil s rodiči a sestrou v newyorské čtvrti Little Italy – Malá Itálie. Matka u něj v pokoji našla lístek s obrázkem rakve a začala hysterčit. Rodina ho marně hledala celý den. Policie našla jeho tělo až pozdě v noci v kotelně jejich činžáku. V paži měl zapíchnutou injekční jehlu a vedle těla bylo škrtidlo a heroinové nádobíčko. Pitva ukázala, že zemřel na předávkování, ale příbuzní a blízcí kamarádi přísahali, že drogy nebral. Ani na jeho těle se nenašly další stopy po injekcích. Tenhle kluk byl mladistvý delikvent, krádeže v obchodech a podobné věci, ale v zásadě to nebyl kriminálník. Na jehle našli dvě různé DNA. Jedna byla jeho, jedna patřila neznámému muži, zřejmě někomu, kdo před ním použil tutéž soupravu. Na stříkačce a lžíci byly rovněž dvě sady otisků, jeho a ještě něčí. Automatizovaný systém identifikace daktyloskopických stop měl sice v databázi padesát milionů otisků, ale tyhle neidentifikoval.

„Oukej,“ řekl Will. „U tohohle by se možná daly vykoumat nějaké souvislosti.“

Nancy měla stejný názor. Napřímila se a zkusila to: „Co třeba tohle? Vrah je narkoman a zavraždil Elizabeth, když chtěl ukrást v lékárně narkotika. Měl nějaké nevyrovnané účty s Markem a namíchal mu vražednou dávku. Z nějakého důvodu zavraždil taky svého dodavatele, Mylese.“

„A co David?“

„Toho prostě zabil pro prachy, to na narkomana taky sedí.“

Will se zlostným úšklebkem potřásl hlavou. „To je zatraceně slabé,“ řekl a napsal si pochybovačně: Možná narkoman??? „Tak fajn, jedeme dál. Na dva týdny toho nechal a pak začal znova jedenáctého června. Proč ta pauza? Byl unavený? Měl něco jiného na práci? Byl pryč z města? Vrátil se do Las Vegas?“

Řečnické otázky. Willovi to v hlavě vřelo a Nancy na něj hleděla beze slova.

„Zkontrolovali jsme všechny dopravní přestupky z hlavních silnic, pokud jde o jízdu z Las Vegas do New Yorku v době mezi orazítkováním lístků a daty vražd, a na nic jsme nepřišli, je to tak?“

„Ano.“ __

„A prošli jsme ze stejné doby seznamy pasažérů z přímých a nepřímých letů mezi Las Vegas a New Yorkem, je to tak?“

„Ano.“

„A co z toho vyšlo?“

„Zatím nic. Máme seznam několika tisíc jmen a každých několik dní je projíždíme databází na možné souvislosti s oběťmi. Dosud se nic neukázalo.“

„A zkontrolovali jsme záznamy státních a federálních trestných činů na všechny cestující?“

„Wille, to se mě ptáte už podesáté!“

Necítil potřebu se omlouvat. „Taky je to důležitý! A vytiskněte mi seznam všech cestujících s hispánským příjmením.“ Ukázal prstem na hromadu složek na podlaze u okna. „Podejte mi támhleto. V tu dobu jsem na tom začal dělat.“

Případ číslo 7: Ida Gabriela Santiagová, osmasedmdesátiletá babička, zabitá vetřelcem ve vlastní ložnici. Střelil ji do ucha kulkou ráže .22. Jak Will správně předpokládal, ke znásilnění nedošlo. Kromě otisků oběti a rodinných příslušníků se nenašly žádné daktyloskopické stopy. Její kabelka se skutečně ztratila. Šlépěj zablácené podrážky pod kuchyňským oknem měla typický vzorek populární sportovní boty Reebok DMX 10, velikost nohy dvanáct. Podle hloubky otisku a množství vlhkosti odhadli v laboratoři váhu pachatele na nějakých osmdesát kilogramů, přibližně tolik, kolik mohl mít podezřelý z Park Avenue. Hledali nějaké propojení, především s případem Lopezové, ale životy těchto dvou hispánských žen se nijak viditelně nedotýkaly.

Zbýval případ číslo 8: Lucius Jefferson Robertson, muž, který se doslova k smrti vyděsil. Na jeho případu nebylo co dalšího probírat. „Tak to by bylo. Jsem utahanej,“ oznámil Will. „Shrnete to, kolegyně?“

Nancy svědomitě prošla své čerstvé zápisky a mrkla do jeho Klíčových poznatků. „Dá se myslím soudit, že náš podezřelý je stodevadesát centimetrů vysoký, osmdesát kilogramů těžký muž hispánského původu, narkoman a sexuální násilník. Řídí modré auto, má nůž, dvě pistole ráže 22 a 38, cestuje autem nebo letecky mezi New Yorkem a Las Vegas a vraždí v pracovní dny, nikoli o víkendech.“

„To je mi teda profil pachatele,“ řekl Will a konečně se usmál. „Oukej, tak to dokončete. Podle čeho si vybírá oběti a co mají znamenat ty podělané korespondenční lístky?“

„Nemluvte hrubě!“ řekla a v žertu se po něm ohnala zápisníkem. „Možná mezi těmi oběťmi je nějaká souvislost, ale třeba taky ne. Každý ten zločin je odlišný. Skoro to vypadá, jako by byly záměrně náhodné. Třeba si i oběti vybírá náhodně. Posílá ty lístky, aby nám dal najevo, že vraždy spolu souvisí a on je ten, kdo rozhoduje, jestli někdo zemře. Čte si v novinách o vrahovi Posledních dnů, sleduje všechny televizní zprávy a užívá si pocit, že ovládá ostatní lidi. Je velmi inteligentní a velmi zvrácený. To je náš pachatel.“

Čekala od něj souhlas, ale on jí tu radost neudělal. Naopak.

„No, vy jste teda supertřída, zvláštní agentko Lipinská, žejo?“ Postavil se a žasl nad tím, jaká je to krása mít čistou hlavu a žaludek, který je schopen přijmout potravu. „Na tom vašem shrnutí mi nesedí jedna jediná věc,“ řekl. „Nevěřím z toho ani slovu. Jediný superpadouch, který mě napadá a který by byl schopný vší téhle vrcholné špatnosti, je Lex Luthor. A pokud je mi známo, ten se vyskytuje jen v Supermanovi. Dejte si pauzu a oběd. Přijďte pro mě, až bude ta tisková konference.“

Přátelsky ji vypudil ze své kanceláře, a když odcházela, pozorně ji sledoval. Rozhodně vypadá líp, říkal si.

Zpočátku byli novináři o případu informováni denně, ale když se vyšetřování protahovalo, nebylo tohle tempo udržitelné a interval mezi tiskovými konferencemi se prodloužil na týden. Pořád to ale byla velmi sledovaná záležitost. Média jí věnovala nesrovnatelně více pozornosti než všem nedávným kriminalistickým aférám dohromady Večerní zpravodajství rozebíralo pokaždé případ do nejmenších podrobností. Televize zvala do studia vysloužilé důstojníky FBI, policisty, právníky a experty všeho druhu a každý měl v kapse vlastní teorii. V poslední době se začal objevovat názor, že FBI v řešení případu uvízlo na mrtvém bodě, a tudíž je FBI neschopné.

Tisková konference byla svolána do sálu v hotelu Hilton. Když se Will a Nancy usazovali poblíž služebního vchodu, byl už sál ze tří čtvrtin plný novinářů, fotografů a důležitých osobností. Na dané znamení se rozzářily kontrolky na kamerách a přímý přenos začal.

Jako první stanul na pódiu newyorský primátor, chladnokrevný elegán. „Vyšetřování probíhá šestý týden,“ začal. „Pozitivní zpráva je, že v posledních deseti dnech nedošlo k dalším vraždám. Zatím sice nebyl nikdo zatčen, ale policejní odborníci města a státu i zástupci federálních úřadů neúnavně – a věřím, že také produktivně – sledují různé stopy a teorie. Nicméně nelze popřít, že v našem městě došlo k řetězci osmi souvisejících vražd, a naši občané se nebudou cítit v bezpečí, dokud vrah nebude dopaden a potrestán. Pan Benjamin Wright, tiskový mluvčí newyorské pobočky FBI, je připraven zodpovědět vaše dotazy.“

Wright byl černoch, štíhlý dlouhán po padesátce. Měl tenký knírek, nakrátko ostříhané vlasy a profesorské brejličky s drátěnými obroučkami. Vstal a uhladil si vestu svého dvouřadového obleku. Před kamerami se cítil jako doma a rázně promluvil do mikrofonů. „Jak už řekl pan primátor, FBI při řešení případu spolupracuje s městskými a státními policejními orgány. Jde o zdaleka nejrozsáhlejší kriminální vyšetřování sériových vražd v dějinách FBI. Dokud nebude podezřelý ve vazbě, vytrváme v neúnavné činnosti, a chci zdůraznit, že vraha nepochybně dopadneme. Nejsme ničím omezováni. Věnujeme tomu případu všechno, co máme. Není to otázka nasazení, je to jen otázka času. Vaše dotazy, dámy a pánové?“

Mezi novináři to zahučelo jako v rozbouřeném úle. Bylo jim jasné, že se nedozvědí nic nového. Televizní reportéři si zachovávali odstup a kamenování přenechali kolegům pisálkům.

Dotaz: Vyplynuly nějaké nové poznatky z toxikologických testů Luciuse Robertsona?

Odpověď: Ne. U některých tkání budou výsledky testů k dispozici až za několik týdnů.

Dotaz: Byly provedeny testy na ricin a antrax?

Odpověď: Ano. S negativním výsledkem.

Dotaz: Jestliže všechny testy vyšly negativní, co tedy zabilo Luciuse Robertsona?

Odpověď: To dosud není známo.

Dotaz: Neměla by se veřejnost těmito nejasnostmi cítit zneklidněna?

Odpověď: Jakmile bude příčina smrti objasněna, oznámíme ji.

Dotaz: Spolupracujete s policií v Las Vegas?

Odpověď: Ano.

Dotaz: Byly už všechny otisky prstů na korespondenčních lístcích identifikovány?

Odpověď: Většina ano. Některé jedince, kteří s danými zásilkami manipulovali v rámci poštovní přepravy, se stále nepodařilo dohledat.

Dotaz: Máte nějaké stopy na muže s kapucí, který je podezřelý ze Swisherovy vraždy?

Odpověď: Ne.

Dotaz: Poukazují kulky na zbraň již známou z jiných dokumentovaných zločinů?

Odpověď: Ne.

Dotaz: Můžete potvrdit, že nejde o dílo al-Kajdy?

Odpověď: Případ nejeví žádné známky terorismu.

Dotaz: Žena ze San Franciska, která tvrdí, že je obdařena zvláštními psychickými schopnostmi, si stěžovala, že s ní FBI nemělo zájem mluvit, přestože byla ochotna poskytnout informaci, že je do zločinu zapleten dlouhovlasý muž jménem Jackson.

Odpověď: FBI má zájem využít všechny věrohodné stopy.

Dotaz: Uvědomujete si, že veřejnost je pomalým postupem vyšetřování frustrována?

Odpověď: Sdílíme toto zklamání, ale jsme si zcela jisti konečným úspěchem.

Dotaz: Dojde podle vás k dalším vraždám?

Odpověď: Doufáme, že nikoli, ale s jistotou to nelze říct.

Dotaz: Má FBI k dispozici profil vraha?

Odpověď: Zatím ne. Na jeho sestavení se pracuje.

Dotaz: Proč to trvá tak dlouho?

Odpověď: Příčina tkví v komplikovanosti případu.

Will se předklonil k Nancy a zašeptal jí do ucha: „Tohle je totální ztráta času.“

Dotaz: Pracují na případu ti nejlepší odborníci?

Odpověď: Ano.

Dotaz: Mohli by zástupci médií mluvit se zvláštním agentem, který na případu pracuje?

Odpověď: Jsem pověřen zodpovědět všechny vaše dotazy.

„Tak teď to začíná být zajímavé,“ dodal Will.

Dotaz: Proč nemůžeme mluvit přímo s dotyčným agentem?

Odpověď: Pokusíme se rozhovor zařídit v rámci příští tiskové konference.

Dotaz: Je ten agent přítomen zde v sále?

Odpověď: No comment.

Wright upřel pohled na Sue Sanchezovou, která seděla v první řadě. Očima ji prosil, aby svého člověka udržela na uzdě. Ohlédla se a spatřila Willa, jak vstává. Za tu chvilku k němu už jen stačila vyslat hrozivý pohled, který se ho snažil zmrazit na místě.

Ona se bojí, že jsem se utrhl ze řetězu, pomyslel si Will. No, je na čase se do toho obout. Ten zvláštní agent, co na případu dělá, to jsem já. Nestál jsem o ten případ, ale teď je můj. Jestli mě chtějí, tak tady mě mají. „Tady jsem!“ přihlásil se. Za svou kariéru mluvil s novináři mnohokrát a byla to pro něj stará vesta. Jestli se něčeho bojí, tak televizních kamer rozhodně ne.

Nancy uviděla vyděšený výraz šéfové a málem Willa instinktivně popadla za rukáv. Málem. Zlomyslně a energicky vyrazil k pódiu. Televizní kamery už udělaly vpravo hleď a mířily přímo na něj.

Benjaminu Wrightovi tak nezbývalo než říct: „Takže zvláštní agent Will Piper vám teď odpoví na několik vybraných otázek. Pojďte, Wille.“ Když se s ním na odchodu z pódia míjel, nenápadně mu zašeptal: „Neprotahujte to a dávejte si pozor na jazyk.“

Will si rukou uhladil vlasy a vykročil na pódium. Neměl v organismu alkohol a neměl ani kocovinu. Cítil se dobře, dokonce až moc dobře. Zkusme to trochu rozhýbat, pomyslel si. Byl fotogenický: rozložitý, ramenatý chlap se zrzavými vlasy, důlkem na bradě a nebesky modrýma očima. V režijní místnosti šéf přenosu zavelel: „Udělejte mi na toho chlápka detail!“

První otázka: „Jak se píše vaše jméno?“

„P-I-P-E-R, jako ten krysař z Hammeln“

Reportéry to jméno nadzvedlo ze židlí. Opravdu je to on? Veteráni si špitali: „Toho si pamatuju. Je proslulý.“

Jak dlouho u FBI pracujete?

„Osmnáct let, dva měsíce a tři dny.“

Proč to tak přesně sledujete?

„Jsem pedant.“

Jaké máte zkušenosti s vyšetřováním sériových vražd?

„Řešení podobných případů jsem věnoval celou svoji kariéru. Řídil jsem vyšetřování osmi případů sériových vražd, násilností v Asheville, vraha od White River v Indianapolis a šesti dalších. Všechny pachatele jsme dopadli a tohohle dopadneme taky.“

Proč ještě nemáte sestaven profil pachatele?

„Můžete mi věřit, že na něm pracujeme, ale tenhle vrah nemá klasický profil. Každá vražda v téhle sérii se liší od všech ostatních. Chování pachatele nemá žádné jasné charakteristiky. Nebýt varovných pohlednic, nikdo by netušil, že spolu ty případy souvisejí.“

Jak si to vysvětlujete?

„Myslím, že tenhle zločinec je velmi zvrácený a velmi inteligentní. O motivu nemám ponětí. Stojí o pozornost, to nepochybně, a díky vám se mu jí dostává.“

Chcete tím říct, že bychom o případu neměli informovat?

„Nemáte v tomhle ohledu na vybranou. Jen jsem konstatoval fakta.“

Jak ho chcete dopadnout?

„Nikdo není dokonalý. Sledujeme určitá vodítka, která z pochopitelných důvodů nezveřejním. Dostaneme ho.“

Myslíte, že udeří znovu?

„Odpovím vám takhle. Myslím, že se právě teď dívá na televizi, takže tohle říkám tobě.“ Will upřel pohled svých modrých očí přímo do kamery. „Chytím tě, dostanu tě. Je to jen otázka času.“

Wright celou dobu postával za Willem a po téhle odpovědi ho odstrčil od mikrofonů. „Tak to by pro dnešek stačilo. O místě a čase příští konference vás budeme včas informovat.“

Novináři vstávali. Do změti hlasů se ozval hlasitý výkřik reportérky z Postu: „Slibte nám, že příště zase přijde krysař Piper!“

Číslo 941 na Park Avenue byl třináctipatrový cihlový dům. Vypadal solidně, postavili ho ještě před válkou. Spodní dvě patra byla obložená kvalitní bílou žulou, vkusná hala mramorem a kartounem.

Will se tu už jednou stavil. Procházel si tehdy poslední kroky Davida Swishera z haly na to místo na Dvaaosmdesáté, kde Swisher vykrvácel. Absolvoval tu cestu ve stejném ranním šeru. Na místě činu byla navzdory snahám úklidové čety stále ještě znát krvavá skvrna. Will si přidřepl a uvažoval, co asi tak mohl zavražděný muž vidět ve chvíli, kdy mu mozek vypovídal službu. Kus dlažby? Černou mříž v okně? Střechu zaparkovaného automobilu? Mladý dub ve čtverci udusané hlíny?

Snad to byl ten strom.

Jak se dalo očekávat, Helena Swisherová Willovi nijak nevycházela vstříc. Několik měsíců jim úspěšně unikala díky telefonnímu záznamníku, zaplněnému dennímu programu a pobytu mimo město. „Kristapána, vždyť je to vdova po zavražděném,“ ulevoval si Will před Nancy. „A chová se jako podezřelý, ksakru! Co kdyby projevila trochu dobré vůle ke spolupráci?“ A najednou, zrovna ve chvíli, když Will dostával od Sue Sanchezové kapky za to sebevědomé vystoupení na tiskové konferenci, mu zčistajasna zazvonil mobil. Helena požadovala, aby se dostavil přesně, neboť její čas je drahý. Ve dveřích apartmánu 9B je uvítala tak povýšeně, jako kdyby jí přišli vyčistit perské koberce.

„Nemám, co bych dodala k tomu, co už policie ví,“ prohlásila a uvedla je do obývacího pokoje, impozantní místnosti s ohromující vyhlídkou na Park Avenue. Při pohledu na výzdobu a nábytek Will doslova ztuhl. Všude vládla dokonalá vytříbenost. V jedné jediné místnosti byl zhmotněný celoživotní příjem průměrného Američana. Nad tímhle starožitným nábytkem by zajásal každý znalec. U stropu visel křišťálový lustr, koberec na podlaze měl nejspíš cenu přepychového auta.

„Hezké,“ řekl Will se zdviženým obočím.

„Díky,“ odvětila chladně. „David si tu rád čítal nedělní noviny. Hodlám to prodat.“

Posadili se a Helena si okamžitě začala pohrávat s páskem od hodinek, aby dala jasně najevo, že čas běží. Will si bleskově sestavil její miniprofil. Byla svým způsobem atraktivní. Její perfektní vzhled doplňoval dokonalý účes a nóbl šaty. Swisher byl žid, ona ale byla nejspíš původem klasická anglosaská protestantka ze zámožné rodiny. Bankéř a právnička, kteří se dali dohromady ne kvůli společenským vazbám, ale z praktických důvodů. Tahle dáma nebyla jen studená, byla jako led. Sice na sobě nedala znát, že by truchlila, ale to neznamená, že k manželovi nic necítila. Nejspíš ho měla docela ráda, ale zkrátka měla takovou povahu – jako by jí v žilách kolovala ledová voda. Kdyby se Will někdy musel soudit, a to s člověkem, kterého by z hloubi srdce nenáviděl, chtěl by ji mít jako advokátku.

Oční kontakt udržovala Helena výhradně s ním, Nancy pro ni neexistovala. Podřízení, například aspiranti a referenti v Helenině elitní firmě, to byly jen nástroje, doplňky. Teprve ve chvíli, kdy Nancy otevřela zápisník, vzala Helena její přítomnost zamračeně na vědomí.

Nemá smysl předstírat vzájemné sympatie, usoudil Will. Nepotřebuje si na nic hrát a ona do nich beztak vidí. Zeptal se přímo k věci: „Znáte nějakého Hispánce s modrým autem?“

„Proboha!“ odpověděla. „To už jste okruh pátrání takhle zúžili?“

Ignoroval její otázku. „Tak znáte, nebo ne?“

„Jediný Hispánec, kterého znám, je Ricardo, který nám dřív chodil venčit psa. Nemám tušení, jestli má auto.“

„Proč už k vám nechodí?“

„Dala jsem Davidova psa pryč. Je to zvláštní náhoda, ale hned druhý den ráno si toho psa oblíbil jeden lékař z nemocnice Lenox Hill“

„Můžeme dostat Ricardovu adresu?“ požádala Nancy.

„Jistě,“ odfrkla.

Will se zeptal: „Když se vám o psa staral Ricardo, proč ho to ráno šel venčit váš manžel?“

„Ricardo to měl na starosti jen odpoledne, když jsme byli v práci. Jinak se psem chodil David.“

„Vždycky ráno ve stejnou dobu?“

„Ano. Kolem páté.“

„Kdo o tom věděl?“

„Asi noční vrátný.“

„Měl váš manžel nějaké nepřátele? Někoho, kdo by si přál jeho smrt?“

„To rozhodně ne! Tedy – v bankovním sektoru si člověk samozřejmě nepřátele nadělá, to je normální, ale David se věnoval běžným, konsenzuálním transakcím. Měl přívětivou povahu,“ dodala tónem, jako by přívětivost byla povahová slabost.

„Poslali vám e-mailem aktuální soupis obětí?“

„Ano, viděla jsem jej.“

„A co vy na to?“

Zkřivila tvář. „Samozřejmě jsme já ani David nikoho na tom seznamu neznali!“

A je to venku: její nevole měla jasné vysvětlení. Ztráta spolehlivého manžela pro ni znamenala velkou nepříjemnost, to jistě, ale především se jí hnusilo, že má být spojována s případem Posledních dnů. Přitahoval sice pozornost, ale neměl úroveň. Většina obětí byly bezejmenné osoby z nejnižších vrstev. Davidova smrt jí poskvrnila obrázek, byl to kaz v její kariéře. Její kolegové, běloši z konzervativních protestantských kruhů, si o tom šeptají u pisoárů a na golfových hřištích. Nejspíš se na Davida vlastně zlobila, že se nechal podříznout právě takhle.

„Las Vegas,“ řekl najednou Will.

„Las Vegas?“ opakovala po něm podezřívavě.

„Koho znal váš muž v Las Vegas?“

„Sám se mě na to zeptal ten večer, co uviděl ten lístek – večer předtím, než byl zavražděn. Nemohl si z hlavy na nikoho vzpomenout a já také ne.“

„Snažíme se od banky získat seznam jeho klientů, ale zatím neúspěšně,“ řekla Nancy.

Odpověděla směrem k Willovi: „S kým jednáte?“

„ S šéfem právního oddělení,“ řekl.

Se Stevem Gartnerem se dobře znám. Jestli chcete, zavolám mu.

„To by nám moc pomohlo.“

Willův telefon začal znovu vyhrávat tu nepřípadnou melodii. Will hovor přijal, i když to bylo nespolečenské. Pár vteřin poslouchal, pak vstal a poodešel stranou do rohu místnosti, kde stála skupinka křesílek a pohovek. Ženy spolu zůstaly samy a bylo jim to nepříjemné.

Nancy si rozpačitě hrála se zápisníkem a snažila se předstírat, že má něco důležitého na práci. Očividně si připadala jako jehňátko vedle lvice. Helena prostě a jednoduše zírala strnule na ciferník svých hodinek, jako kdyby její upřený pohled mohl ty dva vetřelce zapudit do nicoty.

Will hovor ukončil a vrátil se k nim. „Děkujeme vám. Už musíme jít.“

A bylo po všem. Rychlé podání rukou a byli venku. Chladné pohledy, žádné city.

Ve výtahu Will prohodil: „To je mi teda drahoušek.“

Nancy souhlasila: „Pěkná čubka“

„Jedeme na City Island.“

„Proč?“

„Oběť číslo devět.“

Otočila se na něj tak prudce, že jí málem křuplo v krku.

Dveře výtahu se otevřely. Vystoupili do přízemní haly.

„Hra se změnila, kolegyně. Vypadá to, že žádná oběť číslo deset už nebude. Policie zadržela podezřelého. Je to nějaký Luis Camacho, dvaatřicetiletý Hispánec, 173 centimetrů vysoký, 79 kilo.“

„No ne!“

„A co byste neřekla, pracuje jako palubní asistent. Tipněte si, kam lítá?“

„Do Las Vegas?“

„Do Las Vegas.“

6. ČERVENCE 777

VECTIS, BRITÁNIE

Shoda.

To slovo mu znělo v mysli, a když byl o samotě, občas mu sklouzlo ze rtů a rozrušilo ho, až se roztřásl.

Ta shoda plně upoutávala pozornost všech bratří ve víře, ale on byl přesvědčen, že se ho dotýká víc než ostatních. Mohl si to jen domýšlet. O podobných věcech se otevřeně nemluvilo.

Samozřejmě si už dávno byli vědomi, že tento sedmý den přijde, ale pocit předzvěsti zla dramaticky zesílil, když se v květnu objevila na obloze kometa. Ještě teď, o dva měsíce později, její ohnivý chvost ozařoval noční nebe.

Převor Josef se probudil dřív, než začaly zvony vyzvánět na laudy. Odhodil hrubou přikrývku, vstal a ulevil si do nočníku. Pak nabral do dlaní chladnou vodu z misky a opláchl si obličej. V místnosti byla jen židle, stůl a lůžko, tvořené slamníkem na hliněné podlaze. Josefova mnišská cela neměla okno. Veškerý jeho pozemský majetek tvořila halena z nebělené vlny a kožené sandály.

Přesto byl šťastný.

Ve svých čtyřiačtyřiceti letech už ztrácel vlasy a trochu přibíral vinou záliby v silném pivu, které vařili v klášterním pivovaru. Díky pleši už si Josef nemusel nechávat holit tonzuru. Lazebník Ignác s ním neměl žádnou práci. Jednou za měsíc ho poplácal po temeni a s přátelským mrknutím ho zase rovnou propustil.

Do kláštera Josef vstoupil, když mu bylo patnáct let. Jako laik musel zpočátku pobývat jen v uzavřené části kláštera, dokud neprošel celou iniciací a nestal se členem řádu. Jakmile vkročil dovnitř, okamžitě věděl, že chce za zdmi kláštera prožít celý život a jednou tam i umřít. Prožíval lásku k Bohu a bratrské pouto se členy řádu tak silně, že často plakal radostí, když si uvědomil, jaké má štěstí oproti všem těm duším z ostrova, které propadnou zatracení.

Poklekl u lůžka a podle tradice započaté samotným svatým Benediktem zahájil duchovní den otčenášem, aby z bratrstva vymýtil – řečeno slovem světce – „trní pokušení, které jistě začne rašit“.

Pater noster, qui es in caelis, sanctificetur nomen tuum, adveniat regnum tuum, fiat voluntas tua…

Josef dokončil modlitbu a pokřižoval se. V tom okamžiku zazněl z věže zvon. Vyrobil jej téměř před dvaceti lety Matyáš, klášterní kovář a Josefův drahý přítel, který už dávno zemřel na neštovice. Melodický hlas srdce zvonu při nárazu na kov Josefovi vždycky připomněl srdečný smích rudolícího kováře. Rád by na něj chvíli tiše vzpomínal, ale v myšlenkách se mu místo toho znovu vynořilo to slovo: shoda.

Před laudami bylo třeba splnit stanovené povinnosti. Jako převor kláštera měl Josef za úkol dohlížet na práci noviců a mladých kněží. Vyšel z dormitáře. Venku bylo příjemně chladno, pořád ještě tma, a když se nadechl, ucítil ve vzduchu mořskou sůl. Krávy ve stáji tížila objemná vemena. Když sem došel, s potěšením zjistil, že novicové už začali s dojením.

„Mír s tebou, bratře,“ zdravil tiše jednoho po druhém a v chůzi jim letmo pokládal ruku na ramena. Pak se najednou zarazil. Uvědomil si, že je tu sedm krav a sedm mužů. Sedm.

Tajemné Boží číslo.

Bible je sedmiček plná: je sedm nebes, sedm trůnů, sedm pečetí, sedm církví. Zdi Jericha se zřítily v sedmý den obléhání. V knize Zjevení je na zem sesláno sedm duchů Božích. Od Davidových časů ke Kristově narození uplynulo přesně sedm pokolení.

A teď nadcházel úsvit sedmého dne sedmého měsíce léta Páně 777 a zároveň se objevila kometa, kterou klášterní astronom Paulinus příznačně nazval cometes luctus, kometa zármutku.

A navíc se blížil konec outěžku Santesy ženy kameníka Huberta. Jak to, že všichni vypadají tak klidně?

Bože, co přinese zítřek?

Na rozestavěný velký klášterní kostel byli ve Vectis ohromně hrdí. Starý dřevěný kostel s doškovou střechou, postavený před necelým stoletím, byl robustní, dobře odolával krutým pobřežním větrům a šlehům mořských bouří. Historie kostela a opatství byla všem dobře známa, vždyť dosud ještě žili staří kněž í, kteří pamatovali některé bratry-zakladatele. Patřil mezi ně starý Alric, který už pro tělesnou slabost neopouštěl celu ani na mše. Ten se kdysi osobně setkal s Biriniem, velebným biskupem z Dorchesteru.

Birinius byl Frank. Do Wessexu přišel v roce 634, když z něj papež Honorius udělal biskupa a pověřil ho, aby od pohanství obrátil na víru západní Sasy. Zakrátko začal Birinius působit jako rozhodčí soudce v občanské válce, která v těch Bohem zapomenutých končinách zuřila. Snažil se prosadit spojenectví saského krále s králem Northumbrie. Západním Sasům vládl neurvalý král Cynegils, v Northumbrii vládl křesťanský král Oswald. Oswald nechtěl uzavřít spojenectví s pohanem, a tak se Birinius chopil skvělé příležitosti. Cynegils se nechal přesvědčit a dal se pokřtít. Birinius mu ve jménu Kristově osobně polil špinavé vlasy vodou.

Následovala smlouva s Oswaldem a trvalý mír. Cynegils se Biriniovi odvděčil tím, že mu věnoval Dorchester a stal se jeho mecenášem. Birinius pak začal u jižního pobřeží zakládat ve jménu svatého Benedikta jeden klášter za druhým. Když bylo v roce 686 ustaveno opatství ve Vectis, spočinul i tenhle ostrov jako poslední z ostrovů Británie v lůně křesťanství. Cynegils tu odkázal církvi šedesát lánů dobré půdy. Ostrov byl z břehů Wessexu snadno dosažitelný lodí.

Aetia, biskup dorchesterský, se teď musel snažit, aby příliv královského stříbra postačoval pro potřeby církve. Král Offa z Mercie se dal přesvědčit, že je potřeba opatství Vectis podpořit a přeměnit dřevo v kámen ku větší slávě Boží. „Věhlas se koneckonců neměří dubovým dřevem,“ pošeptal králi biskup, „ale kamenem.“

Lom byl nedaleko opatství a italští kameníci se tam už dva roky činili. Osekávali pískovcové kvádry, které pak volské potahy dopravovaly do kláštera. Zedníci z nich pomalu budovali zdi kolem staré dřevěné stavby. Nepřetržité bušení kovových dlát do kamene se rozléhalo od rána do noci. Hluk utichal jen během bohoslužeb, kdy se bratři shromáždili v kostele k modlitbám a rozjímání.

Cestou na laudy prošel Josef znovu dormitářem. Pootevřel dveře Alrikovy cely, aby se ujistil, že starý mnich v pořádku přečkal noc. Když uslyšel chrápání, zašeptal nad schouleným tělem tichou modlitbu, vykradl se ven a prošel pod nočním nebem do kostela.

Kostel byl osvětlený jen necelým tuctem svíček, ale světlo stačilo na to, aby se zabránilo nehodám. Vysoko ve tmě Josef tušil stíny netopýrů, jak poletují sem tam mezi krovy. Bratři stáli ve dvou řadách po obou stranách oltáře a trpělivě čekali na příchod opata. Josef se postavil vedle Paulina, malého a nervózního mnicha. Chtěl si s ním vyměnit kradmý pozdrav, ale hlavní dveře se už začaly se skřípáním otevírat. Vcházel opat a slušelo se zachovat ticho.

Opat Oswyn byl impozantní muž mohutné postavy se širokými rameny. Po většinu života ostatní bratry převyšoval hlavu, ale teď ve stáří vypadal, jako by se scvrkával. Hrbil se, protože ho trápila páteř, a tento neduh také způsoboval, že opatův pohled mířil stále k zemi. V posledních letech už pro něj bylo téměř nemožné pozvednout zrak k nebesům. I jeho povaha se měnila, což vrhalo citelný stín na vztahy v řádovém společenství.

Kněží slyšeli, jak se šourá kostelem. Jeho sandály šoupaly o podlahová prkna. Jako obvykle šel s hluboce skloněnou hlavou. Světlo svíček vrhalo odlesky na jeho lesklé tonzuře a sněhobílých vlasech.

Opat pomalu vystoupal po oltářních schodech. Vykonaná námaha mu zkřivila tvář. Postavil se u oltáře na své místo pod vyřezávaným baldachýnem z leštěného ořechového dřeva. Vysokým nosovým hlasem zanotoval: „Aperi, Domine, os meum ad benedicendum nomen sanctus tuum.“

Dvě řady mnichů začaly odříkávat modlitbu a vzájemně si odpovídaly zpěvem. Směs mužských hlasů zaplnila kostel. Pokolikáté už Josef pronáší tyto modlitby? Přesto ale dnes cítil obzvláště naléhavou potřebu volat ke Kristu pro smilování a odpuštění. Když vyslovoval poslední verš 148. žalmu, kanuly mu po tvářích slzy:

„Aleluja, laudate Dominum de caelis, alleluja, alleluja!“

***

Toho dne bylo teplo a sucho. V klášteře to bzučelo jako v úle. Josef rázně kráčel přes čerstvě pokosený trávník mezi ambity, aby vykonal ranní prohlídku a zkontroloval plnění nejdůležitějších řádových úkolů. Při posledním sčítání bylo v opatství Vectis třiaosmdesát duší, nádeníky nepočítaje. Každý z těchto lidí věděl, že se s ním převor alespoň jednou za den setká. Náhodné kontroly neměl v oblibě. Osvojil si každodenní rutinu a všichni to věděli.

Začal u zedníků, aby viděl, jak pokračuje stavba. Všiml si, že se Hubert nedostavil do práce. To bylo zlověstné znamení. Vyhledal jeho nejstaršího syna Juliána, kolohnátského výrostka, jehož snědá kůže se leskla potem. Od něho se dozvěděl, že se blíží Santesin porod. Hubert přijde, až bude moci.

„Bude lepší, když to bude mít rychle za sebou, ne? Raději dnes než zítra, jak se říká,“ řekl Julián převorovi. Ten s vážným výrazem přikývl a požádal, ať mu dají vědět, až porod začne.

Pak šel do komory, aby zkontroloval zásoby masa a zeleniny, a do sýpky, aby se ujistil, že se do pšenice nedostaly myši. V pivovaru ochutnal ze všech sudů, a zřejmě nebyl s chutí spokojen, neboť zkoušku opakoval ještě jednou. Pokračoval odtud do kuchyně vedle refektáře, aby zjistil, zda jsou sestry a novicky dobře naladěny. Prošel i lavatorium, kde zkontroloval, jestli korýtkem na mytí rukou proudí čistá voda, jak se patří. U latrín si zacpal nos a prohlédl jámu.

V zeleninových zahradách se přesvědčil, že bratři drží králíky z dosahu rašících výhonků. Pak prošel kolem kozí louky, aby zkontroloval své nejmilejší místo, skriptorium, kde Paulinus dohlížel na šestici mnichů shrbených nad stoly a opisujících Řeholi svatého Benedikta a Bibli svatou.

Josef měl tenhle sál nadevšecko rád. Panovalo zde ticho a ve vzduchu bylo cítit, jak ušlechtilá činnost se tu vykonává. A navíc byl Paulinus tak hluboce zbožný a učený. Kdykoli se vyskytla nějaká otázka ohledně nebes, ročních období nebo nějakého přírodního úkazu, Paulinus měl vždy pohotově náležitou, shovívavou a správnou odpověď. Jalové řeči neměl opat rád, ale Paulinus byl úžasným druhem pro účelnou diskusi a Josef si toho velmi cenil.

Převor tiše vstoupil do skriptoria. Dával pozor, aby kopisty nevyrušil ze soustředěné práce. Jediným slyšitelným zvukem tu bylo libé škrábání brků o pergamen. Pokývnutím hlavy pozdravil Paulina, který odpověděl náznakem úsměvu. Větší výraz přátelství by byl nevhodný, neboť vnější projevy citů jsou vyhrazeny jen Bohu. Paulinus zakýval ukazováčkem, aby za ním převor vyšel ven.

„Dobrý den, bratře,“ řekl Josef a zamžoural v poledním slunci.

„I tobě.“ Paulus se tvářil ustaraně. „Takže zítra je den zúčtování,“ zašeptal.

„Ano, ano,“ souhlasil Josef. „Konečně nastal.“

„Včera v noci jsem dlouho pozoroval tu kometu.“

„A co jsi zjistil?“

„Když se přiblížila půlnoc, rozzářila se a zrudla. Rudá je barva krve.“

„Co to znamená?“

„Jsem přesvědčen, že je to zlověstné znamení.“

„Slyšel jsem, že porod té ženy už se blíží,“ nadhodil Josef s nadějí v hlase.

Paulinus pevně zkřížil obě ruce na prsou a nesouhlasně sevřel rty. „A ty soudíš, že když už má za sebou devět porodů, dostane se to dítě na svět rychle? Už šestého dne v měsíci, a ne sedmého?“

„No, můžeme v to doufat,“ řekl Josef.

„Kometa měla barvu krve,“ trval na svém Paulinus.

Slunce stálo vysoko na obloze. Josef spěchal, aby dokončil prohlídku dřív, než se bratři znovu shromáždí v kostele na sexty. Nakvap prošel dormitář sester a vstoupil do kapitulního domu. Stály tu řady dřevěných lavic a vyčkávaly, až bude v určenou hodinu opat předčítat shromážděné obci kapitolu z Řehole svatého Benedikta. Dovnitř vlétl vrabec a teď se poplašeně třepotal převorovi nad hlavou. Josef mu nechal otevřené dveře; snad ptáček najde cestu ke svobodě. Obešel budovu. Vzadu na ni navazovala opatova soukromá místnost. Zaklepal.

Oswyn seděl u stolu a skláněl se nad Biblí. Zlatavé pruhy slunečního světla zářily skrz zasklená okna a dopadaly na stůl v takovém úhlu, že svatá kniha celá žhnula třpytným plamenem. Oswyn se trochu napřímil, aby mohl převorovi pohlédnout do očí. „Ach, to jsi ty, Josefe. Jak to dnes v opatství vypadá?“

„Dobře, otče.“

„A jak pokračuje stavba kostela, Josefe? Co druhý oblouk na východní straně?“

„Už je skoro hotov. Nicméně kameník Hubert se dnes nedostavil.“

„Onemocněl?“

„Ne, jeho žena bude rodit.“

„Ach ano. Už si vzpomínám.“ Chvíli čekal, jestli má převor ještě něco dalšího na srdci, ale Josef jen tiše stál. „Máš z toho porodu obavy?“

„Je neblahý.“

„Pán nás ochrání, převore Josefe. Tím si buď jist.“

„Ano, otče. Uvažuji o tom, že bych se do vesnice vydal.“

„Proč?“ zeptal se Oswyn ostře.

„Pro případ, že by potřebovali kněze,“ řekl Josef mírně.

„Můj názor na opouštění kláštera znáš. Jsme služebníci Kristovi, Josefe, nikoli služebníci lidí.“

„Ano, otče.“

„Někdo z vesnice nás snad požádal o pomoc?“

„Ne, otče.“

„Pak ti doporučuji neplést se do toho.“ Opřel se a vstal ze židle. „Blíží se šestá. Pojďme s bratřími a sestrami velebit Boha.“

Večerní nešpory měl Josef nejraději. Opat totiž dovolil sestře Magdaleně doprovázet společnou modlitbu hrou na žaltář. Její dlouhé prsty brnkaly na deset strun. Hudba ladila tak dokonale a rytmus byl tak přesný, že se to v Josefových očích stávalo jistým dokladem velkoleposti všemohoucího Krista.

Po nešporách bratři a sestry opustili kostel a rozešli se do dormitářů. Cestou míjeli kamenné kvádry, stavební suť a zbytky lešení, které tam během dne zanechali Italové. Josef se ve své cele pokusil usebrat mysl pro krátkou chvíli rozjímání, ale rušily ho nějaké tiché zvuky v dálce. Blíží se snad někdo ke klášteru? Dorazily zprávy o porodu? Čekal, že každou chvíli uslyší zvoneček u brány.

Čas nečekaně rychle uplynul a přiblížilo se kompletorium, poslední večerní modlitba. Josef se spolu s ostatními vrátil do kostela. Vinou postranních myšlenek se předtím nedokázal soustředit na rozjímání, a tak k modlitbě připojil prosbu za odpuštění hříchů. Když dozněla poslední slova posledního chvalozpěvu, Josef sledoval, jak opat pomaličku sestupuje od vysokého oltáře. Přitom ho napadlo, že Oswyn vypadá nezvykle staře a chatrně.

Spal neklidně. V hlavě mu vířily sny plné krvavých komet a novorozenců se svítícíma červenýma očima. Zdálo se mu, že se ve vesnici na návsi shromáždili lidé. Sháněl je dohromady zvoník, muž s jedním ramenem silným a druhým odumřelým. Rozrušený zvoník začal vzlykat. Vtom se Josef s trhnutím probudil a uvědomil si, že ten zvoník byl Oswyn.

Někdo mu bušil na dveře.

„Kdo je to?“

Zpoza dveří uslyšel mladý hlas: „Převore Josefe, omlouvám se, že vás budím.“

„Pojď dál.“

Byl to Theodor, novic, který měl tu noc hlídku.

„Přišel Julián, syn kameníka Huberta. Prosí, abyste s ním šel do chalupy jeho otce. Jeho matka má těžký porod a možná zemře.“

„Dítě se ještě nenarodilo?“

„Ne, otče.“

„Která je hodina, synu?“ Josef se posadil na posteli a protřel si oči.

„Jedenáctá.“

„Takže brzy nastane sedmý den.“

Cesta do vesnice byla vyježděná volskými povozy. Noc byla temná, Měsíc nesvítil a Josef si div nepolámal nohy. Snažil se držet krok s Juliánem, který bez zaváhání spěchal tmou. Temný obrys Juliánovy postavy bylo to jediné, co převorovi pomáhalo udržet se na cestě. Chladný větřík k nim přinášel cvrkání cvrčků a křik racků. Za jiných okolností by Josef tuto hudbu noci slyšel s potěšením, ale dnes ji ani nevnímal.

Když bylo na dohled první vesnické stavení, zaslechl za sebou zvon. V opatství svolávali na půlnoční bohoslužbu.

Půlnoc.

Oswyn se dozví, že Josef opustil klášter, a určitě ho to nepotěší.

Na to, že byla hluboká noc, panoval ve vesnici strašidelný ruch. Už z dálky viděl Josef blikavé světlo lampiček ve dveřích doškových chalup a pochodně, jež se mihotaly po cestách, jak lidé chodili sem tam. Když se s Juliánem přiblížili ke vsi, bylo zřejmé, že středem dění je Hubertův domek. Vesničané se před ním shlukli a jejich pochodně vrhaly podivné dlouhé stíny. Tři muži stáli ve dveřích a nakukovali dovnitř. Jejich záda působila jako štít a zábrana. Josef zaslechl štěbetavou italštinu a zlomky latinských modliteb, které kameníci pochytili v kostele a ukradli si je pro sebe jako straky.

„Ustupte, přišel převor z Vectis,“ oznámil Julián a muži se s pokřižováním a úklonou stáhli stranou.

Dveřmi vylétl výkřik, hlas smrtelně trpící ženy, tak hrozný, že pronikal až do morku kostí. Josefovi se téměř podlomila kolena. Zamumlal „Dobrotivý Bože!“ a teprve pak se přinutil překročit práh.

Domek byl nacpaný příbuznými a vesničany. Bylo tam tak plno, že dva lidé museli vyjít ven, aby se Josef vůbec dostal dovnitř. U ohně seděl Hubert – muž stejně tvrdý jako kámen, který ho živil – zhroucený a zoufalý, hlavu v dlaních.

Když převora spatřil, zvolal slabým, vyčerpaným hlasem: „Převore Josefe, díky Bohu, že jste tady. Modlete se prosím za Santesu! Modlete se za nás za všechny!“

Santesa ležela na posteli, obklopená ženami. Ležela na boku, kolena zdvižená k vystouplému břichu. Vysoko vyhrnutá košile odhalovala skvrnitá stehna. Santesina tvář měla barvu řepné bulvy a byla zkřivená tak křečovitě, že skoro postrádala lidské rysy.

Je na ní něco zvířecího, pomyslel si Josef. Možná ji ďábel už uchvátil pro sebe.

Porod zřejmě řídila obtloustlá žena, ve které poznal manželku zednického políra Marka. Stála u nohou lůžka, strkala hlavu pod košili rodičky, mlela něco italsky a křičela povely. Vlasy měla zapletené a zastrkané, aby jí nepadaly do očí. Ruce a halenu měla pokryté růžovou, rosolovitou hmotou. Břicho rodičky, všiml si Josef, bylo pomazané nějakou načervenalou mastnotou. Na posteli ležel pařát vodního jeřába. Čarodějnictví. Tohle nemůže strpět.

Porodní bába se otočila ke knězi a stručně řekla: „Je zadkem napřed.“

Josef si stoupl hned za ni. Nadzdvihla košili rodičky, aby mu ukázala nachovou nožičku, která trčela ze Santesina lůna.

„Je to chlapec nebo děvče?“

Žena košili zas pustila. „Chlapec.“

Josef polkl, pokřižoval se a padl na kolena.

„In nomine patris etFilii et Spiritus Sancti…“

Ale zatímco se modlil, z celé duše doufal v potrat.

Za jedné sychravé listopadové noci o devět měsíců dříve zuřila nad vesnicí vichřice. Hubert naposledy přiložil do ohně a obešel postýlky, aby se podíval na děti. Spaly společně, po dvou či po třech, kromě Juliána, který už byl dost velký na to, aby měl vlastní slamník. Pak si vlezl do velké postele vedle své ženy. Už skoro usínala, vyčerpaná po dalším těžkém dnu.

Přitáhl si těžkou vlněnou deku pod bradu. Přivezl si ji v cedrové truhle z Umbrie a v místním nevlídném podnebí mu dobře sloužila. Cítil vedle sebe teplé tělo manželky a zlehka jí položil dlaň na vzdouvající se ňadra. Cítil nutkání a chtěl je uspokojit. Při Bohu, přece si na tomhle těžkém pozemském světě zaslouží nějaké potěšení. Sjel rukou níž a roztáhl jí nohy.

Santesa už dávno nebyla krásná. Čtyřiatřicet let a devět dětí si vybralo svou daň. Byla tlustá, utahaná a v jednom kuse se mračila, protože ji bolely zkažené zuby. Rozhodně to ale byla poslušná žena. Když pochopila mužovy záměry, jen si povzdychla a šeptla: „Je ten čas, kdy musíme počítat s následky.“

Přesně věděl, co mu tím chce říct.

Hubertova matka porodila třináct dětí: osm chlapců a pět holčiček. Jen devět se jich dožilo dospělosti. Hubert byl sedmý syn. Jak dospíval, uvědomoval si, co to pro něj znamená. Jestli někdy bude mít sedmého syna, bude z toho chlapce podle legend čaroděj, zaklínač temných sil, černokněžník. V jejich vesničce na stráni tu pověst o sedmém synovi sedmého syna všichni znali, i když nikdo nikdy žádného takového neviděl.

Zamlada měl Hubert hodně štěstí u děvčat a věděl, že pověst o moci skryté v jeho bedrech mu dává nad nimi moc. Možná právě tím okouzlil i Santesu, nejkrásnější dívku ze vsi. Celá léta se tím jen škádlili, ale po narození jejich šestého syna Luciuse škádlení ustalo a jejich milostný styk obestřelo tíživé ovzduší. Každý z trojice následujících porodů byl zdrojem znepokojení. Santesa zkoušela předpovídat pohlaví dětí tím, že se píchla o trn a nechala kapku krve skanout do misky pramenité vody. Kdyby kapka spadla ke dnu, byla by to předzvěst chlapce. Kapka někdy spadla ke dnu, někdy se vznášela. Naštěstí se narodily samé holčičky.

Hubert pronikl do ženina lůna. Povzdechla si a zašeptala: „Snad to zase bude holčička.“

Situace u Santesina porodního lůžka se neustále zhoršovala. Josefovy naléhavé modlitby nepomáhaly. Santesa už byla tak slabá, že přestala i křičet a dýchala jen přerývaně. Vystupující nožička byla stále temnější. Nabyla barvy té tmavomodré hlíny, kterou měli místní hrnčíři v takové oblibě.

Nakonec porodní bába prohlásila, že se něco musí udělat, jinak je vše ztraceno. Po krátké bouřlivé rozmluvě se shodli, že je nutno dítě vyjmout násilím. Porodní bába sáhla oběma rukama dovnitř, popadla obě nožičky a připravila se. Se vší pravděpodobností to dítě zabije, ale matku se možná ještě podaří zachránit. Nečinnost by znamenala jistou smrt pro oba.

Obrátila se k Josefovi pro souhlas.

Pokývl hlavou. Nelze jednat jinak.

Hubert stál vedle lůžka a shlížel na to neštěstí. Jeho ohromné svalnaté paže teď visely bez vlády. „Prosím tě, Pane!“ vykřikl, ale nikdo si nebyl jist, zda prosí za svou ženu, nebo za syna.

Porodní bába začala tahat. Z jejího obličeje bylo znát, že napíná všechny síly. Santesa něco nesrozumitelně šeptala, ale byla už ve stavu, kdy nevnímala bolest.

Porodní bába uvolnila sevření a vytáhla ruce ven. Otřela si je do haleny a chvíli popadala dech. Pak znovu uchopila nožičky a začala tahat.

Tentokrát se něco pohnulo. Pomalu to šlo ven. Kolínka, stehna, penis, zadek – a najednou bylo dítě venku celé. Porodními cestami prošla velká hlava a chlapec ležel v rukou porodní báby.

Bylo to velké dítě, dobře vyvinuté, ale promodralé a bez života. Shromáždění muži, ženy i děti zděšeně sledovali, jak z lůna vyklouzla placenta a spadla na zem. V ten okamžik se hruď dítěte zachvěla a nadechlo se jednou, pak podruhé. Za okamžik promodralý chlapec zrůžověl jako selátko a řval na celé kolo.

V tutéž chvíli, kdy do chlapce vstoupil život, vyprchal z matky. Naposled se nadechla a její tělo znehybnělo.

Hubert zasténal trýzní a vytrhl novorozeně porodní bábě z rukou.

„Tohle není moje dítě!“ křičel. „Je ďáblovo!“

Vykročil. Placentu táhl po špinavé podlaze za sebou, rameny si razil cestu mezi lidmi a ven ze dveří. Josef byl tak ohromený, že se nedokázal vzpamatovat. Pohnul rty, ale z úst mu nevyšlo jediné slovo.

Hubert stál v kruhu vesničanů s pochodněmi venku na cestě, držel dítě ve svalnatých pažích a kvílel jako zvíře. Pak popadl pupeční šňůru a vyhoupl dítě vysoko nad hlavu, jako kdyby střílel z praku.

Tvrdě udeřil tělíčkem o zem.

„Jedna!“ vykřikl.

Zhoupl je znovu nad hlavu a znovu s ním praštil. „Dvě!“

A znovu a znovu: „Tři! Čtyři! Pět! Šest! Sedm!“

Pak zkrvavenou mrtvolku odhodil na cestu a strnule se odšoural zpátky do stavení.

„Je dokonáno. Zabil jsem to.“

Nechápal, proč mu nikdo nevěnuje žádnou pozornost.

Všichni upřeně zírali na porodní bábu, která, skloněná nad bezduchou Santesou, horečně šátrala mrtvé mezi nohama.

Byl tam vidět chumáč rezavých vlasů.

Pak čelo.

A nos.

Josef s úžasem zíral a nevěřil vlastním očím. Z neživého lůna se dralo na svět další dítě.

„Mirabile dictu!“ zamumlal.

Porodní bába namáhavě uvolňovala bradu, pak rameno a dlouhé, tenké tělo. Byl to zase chlapec a bez jakéhokoli pobízení začal hned dýchat silným, čistým dechem.

„Zázrak!“ řekl někdo a všichni to opakovali.

Hubert přiklopýtal blíž a zadíval se na něj.

„To je můj osmý syn!“ vykřikl. „Ach Santeso, měla jsi dvojčata!“ Opatrně se dotkl tváře dítěte, jako by sahal na rozpálenou plotnu.

Novorozenec se v náručí porodní báby zavrtěl, ale neplakal.

Když Hubert o devět měsíců dřív vypustil símě, jeho sprška se rozstříkla v manželčině lůně. Toho měsíce neměla jedno vajíčko, ale dvě.

Z vajíčka, které bylo oplodněno jako druhé, přišlo na svět to dítě, které teď leželo zabité venku na cestě.

Z vajíčka, které bylo oplodněno jako první, se narodil sedmý syn, zrzavý chlapec, na kterého teď všichni shromáždění okouzleně hleděli.

19. BŘEZNA 2009

LAS VEGAS

Mark Shackleton prožil dětství v Lexingtonu ve státě Massachusetts. Byl jedináček. Málokdy se musel vyrovnávat s tím, že by něco nedostal. Rodiče ho milovali a uspokojovali každý jeho vrtoch. Vyrůstal, aniž by kdy narazil na slůvko ne. A ani jeho duševní život nebyl rušen pocity zklamání. Měl rychlý, analytický mozek, problémy řešil snadno a v podstatě se do školy nepotřeboval učit.

Jeho otec Dennis Shackleton pracoval jako letecký konstruktér v Raytheonu. Byl hrdý na to, že po něm Mark zdědil matematické vlohy. Když slavili Markovy páté narozeniny, sešlo se v jejich domku široké příbuzenstvo. Dennis se vytasil s prázdným archem papíru a oznámil: „Pythagorova věta!“ Hubený kluk popadl tlustou pastelku a sledován pohledy prarodičů, tetiček a strýčků přišel k jídelnímu stolu, nakreslil velký trojúhelník a napsal pod něj: a2 + b2 = c2. „Dobře!“ pochválil ho otec a postrčil si silné brýle na nose. „A teď, co je tohle?“ zeptal se a zapíchl ukazováček do nejdelší strany trojúhelníka. Prarodiče se uchechtli, když se chlapec na okamžik zamračil a pak prohlásil: „Opona!“

Prožívat svá první zklamání začal Mark až v době, kdy si jako puberťák poprvé uvědomil, že se jeho tělo nerozvíjí tak mohutně jako jeho mozek. Na všechny ty magory, kterých byla střední škola plná, oprávněně hleděl svrchu. Ale dívky viděly jen jeho hubené nohy a úzký hrudník. Nedokázaly spatřit toho vnitřního Marka, vzletného intelektuála, jiskřivě vtipného společníka a slibného spisovatele, autora složitých vědeckofantastických příběhů o mimozemšťanech, kteří své nepřátele neporážejí brutální silou, ale vysokou inteligencí. Ta hezká děvčata s krásným poprsím neměla zájem dát se s Markem do řeči. Se svou klátivou chůzí a šprtounstvím v první lavici jim byl k smíchu.

Když Marka poprvé odmítla dívka, přísahal si, že to je naposledy. Stalo se to ve druhém ročníku. Sebral tehdy odvahu a zeptal se Nancy Kislikové, jestli by s ním šla do kina. Ona se na něj cize a chladně podívala a stroze odsekla: „Ne.“ Tehdy na léta tuhle část své osobnosti uspal. Místo toho se vrhl do paralelního vesmíru vědy. Chodil do matematického kroužku a kroužku výpočetní techniky, kde byl nudný mezi nudnými a první mezi rovnými. Čísla mu nikdy neřekla ne, řádky počítačového programu ho nikdy neodmítly. Vystudoval prestižní MIT a začal pracovat u firmy, která se zabývala zabezpečením databází. Když už měl vlastní kabriolet a slušný balíček akcií, posílilo mu to sebevědomí natolik, že pozval na schůzku jednu zakřiknutou systémovou analytičku a konečně zaskóroval.

Teď ale nervózně přecházel po kuchyni sem tam. Snažil se tou chůzí převtělit do Petera Benedicta, svého dvojníka a literárního alter ega, světáka, protřelého hazardního hráče a autora hollywoodských scénářů. Peter Benedict byl úplně jiný než Mark Shackleton, vládní zaměstnanec a počítačový podivín. Mark se několikrát zhluboka nadechl a hodil do sebe zbytek vlažné kávy. Dnes je můj den, dnes je můj den, dnes je můj den. Duševně se připravoval, téměř se modlil, až ho náhle ve snění zarazil jeho vlastní nenáviděný odraz v prosklených dveřích. Mark anebo Peter, vždyť je to jedno. Je kostnatý, plešatý a ošklivý. Pokusil se to ošklivé slovo setřást, ale neustále se vracelo: je ubožák.

Krátce po návštěvě v ATI začal Mark pracovat na scénáři Falešných hráčů. Pomyšlení na Bernieho Schwartze a na africké masky v jeho kanceláři pro něj sice nebylo příjemné, ale Schwartz si u něj objednal scénář o karetních podvodech, tak co. Ten zážitek v ATI byl děsný Markovi se z té vzpomínky svíral žaludek. Odmítli jeho první scénář! Dílo, které Mark miloval takovou láskou, jakou člověk miluje prvorozené dítě. Teď ale měl Mark nový plán. Napřed uplatní druhý scénář, a pak, až bude slavný, prosadí i ten první. Přísahal si, že nedovolí, aby ten klenot přišel vniveč.

A tak se dal do práce. Vždycky večer po návratu z práce a pak každý víkend datloval akční scény a řádky dialogů. Za tři měsíce měl scénář hotový. Podle jeho soudu byl výsledek víc než dobrý; možná byl dokonce skvělý.

Představoval si, že v tom filmu budou hrát slavní herci. Pak je potká – třeba v kasinu Constellation – a budou mu říkat, jak krásné repliky jim vložil do úst. Příběh obsahoval všechno: intriky, drama i sex. Celé se to odehrávalo ve světě vysokých sázek, v kasinech, kde se hraje a podvádí. ATI ten scénář prodá za miliony dolarů a on vymění život v podzemní laboratoři uprostřed pouště za blýskavý svět uznávaného scenáristy. Nastěhuje se do obrovského domu v Hollywood Hills, budou mu telefonovat režiséři, bude chodit na slavnostní premiéry a slunit se v záři reflektorů. Ještě mu ani není padesát. Budoucnost má před sebou.

Ale napřed to musí odsouhlasit Bernie Schwartz. I tak jednoduchá věc jako zavolat Schwartzovi představovala pro Marka problém. Časně ráno musel do práce, vracel se příliš pozdě na to, aby mu mohl do kanceláře zatelefonovat z domova, a volat z práce se nedalo. Když pracujete hluboko pod zemí v betonovém bunkru, nemůžete si dost dobře jen tak odskočit a zavolat si mobilem. Navíc tam byly mobily zakázané. Takže když chtěl zatelefonovat do Los Angeles, musel se hodit marod a zůstat v Las Vegas. Ještě pár takových absencí a nadřízení se začnou vyptávat a pošlou ho na úřední prohlídku.

Vyťukal číslo a čekal, až uslyší zpěvavé: „U telefonu ATI, kam vás mohu přepojit?“

„Prosím pana Bernarda Schwartze“

„Okamžik, prosím.“

V poslední době používali v ATI jako hudbu při přepojování nějakou Bachovu skladbu pro cembalo. Ta matematická melodie byla svým způsobem uklidňující. Markův mozek se zaměstnával hudebními vzorci a neměl čas stresovat se pocitem, že musí volat tomu odpornému, ale důležitému skrčkovi.

Hudba ztichla. „U telefonu Roz“

„Dobrý den, Roz, tady opět Peter Benedict. Je tam pan Schwartz?“

Po pauze plné napětí uslyšel mrazivé: „Haló, Petře? Ne, bohužel u sebe není.“

Zavalil ho pocit zklamání. „Já už volám posedmé, Roz!“

„Já vím, Petře. Už s vámi mluvím posedmé.“

„Nevíte, jestli si už přečetl můj scénář?“

„Nejsem si jistá, jestli se k tomu dostal.“

„Když jsem vám volal minulý týden, slibovala jste mi, že to zjistíte.“

„Minulý týden ho ještě neměl přečtený.“

„Myslíte, že si ho tento týden přečte?“ naléhal.

Chvilku bylo na druhé straně ticho. Mark měl pocit, že se tam ozývá rychlé cvakání kuličkového pera. A potom uslyšel: „Poslyšte, Petře, vy jste vcelku fajn. Neměla bych vám to říkat, ale dostali jsme hodnocení Falešných hráčů od našich posuzovatelů. Ty posudky nebyly dobré. Těmi telefonáty maříte čas. Pan Schwartz je velice zaměstnaný a vašemu projektu se nebude věnovat.“

Mark polkl nasucho a stiskl sluchátko tak pevně, až ho rozbolela ruka.

„Petře, jste tam?“

Krk se mu svíral a vyschlo mu v hrdle. „Děkuju vám, Roz. Omlouvám se, že jsem obtěžoval.“

Zavěsil. Měl pocit, že ho nohy neunesou. Zhroutil se do nejbližšího křesla.

Začalo to jednou slzou z levého oka, pak další z pravého. Zatímco si utíral tváře, tlak, který sílil někde pod bránicí, dosáhl hrudníku a unikl hrdlem jako kňučivé zavzlykání. Pak zas a znovu, až se mu ramena roztřásla a dal se do nezadržitelného pláče. Jako kluk, jako malé děcko. Ne. Ne.

Když Mark bezvládně vstupoval do hotelu Constellation, nebe nad pouští zářilo slavnostním nachem. Pravou ruku měl zastrčenou v kapse u kalhot, kde svíral ruličku bankovek. Prodral se nacpanou vstupní halou a ani pořádně nevnímal, co se kolem něj děje. Zamířil rovnou k Astronomickému kasinu. Když vstupoval dovnitř, směsice hlasů a stupidních útržků melodií z výherních automatů k němu nepronikla; jediné, co slyšel, byl jeho vlastní tep v uších – pulzující vlnobití krve. Svítící body na kupoli planetária, kde se mu přímo nad hlavou vznášely souhvězdí Býka, Persea a Vozky, ho dnes nezajímaly. Odbočil vlevo a uličkou mezi hracími automaty prošel pod Orionem a Blíženci. Mířil pod Velký vůz. Volal ho sál s blackjackem a vysokými sázkami.

Mohl si vybrat z půltuctu stolů, kde bylo maximum pět tisíc dolarů. Rozhodl se pro stůl, kde dnes rozdával Marty, jeden z jeho oblíbených krupiérů. Marty pocházel z New Jersey. Vlnité hnědé vlasy měl vzadu stažené do culíku. Když si Petera všiml, zajiskřilo mu v očích. „Pane Benedicte, vítejte! Posaďte se u nás!“ Mark si sedl a zamumlal pozdrav směrem k ostatním čtyřem hráčům. Byli to samí muži a všichni se tvářili k smrti vážně. Vytáhl z kapsy balíček bankovek a rozměnil si žetony za osm a půl tisíce. Tak vysokou částku u něj ještě Marty nezažil. „Oukej!“ řekl hlasitě, aby upozornil nejbližšího dohlížitele. „Doufám, že se vám dnes bude opravdu dařit, pane Benedicte.“

Mark si žetony vyrovnal do sloupečků a chvíli na ně tupě civěl. Hlavu měl jako vygumovanou. Vsadil si minimum a nějaký čas hrál bezmyšlenkovitě, aniž by významněji prohrával nebo vyhrával. Pak krupiér zamíchal karty a začal znova. Markovi se v tu chvíli vyčistila hlava, jako kdyby si přičichl čpavku. Probral se z mrákot. Najednou slyšel číslice. Cinkaly mu v hlavě. Nechal se jimi vést jako bludičkami skrz mlhu.

Plus tři, minus dvě, plus jedna, plus čtyři.

Součet ho vábil jak nějaké kouzlo. Oddal se mu a dovolil mu ovládnout výši svých sázek. Celou následující hodinu se poddal vlnám přílivu a odlivu: při nízkém součtu se stahoval na minimální sázky, při vysokém přihazoval. Hromádka žetonů před ním narostla na třináct tisíc, pak na jednatřicet. Hrál pořád dál. Ani si nevšiml, že je Marty pryč; nahradila ho jakási Sandra s kyselým výrazem v obličeji a s prsty hnědými od nikotinu. Uplynula další půlhodina. Ani si nevšiml, že Sandra častěji míchá karty. Ani si nevšiml, že jeho hromádka už obnáší přes šedesát tisíc. Ani si nevšiml, že mu nikdo nedolil pivo. A ani si nevšiml toho, že se u něj posadil dohlížitel se dvěma muži z ostrahy.

„Pane Benedicte,“ oslovil ho dohlížitel. „Šel byste prosím s námi?“

Gil Flores přecházel rychlými krůčky sem a tam. Takhle chodí bílí sibiřští tygři, které ve svých kouzelnických představeních v kasinu Mirage používá německé duo Siegfried and Roy. Mark před ním poníženě a pokorně seděl a skoro na pleši cítil závany jeho horkého dechu.

„Co to proboha vyvádíte?“ útočil na něj Flores. „To jste si myslel, že vám to projde?“

Mark neodpověděl.

„Tak vy se mnou nemíníte mluvit? Tady nejste u nějakýho posranýho soudu. Na žádnou presumpci neviny si u nás nehrajem. Vy jste vinen, kamarádíčku. Vy jste se mnou chtěl vyjebat a na to já nejsem stavěnej“

Mark zíral netečně před sebe.

„Tak už ksakru něco řekněte. Koukejte mi odpovědět, kurvafix“

Mark s obtížemi polkl nasucho. Měl hrdlo tak vyprahlé, že se ozvalo komické polk. „Moc mě to mrzí. Nevím, proč jsem to udělal.“

Gil si rukou vztekle zajel do husté černé kštice a rozcuchal si účes. „Jak může inteligentní chlap vůbec říct ‚Nevím, proč jsem to udělal?‘ To mi nedává žádný smysl. Určitě víte, proč jste to udělal. Tak proč jste to udělal?“

Mark k němu konečně zvedl oči a dal se do pláče.

„Nebulte mi tady,“ varoval ho Flores. „Nejsem vaše máma.“ Stejně ale Markovi hodil do klína balíček papírových kapesníků.

Mark si utřel oči. „Dnes jsem zažil hrozné zklamání. Rozzuřilo mě to. Byl jsem naštvaný a takhle jsem zareagoval. Byla to blbost. Omlouvám se. Můžete si ty peníze nechat.“

Flores by se jeho řečí skoro nechal obměkčit, ale poslední poznámka ho znovu nadzdvihla. „Že prej si ty peníze můžu nechat? To jako ty zkurvený peníze, co jste mi ukradl? A to má bejt jako řešení? Že si zase vezmu to, co mi patří?!“

Mark sebou při tom křiku cukal a musel použít další kapesník.

Na stole zazvonil telefon.

Flores zvedl sluchátko a chvíli poslouchal. „Opravdu?“ Odmlčel se a pak dodal: „Ano. Samozřejmě.“

Položil sluchátko a postavil se před Marka, který tím pádem musel vyvrátit krk. „Tak mě poslouchejte. Zařídíme to takhle.“

„Nevolejte prosím vás policii,“ žebral Mark. „Vyhodí mě z práce.“

„Držte sakra hubu a dávejte pozor, co vám řeknu. Nebudeme si tady spolu povídat. Já budu mluvit a vy budete poslouchat. Tuhle asymetrii jste způsobil tím, co jste udělal.“

„Já vím,“ hlesl Mark.

„Za prvé máte až do smrti zakázaný vstup do našeho podniku. Jestli ještě jednou vkročíte do tohohle kasina, budete zatčen a obžalován z nedovoleného vstupu. Za druhé odejdete s těmi osmi a půl tisíci dolarů, se kterými jste přišel. Ani o cent víc, ani o cent míň. A za třetí jste zneužil mou důvěru a moje přátelství, takže okamžitě vypadnete z mojí kanceláře i z mého kasina.“

Mark nechápavě zamrkal.

„Co tu ještě sakra děláte?“

„Vy nebudete volat policii?“

„To jste mě neposlouchal?“

„A nezakážete mi vstup do ostatních kasin?“

Flores nevěřícně kroutil hlavou. „Chcete mi snad radit? Věřte mi, že bych toho s vámi rád udělal hodně, včetně takových věcí, že byste skončil na chirurgii. Zmizte!“ Vyplivl za ním: „Tady jste nežádoucí osoba.“

V mezonetu hotelu stál Victor Kemp a na obrazovce sledoval, jak Markova shrbená postavička vstává ze židle. Mark se vyšoural ze dveří a pod neustálým dohledem kamer a ochranky prošel kasinem, kde vzhlédl ke kopuli planetária. Naposledy se pokusil najít Vlasy Bereniky. Pak vyšel vstupní halou na parkoviště a pod skutečnou noční oblohu.

Kemp si dolil z láhve a jeho sytý tenor se rozléhal prázdným obývacím pokojem: „Victore, Victore, na důvěře v lidi nikdy nevyděláš.“

Mark v Chevroletu Corvette popojížděl po ucpaném bulváru Strip. Hotel Constellation viděl ve zpětném zrcátku. Do půlnoci ještě zbývaly tři hodiny, lidé se teprve začínali bavit a město se probouzelo k nočnímu životu. Jel směrem na jih. Nemířil nikam konkrétně. Snažil se nemyslet na to, co ho právě potkalo. Byl z něj vyvrženec. Vyhodili ho. Constellation, to pro něj byl druhý domov. A teď se tam nemohl vrátit. Co bude dělat?

Nechtěl být sám doma, chtěl být v kasinu u baru, kde může sledovat cvrkot a poslouchat bláznivé zvuky výherních automatů. Díkybohu, že Flores o něm nedal vědět ostatním a nerozeslal jeho fotku do všech kasin v Nevadě. Má z pekla štěstí. Takže otázka, nad kterou teď v autě dumal, zněla: Kam se vrtnout? Pít a hrát blackjack se dá kdekoliv. On ale potřeboval najít místo s tou pravou atmosférou, která by sedla jeho nátuře, něco takového, jako byl hotel Constellation. Hledal kasino s nádechem intelektuálnosti, byť jen symbolickým.

Projel kolem hotelu Caesars Palace, minul Venetian. Tady je to příliš umělé, jako v Disneylandu. Chladným ho zanechala i kasina Harrahs a Flamingo. Bellagio bylo moc křiklavé a za ním stál hotel New York New York, taky tematický park. Blížil se ke konci bulváru. Hotel MGM Grand: to by snad šlo. Sice Marka ničím zvlášť nelákal, ale ani ho neodpuzoval. Na rohu Tropicana Avenue už málem odbočil doleva, aby zajel na parkoviště MGM. A pak to spatřil. Hned mu bylo jasné, že tohle je jeho nový podnik.

Samozřejmě ho neviděl poprvé. Těch třicet poschodí černého skla už spatřil tisíckrát, vždyť tenhle hotel patřil k nejvýznamnějším podnikům v Las Vegas. Více než stometrová pyramida Luxoru se tyčila k nočnímu nebi. U vchodu stál obelisk a Velká sfinga z Gízy, ale nejnápadnější byl vrchol pyramidy. Zářil odtamtud přímo vzhůru reflektor a prořezával temnotu jako největší maják planety. Těch bláznivých jednačtyřicet miliard kandel svítivosti by lehce stačilo oslepit pilota, který by nic netuše mířil k McCarranovu letišti. Mark zastavil u skleněné konstrukce a očima hltal matematickou dokonalost trojúhelníkových ploch. Hlavou mu vířily geometrické vzorce pro výpočet pyramid a trojúhelníků a ze rtů mu něžně splynulo jméno dávného učence.

„Pythagoras.“

Mark se v Luxoru napřed pečlivě porozhlédl, jako kdyby měl v úmyslu ten podnik koupit. Pak se usadil v klidném baru steakové restaurace ve stejném patře, kde se nacházelo kasino. Hotel Constellation to sice nebyl, ale stejně měl Luxor spoustu pozitivních stránek. Markovi se tu líbila výzdoba: výrazný hieroglyfický vzor na zlatých, rudých a lápisově zbarvených kobercích. Líbily se mu chrámové sochy v rozlehlé vstupní hale a model Tutanchamónovy hrobky. Jistě, je to kýč, ale tady jsme přece kristepane v Las Vegas, a ne někde v Louvru.

Mark si dal druhého heinekena a uvažoval, co teď. Už věděl, že vysoké sázky jsou za skleněnými příčkami v zadní části kasina. Peníze měl stočené v kapse. Věděl, že i když nebude naslouchat hlasu vnitřního počtáře, stejně si může dovolit strávit hrou několik zábavných hodin. Zítra bude pátek, pracovní den. Budík zazvoní o půl šesté. Na návštěvě nového kasina pro něj bylo cosi dráždivého. Bylo to jako první rande. Cítil ostych a vzrušení.

U baru už bylo skoro plno. Lidé čekali, až se pro ně uvolní místo v restauraci. Dvojice a větší skupinky se vesele bavily a srdečně se smály. Mark se při vstupu usadil na prostřední stoličku ze tří a teď v mírné opilosti uvažoval, proč stoličky vedle něj zůstávají neobsazené. Je snad radioaktivní nebo nakažený? Ví se o něm, že jeho scénáře jsou propadáky? Nebo se doslechli, že podvádí v kartách? I barman se k němu choval chladně, jako by mu vůbec nesešlo na spropitném. Mark se už zase cítil hrozně. Rychle dopil pivo a zaťukal na barový stůl o další.

Jeho mozek se dostával pod vliv vypitého alkoholu. Napadla ho paranoidní myšlenka: Co když taky znají jeho skutečné tajemství? Ale ne, ti o tom nemají ponětí, řekl si opovržlivě. Lidi, víte houby, řekl si zlostně. Víte úplný hovno. Já vím věci, který se vy nedozvíte ani za celej váš posranej bezvýznamnej život.

Napravo od Marka se o bar opírala prsatá čtyřicátnice a vedle ní stál nějaký tlusťoch. Položil jí na záda kostku ledu a ona vypískla jako malá holka. Mark se tím směrem obrátil, aby se podíval, co se děje, a když se otočil zpátky, na stoličce nalevo seděl nějaký muž.

„Tohle mi někdo udělat, tak mu rozbiju hubu,“ řekl neznámý.

Mark na něj vyplašeně hleděl. „Pardon, to mluvíte ke mně?“ zeptal se.

„Jenom povídám, že kdyby mi tohle udělal někdo, koho neznám, tak to ode mě schytá, rozumíte, jak to myslím?“

Tlusťoch a dáma se objímali a zjevně se dobře bavili.

„Tihle se podle mě znají,“ řekl Mark.

„Možná jo. Já jenom říkám, co bych udělal já.“

Ten chlapík byl spíš hubený, ale přitom velice svalnatý. Byl dokonale oholený, měl černé vlasy, měkké masité rty a lískově hnědou mastnou pleť. Byl to Portorikánec a mluvil se silným ostrovním přízvukem. Oblečený byl ležérně: měl na sobě černé kalhoty a volnou havajskou tropickou košili s rozhalenou hrudí. Nehty na dlouhých prstech byly pečlivě udržované, na obou rukou nosil masivní zlaté prsteny a na krku blýskavý zlatý řetěz. Vypadal pod pětatřicet. Napřáhl ruku a Mark mu ji ze slušnosti stiskl. Ty prsteny se zdály po čertech těžké. „Já se jmenuju Luis Camacho,“ řekl muž. „Máš se?“

„Peter Benedict,“ odpověděl mu Mark. „Fajn.“

Luis s důrazem ukázal prstem k podlaze. „Když jsem ve Vegas, chodím nejradši sem. Luxor je skvělej, to ti řeknu.“

Mark upil piva. Takovéhle řeči ho nikdy nebavily, a dnes na ně teprve neměl náladu. Barmanův mixér hlasitě vrčel.

Luis se nenechal odradit. Pokračoval: „Líbí se mi, jak tady mají pokoje šikmý stěny, kvůli tomu tvaru pyramidy, chápeš. To je paráda, no ne?“ Luis čekal na Markovu odpověď a Mark věděl, že musí něco říct. Nechtěl riskovat, že mu ten týpek rozbije hubu.

„Nikdy jsem tu nebydlel,“ řekl.

„Ne? A ve kterým hotelu bydlíš?“

„Já v Las Vegas žiju“

„Nekecej! Ty seš místní! To je úžasný! Já tu jsem dvakrát do týdne a přitom skoro nikdy nenarazím na místní lidi, kromě těch, co tu pracujou, chápeš.“

Barman nalil z mixéru Luisovi do sklenice nějakou hustou tekutinu. „To je mražená margarita,“ oznámil Luis hrdě. „Nedáš si taky?“

„Ne, díky. Já piju pivo.“

„Heinekena,“ všiml si Luis. „To je dobrý pivo.“

„Jo, moc dobrý,“ odpověděl Mark ztuhle. Bohužel měl příliš plnou sklenici na to, aby se mohl elegantně vypařit.

„A co vlastně děláš, Petře?“

Mark se na něj úkosem podíval. Pěna z margarity zanechala Luisovi na horním rtu komický knírek. Takže kým bude dnes večer? Spisovatelem? Hazardním hráčem? Počítačovým analytikem? Možnosti mu v hlavě vířily jako na herním automatu, až se válce zastavily. „Píšu,“ odpověděl.

„Nekecej! To jako romány?“

„Filmy. Píšu scénáře.“

„Týjo! A viděl jsem nějakej?“

Mark se zavrtěl na stoličce. „Ještě nejsou natočené. Letos bych měl uzavřít smlouvu se studiem.“

„To je skvělý, kámo! Jako detektivky? Nebo komedie?“

„Hlavně detektivky. Vysokorozpočtový filmy.“

Luis se zhluboka napil husté alkoholické směsi. „No a odkaď bereš náměty?“

Mark neurčitě máchl rukama. „Všude okolo. Tady jsme v Las Vegas. Jestli člověka nic nenapadne v Las Vegas, tak už nikde.“

„No jo, chápu, jak to myslíš. Třeba bych si mohl nějakej tvůj scénář přečíst. To by bylo fajn.“

Mark chtěl změnit téma, a tak mu nezbývalo než se na něco zeptat.

„A co děláš ty, Luisi?“

„Já jsem palubní asistent, kámo. Lítám s US Air. Tohle je moje trasa, New York – Las Vegas. Sem a tam a tam a sem.“ Zamával rukou ze strany na stranu, aby to znázornil.

„A jde to?“ zeptal se Mark automaticky.

„No jo, víš, jak to chodí, je to pohoda. To máš šestihodinovej let, takže párkrát do týdne jsem v Las Vegas na noc, jojo, mám to rád. Plat by mohl bejt lepší, ale mám různý pracovní výhody a vcelku se o nás dobře staraj“

Luis měl dopito. Zamával na barmana, že chce další. „Fakt nechceš? Objednal bych ti. Anebo si dáš ještě jednoho heinekena?“

Mark pozvání odmítl. „Musím ráno brzo vstávat.“

„Hraješ?“ zeptal se Luis.

„Jo, někdy si zahraju blackjack,“ odpověděl Mark.

„Blackjack mě moc nebere. Já mám rád automaty. Ale já jsem jenom palubní asistent, kámo, takže se nemůžu moc rozjet. Dávám si limit padesát dolarů, když je prohraju, jdu od toho.“ Chvíli se ošíval a potom se zeptal: „Ty hraješ o velký?“

„Někdy.“

Barman donesl další margaritu. Luis teď vypadal nervózně. Olízl si rty, aby si je navlhčil. Vytáhl peněženku a zaplatil účet kreditní kartou. Peněženku měl tenkou, ale nacpanou. Když kreditku vytahoval, vypadl mu řidičský průkaz. Roztržitě ho nechal ležet na barovém pultu, jen ho přikryl peněženkou a zhluboka si přihnul čerstvé margarity.

„Takže, Petře,“ řekl konečně, „nechtěl by sis se mnou dneska zahrát o velký?“

Mark zprvu otázku nepochopil. Zmátla ho. „Tomu nerozumím.“

Luis sklouzl rukou po naleštěné desce stolu, až se jeho malíček jemně dotkl Markovy ruky. „Říkals, že nevíš, jak to tu vypadá na pokojích. Já bych ti ukázal, jak to vypadá u mně.“

Markovi se udělalo špatně. Cítil, že snad doopravdy omdlí, zhroutí se z barové stoličky jako opilec v nějaké grotesce. Srdce se mu rozbušilo a dýchal mělce a přerývaně. Hrudník měl sevřený; cítil se jako mumie pevně ovinutá bandážemi. Vsedě se napřímil a odtáhl ruku. Zakoktal: „Vy jako myslíte, že já.“

„Hej, kámo, omlouvám se. Víš, myslel jsem, že jsi třeba na kluky. Nic se neděje.“ A dodal skoro neslyšně: „Můj přítel John bude jenom rád, že mi to nevyšlo.“

Že se nic neděje? pomyslel si rozzuřený Mark. Že se kurva nic neděje! Heleď, ty čuráku, zatraceně že se něco děje, ty podělanej buzerante! Nejsem zvědavej na žádnýho tvýho podělanýho přítele! Nech mě kurva bejt! Tyhle slovní útoky se mu rozléhaly v hlavě a po těle cítil směs všemožných pocitů – závrať, žaludeční nevolnost, paniku. Měl pocit, že nedokáže vstát a odejít. Určitě by upadl. Zvuky restaurace a kasina jakoby ztichly. Mark vnímal jenom bušení vlastního srdce v hrudi.

Luise vyplašilo, jak Mark zírá rozšířenýma očima před sebe. „Hej, kámo, zklidni se, chápeš. Seš fajn kluk. Nechci tě ňák nervovat. Akorát si odskočím a můžem si normálně povídat. Tamto s tím pokojem pusť z hlavy. Jo?“

Mark neodpovídal. Nehnutě seděl a snažil se ovládnout svoje tělo. Luis sebral peněženku a řekl: „Hned se vrátím. Pohlídej mi sklenici, jo?“ Zlehka Marka poklepal po zádech a konejšivě dodal:

„Pohoda, jo?“

Mark sledoval, jak Luis mizí za rohem. Pohled na jeho hubený zadek, nacpaný v těsných kalhotách, vydestiloval ze všech Markových pocitů jediný: vztek. Cítil, že má horečku. Bušilo mu ve spáncích. Zkusil se uklidnit zbytkem studeného piva.

Za chvilku se už cítil trochu líp. Zkusil vstát. Vypadalo to, že ho nohy udrží. Aspoň že tak. Chtěl se rychle a beze stopy vytratit. Hodil na barový stůl dvacetidolarovku, pak pro jistotu ještě desetidolarovku přidal. Druhá bankovka přistála na nějaké kartičce. Byl to Luisův řidičský průkaz. Mark se rozhlédl a pak jej rychle zvedl.

Luis Camacho

189 MinniefordAvenue, City Island, New York, 10464

Datum narození: 1.12.1977

Položil kartičku zpátky na bar a rychle odešel. Nepotřeboval si nic psát. Už to uměl zpaměti.

Když opustil Luxor, odjel autem domů. Bydlel v tiché slepé uličce. Jeho dům s verandou měl pěkné štukování a na střeše oranžové tašky. Parcela byla mrňavá, kolem domu rostl trávník. Z kuchyně se dalo vyjít za dům na malou terasu a plot byl postaven diskrétně, takže se tu člověk mohl i opalovat. Interiér byl zařízený staromládenecky. Když Mark ještě pracoval v soukromé firmě a hodně vydělával, měl moderně zařízený byt. Tehdy si pořizoval drahý a módní nábytek. Vybíral si minimalistický design, ostré úhly a nápadné barvy. Tentýž nábytek teď v domě ve stylu španělského ranče vypadal prapodivně, jako jídlo, když se zkazí. Bylo to neosobní bydlení: skoro žádné umělecké předměty, výzdoba nebo lidský dotyk.

Ani návrat domů Markovi nepřinesl klid. Byl uražený a emoce ho sžíraly jako kyselina. Zkusil chvíli koukat na televizi, ale znechuceně ji vypnul. Otevřel časopis a zas ho odhodil na konferenční stolek. Shodil přitom rámeček s fotografií. Zvedl jej a podíval se na fotku. Byli na ní spolubydlící z prvního ročníku. Setkání po pětadvaceti letech. Zeckendorfova manželka dala fotku zarámovat a všem ji poslala na památku.

Mark si nedokázal vzpomenout, proč si tu fotku vlastně postavil na stůl. Tihle lidi pro něj nic neznamenají. Vlastně je svého času nenáviděl. Hlavně Dinnersteina, to býval jeho osobní mučitel. Pořád si z Marka utahoval a urážel ho. Běžná traumata nesmělého studenta mu proměnil v opravdová muka. Ani Zeckendorf nebyl o moc lepší. Will byl jiný, ale svým způsobem Marka zklamal o to víc.

Na fotografii stál Mark strnule a snažil se o neupřímný úsměv. Will ho držel mohutnou paží kolem ramen. Will Piper, miláček štěstěny. Celý první ročník Mark se závistí sledoval, jak se Willovi všechno daří samo od sebe – s ho|ka|a, s kamarády, se vším. Will byl přátelský ke každému, dokonce i k Markovi. Když si na něj Dinnerstein a Zeckendorf s něčím zasedli, Will je zneškodnil nějakým vtipem nebo je zahnal máchnutím své medvědí pracky. Mark celé měsíce snil o tom, že s ním bude Will chtít bydlet ve druhém ročníku. To by se mohl dál vyhřívat v odlesku jeho slávy. Ale pak se na jaře před zkouškami v půlce semestru něco přihodilo.

Mark ležel na posteli a snažil se usnout. Jeho tři spolubydlící seděli ve společné místnosti, popíjeli pivo a hudbu měli puštěnou naplno. Vadilo mu to. Zavolal na ně dveřmi: „Hej, vy zmrdi, já mám zejtra zkoušku!“

„Ten sráč řekl, že jsme zmrdi?“ zeptal se Dinnerstein ostatních.

„Jo, vypadá to tak,“ ujistil ho Zeckendorf.

„S tím se bude muset něco udělat,“ soptil Dinnerstein.

Will ztlumil zvuk. „Dejte mu pokoj.“

O hodinu později už byli opilí pod obraz. Řádili jak utržení ze řetězu a nedokázali už rozeznat dobrý vtip od špatného.

Dinnerstein vytáhl instalatérskou lepicí pásku a vplížil se k Markovi do ložnice. Mark spal tvrdě. Zeckendorf a Dinnerstein ho bez potíží omotali na horní palandě páskou, až vypadal jako mumie. Will stál ve dveřích a netečně je pozoroval. Na tváři měl hloupý škleb, ale v ničem jim nebránil.

Když byli se svým dílem spokojeni, vrátili se do obýváku. Popíjeli, rámusili a nakonec usnuli na podlaze.

Když Will druhý den ráno otevřel dveře do ložnice, Mark ležel zakuklený v šedé pásce a po rudém obličeji mu tekly slzy. Otočil k Willovi hlavu. V očích měl nenávist a zklamání. „Prošvihl jsem zkoušku.“ A potom: „Počural jsem se.“

Will pásku rozřezal kapesním nožem a zamumlal nějakou hloupou opileckou omluvu. Od té chvíle spolu nemluvili.

Will potom dál vedl život slavného člověka a dělal obdivuhodné věci, zatímco Mark trávil čas prací ve skrytu. Připomněl si teď, co Dinnerstein o Willovi řekl tehdy večer v Cambridgi: že je to nejúspěšnější odborník na sestavování profilů sériových vrahů. Prý je Will kapacita. Neomylný. A co by kdo mohl říct o Markovi? Pevně zavřel oči.

V té temnotě ho něco napadlo. Myšlenky nabývaly zřetelnějších obrysů a on je začal rychle kombinovat. V jedné části jeho mozku rychle krystalizovaly nápady – ale jiná část mysli se je snažila stejně rychle rozpouštět a zneškodnit.

Potřásl hlavou tak energicky, až to zabolelo tupou, těžkou bolestí. Byl to primitivní impulz, jako když se malé dítě snaží vyhnat z hlavy nepěkné myšlenky. Přestaň myslet na takové věci!

„Hned toho nech!“

Vyděšeně se postavil a pak si uvědomil, že křičí nahlas.

Vyšel na verandu, aby se uklidnil pohledem na noční nebe. Ale byla chladná noc a obloha byla plná mraků, které zakryly všechna souhvězdí. Mark se vrátil do kuchyně a dal si další pivo. Vypil ho nepohodlně usazený na židli v jídelním koutě. Čím víc se snažil svou mysl umlčet, tím víc ho zaplavovaly vířivé pocity zuřivosti a znechucení. Zvedaly se v něm jako povodeň.

Pekelnej den, pomyslel si. Zkurvenej, pekelnej den.

Bylo po půlnoci. Najednou ho napadlo něco, čím by si mohl vylepšit náladu. Vytáhl z kapsy mobilní telefon. Takhle podělanej den může člověk napravit pouze jedním způsobem. Zadržel dech a našel v seznamu kontaktů to číslo. Telefon vyzváněl.

„Haló?“ ozval se ženský hlas.

„To je Lydia?“

Sladký hlas odpověděl: „Kdo se ptá?“

„Peter Benedict z hotelu Constellation, jestli si vzpomínáš. Jsem známý pana Kempa.“

„Oblast 51!“ zaječela. „Ahoj, Marku!“

„Koukám, že si pamatuješ moje pravé jméno.“ To bylo dobré znamení.

„No jasně že pamatuju! Jsi můj maník přes UFO. Na McCarranově letišti už nedělám, jestli jsi mě tam sháněl.“

„Jo, všiml jsem si, že ses nějak vytratila.“

„Mám teď přes den lepší místo. Dělám na recepci na jedný klinice přímo na bulváru Strip. Provozujou tady reverzní vasektomie. Je to úžasný!“

„To rád slyším.“

„A co je novýho s tebou?“

„No, já jsem si říkal, jestli bys neměla dneska čas?“

„Drahouši, já nemám čas nikdy, ale kdyby tě zajímalo, jestli jsem zrovna k mání, tak to bych moc ráda byla. Teď jsem ale právě na cestě do Four Seasons na rande a pak musím jít spát. Na klinice začínám brzo ráno. Mrzí mě to.“

„Mě taky.“

„Ty seš drahoušek! Zase se někdy brzy ozvi, jo? Dej vědět trochu předem a určitě se musíme sejít.“

„To rozhodně.“

„Pozdravuj ty malý zelený mužíčky, jasný.“

Chvíli zůstal sedět. Když mu ani tohle nevyšlo, poddal se myšlenkám. V hlavě se mu pomalu zhmotňoval plán. Napřed musí najít jednu věc. Kdepak je ta navštívenka? Určitě si ji schoval, ale kam? Horečně prohledával všechna obvyklá místa, až nakonec vizitku našel pod hromádkou čistých ponožek v zásuvce.

NELSON G. ELDER, PREZIDENT A ŘEDITEL

SPOLEČNOSTI

DESERT LIFE INSURANCE

Notebook ležel v obýváku. Mark si Eldera vygoogloval a začal informace nasávat jako houba. S akciemi firmy Desert Life se obchoduje na burze. Nestojí si dobře, ocitly se na pětiletém minimu. V diskusních skupinách na Yahoo to mezi nespokojenými investory vřelo. Elder u akcionářů nebyl oblíbený a řada lidí měla spoustu detailních návrhů, co se svojí odměnou v kompletní výši 8,6 milionu dolarů měl přesně udělat. Potom Mark navštívil firemní internetové stránky a našel si údaje z registru firemních akcií. Prostudoval si stránky plné právních a finančních informací. S menšími investicemi měl dlouholeté zkušenosti a v podobných materiálech se vyznal. Brzy věděl o obchodní struktuře a finančním stavu pojišťovny Desert Life všechno potřebné.

Mark zaklapl laptop. V hlavě měl plán, kompletní a vytříbený do všech detailů. Zamrkal nad jeho dokonalostí.

Udělám to, řekl si v duchu hořce. Ksakru, prostě to udělám! Celé ty roky plné zklamání se vyvalily na povrch jako žhavé bublající magma. K čertu s celým tím životem plným přehmatů, k čertu s tou horou žárlivosti a touhy, k čertu se všemi těmi roky strávenými pod tíhou Knihovny Vesuv vybuchl! Podíval se ještě jednou na fotografii ze setkání a zrak mu padl na Willovu pohlednou, robustní tvář. A ty jdi taky do prdele.

Každá cesta něčím začíná. Ta Markova začala zběsilým přehrabováním v kuchyňském šuplíku, v tom přecpaném, kam házel zbytky počítačových komponent. Když šel utahaný spát, měl přesně to, co hledal.

Druhý den o půl osmé už lehce pochrupoval ve výšce čtyř a půl tisíce kilometrů. Většinou během letu do Oblasti 51 neusínal, ale tentokrát šel spát až k ránu. Pod letadlem se rozprostírala nažloutlá, hluboce zvrásněná krajina. Z té výšky vypadal hřeben nízkého pohoří jako kostra seschlého hada. Boeing 737 mířil na severozápad. Přestože od startu uplynulo pouhých dvanáct minut, už se zase chystal na přistání. Proti zamlžené modré obloze vypadalo letadlo jako nějaké cukrátko: bílý doutník s veselým červeným pruhem od špičky k ocasu. To byly barvy dávno zaniklé letecké společnosti Western Airlines. Letadlo koupil armádní kontraktor EG&G a zajišťoval jím kyvadlovou dopravu z Las Vegas. Bylo registrováno na americké námořní síly.

Letadlo klesalo k vojenské přistávací ploše. Druhý pilot hlásil: „JANET 4, žádáme o povolení přistát u Groom Lake, přistávací dráha 14.“

JANET. Označení pro Joint Air Network for Employee Transport – Vzdušnou síť pro přepravu zaměstnanců. Divné jméno. Cestující si to překřtili na Just Another Non-Existent Terminal – Zase jeden utajený terminál.

Když se letadlo dotklo podvozkem plochy, Mark se s trhnutím probudil. Stroj začal prudce brzdit a on se instinktivně opřel podrážkami o podlahu, aby ho tolik netlačil bezpečnostní pás. Zdvihl stínítko na okénku a při pohledu ven na sluncem spálenou poušť přimhouřil oči. Nebylo mu nejlíp, byl celý pomačkaný a bolel ho žaludek. Uvažoval, jestli je na něm vidět, jak špatně se cítí.

„Už jsem si říkal, jestli vás nebudu muset vzbudit.“

Mark se otočil na muže u uličky. Byl to Jacobs, prdelatý chlápek z ruských archivů. „Není třeba,“ opáčil suše. „Jsem v pohodě. Už jdu.“

„Ještě nikdy jsem vás neviděl za letu spát,“ poznamenal Jacobs.

Je vůbec z archivů? Mark nad tím v duchu mávl rukou. Nebuď paranoidní, řekl si. Samozřejmě že je z archivů. Tenhle páprda rozhodně nemůže být dozorce. To jsou svižní týpci.

V budově číslo 34, přezdívané Trumanova, pracovalo hluboko pod zemí 635 zaměstnanců. Než je pustili dolů, museli absolvovat svléknutí a prohlídku, nepříjemný rituál, kterým procházeli dvakrát denně. Autobusy je od letadla převezly ke stavbě připomínající hangár. Ta měla dva vchody, zvlášť pro ženy, zvlášť pro muže. Uvnitř dvou oddělení se nacházely dlouhé řady skříněk jako někde na gymplu. Mark měl tu svou uprostřed koridoru. Rychle k ní zamířil. Spousta jeho kolegů tu ráda chvilku okouněla a pak prošla prohlídkou na poslední chvíli, ale Mark dnes spěchal.

Vyťukal číselnou kombinaci zámku, svlékl se do slipů a rozvěsil oblečení na háčky. Ve skříňce na něj čekala čistá, úhledně složená khaki kombinéza se jmenovkou SHACKLETON, M., kterou si hbitě oblékl. Časy, kdy bylo možné chodit dovnitř v civilu, dávno skončily. Dneska musel každý zaměstnanec budovy číslo 34 nechat v šatně naprosto všechno: knížky, časopisy, plnicí pera, mobily a peněženky, to všechno čekalo zamčené ve skříňkách. Mark si pospíšil a ve frontě na prohlídku stál mezi prvními.

Magnetometr obsluhovali dva dozorci, komisní cápci ostříhaní na ježka. Pouštěli zaměstnance dovnitř krátkými, vojenskými posunky. Mark čekal ve frontě. Už byl skoro na řadě. Vtom si všiml, že poblíž stojí Malcolm Frazier, šéf zabezpečení a vrchní dozorce. Ověřoval průběh ranní prohlídky. Byl to hrůzostrašný obr s hranatou hlavou, tělo samý sval. Vypadal jako zlosyn z komiksů. Mark s ním za celá ta léta skoro nepromluvil, i když potřeboval od dozorců údaje pro své bezpečnostní programy. Jednání s Frazierem a jeho lidmi vždycky nechal na šéfce. Frazier měl za sebou službu v armádě, byl u speciálních jednotek. Vypadal, jako by se živil čistým testosteronem, a Mark z něj vždycky byl na smrt vyděšený. Pokaždé se vyhýbal pohledu jeho očí a dnes si na to dával obzvláštní pozor. Upřeně zíral do podlahy a cítil na sobě jeho zkoumavý zrak.

Prohlídka měla jediný účel: zabránit pronesení jakýchkoliv fotografických nebo jiných záznamových zařízení. Ráno absolvovali zaměstnanci prohlídku v prádle. Odpoledne procházeli zpátky úplně nazí, protože snímací zařízení nedetekovalo papír. Podzemí bylo hermeticky uzavřeno. Nic nesmělo dovnitř, nic nesmělo ven.

Budova 34 byla nejstřeženějším místem v celých Spojených státech. Zaměstnance vybírali ti nejpřísnější kádrovači z ministerstva obrany, kteří přitom neměli ani tušení, na jakou práci vlastně dělají nábor. Jediné, co znali, byly požadované schopnosti. Teprve v rámci druhého a třetího kola pohovorů mohli zájemcům sdělit, že se práce týká Oblasti 51, a to jen se souhlasem nadřízených. Potom vždycky následovala obligátní otázka: „To jako tam, co ukrývají mimozemšťany a UFO?“ Úředně schválená odpověď zněla: „Jde o přísně tajné vládní zařízení pověřené bezpečnostními úkoly zcela mimořádného významu. To je všechno, co vám v danou chvíli můžeme sdělit. Nicméně úspěšný kandidát se dostane do velmi malé skupiny federálních zaměstnanců, kteří mají veškeré informace o výzkumných aktivitách v Oblasti 51.“

Zbytek nabídky zněl asi takhle: Stanete se členem elitního týmu vědců a výzkumníků, nejlepších mozků ve Spojených státech.

Budete využívat ty nejlepší počítače a nejlepší programy na světě. Budete zasvěceni do těch nejtajnějších státních informací, o jejichž samotné existenci ví jen hrstka nejvyšších státních činitelů. Jako částečnou kompenzaci za současné dobře placené místo či vědeckou pozici vám poskytneme bezplatné ubytování v Las Vegas, zvláštní srážku na federálních daních z příjmu a snížené školné pro děti.

Vábnička fantasticky zabírala. Většinu zájemců zaujala dost na to, aby se dali zlákat do dalšího kola, do fáze přezkušování a profilování. Tenhle proces trval půl roku až rok. Zvláštní agenti z FBI a specialisté z ministerstva obrany během něj prošťourali veškeré detaily uchazečova života. Síto bylo neúprosné: jen každý pátý uchazeč prošel a dostal speciální prověrku na důvěrné údaje z vyčleněných tematických oblastí, takzvanou SCI.

Prověření uchazeči pak obdrželi pozvánku do Pentagonu na závěrečný pohovor s prvním tajemníkem právního oddělení na ministerstvu námořnictva. Nevadské testovací území 51 patřilo od chvíle, kdy je James Forrestal založil, pod námořnictvo. U armády mají tradice tuhý kořínek. Právník ministerstva námořnictva, který sám o Oblasti 51 nevěděl vůbec nic, se v Pentagonu na uchazeče vytasil se služební smlouvou a prošel s ním veškeré její detaily včetně přísných trestů v případě nedodržení smlouvy, především v případě porušení mlčenlivosti.

Kdyby snad samotná hrozba dvacetiletého pobytu ve federální věznici v Leavenworthu nestačila, po příchodu do Oblasti se navíc nováček doslechl zvěsti o tom, že kdo si nedává pozor na jazyk, může sejít ze světa rukama tajemných vládních agentů. Následná prosba obvykle zněla: „A teď už se dozvím podrobnosti o té práci?“ A odpověď právníka: „To ještě rozhodně ne.“

Protože teprve nyní, po seznámení se smlouvou a po jejím ústním přijetí, se spustilo další kolo bezpečnostních prověrek. Bylo zapotřebí získat prověrku pro zvláštní přístup s označením SAP-NTS 51, která měla ještě tvrdší nároky než stupeň SCI. Teprve poté, co nováček prověrkou prošel, dostal SAP a podepsal smlouvu, mohl konečně přiletět na základnu u Groom Lake. Tam mu personální šéf – kontraadmirál lapený na poušti jako ryba na suchu – osobně prozradil ohromující pravdu. A vždycky, když ji oznamoval, říkal si, jak by bylo fajn inkasovat stovku pokaždé, když si musí vyslechnout:

„Kristepane, tak tohle jsem teda opravdu nečekal!“

* * *

Poté, co se Markovi podařilo projít prohlídkou a nespustit poplach, dýchalo se mu klidněji. Ani dozorci s Malcolmem Frazierem na nic nepřišli. Výtah číslo jedna stál v přízemí. Když nastoupil tucet pasažérů, dveře se zavřely a kabina se skrz vrstvy tvrzeného betonu a oceli rozjela šest pater pod zem. Pak zpomalila a zastavila v laboratoři základního výzkumu. Ohromný sálový trezor byl ještě o dalších osmnáct metrů níž. Pečlivě tam udržovali potřebnou teplotu a vlhkost. V osmdesátých letech trezor vylepšili; přišlo to tehdy na několik miliard dolarů. Přidali gigantické absorbéry otřesů na ochranu proti zemětřesení a jadernému výbuchu. Technologii koupili od Japonců, kde jsou v ochraně proti otřesům půdy na světové špičce.

Málokdo ze zaměstnanců měl sice nějaký důvod trezor navštěvovat, ale v Oblasti 51 dodržovali starý zvyk. Hned první den vzal šéf nováčka speciálně vyhrazeným výtahem do trezoru, aby na vlastní oči spatřil, co je uvnitř.

Aby uviděl Knihovnu.

Opancéřovaný vchod střeží dozorci s pistolemi u boku a s výhružným výrazem ve tváři. Po vyťukání číselného kódu se silné posuvné dveře tiše otevřou. Pak nováček vstoupí do nedozírné, spoře osvětlené síně, do místa, kde panuje ticho a ponurost katedrály, a pohled, který se mu odhalí, ho dokonale ohromí.

Dnes jel s Markem ve výtahu jen jeden pasažér: člen jeho skupiny pro zabezpečovací algoritmy, matematik středních let, muž s nepravděpodobným jménem Elvis Brando, i když nebyl spřízněn ani s Elvisem, ani s Marlonem Brandem. „Jak se máš, Marku?“ zeptal se.

„Skvěle,“ odpověděl mu Mark a v žaludku ucítil nápor nevolnosti.

Podzemí se koupalo v nepříjemné fluorescenční záři. Podlahy byly holé, stěny byly natřené namodro jako někde v blázinci. I ty nejtišší zvuky se tu ostře rozléhaly ozvěnou. Velká centrální místnost fungovala jako konferenční síň a sál pro nižší technický personál. Po obvodu sálu se nacházela řada dalších místností a v jedné z nich měl Mark svou malou, přecpanou kancelář. Tehdy v té soukromé firmě v Kalifornii měl pro sebe hotové orlí hnízdo s vyhlídkou na vysokoškolskou čtvrť, na pěstěné trávníky a blyštící se bazény. A teď pracuje v takovémhle kumbále. Ale pod zemí se musí místem šetřit a může být rád, že má místnost sám pro sebe. Pracovní stůl a skříňka byl levný dýhovaný nábytek, ale židli měl drahou, ergonomický model. Na tom zase laboratoř nešetřila. V Oblasti 51 se člověk hodně naseděl.

Mark zapnul počítač a přihlásil se do sítě heslem, otiskem prstu a snímkem sítnice. Úvodní obrazovku krášlil okázalý symbol ministerstva námořnictva. Mark opatrně nahlédl do sálu. Elvis měl kancelář šikmo naproti a už taky seděl u počítače. Nikdo další z oddělení zatím ještě nedorazil ze vstupní prohlídky. A co bylo hlavní – Markova šéfka Rebecca Rosenbergová byla na dovolené.

Nemusel se bát, že by ho v kanceláři někdo vyrušil. Pod zemí se uzavíral do stejné samoty jako nahoře. Kolegové se mu zpravidla vyhýbali. Neměl rád klábosení ani vtipy. Při obědě sedával u stolu sám a četl si časopis. Když na základně před dvanácti lety začínal, pokusil se navázat s ostatními kontakt. Taková pitomost! Někdo se ho tehdy zeptal, jestli je příbuzný s tím Ernestem Shackletonem, který dobýval Antarktidu – a on řekl, že ano, aby se udělal zajímavým. Vymyslel si komplikovanou rodinnou historku o prastrýci z Anglie. Moc dlouho mu nevydržela. Někdo si z databází vyjel rodokmen a usvědčil ho ze lži.

Mark sem chodil už dvanáct let a dělal si svou práci. Dělal ji dobře. Ještě na univerzitě a potom jako zaměstnanec několika špičkových firem ze Silicon Valley si vybudoval pověst jednoho z nejlepších odborníků na zabezpečení databází. Byl expertem na ochranu serverů před neoprávněným přístupem. Proto o něj měli v Groom Lake tak eminentní zájem. Napřed se mu tam nechtělo. Potom se ale nechal zlákat představou, že bude dělat na něčem tajném a vrcholně důležitém, co bude pravý opak té jednotvárnosti a předpověditelnosti jeho bezcílné soukromé existence.

V Oblasti 51 měl za úkol psát zcela nové typy programů s cílem ochránit operační systém před útoky virů a jiných skrytých vetřelců.

Markovy algoritmy by se jistě rychle rozšířily v soukromé i státní sféře jako nový zlatý standard – jen kdyby je mohl zveřejnit. Jeho pracovní skupina se dennodenně zabývala systémy založenými na veřejných a soukromých klíčích, bezpečnostních vrstvách, takzvaných „Kerberos tokenech“ a aktivní ochraně. Mark zodpovídal za neustálé sledování serverů a zjišťování pokusů o neoprávněný vstup, ať už zevnitř komplexu, anebo zvenčí – sondami externích hackerů.

Kromě toho jim dozorci dodávali karanténní seznamy, na každého zaměstnance zvlášť. Zde byla uvedena jména rodinných příslušníků, přátel, sousedů, manželčiných či manželových spolupracovníků a všech ostatních lidí, na které u dotyčného platil osobní zákaz. Jeden z Markových algoritmů měl za úkol okamžitě nahlásit, pokud by se některý zaměstnanec pokusil získat informace o někom z karanténního seznamu. Dalo se předpokládat, že takový pokus a jeho zjištění by měly velmi nepříjemné následky. Mezi zaměstnanci kolovala historka o analytikovi, který se koncem sedmdesátých let pokusil vyhledat si svou snoubenku. Údajně ten chudák dodnes tvrdl za mřížemi.

Mark náhle ucítil prudkou křeč v břiše. Zaťal zuby, vyběhl z kanceláře a rychle prošel chodbou na nejbližší pánské toalety. Zanedlouho už znovu seděl u svého stolu. Ulevilo se mu. V levé dlani něco pevně svíral. Když si byl jistý, že nikdo není nablízku, rozevřel dlaň a do vrchní zásuvky stolu upustil kousíček šedé umělé hmoty. Měl tvar projektilu a byl dlouhý asi pět centimetrů.

Pak zašel do společného sálu. Kolegové tady halasně probírali, co budou dělat o víkendu. Mark mezi nimi prošel, jako by byl neviditelný V kumbále našel pájecí sadu a vrátil se s ní do kanceláře. Tiše za sebou zavřel dveře.

Rosenbergová byla pryč, a tak si mohl být v podstatě jistý, že ho nikdo nebude vyrušovat. Spěchal. V dolním šuplíku měl smotané kabely k počítači. Vytáhl odtamtud USB šňůru a malými kleštičkami z ní opatrně ulomil kovový konektor. Teď byl na řadě ten umělohmotný projektil.

Netrvalo to ani minutu a byl hotov. Úspěšně připájel kovový konektor ke kusu plastu, a ručně si tak vyrobil plně funkční přenosnou čtyřgigovou flashku, na kterou se vejdou tři miliony stran informací. Pro Oblast 51 to bylo daleko nebezpečnější, než kdyby dovnitř pronesl samopal.

Vrátil přenosnou paměť do šuplíku a zbytek dopoledne strávil programováním. Všechno si dobře promyslel hned ráno, ještě před odjezdem na letiště v Las Vegas. Teď se mu div nekouřilo z klávesnice. Sepisoval krycí program sestavený tak, aby zamaskoval, že se Mark chystá shodit svůj vlastní dokonalý systém na detekci vetřelců. Všechno měl hotové už před polednem.

Když se sál i kanceláře vyprázdnily a všichni odešli na oběd, postoupil o další krok a aktivoval nový program. Fungoval skvěle. Mark věděl předem, že bude dokonalý, stoprocentně nezjistitelný. Když se přesvědčil, že nemůže být odhalen, připojil se do primární databáze Spojených států.

Pak zadal jméno: Camacho Luis, narozen 1. 12. 1977. Zatajil dech. Obrazovka se rozzářila. Smůla.

Nevadí, má v zásobě další jména. Druhou nejlepší šanci skýtal Luisův „přítel“ John. Mark si byl jistý, že dotyčného bez potíží najde. Pod pláštíkem kamuflážního programu otevřel portál NTS 51 do speciálně přizpůsobené databáze, která spojovala záznamy všech amerických telefonních společností.

Když propojil na jedné straně křestní jméno John a na druhé adresu Minnieford Avenue 189, City Island, New York, vyskočilo jediné jméno – John William Pepperdine – a jeho číslo sociálního pojištění. Stačilo pár ťuknutí do kláves a Mark měl i datum narození. Brnkačka, pogratuoval si v duchu. Vyzbrojen novými údaji se vrátil do primární databáze a spustil vyhledávání.

Zatajil dech. Skoro se mu až nechtělo věřit, že by měl takové štěstí. Výsledek byl vynikající. Byl přímo dokonalý!

To bychom pro začátek měli. Už ví, čeho se chytit.

Tak fajn, Marku, a teď rychle pryč, pomyslel si. Dostal ses dovnitř, musíš ven! Lidi z oddělení se brzo začnou vracet z oběda. Balancoval na okraji propasti a už to riziko chtěl ukončit. Opatrně vsunul nově spájenou přenosnou paměť do USB portu u počítače.

Zkopírovat na ni anticipační databázi pro USA mu zabralo jen pár vteřin. Když skončil, pečlivě po sobě zametl všechny stopy.

Zastavil maskovací program a zároveň znovu spustil systém pro detekci vetřelců. Celou operaci dokončil tím, že ulomil kovový konektor od kousku plastu a připájel jej zpátky k USB kabelu. Všechny komponenty znovu schoval do zásuvky u stolu, otevřel dveře, nenuceně odkráčel ke kumbálu a vrátil pájku na původní místo.

Když se otáčel od regálu v kumbále, zjistil, že mu v cestě stojí Elvis Brando, hranatý a arogantní. Byl tak blízko, že Mark cítil jeho dech. K obědu měl chilli.

„Ty ses nebyl najíst?“ vyzvídal Elvis.

„Asi mám střevní chřipku,“ řekl Mark.

„Měl by sis zajít na vyšetření. Potíš se jak prase.“

Mark si položil dlaň na vlhké čelo a uvědomil si, že má kombinézu v podpaždí úplně mokrou. „Nic mi není.“

Půl hodiny před koncem pracovní doby si znovu zašel na toaletu a zavřel se v kabince. Z kapsy kombinézy vytáhl dvě věci: plastovou paměť a kondom. Strčil paměťovou kartu do kondomu a svlékl kombinézu. Pak zaťal zuby a vsunul si největší tajemství na světě do zadku.

Když si Mark večer doma sedl na gauč, ztratil ponětí o čase. Laptop ho hřál v klíně, unavené oči ho pálily. Hrál si s ukradenou databází, míchal ji jako balíček karet, kombinoval ji, verifikoval, sepisoval rukou na papír seznamy a zpětně je procházel, dokud nebyl spokojen.

Nemusel se ničeho bát; i kdyby byl jeho počítač napojený na internet, Mark používal ochranu, jakou dozorci nemohli proniknout. Seděl nehnutě jako socha, jen prsty mu běhaly na klávesnici, ale když skončil, byl totálně vyčerpaný. Nadšeně žasl nad vlastní odvahou. Kdyby se tak mohl někomu pochlubit, jak je drzý a šikovný.

Když byl ještě kluk a dostal dobrou známku nebo vyřešil matematickou úlohu, utíkal to říct rodičům. Teď byla jeho matka mrtvá, zemřela na rakovinu. Otec se znovu oženil, vzal si nepříjemnou ženskou a stále ještě se na Marka zlobil, že kvůli práci pro vládu opustil dobré místo. V podstatě se nestýkali. A navíc by o takovéhle věci stejně nemohl říct nikomu na světě.

Najednou ho cosi napadlo. Blaženě se zahihňal.

Vlastně – proč ne?

Kdo by na to přišel?

Uzavřel databázi a uzamkl ji heslem. Pak otevřel textový soubor s jeho prvním scénářem, velkolepou wilderovskou ódou na osud, kterou ten skrček z Hollywoodu zahodil. Procházel textem a začal jej upravovat. Pokaždé, když použil funkci Najít a nahradit, rozčilením zakňoural jako chlapeček, kterého vzrušuje a tíží nějaké nemravné tajemství.

23. ČERVNA 2009

CITY ISLAND, NEW YORK

Jako kluka bral Willa jeho otec občas na ryby – jak se to tehdy od otců čekalo. Budíček byl už před úsvitem. Rychle na sebe hodil šaty, vlezl si do náklaďáčku a vyjeli z chudého městečka Quincy do Panama City. Z námořnického klubu pro místní dělníky, který stál přibližně dvacet kilometrů od Mexického zálivu, si otec pronajímal osmimetrový člun. Celá cesta ze tmy ložnice až po třpytně čistá loviště proběhla skoro beze slova. Sledoval otce, jak se mu při řízení lodi mohutná postava ve svítajícím slunci zbarvuje do oranžova, a dumal, proč mu ani spontánní krása hřejivého rána a projížďky lodí na třpytně rozčeřené hladině nevyloudí na tváří spokojený výraz. Nakonec otec típl cigaretu a pronesl něco ve stylu: „Tak navlečem návnady.“ Pak se znovu ponořil do chmurného ticha, dokud na háček nezabrala kajmanka anebo makrela a otec začal vyštěkávat rozkazy.

Když teď přejížděl City Island Bridge a hleděl směrem k Eastchesterské zátoce, vzpomněl si na otce okamžitě, jakmile se vynořila první skupinka lodí, hlouček stěžňů rozhoupaných v sílícím odpoledním větříku. City Island představuje zvláštní malou oázu: úředně jde sice o součást Bronxu, ale kulturně a zeměpisně mělo tohle území daleko blíž k Fantasy Islandu, místu, které v návštěvnících vyvolávalo volné asociace a vzpomínky na jiná místa a jiné časy – tak málo se podobalo městu na druhé straně hráze.

Pro indiánský kmen Siwanoyů ostrov po staletí představoval plodné loviště ryb a ústřic, pro původní osadníky z Evropy to bylo loďařské a lodnické středisko a pro současné obyvatele středostavovská enkláva skromných rodinných domků, mezi něž se vmísilo několik působivých vil, vystavěných viktoriánskými dobyvateli oceánů. Linii pobřeží členily jachtové kluby pro zámožné hosty odjinud. Proplétaly se tu uličky jak myší díry, z nichž některé skoro připomínaly venkovské cesty, vybíhaly do tisícovky slepých zakončení, a neustálý dětský křik racků se mísil se slaným pachem moře. Člověku to připomnělo letní prázdniny a dětská útočiště, ne metropolitní New York.

Nancy vycítila jeho úžas. „Už jste tady někdy byl?“ zeptala se.

„Ještě ne.“

„Když jsem byla malá holka, jezdívali jsme sem na pikniky,“ řekla a podívala se do mapy. „Na Beach Street zahněte doleva.“

Minnieford Avenue nebyla žádná opravdová avenue, spíš boční ulička, a na nápor zájmu spojený s vyšetřováním zločinu taky nebyla připravená. Policejní auta, sanitky a televizní přenosové vozy ji ucpaly jak trombóza tepnu. Zařadil se do fronty nehybných aut a naštvaně prohodil, že zbytek cesty budou muset ujít pěšky. Blokoval vjezd u jednoho domu a čekal, že se na něj ten hubeňour v tričku bez rukávů, který je pozoroval od vchodu, pěkně rozeřve, ale chlápek jenom zavolal: „Jedete na ten případ?“

Will přikývl.

„Jsem policajt ve výslužbě,“ vysvětlil chlapík. „Klid, já vám auťák pohlídám. Nikam se nechystám.“

Tamtamy bubnovaly pěkně nahlas. Všichni ve všech policejních sborech včetně bratrů, otců a strejčků už věděli, že se v případu Posledních dnů další vražda udála na City Islandu. Novináři už dostali echo a hysterie nabírala grády. Limetkově zelený domek byl obklopen shlukem novinářů a kordonem pochůzkářů ze 45. okrsku. Televizní reportéři se na nahuštěném chodníku přetlačovali o co nejlepší úhel záběru, aby je kameraman mohl vzít přímo před domkem. Košile a blůzy jim v ostrém západním větru pleskaly o těla jak lodní vlaječky.

Jakmile domek zahlédl, prolétla mu hlavou představa těch kultovních fotografií, které by obletěly svět, kdyby vraha chytili právě tady. Dům Posledních dnů. Skromný jednopatrový příbytek ze čtyřicátých let s drolícími se šindely, omlácenými okenicemi a prohnutou přední terasou, na které stála dvě jízdní kola, plastové židličky a gril. O dvorku nemělo smysl mluvit: kdo má trochu cviku, doplivl by z okna na sousedy po obou stranách i vzadu. Dlážděný prostor jentaktak stačil na dvě auta: béžová Honda Civic se vmáčkla mezi dům a sousedův řetízkový plot, starší červené BMW parkovalo na úkor trávníku na ploše mezi terasou a chodníkem.

Unaveně se podíval na hodinky. Má za sebou dlouhý den a vyhlídky na odpočinek nejsou valné. Kdoví, za kolik hodin si bude moct dát panáka; tohle ho pořádně štvalo. Ale stejně – nebylo by to úžasné, zabalit případ Posledních dnů hned tady na místě a pak jen vyčkávat na důchod a každý den v půl šesté dosednout na svoje místečko u baru? Už samotné to pomyšlení ho přimělo zrychlit krok, až se Nancy musela dát do klusu. „Takže jdem na to?“ zavolal na ni.

Než stihla odpovědět, poznal Willa po vystoupení na tiskové konferenci jeden reportérský mluvka z Channel Four a zařval na kameramana: „Napravo! Krysař Piper!“ Videokamera okamžitě sklouzla směrem k němu. „Agente Pipere! Můžete nám potvrdit, že jste chytili vraha Posledních dnů?“ Jako na povel se k nim hned stočily všechny ostatní kamery a Will s Nancy se ocitli uprostřed ňafající smečky.

„Prostě jen mlčte a jděte dál,“ sykl na Nancy, která se schovala hned za ním a nechala ho prorážet cestu.

Místo činu nemuseli nijak hledat: praštilo je do očí hned u vchodu. První pokoj byl plný krve. Místnost byla ohrazená policejní páskou a zachovaná v dokonalém pořádku a Will s Nancy museli dovnitř nakukovat pootevřenými dveřmi, jako kdyby chtěli zahlédnout nějaký bedlivě střežený exponát. Na žluté nízké sedačce zhrouceně leželo tělo hubeného muže s otevřenýma očima. Hlavou spočíval na opěrce, lebku měl provalenou dovnitř, hnědé vlasy rozpolcené jak sekerou. Půlměsíc tvrdé pleny mozkové se blyštil ve zlatavé sluneční záři. Z obličeje zbývala jen krvavá fašírka s úlomky kostí a chrupavek. Obě ruce měl zlámané v nepřirozených, šokujících pozicích.

Will si stav místnosti přečetl jak knihu – rudé skvrny všude na stěnách, zuby rozsypané po podlaze jak pražená kukuřice po večírku – a usoudil, že na té pohovce sice oběť zemřela, ale útok začal někde jinde. Při první ráně stál muž někde u dveří; úder vedený zdola nahoru mu zasáhl lebku a cákl krev na strop. Potácel se přes místnost a musel snášet ránu za ranou tupým nástrojem; zkoušel se bránit, ale marně. Bezbolestná smrt to tedy opravdu nebyla. Will se pokusil vyčíst něco z jeho pohledu. Tyhle vypoulené oči už viděl nesčetněkrát. Co zachycují? Strach? Hněv? Rezignaci?

Pozornost Nancy přilákala jiná drobnost. „Vidíte to?“ zeptala se Willa. „Tamhle na stole. Myslím, že to je ta pohlednice.“

Okrsku velel jakýsi vypulírovaný nadšenec jménem Brian Murphy. Když se představoval, pod vzorně nažehlenou modrou košilí se mu hrdě pnula atletická hruď. Tenhle případ pro něj znamenal prudký vzestup kariéry – a zesnulý John William Pepperdine by jistě sledoval s nelibostí, kolik životní energie jeho skon u toho policisty probudil.

Po cestě sem si Will s Nancy dělali starosti, jestli jim 45. okrsek nezdemoluje další místo činu, ale byly to zbytečné obavy. Murphy si celou věc vzal osobně na starost. Po detektivu Chapmanovi, tom tlusťochovi a hajdalákovi, nebylo nikde ani stopy. Will velitele pochválil za pečlivost. Mělo to stejný účinek, jako když pohladíte vesnického ořecha a chlácholivě přitom pronesete: „Hodný pejsek.“ Murphy mu bude nadosmrti zavázán, na to se Will mohl spolehnout. Jako v opojení jim popsal, jak se vše událo: Jeho muži zareagovali na telefonát jednoho souseda, který slyšel křik a řev. Našli tělo a pohlednici a jeden policista si všiml, že pachatel, celý potřísněný krví – Luis Camacho – je vklíněný za benzinovou nádrž ve sklepě. Camacho se chtěl na místě přiznat a Murphyho naštěstí napadlo nahrát ho přitom na video. Informoval ho o právech zatčeného a Camacho vše odvykládal suše a monotónně. Vražda jak z laciné detektivky, pohrdavě dodal Murphy.

Will si všechno vyslechl v klidu, ale Nancy už byla netrpělivá. „Přiznal se i k těm ostatním vraždám?“

„Do toho jsem se nepouštěl,“ odpověděl Murphy. „Říkal jsem si, že to radši nechám na vás. Chcete s ním mluvit?“

„Pokud možno okamžitě,“ přisvědčil Will.

„Tak pojďte za mnou.“

Will se usmál. „On je ještě tady?“ Takže slast se nebude odkládat.

„Chtěl jsem vám to všechno usnadnit. Přece nebudete trajdat po Bronxu.“

„Kapitáne Murphy, vy jste prostě hvězda,“ prohlásil Will.

„Neříkejte to mně, říkejte to na vrchním velitelství,“ vybídl ho Murphy.

Na Luisi Camachovi si především všiml toho, že dokonale odpovídá vizuálnímu profilu pachatele: tmavá pleť, průměrná výška, hubená postava, kolem 70 kilo. Ze ztuhlého výrazu na tváři Nancy mu bylo jasné, že mají stejný pocit: je to on. Seděl u kuchyňského stolu, ruce spoutané za zády, džínsy a seprané triko zamazané zaschlou krví. Jo, tenhle to proved, kdo jinej. Vždyť se na něj podívejte: pokropený krví jiného člověka jak při nějaké primitivní slavnosti.

Uklizená a úhledná kuchyňka byla nacpaná exotickými pikslami na sušenky a různými druhy těstovin v plastových válcových nádobách, na prostírkách byly natištěné vzducholodě, polička byla plná porcelánu s kytičkovým motivem. Domácká, veselá atmosféra, pomyslel si v duchu Will a naklonil se nad Camacha, až se mu spoutaný muž nakonec proti své vůli podíval do očí.

„Luisi Camacho, já jsem zvláštní agent Piper a tohle je zvláštní agentka Lipinská. Jsme od FBI a potřebujeme vám položit pár otázek.“

„Už jsem všechno odvykládal policajtům,“ vypravil ze sebe šeptem Luis.

Při výslechu nedokázal Willovi nikdo vzdorovat dlouho. Nejdřív využil své mohutné postavy a vyslýchanému vyhrožoval, pak změnil metodu v pravý opak a nasadil uklidňující přízvuk Jižana. Protivník neměl nikdy úplnou jistotu, co ho v příští chvíli čeká, a to byla Willova hlavní zbraň. „To je dobře, že jste jim všechno řekl. Usnadní vám to budoucnost. My ale chceme vyšetřování trochu rozšířit.“

„To jako myslíte ten lístek, co John dostal? To myslíte tím rozšířením?“

„Přesně tak. Zajímá nás ten lístek.“

Camacho zdecimovaně potřásl hlavou a z očí se mu vyřinuly slzy. „Co se mnou jenom bude?“

Will požádal jednoho z přítomných policistů, aby Camachovi otřel obličej.

„To nakonec rozhodne porota. Když ale budete při vyšetřování nadále spolupracovat, vaši situaci to určitě nezhorší, spíš naopak. Vím, že jste už s policií mluvil. Stejně bych byl rád, kdybyste nám napřed popsal svůj vztah s panem Pepperdinem a řekl nám, k čemu tu dnes došlo.“

Nechal ho mluvit, jen tu a tam mírně doladil směr líčení. Nancy si všechno zapisovala – jako obvykle. Camacho a Pepperdine se seznámili v roce 2005 v jednom baru. Nebyl to sice gay bar, ale přišli na sebe navzájem vcelku rychle a temperamentní portorický stevard z Queensu začal chodit s citově zablokovaným protestantským knihkupcem z City Islandu. John Pepperdine zdědil tenhle příjemný domek po rodičích a v průběhu let obydlím prošla celá série partnerů. Když ale překročil čtyřicítku, řekl všem známým, že Luis je jeho poslední velká láska. V tom se nemýlil.

Měli velmi bouřlivý vztah a neustálé konflikty kolem nevěry: Pepperdine vyžadoval věrnost, Camacho jí nebyl schopen. Pepperdine partnerovi neustále vyčítal, že ho podvádí, ale Camachova profese obnášela neustálé lety do Las Vegas, a poskytovala mu tedy svého druhu alibi. Včera Camacho přiletěl do New Yorku, ale místo aby se vrátil na City Island, odjel na Manhattan s jedním podnikatelem, se kterým se seznámil v letadle. Chlap ho pozval na drahou večeři a potom ho vzal k sobě domů na Sutton Place. K Pepperdinovi do postele Camacho vklouzl až ve čtyři ráno a spal až do jedné odpoledne. S kocovinou se dopotácel po schodech dolů, aby si udělal kafe. Předpokládal, že je v domě sám.

Ale Pepperdine neodešel do práce. Zůstal doma a na podlaze v obýváku se babral ve vlastních citech. Skoro nebyl schopen pronést souvislou větu, úzkostlivě vzlykal, vlasy měl rozcuchané a pleť chorobně bledou. Zavalil ho vyčítavými otázkami: kde vlastně byl a s kým, proč neodpovídal na naléhavé telefonáty a esemesky, proč ho nechal právě včera na holičkách. Camacho celou scénu přijal ledově a veškerá obvinění odmítal. To si člověk nemůže po práci zajít na pár panáků s přáteli? Vždyť to je trapné. Tak já jsem podle tebe trapnej? zařval Pepperdine. Tak se podívej na tohle, ty svině! Odběhl do kuchyně, a když se vrátil, držel štítivě mezi prsty nějaký korespondenční lístek. To je lístek Posledních dnů, ty debile! A je na něm moje jméno a dnešní datum!

Camacho se na lístek podíval a řekl Pepperdinovi, že to bude jenom nějaký hloupý vtip. Třeba se mu snaží pomstit ten blbec prodavač, kterého Pepperdine nedávno vyhodil. A zavolal aspoň na policii? Ne, to Pepperdine neudělal – ze strachu. Chvíli se hádali. Pak se na stolku v předsíni rozezněl Camachův mobil se sentimentálním hitem „Jejky, co jsem to zas proved“. Pepperdine skočil po telefonu a zařval: Phil? To je kurva kdo? Byl to ten maník ze Sutton Place – ale Camacho se pravdě nepříliš přesvědčivě vyhnul.

Pepperdinovy emoce se rozžhavily doběla a tenhle člověk, obvykle tak mírný, podle Camacha prostě přešel do amoku. Popadl hliníkovou softballovou pálku, kterou o deset let dřív nechal ležet u vstupních dveří, když si při jednom zápase v Pelhamu natrhl Achillovu šlachu. Pepperdine pálkou zaútočil jako s nějakým tupým kopím: zabodával její konec Camachovi do ramen a sprostě na něj křičel. Camacho mu odpovídal, ať toho ksakru nechá, ale útok pokračoval – až nakonec Camacho ztratil sebekontrolu, pálka se mu bůhvíjak ocitla v rukou a po místnosti začala cákat krev.

Will Camachovo přiznání poslouchal se stoupající nervozitou; znělo totiž autenticky. Ale kromě papeže se může každý mýlit. Někteří zločinci ho oblafli už předtím, a jestli ho má pámbu rád, tak Camacho blufuje taky. Nečekal, až odezní Camachův záchvat pláče, a agresivně na něj vyštěkl otázku: „Zabil jste Davida Swishera?“

Camacho vyděšeně zdvihl oči. Instinktivně se pokusil zamáchat na protest rukama – které sebou zacukaly v poutech. „To Je!“

„Zabil j ste Elizabeth Kohlerovou?“

„Nezabil!“

„Zabil jste Marka Napolitana?“

„Nechte toho!“ Camacho prosebně upjal oči k Nancy. „O čem to sakra mluví?“

Nancy místo odpovědi pokračovala v útoku. „Zabil jste Mylese Drakea?“

Camachovy vzlyky ustaly. Odfrkl si a tupě se na ni zahleděl.

„Zabil jste Milose Covice?“ dožadovala se.

Pak zase Will: „Consuelu Lopezovou?“

A Nancy: „Idu Santiagovou?“

A Will: „Luciuse Robertsona?“

Kapitán Murphy sledoval palbu otázek s pobaveným úsměvem.

Camacho křečovitě vrtěl hlavou. „Ne, ne, ne! Vy jste se zbláznili. Jak jsem vám řekl, zabil jsem Johna – v sebeobraně – ale nikoho jinýho! To si do prdele myslíte, že jsem vrah Posledních dnů? Tohle si myslíte? Kristepane, proberte se!“

„Dobře, klídek, řeknem si to. Chcete se napít?“ zeptal se ho Will. „Jak dlouho už lítáte na trase New York – Las Vegas?“

„Skoro čtyři roky.“

„A máte po ruce nějaký přehled, knihu letů nebo něco?“

„Jo, mám soupis. Leží nahoře na skříni.“ Nancy vyběhla ze dveří.

„Posílal jste někdy z Las Vegas nějaké korespondenční lístky?“ chtěl vědět Will. „Ne!“

„Tvrdíte, že jste žádného z nich nezabil, ale řekněte mi ještě tohle: znal jste někoho z nich?“

„Proboha, samozřejmě že neznal!“

„Ani Consuelu Lopezovou a Idu Santiagovou?“

„Co? To jako že jsou Portorikánky? Jste blbej nebo co? Víte, kolik Hispánců žije v New Yorku?“

Will se nenechal vyvést z konceptu. „Bydlel jste někdy na Staten Islandu?“

„Ne.“

„Anebo pracoval?“

„Ne.“

„Máte tam přátele nebo známé?“

„Ne.“

„Byl jste tam někdy?“

„Možná jednou – kvůli projížďce na trajektu.“

„To bylo kdy?“

„Ještě jsem byl kluk.“

„Jaké máte auto?“

„Hondu Civic“

„Tu bílou, co stojí venku?“

„Jo.“

„Má někdo z vašich přátel či příbuzných modré auto?“

„Ne, nevím o tom.“

„Vlastníte boty Reebok DMX 10?“

„Kristepane, vypadám na to, že bych nosil nějaký puberťácký tenisky?“

„Požádal vás někdo, abyste z Las Vegas něco odeslal?“

„Ne!“

„Přiznal jste se, že jste zabil Johna Pepperdina“

„Ale v sebeobraně!“

„Zabil jste někdy někoho jiného?“

„Ne!“

„A víte, kdo zabil ty ostatní oběti?“

„Nevím!“

Will přerušil výslech. Rozhlédl se, kde je Nancy, a našel ji nahoře v patře. Tušil, že tohle nevypadá dobře, a její nakrabacené rty potvrzovaly jeho předtuchu. Měla na rukou latexové rukavice a listovala černým záznamníkem na rok 2009. „Něco nehraje?“ zeptal se.

„Jestli tenhle diář není zfixlovaný, tak máme problém. Kromě dneška byl v době všech ostatních vražd v Las Vegas anebo právě letěl. Nedokážu tomu uvěřit, Wille. Nevím, co na to říct.“

„Co na to říct? Tak třeba do prdele. Anebo kurva.“ Unaveně se opřel o zeď. „Protože tenhle zkurvenej případ je prostě v prdeli“

„Třeba ten diář neříká pravdu.“

„Ověříme si to u linky, ale oběma je nám jasné, že tenhle maník nemá Poslední dny na svědomí.“

„Ale zabil oběť číslo devět.“

Přikývl. „Hele, kolegyně, uděláme teď tohle.“ Odložila Camachův diář stranou a chopila se zápisníku, aby si mohla dělat poznámky.

„Vy nepijete, že?“

„Skoro vůbec.“

„No výborně. Tímto se považujte za designovaného řidiče. Přibližně za pět minut vyhlásíme padla a ukončíme službu. Váš úkol zní následovně: vezmete mě do baru, budete si se mnou povídat, dokud se neopiju, a pak mě odvezete domů. Uděláte to pro mě?“

Nesouhlasně se na něj zahleděla. „Jestli si to přejete, tak ano.“

Házel do sebe panáky jeden za druhým a jejich servírka se mezi boxem a barem pěkně naběhala. Nancy ho sledovala, jak ztrácí jasné vědomí i skrupule, a sama zatím melancholicky brčkem usrkávala zázvorové pivo. Od stolu měli výhled do zátoky a v zapadajícím slunci se poklidné vody začaly zahalovat tmou. Tenhle podnik si Will vyhlédl, ještě než vyjeli z ostrova, a zamumlal: „Tam přece musí mít bar.“

Jeho opilost nedosáhla takového stupně, aby si neuvědomoval, jak je Nancy nervózní: mimo službu sedí v baru s nadřízeným, navíc chlapem, o kterém každý říká, že je nespolehlivý a násoska. Úplně se na sedačce kroutila, jak by nejradši zmizela.

Celou dobu skoro nepromluvila, a tak se soustředil na svoji opici. Asi si chudák připadá, že ho podporuje v alkoholismu a pomáhá mu co nejrychleji se namazat.

Taky po něm nejspíš jede. Vidí jí to na očích a zvlášť patrné to bylo ráno, když k němu přišla do kanclu. Většina ženských mu nakonec propadne. To není žádné chlubení, prostě jenom fakta.

Právě teď ho nejspíš nenávidí za to, jaký je, a zároveň po něm touží. Tenhle efekt u ženských holt vyvolává.

V matné záři plynové stolní lampičky se jeho tělo stáhlo a změklo jak nevypálený hrnčířský jíl, který v parném dni necháte venku. Mimické svaly mu ochably, ramena mu klesla a na lesklé plastové lavici se celý nahrbil.

„Řeklo se, že na mě budete mluvit,“ protáhl zastřeným hlasem. „Ale teď tu jenom sedíte a koukáte na mě.“

„Chcete si promluvit o tom případu?“

„To právě rozhodně ne.“

„O čem tedy?“

„A co třeba baseball?“ navrhl. „Fandíte Metům anebo Yankeeům?“

„Já sport nesleduji.“

„Jo ták.“

„Pardon.“ Oknem pozorovala ubíhající světla motorového člunu, který se přeřítil kolem a zmizel z dohledu. Will měl hlavu skloněnou a pohrával si s kostkami ledu ve sklenici: míchal jimi prstem, a když měl sklenici prázdnou, lascivně vlhkým prstem pokynul mladé servírce.

Stiskl si čelo, aby viděl zamlžený svět a obličej ženy vedle sebe zase trochu ostřeji. „Vy tady asi nechcete bejt, co?“

„Moc ne.“

Praštil zápěstím do stolu, až sebou trhla a lidé od ostatních stolů k nim pobouřeně obrátili hlavy. „Tahlecta vaše upřímnost se mi líbí.“ Nabral si hrst oříšků, schroustal je a pak si z mastných dlaní setřel sůl. „Většina ženských se mnou mluvívá upřímně až ve chvíli, kdy už je pozdě.“ Zachrochtal, jako by pronesl něco strašně zábavného. „Helejte, kolegyně, tak mi povězte, co byste dělala, kdybyste na mě tady nedohlížela.“

„Já nevím, pomohla bych s večeří, četla si, poslouchala hudbu…“ Omluvně dodala: „Se mnou, Wille, se toho moc mimořádného nezažije.“

„A co čtete?“

„Životopisy. Romány.“

Předstíral, že ho to zajímá. „Já kdysi hrozně moc četl. Ale teď se hlavně dívám na televizi a piju. A chcete vědět, co to ze mě dělá?“

Nechtěla.

„Chlapa!“ zařehtal se. „Pořádnýho samce druhu homo sapiens pro todlecto jednadvacátý století!“ Znovu si do pusy nacpal oříšky, trucovitě založil ruce křížem a stáhl rty do nechutného úsměvu. Z toho, jak Nancy strnula, pochopil, že zašel příliš daleko – ale co! Vždyť je to jedno.

Prostě má konečně pořádně v hlavě, a jestli se jí to nelíbí, tak ať se jde bodnout. Servírka měla na krku zlatý křížek; když mu podávala další skotskou, komíhal se jí mezi ňadry. Vyzývavě na ni zamžoural. „Helejte, nechcete jet se mnou? Pustíme si telku a dáme si panáka!“

Nancy došla trpělivost. „Omluvte ho. Přineste nám účet,“ řekla prchající servírce. „Wille, jdeme,“ oznámila mu stroze. „Musíte domů.“

„To jsem snad právě chtěl, ne?“ vypravil ze sebe.

Ze saka mu zanotovala Óda na radost. Chvíli mu trvalo, než přístroj v kapse vyhrabal. Zamžoural na displej, kdo volá. „A kurva.

S tou bych teďka asi mluvit neměl.“ Podal mobila Nancy. „Helena Swisherová,“ zašeptal, jako kdyby je už mohla slyšet.

Přijala hovor. „Telefon Willa Pipera“

Vyklouzl z boxu a nejistým krokem se domotal k pánským záchodkům. Když se vrátil, účet už byl zaplacený a Nancy na něj čekala vedle stolu. Posoudila situaci a rozhodla, že i v podroušeném stavu je připraven tu zprávu přijmout. „Helena Swisherová od banky právě dostala přehled klientů. Ukázalo se, že přece jen měl kontakt v Las Vegas.“

„Opravdu?“

„V roce 2003 zařizoval financování pro jednu firmu z Nevady. Je to pojišťovna a jmenuje se Desert Life. Jeho klientem byl šéf firmy, jistý Nelson Elder.“

Will teď připomínal námořníka, který se snaží udržet zpříma na palubě lodi uprostřed mořské bouře. Kýval sebou sem tam a příliš nahlas oznámil: „No tak dobře. Zajedu tam, promluvím si s tímdlectím Nelsonem Elderem a najdu toho zatracenýho vraha. Dobrej plán, ne?“

„Dejte mi klíče od auta,“ přísně zavelela Nancy. Její hněv pronikl krustou jeho opilosti.

„Nebuďte naštvaná,“ zaprosil. „Jsem přece kolega, ne?“

Když vyšli na parkoviště, jejich smysly zavalily nápory teplého slaného větru a pronikavý pach odlivu. Jindy by tyhle dojmy u Nancy vyvolaly zasněnou bezstarostnost. Teď ale vypadala, že jí je spíš chmurně. Will se šoural hned za ní jak Frankensteinovo monstrum a opilecky si mumlal:

„Ták, a jedem do Las Vegas, bejby! Jedem pěkně do Las Vegas.“

17. ZÁŘÍ 782

VECTIS, BRITÁNIE

Byla doba žní. Tenhle roční čas měl Josef moc rád. Přes den panovalo pěkně teplo, noci byly příjemně chladné, ve vzduchu se vznášely pozemské vůně čerstvě pokosené pšenice a ječmene a zrajících jablek. Josef vzdal Bohu upřímné díky za hojnou úrodu z lánů, které se prostíraly kolem hradeb opatství. Bratři budou moci doplnit ubývající zásoby v obilnici a naplnit dubové sudy čerstvým pivem. Josef sice obžerství nenáviděl, ale stejně nepříjemné mu bylo i období kolem letního slunovratu, kdy už pivo docházelo a rozlévalo se na příděl.

Přeměna dřevěného kostela za kamenný byla dokončena před třemi lety. Hranatá zašpičatělá věž se tyčila do výšky a skýtala navigační pomoc lodím a člunům, když se blížily k ostrovu. Na východní straně bylo kněžiště s nízkými trojúhelníkovitými okny, která během denních mší nádherně osvětlovala kostel. Hlavní loď kostela byla dost dlouhá nejen pro současné společenství, ale i pro větší počet služebníků Krista, jejichž domovem se mohl klášter stát v budoucnu. Josef často prosil za odpuštění a kál se z pýchy, která se mu vzdouvala v srdci při pomyšlení na roli, jakou při stavbě sehrál. Pravda, jeho znalosti o světě byly omezené, ale z vlastní zkušenosti soudil, že je kostel ve Vectis jednou z největších katedrál křesťanského světa.

Zedníci v poslední době tvrdě pracovali na dokončení nového kapitulního domu. Josef a Oswyn se rozhodli, že pak přijde řada na skriptorium, které bude zapotřebí značně zvětšit. Bible a řehole, které tam opisovali, a také iluminované Epištoly svatého Petra, psané zlatým inkoustem, byly vysoce ceněné. Josefovi se doneslo, že se jejich opisy dostaly přes moře až do Irska, Itálie a Francie.

Čas pokročil, blížila se třetí hodina. Josef se vydal z lavatoria do refektáře, aby pojedl černý chléb se skopovým a solí a vypil si džbánek piva. V žaludku už mu ukrutně kručelo. Oswyn totiž omezil denní stravu na jediný pokrm, aby v náboženské obci posílil ducha oslabením tělesných žádostí. Oznámil to společenství po delším období rozjímání a půstu, který byl pro křehkého opata velmi namáhavý. Shromáždil je tehdy v kapitulním domě a řekl jim: „Budeme sice denně jíst, ale také se budeme denně postit. Musíme uspokojovat tělesné potřeby spoře a šetrně.“

A tak všichni hubli.

Josef uslyšel, jak ho někdo volá jménem. Běžel k němu Guthlac, drsný hromotluk, který před vstupem do řádu býval vojákem. Sandály mu plácaly na ušlapané cestě.

„Převore,“ řekl, „u brány stojí kameník Hubert. Přeje si s tebou hned mluvit.“

„Teď jdu do refektáře na večeři,“ ohradil se Josef. „Snad to může počkat, nemyslíš?“

„Říkal, že to je naléhavé,“ odpověděl Guthlac a běžel dál.

„A kam jdeš ty?“ volal za ním Josef.

„Do refektáře, převore. Na večeři.“

Hubert čekal u brány poblíž vchodu do hospicia, pohostinského domu pro návštěvníky a pocestné. Bylo to nízké dřevěné stavení, vybavené řadou prostých lůžek. Kameník stál nehybně na místě jako přikovaný. Z dálky si Josef nejprve myslel, že návštěvník je sám, ale když přišel blíž, spatřil, že za ním stojí dítě. Mezi mužovýma rozkročenýma silnýma nohama byly vidět ještě dvě menší nohy.

„Co pro tebe mohu udělat, Huberte?“ zeptal se ho.

„Přivedl jsem dítě“

Josef nechápal, co mu chce říct.

Hubert sáhl rukou za záda a přitáhl chlapce před sebe. Byl bosý drobný štíhlý jako proutek. Vlasy měl ohnivě zrzavé. Pod špinavou a roztrhanou košilí bylo vidět vystouplá žebra a hubený hrudníček. Obnošené kalhoty mu byly příliš velké, ještě do nich nedorostl. Pleť měl jemnou a světlou jako pergamen. Upřeně zírající zelené oči zářily jako drahé kameny. Tvář měl podobně nehybnou, jako je kámen, s jakým pracoval jeho otec. Pevně svíral narůžovělé rty, až se mu tou námahou dělaly vrásky na strnulé bradě.

Josef už o chlapci slyšel, ale viděl ho poprvé. Byl to zneklidňující pohled. Vyzařovala z něj chladná posedlost, jako kdyby jeho krátký a tvrdý život nebyl požehnán Boží dobrotou. Té noci, co se narodil, mu Hubert dal jméno Octavus, osmý. Na rozdíl od jeho dvojčete, toho ohavného stvoření, které bylo zničeno, by měl být jeho život zcela obyčejný – vždyť koneckonců osmý syn sedmého syna je prostě jen další syn, i když se narodil sedmého dne sedmého měsíce sedmistého sedmdesátého sedmého roku po příchodu Spasitele. Hubert se za něj modlil, aby z něj vyrostl silný a pracovitý muž, kameník, jako byl jeho otec i jeho bratři.

„Proč jsi ho sem přivedl?“ zeptal se Josef.

„Chci, abyste ho přijal.“

„Proč bych měl přijmout tvého syna?“

„Už ho nemohu dál mít u sebe.“

„Vždyť máš dcery, které se o něj mohou starat. Jídla máš pro svou rodinu dost.“

„Potřebuje Krista. Kristus je zde.“

„Ale Kristus je všude.“

„Nikde není více než tady, převore.“

Chlapec si klekl na kolena a zabořil kostnatý prst do hlíny. Začal jím hýbat dokola v kroužcích, kreslil na zemi vzor, ale otec po něm sáhl a prudkým škubnutím za vlasy ho zase zdvihl ze země. Chlapec sebou jen cukl, ale nevydal ani hlásku.

„Ten chlapec potřebuje Krista,“ naléhal otec. „Chtěl bych ho zasvětit zbožnému životu.“

Josef slýchal řeči o tom, jak je ten hoch podivný: vůbec nemluví a je ponořený ve svém vlastním světě, nejeví zájem o své sourozence ani o ostatní děti ze vsi. Byl odkojený, ale moc nepil a i teď jako pětiletý jedl málo a bez chuti. Josef v hloubi duše cítil, že ho vlastně nepřekvapuje, co z chlapce vyrostlo. Koneckonců tehdy viděl na vlastní oči, jak zvláštním způsobem přišlo tohle dítě na svět.

Opatství sice děti přijímalo, ale nijak aktivně je nevyhledávalo. Museli je živit a šatit, starat se o ně a sestry to odvádělo od jejich povinností. Vesničané s oblibou vodili k bráně opatství především děti postižené duševní nebo tělesnou vadou. Kdyby to záleželo na sestře Magdaleně, nepřijímali by je, jenže Josef měl pro ta nešťastná Boží stvoření slabost.

Tenhle chlapec byl ale zneklidňující.

„Hochu, umíš mluvit?“ oslovil ho Josef.

Octavus dělal, že ho neslyší. Zíral na zem, na vzor, který si začal kreslit.

„Nemluví,“ řekl Hubert.

Josef chlapce jemně uchopil za bradu a zvedl mu hlavu. „Máš hlad?“

Temný pohled chlapcových očí se toulal kdesi pryč.

„Znáš Krista, našeho Spasitele?“

Josef v pohledu dítěte nerozpoznal ani záblesk úsudku. Bledá Octavova tvář byla tabula rasa, prázdná destička, na které nebylo nic napsáno.

„Přijmete ho, převore?“ prosil muž.

Josef chlapce pustil. Hoch se spustil na zem a dál si kreslil špinavým prstem v prachu.

Po hrubě řezané Hubertově tváři kanuly slzy. „Prosím vás, prosím vás o to.“

Sestra Magdalena byla strohá žena. Co paměť sahá, nikdo nikdy neviděl, že by se usmívala – dokonce ani když hrou na žaltář vytvářela nebeskou hudbu. Bylo jí přes padesát let a polovinu té doby strávila za zdmi opatství. Vlasy pod závojem měla šedivé a její panenské tělo pod mnišským rouchem bylo tuhé a nepřístupné jako skořápka ořechu. Nebyla ale bez ctižádosti. Dobře si uvědomovala, že v řádu svatého Benedikta může žena zaujmout místo abatyše, pokud si to bude biskup přát, a byla nejstarší sestrou ve Vectis, takže se postup nedal vyloučit. Ale Aetia, biskup dorchesterský, ji při svých návštěvách o Vánocích a Velikonocích skoro nebral na vědomí. Pevně věřila, že její skryté úvahy o tom, jak by mohla opatství pozvednout, nebyly projevem ješitnosti, ale jen prostou touhou klášter očistit a zdokonalit.

Často jednala s Oswynem a informovala ho o svých obavách z plýtvání, nestřídmosti nebo dokonce smilstva. On jí trpělivě naslouchal, potichu vzdychal a poté věci rozebíral s Josefem. Oswyn vinou vetché páteře silně kulhal a trpěl neustálými bolestmi. Stížnosti sestry Magdaleny na spotřebu piva či na to, že někdo vrhá chlípné pohledy na jí svěřené panny, ho znepokojovaly, ale těžko je mohl osobně řešit. V těchto pozemských záležitostech spoléhal na Josefa. Sám se potřeboval soustředit na službu Bohu, na to, aby Pána oslavil tím, že ještě před smrtí dokončí přestavbu opatství.

Každý věděl, že Magdalena nemá ráda děti. Oplzlé okolnosti jejich početí ji znepokojovaly a také ji pobuřovalo, kolik toho snědí. Na Josefovu ochotu poskytnout dětem útočiště v klášteře shlížela s pohrdáním. Vadily jí hlavně ty malé a postižené. Měla teď v péči devět dětí mladších než deset let, líných spratků, kteří si nedokázali odpracovat ani vlastní stravu. Upomínala sestry, aby děti vedly k tvrdé práci. Můžou přece nosit vodu a dříví, umývat nádobí a náčiní, cpát slamníky čerstvou slámou, aby se odstranily vši. Ty starší už směly trávit nějaký čas i náboženským studiem, ale dokud se jejich mysl neuklidní stálou dřinou, je pro ně dobrá jen tvrdá práce.

Octavus, nejnovější Josefův omyl, doháněl Magdalenu k zuřivosti.

Ten chlapec nebyl schopný řídit se ani těmi nejjednoduššími pokyny. Odmítal vynést nočník nebo přiložit v kuchyni. Nešel spát, dokud ho do postele neuložili násilím, a nevstal, dokud ho nestáhli z pryčny. Ostatní děti se mu vysmívaly a nadávaly mu. Magdalena si zpočátku myslela, že je jenom svéhlavý a bila ho holí. Časem ji ale tělesné tresty unavily. Bylo to stejně k ničemu. Chlapec nikdy neplakal, dokonce ani nezakňučel. Po výprasku vždycky sebral z hromady dřeva hůl, se kterou ho bila, a čmáral si s ní do prachu na podlaze kuchyně ty své obrazce.

Teď, když začal podzim pomalu přecházet v zimu, už Magdalena chlapce úplně přehlížela. Nechávala ho, ať si dělá, co chce. Naštěstí skoro nejedl a pro klášterní spíž neznamenal žádnou zátěž.

Jednoho studeného prosincového rána odcházel Josef ze skriptoria a mířil na mši. Nad ostrovem přes noc zuřila první bouře letošní zimy. Nános sněhu, který za sebou zanechala, se teď ve slunci tak třpytil, že to až bodalo do očí. Josef zamnul dlaněmi o sebe, aby si je zahřál, a rychle kráčel po pěšině. Prsty na nohou mu mrzly.

U cesty se krčil bosý Octavus v tenkých šatech. Josef ho na pozemcích opatství potkával často. Obvykle se u něj zastavil, položil mu ruku na rameno a v rychlosti se pomodlil za to, aby chlapce opustila jeho choroba. Dnes se ale bál, že jestli tam chlapce jen tak nechá, mohl by zmrznout. Rozhlédl se, jestli nezahlédne některou ze sester, ale nikdo nebyl v dohledu.

„Octave!“ zavolal Josef. „Pojď dovnitř! Ve sněhu nemůžeš chodit bos!“

Chlapec držel v ruce větvičku a jako obvykle si kreslil. Tentokrát se ale v jeho prázdné tváři zrcadlil náznak vzrušení. Díky sněhu měl před sebou ohromnou čistou plochu, kterou mohl pokrýt čarami.

Josef se nad ním zastavil a chystal se Octava zvednout ze země, ale vtom se zarazil a zalapal po dechu.

Tohle přece nemůže být pravda!

Josef si zaclonil oči před jasným slunečním světlem a podíval se znovu. Jeho obava se potvrdila.

Odspěchal zpátky do skriptoria a za okamžik se vrátil s Paulinem, kterého za sebou divoce vlekl za rukáv. Na protesty hubeného kněze nebral ohledy.

„Co se stalo, Josefe?“ křičel Paulinus. „Proč mi neřekneš, co se děje?“

„Podívej se!“ odpověděl mu Josef. „A řekni mi, co vidíš.“

Octavus dál čmáral hůlkou do sněhu. Oba muži se nad ním sklonili a zkoumali jeho obrazce.

„To není možné!“ zasyčel Paulinus.

„Ale je to tak,“ odporoval Josef.

Ve sněhu viděli písmena – jasně rozeznatelná písmena.

S-I-G-B-E-R-T Z T-I-S

„Sigbert z Tis?“

„To není celé,“ řekl vzrušeně Josef. „Podívej: Sigbert z Tisbury“

„Jak to, že umí psát?“ zeptal se Paulinus. Byl bledý jako sníh a strachem ztuhlý tak, že se vůbec neroztřásl.

„To nevím,“ odpověděl Josef. „Nikdo z vesnice neumí číst ani psát. Sestry ho určitě nic neučily. Vždyť ho všichni považují za slabomyslného.“

Chlapec dál ryl klacíkem.

1812782 natio

Paulinus se pokřižoval. „Můj Bože! On píše i číslice. Osmnáctý den dvanáctého měsíce, rok 782. To je dnes!“

„Natio,“ šeptl Josef. „Narození.“

Paulinus rozšlapal čáry ve sněhu a zničil číslice i písmena. „Zvedni ho!“

Počkali si, až mniši odejdou ze skriptoria na mši. Potom chlapce usadili u jednoho ze stolů pro kopisty. Paulinus před něj položil kus jemného pergamenu a podal mu brk.

Octavus začal brkem ihned pohybovat po pergamenu, jako by mu vůbec nevadilo, že brk nezanechává stopu.

„Ne!“ vykřikl Paulinus. „Počkej! Podívej se.“ Namočil brk do kalamáře z pálené hlíny a podal mu jej znova. Chlapec pokračoval, ale tentokrát bylo jeho dílo viditelné. Zdálo se, že si povšiml velkých černých písmen, které vytvářel. Z krku mu vyšlo hrdelní zachrčení. To byl první zvuk, který kdy vydal.

Cedric z Yorku 1812782 mors

„Zase datum. A dnešní,“ zamumlal Paulinus. „Tentokrát ale napsal mors. Smrt.“

„To jsou určitě čáry,“ bědoval Josef. Ustupoval pozpátku, až se zarazil o sousední stůl.

Inkoust docházel. Paulinus chlapce uchopil za ruku a nechal ho namočit brk v kalamáři. Octavus bez sebemenší změny výrazu začal znovu psát, ale tentokrát to byly nesrozumitelné čmáranice.

18 12 782 natio

Muži jen zmateně potřásli hlavami a Paulinus řekl: „To nejsou obyčejná písmena, ale je tam zase datum.“

Josef si náhle uvědomil, že zmeškali mši, což byl nenapravitelný hřích. „Schovej ten pergamen a inkoust a strč chlapce do kouta. Pojďme rychle do kostela, Pauline. Pomodlíme se k Bohu, aby nám pomohl porozumět tomu, co jsme viděli, a poprosíme ho, aby nás ochránil od zlého.“

Téhož dne večer se Josef s Paulinem sešli v mrazivém pivovaru a rozžali svíci. Josef cítil, že se potřebuje napít piva, aby se uklidnil a aby si spravil žaludek, a Paulinus mu chtěl dělat společnost. Přitáhli dvě stolice blízko k sobě, takže se téměř dotýkali koleny.

Josef se považoval za prostého člověka. Rozuměl jen lásce Boží a řeholi svatého Benedikta z Nursie, kterou se museli řídit všichni vyslanci Boží. Věděl ale, že Paulinus má bystrý rozum a je učený, vždyť přece přečetl tolik knih o nebesích a o zemi. Jestli vůbec někdo dokáže Josefovi vysvětlit, co viděl, tak je to Paulinus.

Paulinus ale s vysvětlením váhal. Místo toho navrhl cestu, a teď se s Josefem domlouvali, koho na ni poslat. Dohodli se, že si chlapcovo tajemství nechají pro sebe. K čemu by bylo dobré plašit ostatní dřív, než Paulinus zjistí pravdu?

Když Josef dopil, Paulinus sáhl po svíčce, ale ještě než ji sfoukl, prozradil Josefovi něco, co mu celou tu dobu leželo v hlavě.

„Víš,“ řekl, „u dvojčat se nedá s jistotou říci, že syn, který jako sedmý vyšel z ženy, je týž jako ten, jehož sedmého v řadě stvořil Bůh.“

Hubert putoval krajem Wessex. Měl před sebou pouť, na kterou ho poslal převor Josef. Připadalo mu, že na podobné poslání není ten pravý, ale byl převorovi zavázán a nemohl jeho žádost odmítnout.

Jel na mohutném koni, který se pod ním potil a v ostrém mraze prosincového dne ho hřál do nohou. Hubert nebyl dobrý jezdec. Kameníci jsou zvyklí cestovat na pomalých vozech, tažených voly. Pevně třímal otěže, svíral koleny koňské břicho a držel se, jak uměl. Koně měl klášter ustájeného na pevnině právě pro podobné případy. Převozník Huberta přepravil z oblázky pokrytého pobřeží Vectis na pevninu ve Wessexu. Josef mu poručil, ať spěchá a vrátí se do dvou dnů. Pokud má vše stihnout, musí jet klusem.

Den pokročil. Nebe se zbarvilo břidlicovou šedí a jeho barva teď připomínala pobřežní útesy. Hubert projížděl mrazivou krajinou mezi úhory, kamennými zídkami a stejnými vesničkami, jako je ta jeho. Občas minul tupě hledící vesničany, co se plahočili pěšky nebo jeli na pomalých mulách. Měl se na pozoru před lapky, ale kromě koně už s sebou měl jen pár drobných mincí, které mu na cestu dal Josef.

Do Tisbury dorazil krátce před západem slunce. Bylo to zámožné městečko. Podél široké cesty stálo několik velkých dřevěných domů a mnoho menších úpravných chalup. Na návsi se v podvečerním šeru shromáždilo stádo ovcí. Hubert minul dřevěný kostelík, chladný, temný a osamělý na kraji návsi. Ke kostelu přiléhal malý hřbitov a na něm Hubert uviděl nový hrob. Rychle se pokřižoval. Ve vzduchu se vznášel kouř z krbů. Hubert pustil čerstvý rov z hlavy. Všude kolem sebe cítil vůni pečínky a škvařícího se tuku.

Byl den trhu a na návsi ještě stály vozíky a stánky, jejichž majitelé seděli v hospodě, pili a hráli v kostky. Hubert dojel ke dveřím hostince a seskočil z koně. Nějaký chlapec se nabídl, že mu podrží otěže. Hubert mu zaplatil jednou mincí a hoch koně odvedl do stáje, aby mu dal ovsa a napojil jej.

Hubert vkročil do vyhřáté hospody, plné lidí. Na jeho smysly zaútočil rámus opileckých hlasů, pach zvětralého piva, zpocených těl a moči. Stoupl si k sálajícímu ohništi, ve kterém hořela rašelina. Rozhýbával ztuhlé ruce a se silným italským přízvukem si poručil džbán vína. Tisbury bylo tržní město, takže tam byli na cizince zvyklí. Přijali ho srdečně a se zvědavostí. Pár mužů ho pozvalo ke stolu a dali se s ním do hovoru. Zajímali se, odkud pochází a proč přijel.

Za necelou hodinu zvládl prolít hrdlem tři džbány vína a zjistit to, co chtěl převor vědět.

Sestra Magdalena obvykle chodila po opatství přiměřeným krokem: nepříliš pomalu, což by bylo plýtváním časem, a nepříliš rychle, což by mohlo vyvolat dojem, že je nějaká pozemská záležitost důležitější než rozjímání o Bohu.

Dnes ale utíkala a svírala přitom něco v ruce.

Poslední dobou se oteplilo a sněhová pokrývka se proměnila v nesouvislý skvrnitý plášť. Pěšiny byly dobře udusané a už to na nich neklouzalo.

Josef a Paulinus seděli mlčky ve skriptoriu. Kopisty poslali pryč, aby měli klid při jednání s Hubertem, který se vrátil zpátky prochladlý a vyčerpaný.

Teď už byl zase pryč. S poděkováním a požehnáním ho poslali domů do vesnice.

Přinesl jim stručnou, ale významnou zprávu.

Osmnáctého dne dvanáctého měsíce, tedy před třemi dny, se ve městě Tisbury narodilo koželuhovi Wuffovi a jeho ženě Eanfled dítě.

Dítě jménem Sigbert.

Ačkoliv to ani jeden z nich otevřeně nepřiznal, ta novina je nijak nešokovala. Napůl to očekávali. Už předtím věděli, že se z mrtvé matky narodil němý chlapec, který začal bez učení psát jména a data. To bylo natolik šílené, že teď už se mohlo stát cokoliv.

Když Hubert odešel, řekl Paulinus Josefovi: „Ten chlapec je sedmý syn, o tom není pochyb. Má nesmírnou moc.“

„K dobrému, anebo k zlému?“ zeptal se Josef rozechvěle.

Paulinus se na přítele zahleděl a svraštil rty, ale neodpověděl.

Dovnitř vpadla sestra Magdalena.

„Bratr Otto mi řekl, že jste tady,“ řekla a lapala přitom po dechu. Zabouchla za sebou dveře.

Josef s Paulinem si vyměnili spiklenecké pohledy. „Jsme tu, sestro,“ promluvil Josef. „Co tě trápí?“

„Tohle!“ napřáhla ruku. Držela v ní několik svinutých pergamenů. „Jedna ze sester to nalezla v dětském dormitáři pod Octavovou pryčnou. Bezpochyby to ukradl ve skriptoriu. Můžete to potvrdit?“

Josef pergameny rozvinul a s Paulinem je začali prohlížet.

Kal ba lakna 21 12 782 natio

FlavIus de napoli 21 12 782 natio

CImeon 21 12 782 natio

nhn‘ 21 12 782 natio

Juan de Madrid 21 12 782 natio

Josef vzhlédl od prvního listu, pokrytého Octavovým drobným rukopisem.

„Tohle je hebrejsky, ty znaky poznávám,“ zašeptal mu Paulinus a ukázal na jednu z řádek. „To, co je nad tím, ale neznám.“

„Tak co?“ naléhala sestra. „Můžete potvrdit, že to ten chlapec ukradl?“

„Prosím, sestro, posaď se,“ s povzdechem odtušil Josef.

„Nechci si sednout, převore, chci znát pravdu a pak chci toho chlapce přísně potrestat.“

„Moc tě prosím, sedni si.“

Neochotně se posadila na jednu z lavic pro kopisty.

„Ten pergamen byl samozřejmě ukraden,“ začal Josef.

„Ten bezbožník! Ale co je to za text? Vypadá to jako nějaký zvláštní seznam.“

„Jsou to jména,“ řekl Josef.

„Jména v mnoha jazycích,“ dodal Paulinus.

„K čemu to je a proč je tam Oswyn?“ zeptala se podezřívavě.

„Oswyn?“ nechápal Josef.

„Na druhém listu, na druhém listu!“ řekla.

Josef se podíval.

Oswyn z vectis 21 12 782 mors

Josefovi vyprchala z tváří všechna krev. „Bože můj!“

Paulinus vstal a odvrátil se, aby skryl své zděšení.

„Který z bratrů to psal?“ dožadovala se Magdalena.

„Žádný, sestro,“ řekl Josef.

„A kdo tedy?“

„Ten chlapec, Octavus.“

Než Josef a Paulinus vypověděli sestře Magdaleně vše, co o Octavovi a jeho zázračných schopnostech věděli, bezpočtukrát se pokřižovala. Když konečně domluvili a nebylo co dodat, jen na sebe bojácně hleděli.

„To musí být dílo ďáblovo,“ prolomila ticho Magdalena.

Paulinus řekl: „Je zde ještě jedno možné vysvětlení.“

„A jaké?“ zeptala se.

„Že je to dílo Boží.“ Opatrně volil slova. „Je nepochybné, že Pán volí, kdy pošle dítě na svět a kdy nechá duši, aby se k němu vrátila. Bůh je vševědoucí. Ví, když ho prostý člověk volá v modlitbách. Ví, když na zem spadne vrabec. Tento chlapec je zcela zvláštní svým narozením a tím, jaký je. Jak můžeme vědět, že není Božím nástrojem, určeným k tomu, aby zaznamenával příchody a odchody Božích dětí?“

„Ale je to sedmý syn sedmého syna!“ sykla Magdalena.

„Ano, známe tyhle pověry. Ale už někdo takového syna viděl? A viděl někdy někdo takového, který by se narodil sedmého dne sedmého měsíce roku 777? Nemůžeme s jistotou předpokládat, že jeho schopnosti slouží zlu.“

„Pokud jde o mne, neumím si představit, jaké zlé následky by jeho moc mohla mít,“ prohlásil optimisticky Josef.

Magdalenin strach se změnil v hněv. „Jestli je pravda to, co říkáte, pak víme, že náš drahý opat dnešního dne zemře. Modlím se k Bohu, aby tomu tak nebylo. Jak můžete říci, že na tom není nic zlého?“ Vstala a popadla pergameny. „Nebudu opatovi nic tajit. O tomhle se musí dozvědět, a on – jedině on – musí rozhodnout, jaký bude chlapcův osud.“

Byla pevně rozhodnuta. Ani Paulinus, ani Josef se neodvážili sestru Magdalenu v jejím konání zadržet.

Když skončily nóny pravidelné odpolední modlitby, vyhledali společně Oswyna. Doprovodili ho do jeho mnišské cely v kapitulním domě. Zde mu v tlumeném světle zimního odpoledne a v jantarové záři oharků v ohništi vylíčili, co se událo, a snažili se něco vyčíst z jeho vyzáblé tváře, svěšené nad stolem.

Vyslechl je. Pečlivě si pergameny prohlédl a na okamžik se zarazil nad svým jménem. Vyptával se a přemýšlel nad jejich odpověďmi. Pak jednou krátce udeřil pěstí do stolu na znamení, že porada skončila.

„Podle mne z toho nevzejde nic dobrého,“ řekl. „V nejhorším případě to je ruka ďáblova. V nejlepším případě to je vážné narušení náboženského života společenství. Jsme tu proto, abychom z celého srdce a z celé duše sloužili Bohu. Tento chlapec nás bude od našeho poslání odvádět. Musíte ho vyhnat.“

Sestra Magdalena jen stěží skrývala své uspokojení.

Josef si odkašlal. „Jeho otec jej nepřijme zpět. Ten hoch nemá kam jít.“

„To není naše starost,“ řekl opat. „Pošlete ho pryč.“

„Je zima,“ stál si na svém Josef. „Vždyť se nedožije rána.“

„Pán se o něj postará a rozhodne o jeho osudu,“ odpověděl opat.

„Teď mě nechte rozjímat o mém vlastním.“

* * *

Bylo na Josefovi, aby vyplnil opatovu vůli. Po západu slunce chlapce poslušně odvedl k hlavní bráně opatství. Laskavá mladá sestra dítěti navlékla tlusté ponožky a přidala mu druhou košili a pláštík. Od moře foukal ostrý vítr a mrzlo.

Josef sundal závoru a otevřel bránu. Okamžitě se do nich opřel silný závan studeného větru. Převor chlapce zlehka postrčil ven. „Musíš nás opustit, Octave. Ale neměj obavy, Bůh tě ochrání.“

Chlapec se ani neohlédl. Upíral svůj neměnný prázdný pohled do temné noci. Převorovi drásalo srdce, že se má zachovat tak krutě k Božímu tvorovi. Vždyť to dítě odsuzuje k smrti zimou. A není to jen tak ledajaké dítě: tohle má výjimečný dar, který, pokud měl Paulinus pravdu, možná nepochází z pekelných hlubin, ale z království nebeského. Josef však byl poslušný služebník. V první řadě byl oddán Bohu, jehož názor na chlapce neznal, a hned po Bohu opatovi, jehož názor byl zcela jasný. Roztřásl se a zavřel vrata.

Zvon zval na nešpory. Věřící se shromáždili v kostele. Sestra Magdalena držela na prsou svůj žaltář a radovala se, že zvítězila nad Josefem. Opovrhovala jím pro jeho laskavost.

Paulinovu mysl zaměstnávaly teologické úvahy nad Octavem, nad tím, zda je jeho zvláštní schopnost darem, nebo prokletím.

Josefa pálily v očích slané slzy při pomyšlení na křehkého hocha, ztraceného v zimě a temnotě. Cítil se vinen tím, že je sám v teple a v pohodlí. Byl si ale vědom toho, že Oswyn měl alespoň v jednom bodě pravdu: ten chlapec jej skutečně rušil od jeho povinností, od modliteb a práce.

Čekali, až uslyší šoupavý opatův krok. Ten ale nepřicházel. Josef viděl, jak se bratři a sestry nervózně vrtí. Všichni znali Oswynovu přesnost.

Za několik minut už Josef dostal strach a zašeptal Paulinovi: „Musíme se po opatovi podívat.“ Když odcházeli z kostela, ostatní je napjatě sledovali. Začal se ozývat šepot, ale sestra Magdalena mnichy utišila ukazováčkem na rtech a hlasitým pst.

V Oswy nově cele byla tma a zima. Oheň, do kterého nikdo nepřiložil, už téměř uhasl. Oswyna, zahaleného v rouchu, našli schouleného na lůžku. Kůži měl stejně studenou, jako byl vzduch v místnosti. V pravé ruce svíral pergamen se svým jménem.

„Dobrotivý Bože!“ vykřikl Josef.

„To proroctví –“ hlesl Paulinus a padl na kolena.

Oba se nad opatovým mrtvým tělem v rychlosti pomodlili a pak vstali.

„Je třeba uvědomit biskupa,“ řekl Paulinus.

Josef přikývl. „Ráno pošlu zprávu do Dorchesteru.“

„Dokud biskup nerozhodne jinak, musíš vést opatství ty, příteli.“

Josef se pokřižoval. „Běž to oznámit sestře Magdaleně. Požádej ji, ať řídí nešpory. Hned tam přijdu. Musím ještě něco udělat.“

Josef utíkal tmou k bráně opatství. Prsa se mu dmula námahou. Otevřel vrata, která zavrzala v závěsech.

Chlapec tam nebyl.

Josef běžel po cestě a volal ho jménem.

U cesty zahlédl schoulenou siluetu.

Octavus nedošel daleko. Tiše seděl v mrazivé noci. Třásl se na kraji pole. Josef ho něžně zvedl a v náručí ho nesl zpět k bráně.

„Můžeš zůstat, chlapče,“ řekl mu. „Bůh si přeje, abys tu zůstal.“

25. ČERVNA 2009

LAS VECAS

Will s tou letuškou začal flirtovat ještě na pevné zemi a pokračoval i ve výšce deseti kilometrů. Byla přesně jeho gusto: vysoká, měla hezkou figuru, plné rty a špinavě blond vlasy. Jeden pramen jí pořád padal do očí a ona si ho neustále bezmyšlenkovitě srovnávala. Za chvíli si začal představovat, jak leží nahý vedle ní a ten pramen vlasů jí upravuje sám. Když se mu najednou do myšlenek připletla korektní Nancy s vyčítavým výrazem, zaplavila ho vlna nevysvětlitelného studu. Ale co má Nancy co dělat v jeho soukromých fantaziích? Silou vůle ji zahnal pryč a vrátil se k letušce.

Kvůli služební pistoli absolvoval při nástupu standardní proceduru. Přivezli ho na palubu zvlášť, před ostatními cestujícími. Usadil se u uličky nad křídlem. Měl na sobě sportovní bundu a khaki kalhoty. Letuška Darla si ho hned všimla a nenuceně si k němu přisedla.

„Zdravíme FBI,“ zacvrlikala. Bylo jí to jasné kvůli bezpečnostní proceduře, kterou prošel.

„Taky zdravím.“

„Dáte si něco k pití, než se sem všichni nahrnou?“

„Cítím tu správně kafe?“

„Hned to bude,“ odpověděla. „Na předním sedadle 7C s náma dneska poletí tajnej z protiteroristickýho, ale vy teda vypadáte v daleko lepší formě než on.“

„Chcete mu říct, že tu jsem?“

„On už to ví.“

Když později začala obsluha roznášet nápoje, měl dojem, že se mu Darla pokaždé, když ho míjí, lehce otře o rameno nebo o paži. Třeba si to jenom namlouvám, pomyslel si, když usínal, ukolébaný dunivým hukotem motorů. A třeba ne.

S trhnutím se probudil a chvíli se cítil příjemně dezorientovaný. Hluboko dole se až k obzoru táhla zelená pole, takže věděl, že je někde uprostřed státu. Ze zadní části trupu, od toalet, se ozýval hlasitý rozčilený křik. Will si rozepnul pás a otočil se, aby zjistil, v čem je problém. Tři mladí Britové dostali chuť se pohádat. Nalili se už cestou do Las Vegas a teď s brunátnými obličeji mávali rukama jako nějaké tříhlavé monstrum. Pustili se do drobného stevarda, který jim odmítl nalít další pivo. Pasažéři se vyplašeně ohlíželi. Jeden chuligán – svalnatý balík, co seděl nejblíž k uličce – právě vstal a rozeřval se na stevarda: „Tak slyšels mýho kámoše? Chce kurva ještě jedno pivo!“

Darla rychle proběhla uličkou kolegovi na pomoc. Když utíkala kolem Willa, záměrně vyhledala jeho pohled. Agent na sedadle 7C zatím nevstával. Přesně podle předpisů sledoval pilotní kabinu, aby nikdo nepronikl k řízení. Byl to vynervovaný mladíček. Tohle je nejspíš jeho první palubní incident, pomyslel si Will. Naklonil se do uličky, aby si ho líp prohlédl.

Pak se zezadu ozvala hnusná rána, náraz lebky na lebku, „hlavička“. „Tumáš, ty hajzle!“ křičel útočník. „Chceš ještě jednu?“ Will samotnou ránu neviděl, ale následky byly nepřehlédnutelné.

Stevarda ten útok srazil na kolena. Sténal a krvácel z hlavy. Darla při pohledu na krev bezděčně zavřískla.

Agent a Will vyrazili současně. Spojili se a začali fungovat jako tým, který má všechno dávno nacvičené. Agent se postavil v uličce, vytasil zbraň a zvolal: „Federální policie! Posaďte se a položte ruce na opěradlo před vámi!“

Will vytáhl služební odznak, držel ho nad hlavou a klidně postupoval uličkou dozadu.

„Co to má do prdele bejt?“ zakřičel Brit při pohledu na blížícího se Willa. „Dyť my jenom letíme na vejlet, kámo.“

Darla pomohla krvácejícímu stevardovi vstát a odváděla ho dopředu. Will na ni mrkl. Když byl na pět sedadel daleko od útočníka, zastavil se a klidným hlasem promluvil. „Okamžitě se posaďte a složte ruce za hlavu. Jste zatčen. Výlet skončil.“ A pak dodal jako rychlou tečku: „Kámo“

Druzí dva mladíci se stojícího opilce marně snažili přesvědčit, aby ustoupil. Maník měl žíly na krku naběhlé vzteky a strachem.

Cítil že je v maléru, ale nechtěl to vzdát. Křičel: „To teda ne! To teda né!“

Will strčil odznak do kapsy a vytáhl z pouzdra pistoli. Nenápadně se ujistil, že je zbraň zajištěná. Pasažéři už začínali panikařit. Obézní žena s malým děckem se dala do pláče a spustila u ostatních pasažérů řetězovou reakci. Will se pokusil probrat se z ospalosti a vyloudit na tváři co nejvýhružnější výraz. Oznámil výtržníkovi: „Máte poslední šanci ukončit to v klidu. Sedněte si a složte ruce za hlavu.“

„Anebo co?“ posmíval se muž. Bylo vidět, že má plný nos hlenu. „Zastřelíš mě a uděláš díru do tohohle zasranýho letadla?“

„Máme speciální munici,“ suverénně lhal Will. „Kulička vám jenom zarachtá uvnitř lebky a udělá vám z mozku kaši.“ Byl zkušený střelec, zamlada na Floridě střílel veverky. Na tuhle vzdálenost si troufal zasáhnout s přesností několika milimetrů. Ale druhou stranou by to zas vyletělo ven, to je fakt.

Muž stál a mlčel.

„Máte pět vteřin,“ oznámil Will a místo prsou mu začal mířit na hlavu. „Teď už je mi fakt upřímně jedno, jestli vystřelím nebo ne. Beztoho kvůli vám budu tejden vyplňovat lejstra.“

Jeden z trojice zařval: „Kurva, Seane, tak už si sedni!“ a tahal ho vzadu za vyhrnutou sportovní halenu. Sean ještě několik dlouhých vteřin váhal, pak se nechal posadit a pokorně složil ruce za hlavu.

„Správný rozhodnutí,“ řekl mu Will.

Darla přispěchala uličkou s několika plastovými pouty. S pomocí ostatních pasažérů všechny tři mladíky spoutali. Will zastrčil pistoli pod bundu a zavolal na agenta: „Hotovo.“ S funěním se odsunul zpátky na své místo, doprovázen aplausem celého osazenstva. V duchu přemýšlel, jestli po tomhle dokáže znovu usnout.

Taxi vyjelo od chodníku. Bylo sice už hodně po poledni, ale venku pořád panovalo pouštní vedro, takže Willa potěšilo, že klimatizace v autě běží naplno.

„Kampak to bude?“ zeptal se řidič.

„Co myslíš, kdo z nás má lepší pokoj?“ zeptal se Will.

Darla se mu rozpustile opřela o prsa. „No, jeden je placenej aerolinkama, druhej státem, tak to asi vyjde nastejno.“ Protáhla se a šeptem dodala: „Ale řekla bych, zlato, že nám dvěma poslouží každej pokoj stejně dobře.“

Objížděli McCarranovo letiště a mířili na bulvár Strip. U odlehlého hangáru zahlédl Will skupinu tří bílých Boeingů 737. Kromě červeného pruhu na trupu neměly žádné označení. „Co je to za společnost?“ zeptal se Darly.

„To je pendl do Oblasti 51,“ odpověděla mu. „Vojenský letadla.“

„To má bejt vtip?“

Taxikář se jim vmísil do hovoru: „Nene, je to tak. To je to nejprofláknutější tajemství v celým Las Vegas. Žijou tu stovky vědců, co pracujou pro vládu a denně lítaj do Oblasti 51. Prej tam mají kosmický lodi mimozemšťanů a snažej se je rozhejbat, aspoň se to říká.“

Will se uchechtl. „Ať tam dělaj, co chtěj, vsadím se, že je to vyhazování peněz daňovejch poplatníků. Znám jednoho maníka, kterej tam nejspíš pracuje.“

Nelson Elder vedl celou firmu k prvotřídní fyzické kondici. On sám cvičil každé ráno a totéž očekával i od všech členů užšího vedení. „Na tlustého pojišťováka není nikdo zvědavý,“ bylo Elderovo motto, a rozhodně na tlusté pojišťováky nebyl zvědavý on sám. Byl proti špatné tělesné kondici zaujat tak silně, že to hraničilo s odporem. Vypěstoval si ten instinkt v dětství, které strávil v kalifornském Bakersfieldu. V jejich nuzném obytném domě se tenkrát snoubila obezita s chudobou. Otylé lidi Elder nezaměstnával, a pokud je pojistil, dal si záležet, aby si pořádně připlatili za zvýšená rizika.

Elderova bronzová pleť se ještě mírně chvěla. Zrovna absolvoval pětikilometrový běh a osvěžující parní lázeň. Teď seděl ve své rohové kanceláři s krásným výhledem na čokoládově hnědé hory a akvamarínový záliv jezera Lake Mead. Fyzicky se na svých jednašedesát let cítil velmi dobře. Na míru šitý oblek zdůrazňoval jeho figuru, vytrénované srdce mu bušilo pomalu a klidně. Ale v duši měl neklid, který se mu nedařilo utišit ani šálkem bylinkového čaje.

Ve dveřích Elderovy kanceláře se s funěním zastavil Bertram Myers, finanční ředitel pojišťovny. Byl zpocený jako kůň po dostihu. Vlasy měl husté a černé a byl o dvacet let mladší než jeho šéf, ale méně vytrénovaný.

„Jak šlo běhání?“ zeptal se Elder.

„Bezva, díky,“ odpověděl Myers. „Ty už jsi byl?“

„Jasně.“

„Jak to, že tu jsi tak brzy?“

„Ale vždyť víš – přece kvůli té zatracené návštěvě z FBI.“

„Kristapána, úplně jsem na to zapomněl. Musím si dát sprchu. Chceš, abych byl u toho?“

„Ne, já to zvládnu,“ řekl Elder.

„Dělá ti to starosti? Vypadáš ustaraně.“

„Nemám starosti. Řekl bych, že to bude to, co říkali.“

Myers souhlasil. „Jo, tak to určitě bude. Prostě jenom to, co říkali.“

Taxíkem to měl Will na ředitelství pojišťovny Desert Life kousek. Sídlilo v Hendersonu, rezidenčním městě jižně od Las Vegas a poblíž jezera Lake Mead. Elder na Willa působil jako přízrak z filmu: ryzí prototyp postaršího firemního ředitele, spokojeného se svým bohatstvím a svým postavením. Teď se Elder zaklonil v křesle a pokusil se krotit Willovo očekávání. „Jak už jsem vám řekl při našem telefonickém rozhovoru, agente Pipere, obávám se, že vám nemohu pomoci. Vážil jste sem dlouhou cestu, ale náš rozhovor asi nepotrvá dlouho.“

„Nedělejte si starost, pane,“ odvětil Will. „Beztoho jsem sem musel.“

„Ve zprávách hlásili, že už jste v New Yorku někoho zatkli.“

„Nejsem oprávněn podávat informace v průběhu vyšetřování,“ řekl Will, „ale nejspíš si zvládnete domyslet, že kdybych považoval případ za uzavřený, asi bych se sem netrmácel. Řekněte mi, jaké byly vaše vztahy s Davidem Swisherem?“

Podle Eld era na nich nebylo nic k probírání. Do New Yorku létal jednat s investory a před šesti lety se tam seznámil se Swisherem. Banka HSBC tehdy patřila mezi ústavy, které měly zájem poskytovat společnosti Desert Life své služby. Swisher byl členem nejvyššího vedení a jednání se osobně účastnil. Elder tehdy navštívil hlavní sídlo HSBC a Swisher tady vedl zvláštní tým pro obchodní nabídky.

Během následujícího roku se mu Swisher pravidelně připomínal telefonem i e-mailem a jeho vytrvalost nakonec přinesla plody. Když se v roce 2003 pojišťovna Desert Life rozhodla vydat emisi dluhopisů, aby získala investiční kapitál, Elder svěřil vedení upisovatelského syndikátu právě bance HSBC.

Will se optal, jestli Swisher v rámci těchto jednání někdy osobně navštívil Las Vegas.

Elder odpověděl, že to určitě ne. Dobře si pamatoval, že na návštěvy jezdili méně zkušení bankéři. Kromě závěrečné slavnostní večeře v New Yorku se už vlastně se Swisherem nesetkal.

Byli během těch let nějakým způsobem ve spojení?

Elder si dokázal vzpomenout na příležitostné telefonáty.

Kdy došlo k poslednímu?

Skoro před rokem. V poslední době ne. Navzájem si posílali oficiální firemní pozdravy k Novému roku, ale jinak vlastně žádné aktivní vztahy neudržovali. Když se dočetl o Swisherově vraždě, byl samozřejmě šokován.

Willovy otázky přerušilo beethovenovské vyzvánění mobilu. Omluvil se a hovor odmítl, ale mrkl předtím na číslo volajícího.

Proč ho u čerta shání Laura?

Vrátil se zpět k přetrženým myšlenkám a pokračoval v otázkách. Mluvil Swisher někdy o nějakých vazbách na Las Vegas? Měl tu nějaké přátele nebo obchodní kontakty? Zmínil se někdy o hazardních hrách nebo o osobních dluzích? Neprozradil Elderovi nějaký detail ze svého soukromého života? Neví o nějakých jeho nepřátelích?

Odpovědi na všechny tyto otázky zněly ne. Elder dával Willovi najevo, že jeho vztah se Swisherem byl povrchní, přechodný a čistě obchodní. Rád by mu pomohl, ale nic víc bohužel neví.

Zklamaný Will cítil, jak se mu bouří žluč. Tenhle rozhovor nikam nevede, je to jenom další slepá ulička v případu Posledních dnů. Ale na Elderově chování něco nehrálo; nějaká drobnost Willa rušila. Bylo snad v jeho hlase cítit napětí, nucená nenucenost? Will sám nevěděl, proč vlastně položil tu otázku, jak na ni přišel. Možná se vynořila odněkud z hloubi intuice. „Povězte mi, pane Eldere, jak se vám vlastně daří obchodně?“

Elder zaváhal na moment, který byl o chloupek delší než nepatrný. Dostatečně dlouhá pauza na to, aby Will usoudil, že se dotkl citlivého místa. „No, obchody jdou velmi dobře. Proč se ptáte?“

„Jen tak, ze zvědavosti. Dovolte mi otázku. Většina pojišťovacích společností má sídla v místech, jako je Hartford, New York, zkrátka ve velkých městech. Proč sídlíte zrovna na předměstí Las Vegas, v Hendersonu?“

„Máme tady kořeny“ odpověděl Elder. „Tuhle pojišťovnu jsem vybudoval od základů. Hned po studiích jsem začal pracovat jako agent v malé makléřské firmě v Hendersonu, asi dva kilometry odsud. Měli jsme šest zaměstnanců. Tu firmu jsem od majitele koupil, když šel do penze, a přejmenoval jsem ji na Desert Life. Teď máme po celé Americe přes osm tisíc zaměstnanců.“

„To je velmi impozantní. Můžete na sebe být hrdý.“

„Děkuji, to jsem.“

„A říkáte, že v pojišťovnictví se obchodům daří.“

Zase to kratičké zaváhání. „No, pojištění potřebuje každý. Konkurence je v dnešní době tvrdá a všechny ty systémové regulace mohou někdy dělat problémy, ale stojíme si dobře.“

Will poslouchal a přitom si na stole všiml koženého stojanu na pera. Byl nacpaný černými a červenými fixami značky Pentel.

Nemohl se udržet. „Půjčil byste mi jednu?“ poprosil a ukázal na ně. „Černou.“

„Jistě,“ odpověděl Elder zmateně.

Ultratenký hrot. Vida, vida.

Will sáhl do náprsní tašky a vytáhl kousek papíru v plastovém obalu – kopii Swisherova lístku. „Podíval byste se prosím na tohle?“

Elder si papírek vzal a sáhl pro brýle na čtení. „No to je strašné,“ řekl.

„Všiml jste si razítka?“

„Osmnáctého května.“

„Byl jste osmnáctého v Las Vegas?“

Eldera ten dotaz očividně popudil. „Nemám tušení, ale milerád řeknu sekretářce, ať vám to zjistí.“

„Skvělé. Kolikrát jste v posledním půlroce navštívil New York?“

Zamračený Elder nevrle odpověděl: „Ani jednou.“

„Aha,“ řekl Will. Ukázal prstem na kopii lístku. „Vrátil byste mi to, prosím?“

Elder mu kartičku vrátil. Will si pomyslel: No, kamaráde, ať tak nebo tak, tvoje otisky prstů bychom tedy měli.

Když Will odešel, vynořil se Bertram Myers a posadil se do ještě vyhřátého křesla. „Jak to šlo?“ zeptal se svého šéfa.

„Tak, jak jsem čekal. Šlo mu o vraždu Davida Swishera. Chtěl vědět, kde jsem byl ten den, kdy pachatel odeslal ten lístek z Las Vegas.“

„To si děláš legraci!“

„Ne, vážně.“

„Netušil jsem, že jsi sériový vrah, Nelsone.“

Elder uvolnil uzel své napevno utažené kravaty Hermés. Napětí z něj opadávalo. „Dej si bacha, Berte, abys nebyl další na řadě.“

„Takže to bylo všechno? Žádné šťouravé otázky?“

„Ani jedna. Nevím, proč jsem si dělal takové starosti.“

„Říkals, že žádné obavy nemáš.“

„Tak to jsem lhal.“

Zpáteční letenku do New Yorku měl Will koupenou až na noční let. Když odjel z Hendersonu, strávil zbytek dne na dislokované stanici FBI v severním Las Vegas. Místní agenti se snažili identifikovat zbývající otisky na lístcích Posledních dnů. Sbírali otisky místních poštovních zaměstnanců a podařilo se jim několik chybějících osob dohledat. Will jim předal Elderovy otisky, aby je přihodili k ostatním. Pak se usadil v konferenční místnosti, četl si noviny a čekal na výsledky analýzy. Když mu začalo kručet v žaludku, zašel se podívat na bulvár Lake Mead po nějakém občerstvení.

Horko ho ubíjelo. Sundal si sako a vyhrnul si rukávy u košile, ale moc to nepomáhalo. Rychle zapadl do prvního podniku, na který narazil. Byl to klidný a příjemně klimatizovaný bufet Quiznos se zmatenou obsluhou. Zatímco čekal, až mu donesou sendvič, zavolal hlasovou schránku a prošel si zprávy.

Ta poslední ho fakt vzala. Zaklel tak nahlas, že si od vedoucího vysloužil káravý pohled. Nosový hlas mu vzkazoval, že mu zruší kabelovou televizi. Dlužil poplatky za tři měsíce, a pokud je během dneška neuhradí, přijede domů a na obrazovce uvidí leda tak zrnění.

Zkoušel vzpomínat, kdy vůbec naposledy platil nějaké účty, ale paměť mu vypovídala službu. V duchu si vybavil vysoký štos nevyřízené pošty na kuchyňské lince. Tak tohle mu byl čert dlužen.

Musí holt zavolat Nancy. Stejně jí dluží hovor.

„Zdravím vás ze Sin City,“ řekl.

Reagovala chladně.

„Jak to pokračuje s Camachem?“ zeptal se.

„Zkontrolovali jsme jeho pohyby. Ty ostatní vraždy nemohl spáchat.“

„Žádný překvápko, řekl bych.“

„Ne. A co váš rozhovor s Nelsonem Elderem?“

„Jako jestli je to vrah? To moc pochybuju. A jestli je na něm něco podezřelýho? To jo, určitě.“

„Podezřelýho?“

„Mám pocit, že něco skrývá.“

„A máte konkrétní podezření?“

„Na stole měl ultratenký pentelky.“

„S tím se jděte vycpat,“ řekla chladně.

„No, já si ho proklepnu.“ Pak ji pokorně poprosil, jestli by mu nepomohla vyřešit ten problémek s kabelovkou. V kanceláři má náhradní klíč od bytu. Mohla by se u něj doma stavit, vzít ty staré účty a zavolat mu, aby to mohl přes kreditku zaplatit?

„V pohodě,“ odpověděla mu.

„Díky. A ještě jedna věc.“ Cítil, že to musí říct. „Chci se vám omluvit za to, co jsem vyváděl. Byl jsem opilej“

Slyšel ji, jak se zhluboka nadechuje. „To je dobrý.“

Věděl, že není, ale co má ještě vykládat? Zavěsil a podíval se na hodinky. Do odletu noční linky do New Yorku mu zbývalo ještě několik hodin. Na hazardní hry nebyl, takže do kasina se mu nechtělo. Darla už je touhle dobou dávno pryč. Mohl by se opít, ale to může udělat kdekoliv jinde. A pak ho napadlo něco, co mu na tváři vyloudilo úsměv. Vytáhl mobil, aby vyřídil ještě jeden hovor.

* * *

Nancy otevřela dveře Willova bytu a znervózněla.

Hrála tam hudba.

V obýváku ležela cestovní taška.

Nancy zavolala: „Je tu někdo?“

Někdo byl ve sprše.

Zavolala hlasitěji: „Je tu někdo?“

Voda přestala téci a z koupelny se ozval hlas: „Ano?“

Zevnitř se váhavě vynořila nějaká dívka. Byla mokrá a zabalená v osušce, blondýnka něco přes dvacet. Působila křehce a ohromně přirozeně. U jejích dokonalých drobných nohou se tvořily loužičky. Ta je hrozně mladá, pomyslela si Nancy hořce. Zaskočila ji její vlastní reakce na přítomnost neznámé: záchvěv žárlivosti.

„Dobrý den,“ řekla dívka. „Já jsem Laura.“

„Já jsem Nancy.“

Následovala nepříjemně dlouhá pauza. Pak Laura řekla: „Will tu není.“

„Já vím. Chtěl po mně, abych mu tady něco vyzvedla.“

„Poslužte si, hned jsem zpátky,“ řekla Laura a zamířila do koupelny.

Nancy se pokusila rychle najít účet za televizi a vypadnout z bytu dřív, než se dívka vrátí, ale nestihla to. Laura přišla bosá, v džínách a tričku, osušku omotanou kolem hlavy jako turban. V malé kuchyňce se nepříjemně tísnily.

„Hledám účet za kabelovku,“ vysvětlovala Nancy nejistě.

„Na bé zet je nepoužitelnej,“ zareagovala na to Laura a na nechápavý pohled odpověděla upřesněním: „Na běžný záležitosti.“

„Měl teď hodně práce,“ řekla Nancy na jeho obranu.

„A vy se s ním znáte odkud?“ sondovala Laura.

„Pracujeme spolu.“ Nancy bylo předem jasné, že bude nevyhnutelně muset po příští otázce dodat: ne, nejsem jeho sekretářka.

Ale reakce ji překvapila. „Vy jste agentka?“

„Ano.“ Pak napodobila její předchozí otázku: „A vy se s ním znáte odkud?“

„Je to můj táta.“

Utekla hodina a ty dvě byly stále ještě zabrané v živém hovoru. Laura pila víno, Nancy vodu z vodovodu s ledem. Dvě ženy, které svedla dohromady vazba na toho praštěného Willa Pipera.

Jakmile si ujasnily, co jsou zač, rychle se sblížily. Nancy se očividně ulevilo, když zjistila, že ta mladá holka není Willova přítelkyně. Lauře se očividně ulevilo, když zjistila, že její otec má za kolegyni úplně normální ženskou. Laura přicestovala ranním vlakem z Washingtonu, protože ji čekalo narychlo dohodnuté jednání na Manhattanu. Snažila se otce kontaktovat, aby se s ním domluvila, že u něj přespí, ale když nebyl k sehnání, usoudila, že někam odjel, a otevřela si vlastním klíčem.

Zpočátku byla Laura nesmělá, ale po druhé sklenici vína spustila stavidla své sympatické výřečnosti. Byl mezi nimi věkový rozdíl pouhých šesti let a rychle pochopily, že je spojuje víc věcí než jen Will.

Laura se na rozdíl od svého otce hodně zajímala o umění a hudbu a svými znalostmi mohla s Nancy směle soutěžit. Obě měly z galerií nejradši Metropolitní muzeum, z oper Bohému a z malířů Moneta.

Shodly se, že je to sice zvláštní, ale fajn.

Laura před dvěma lety dostudovala. Teď pracovala na částečný úvazek v kanceláři. Bydlela v Georgetownu se svým přítelem, který absolvoval žurnalistiku na Americké univerzitě. Čekal ji svrchovaně důležitý životní okamžik. Malé, ale prestižní nakladatelství možná vydá její první román. Laura sice psala už na střední škole, ale upjatá angličtinářka ji v jednom kuse napomínala, že dokud nic nevydá, nemůže o sobě říkat, že je spisovatelka. A ona o sobě strašlivě toužila říkat, že je spisovatelka.

Laura byla nejistá a plachá, ale kamarádi jí dodávali odvahu. Ujišťovali ji, že píše dost dobře na to, aby to někdo vydal. A tak naivně rozeslala rukopis do dvanácti nakladatelství. Udělala to sama, bez prostředníka nebo agenta. Potom napsala scénář, protože měla v hlavě i filmovou podobu příběhu. Čas běžel a ona si začínala zvykat, že se jí poštou vracejí odmítnuté rukopisy. Přišlo jich devět, deset, jedenáct, ale ten dvanáctý nepřicházel. Nakonec místo balíčku obdržela telefonát. Newyorské nakladatelství Elevation Press projevilo zájem. Ptali se, zda by Laura nemohla nezávazně provést určité změny a poslat upravený rukopis znovu. Ihned souhlasila a přepsala to podle jejich představ. A teď, včera, dostala od nakladatele e-mail. Zvou ji, aby se dostavila na schůzku. Ta nejistota jí drásá nervy, ale vypadá to nadějně.

Nancy byla Laurou okouzlena. Znamenalo to pro ni neočekávaný pohled do úplně jiného života. V rodině Lipinských se nikdy nevyskytovali žádní spisovatelé ani umělci, jen samí obchodníci, účetní, zubaři a agenti FBI. Říkala si, jak mohlo z Willovy DNA vzniknout takovéhle nezkažené, okouzlující stvoření. To je určitě dědictví z matčiny strany.

A opravdu – Lauřina matka Melanie, Willova první žena, psala básně a učila tvůrčí psaní na střední škole na Floridě. Laura Nancy řekla, že rodiče spolu byli právě tak dlouho na to, aby ji zplodili, aby se narodila a aby oslavila druhé narozeniny. Pak Will rozbil manželství napadrť. Když vyrůstala, slýchala slova „tvůj otec“ jen jako nadávku.

Byl pro ni něco jako duch. O jeho životě se dovídala jen z druhé ruky, když občas zaslechla útržek věty z úst své matky nebo některé z tet. Představovala si ho podle staré fotky ze svatebního alba: modrooký, hranatý, usměvavý, nestárnoucí. Odešel od městské policie. Dal se k FBI. Znovu se oženil. Znovu se rozvedl. Byl to opilec. Byl to holkař. Byl to mizera, dobrý jen v tom ohledu, že platil alimenty. A nikdy se neobtěžoval ani zavolat nebo napsat.

Když bylo Lauře patnáct, viděla Willa jednou v televizi. Dělali s ním rozhovor o nějakém strašném sériovém vrahovi. Spatřila na obrazovce jméno Will Piper, poznala jeho modré oči a hranatou čelist a nedokázala zadržet pláč. Začala o něm pak psát povídkytedy o něm nebo o tom, jak si ho představovala. Na koleji, mimo sféru matčina vlivu, se Laura dala do detektivního pátrání a objevila Willa v New Yorku. Od té doby setrvávali v jakéms takéms kontaktu, v pokusném vztahu otce s dcerou. Poskytl inspiraci i pro její román.

Nancy se zeptala, jak se knížka jmenuje.

„Demoliční buchar,“ odpověděla Laura.

Nancy se zasmála. „Tak to teda sedí, řekla bych.“

„On vážně je jak bourací mašina, ale svoji zásluhu na tom taky má chlast, geny a osud. Chci říct, že jeho rodiče byli oba alkoholici. Možná tomu nemohl uniknout.“ Laura si nalila další sklenici vína a zvedla ji k přípitku. Jazyk už se jí trochu lepil k patru. „A já asi taky ne.“

Nelson Elder bydlel ve čtvrti The Hills v Summerlinu. Měl tady rozlehlou vilu se šesti ložnicemi. Právě vjížděl na příjezdovou cestu, když mu začal zvonit mobil. Na displeji viděl jen nápis SKRYTÉ ČÍSLO. Zaparkoval mercedes v jedné ze dvou garáží a přijal hovor.

„To je pan Elder?“

„Ano. Kdo volá?“

Hlas ve sluchátku byl sevřený napětím a zněl až pisklavě. „Seznámili jsme se před několika měsíci v kasinu Constellation. Jmenuji se Peter Benedict.“

„Je mi líto, ale nevzpomínám si.“

„Chytil jsem tehdy ty podvodníky u blackjacku“

„Ano, už vím! Ten od počítačů.“ To je zvláštní, pomyslel si Elder. „A já vám dal své telefonní číslo?“

„Ano, dal,“ zalhal Mark. Nebyl pro něj žádný problém zjistit si jakékoliv telefonní číslo na světě. „Nevadí vám, že volám?“

„Vůbec ne. Co pro vás mohu udělat?“

„No, vlastně bych chtěl já sám něco udělat pro vás, pane Eldere.“

„Jak to myslíte?“

„Vaše společnost má potíže, ale já ji mohu zachránit.“

Mark rychle oddechoval a celý se třásl. Jeho mobil ležel na kuchyňském stole, ještě teplý od Markovy tváře. Každý krůček jeho plánu byl namáhavý, ale teď musel poprvé jednat s konkrétním člověkem. Markův děs se rozplýval jen velmi pomalu. Nelson Elder se s ním sejde. Ještě jeden tah na šachovnici a celá partie je jeho.

Vtom ho ještě víc vyděsilo náhlé zadrnčení domovního zvonku. Na nečekané návštěvy nebyl vůbec zvyklý. V hrůze málem utekl do ložnice. Pak se ale sebral a váhavě došel ke dveřím. Pootevřel jen na skulinku.

„Wille,“ vydechl nevěřícně. „Co ty tu děláš?“

Stál tam Will s lehkomyslným širokým úsměvem na tváři. „Překvápko, co?“

„To ano.“

Willovi neuniklo, že Mark je jako domeček z karet, který se ze všech sil snaží nesesypat.

„Byl jsem služebně v Las Vegas a řekl jsem si, že se u tebe zastavím. Nejdu nevhod?“

„Ale ne, to je v pořádku,“ odpověděl Mark bezmyšlenkovitě. „Akorát jsem nečekal, že někdo přijde. Půjdeš dál?“

„Rád. Aspoň na chvíli. Mám chvilku času, než budu muset na letiště.“

Následoval Marka do obývacího pokoje. Ze strnulé chůze a sevřeného hlasu bývalého spolužáka bylo jasné, jak je napjatý a neklidný. Nemohl si pomoct, pořád lidi takhle analyzoval. A nebyl to jen nějaký pouťový trik. Will měl talent: uměl si dát bleskově dohromady, jak se lidi cítí, jaké prožívají konflikty a jaké mají motivace. Už jako kluk využíval svého přirozeného nadání k tomu, aby si bránil trochu prostoru před rodiči alkoholiky. Říkal a dělal, co bylo nezbytné, v tom potřebném poměru, tak, aby jim oběma vyhověl a přitom alespoň do určité míry chránil rovnováhu domova.

Vždycky svůj talent dokázal správně využívat. Nepotřeboval studovat příručky Jak získávat přátele a působit na lidi. Tohle umění měl vrozené. I ženy, které se s ním setkaly, by potvrdily, že s nimi uměl dobře manipulovat. A pokud šlo o jeho pracovní kariéru, díky svým schopnostem měl nad všemi zločinci hmatatelnou převahu.

Teď uvažoval, proč je Mark tak nesvůj. Je to snad nějaká fobie? Mizantropická porucha osobnosti? Anebo něco, co přímo souvisí s jeho návštěvou?

Usadil se na tvrdé pohovce a pokusil se Marka uklidnit. „Víš, po tom našem posledním setkání mě trochu mrzelo, že jsem se celé ty roky nepokusil se ti ozvat.“

Mark seděl tiše proti němu, nohy křečovitě zkřížené přes sebe.

„Do Las Vegas se skoro nedostanu. Na dnešek jsem tu přespal a hned zas letím zpátky. A když jsem včera jel z letiště do hotelu, někdo mi ukázal letadlo do Oblasti 51. Tak jsem si na tebe vzpomněl.“

„Jo?“ zaskřehotal Mark. „A proč?“

„No, tys tak trochu naznačoval, že tam pracuješ, ne?“

„To že bych řekl? Nepamatuju se.“

Will si vzpomněl na Markovo zvláštní chování tehdy na setkání, když přišla řeč na Oblast 51. Vypadá to, že takhle se nikam nedostane. A vlastně mu to je jedno, ať je to jak chce. Mark má zjevně nějaký hodně vysoký stupeň bezpečnostní prověrky a bere to setsakra vážně. Což mu slouží ke cti. „No, to je fuk. Na tom nesejde, kde pracuješ. Zkrátka jsem si při tom na tebe vzpomněl a řekl jsem si, že se stavím, to je všechno.“

Mark se pořád tvářil nedůvěřivě. „A jak jsi mě našel? Nejsem v seznamech.“

„Na to jsem už přišel. Musím se přiznat, že když jsem tě nenašel v oficiálním seznamu, podíval jsem se v místní kanceláři do databáze FBI. Nejseš ani tam, člověče. Asi máš fakt zajímavou práci! Tak jsem potom zavolal Zeckendorfovi, jestli na tebe nemá telefon. To sice neměl, ale dal jsi jeho ženě adresu kvůli tý fotce, co posílala.“ Ukázal na zarámovanou fotografii ze setkání, stojící na stolku. „Já si ji taky postavil na konferenční stolek. Řekl bych, že jsme oba pěkně sentimentální. Hele, neměl bys něco k pití?“

Viděl, že Mark už dýchá volněji. Podařilo se prolomit ledy. Ten chudák je asi jen nervózní před lidmi a potřeboval trochu času.

„Co by sis dal?“ zeptal se Mark.

„Máš skotskou?“

„Bohužel mám jen pivo.“

„Co máš, to si dám.“

Když Mark zašel do kuchyně, Will vstal a ze zvědavosti se porozhlédl po pokoji. V obýváku bylo poměrně málo nábytku, bezduché moderní věci, jaké by člověk nejspíš čekal někde v hotelu. Všechno upravené, žádný nepořádek a žádné stopy po ženské ruce. Tenhle styl zařízení by poznal i poslepu. Na lesklé chromované polici stály odborné knížky o počítačích a programování. Byly seřazené přesně podle výšky, tak, aby nahoře co nejdokonaleji zařezávaly.

Na bíle lakované desce stolu ležel zavřený laptop a vedle něj dva tenké rukopisy, svázané mosaznými nýtky. Will se podíval na první stránku toho horního: Falešní hráči: scénář, Peter Benedict, WGA č. 4235567. Peter Benedict, kdopak to je? pomyslel si. Markův pseudonym, anebo někdo úplně jiný? Vedle scénářů ležely dvě černé fixy. Skoro se rozesmál nahlas. Zase pentelky s ultratenkým hrotem. Ty potvory se válí všude. Než se Mark vrátil s pivem, Will už zase seděl na pohovce.

„Nezmínil ses na tom srazu, že píšeš?“ zeptal se.

„Ano, píšu.“

„To jsou tvoje scénáře?“ zeptal se a ukázal na stůl.

Mark přikývl a polkl nasucho.

„Moje dcera taky trochu píše. O čem píšeš?“

Zpočátku mluvil Mark váhavě, ale postupně se při rozmluvě o svém novém scénáři uvolnil. Než Will dopil první pivo, vyslechl si od Marka všechno o kasinech, počítání karet, Hollywoodu i náborčích agentech. Málomluvný Mark se nechal tématem unést a pěkně se rozpovídal. Při druhém pivu Willovi vyprávěl o tom, co dělal po škole, než se nastěhoval do Las Vegas: jalový život, jen samé programování a skoro žádné osobní vazby. Při třetím pivu mu Will na oplátku vylíčil detaily z vlastní minulosti, nepovedená manželství, zničené vztahy a všechno ostatní. Mark fascinovaně poslouchal. Žasl nad tím, že tenhle chlapík štěstěny, kterého měl vždycky za dokonalého, je ve skutečnosti dočista jiný. A Willa tísnil rostoucí pocit viny.

Odskočil si na záchod, a když se vrátil do obývacího pokoje, oznámil, že už bude muset pomalu jít. Ale na odchodu chtěl ještě něco říct, aby si ulehčil. „Musím se ti omluvit.“

„Za co?“

„Když vzpomínám na ten první ročník, uvědomuju si, že jsem byl debil. Měl jsem ti tehdy víc pomoct, držet Alexe, aby tě nechal.

Byl jsem pěknej kretén a teď mě to mrzí.“ O incidentu s lepicí páskou se ani nezmínil – nebylo to zapotřebí.

Mark se proti vlastní vůli sesypal. Bylo vidět, jak ho to vzalo.

„Já –“

„Nemusíš nic říkat. Nechtěl jsem tě nějak vyvést z míry.“

Mark popotáhl nosem. „Ne, heleď, já si toho cením. Řekl bych, že jsme se vlastně ani pořádně neznali.“

„To je fakt.“ Will sáhl do kapsy pro klíče od auta. „Takže dík za pivo a za pokec. Už musím vypadnout.“

Mark se nadechl a vypravil to ze sebe. „Asi vím, proč jsi v Las Vegas. Viděl jsem tě v televizi.“

„Nojo, případ Posledních dnů. Spojení s Las Vegas…“

„Sledoval jsem tě v televizi celý ty roky. A četl jsem články v časopisech.“

„Nojo, svýho času mě bylo všude plno.“

„To musí být vzrušující.“

„Opak je pravdou.“

„Jak to jde? Myslím to vyšetřování.“

„Řeknu ti, že je to pěkná otrava. Vůbec jsem se do toho nechtěl nechat zatáhnout. Chtěl jsem to úplně v klidu doklepat do penze.“

„A postoupili jste nějak?“

„Ty zjevně umíš držet jazyk za zuby, takže se ti s něčím svěřím: nemáme vůbec nic.“

Mark vypadal unaveně, když řekl: „Podle mě toho vraha nikdy nechytíte.“

Will na něj vrhl zkoumavý pohled. „Proč to říkáš?“

„Ani nevím. Podle toho, co jsem o něm četl, vypadá, že je hodně mazaný.“

„Ne, ne, ne. Já ho dostanu. Jako vždycky.“

28. ČERVNA 2009

LAS VEGAS

Eldera ten Benedictův telefonát pěkně vylekal. Hluboce ho zneklidnilo, že mu volá někdo, koho jedinkrát potkal v kasinu, a nabízí se, že zachrání jeho firmu. Byl by odpřísáhl, že mu číslo mobilního telefonu nedal. A k tomu ještě ten náhlý zájem FBI o firmu i o něj osobně. Tohle všechno dohromady věstilo pořádně komplikovaný víkend. V obtížných dobách dával Elder přednost pobytu v hlavním sídle firmy, mezi svými, jako generál obklopený vojskem. V obtížných dobách pokládal za normální, že členové vedení tam zůstávají s ním i v sobotu a v neděli. S touhle situací se ale musí vypořádat sám. Ani Berta Myerse, svého důvěrníka a poradce, nezapojí do hry, dokud neodhalí, oč tu vlastně jde.

O reálném rozsahu finančních obtíží firmy věděli pouze Elder a Myers. Ti dva totiž byli strůjci plánu, jak firmu z problémů vyvést. To správné adjektivum, které by k jejich plánu sedělo, bylo bezpochyby slovo „podvodný“, ale Elder ho v duchu raději nazýval „agresivní“. Plán byl v počátečním stadiu a bohužel zatím nepřinášel výsledky, naopak ztroskotával a finanční problémy se prohlubovaly. Rozhodli se pro zoufalý krok a převedli nějakou hotovost z rezerv, aby uměle zvýšili zisky v posledním kvartále a vyhnali cenu akcií nahoru.

Pouštěli se na hodně nebezpečnou půdu. Tahle cesta vede do pekel, anebo přinejmenším do vězení.

Dobře to věděli, ale už byli tak daleko, že jim na tom nezáleželo. Dá-li pámbu, uvažoval Elder, ještě se to v příštím kvartále otočí. Musí. Tuhle pojišťovnu vybudoval vlastníma rukama. Bylo to jeho celoživotní dílo a jeho jediná opravdová láska. Firma pro něj znamenala víc než jeho sarkastická manželka a nevychované děti. Musí ji zachránit. Jestli má tenhle tajemný Peter Benedict nějaký realizovatelný nápad, Elder si ho poslechne.

Obchodní páteří firmy bylo životní pojištění. Od řeky Mississippi směrem na západ patřila většina životních pojistek jim. Elder se etabloval jako pojišťovák na život. Spolehlivá matematická předpověditelnost budoucí úmrtnosti ho vždycky přitahovala. Kdybyste zkusili odhadnout u jednoho konkrétního člověka, jak dlouho ještě bude žít, a vsadili byste na to své peníze, mýlili byste se tak často, že by se na tom nedalo vydělat. Pojišťovacím společnostem se nedaří správně ohodnocovat individuální rizika. Spoléhají místo toho na zákon velkých čísel. Zaměstnávají armády pojistných matematiků a statistiků, kteří analyzují minulé zisky a ztráty a snaží se je lépe předpovídat do budoucnosti. Nikdo sice nemůže vyčíslit, jaké pojistné by měla platit konkrétní osoba, abyste na ní neprodělali, ale dá se s dostatečnou přesností odhadnout, jak pojistit řekněme pětatřicetiletého nekuřáka, který nebere drogy a neměl v rodině srdeční onemocnění.

Marže byla ale velmi malá. Z každého dolaru, který Desert Life vybrala na pojistném, padlo třicet centů na výdaje. Většina ze zbylých sedmdesáti centů šla na pokrytí ztrát – a to málo, co zbylo, tvořilo zisk. V pojišťovnictví se zisk tvoří dvěma způsoby: investičními zisky a zisky z burzovních operací.

Pojišťovny investují hodně – každý den miliardy dolarů. Návratnost těchto investic tvoří úhelný kámen jejich obchodování. Některé společnosti dokonce pojišťují se ztrátou: přijmou dolar pojištění s vědomím, že v nákladech a v plnění zaplatí víc, ale doufají, že se jim to vyplatí v investicích. Elder takovou strategii zavrhoval, ale návratnost investic ho velmi lákala.

Potíže jeho firmy souvisely s růstem. V průběhu let Elder firmu zvětšil a rozšířil teritorium akvizicemi. Během tohoto procesu společnost diverzifikovala – odloučila se od závislosti na životním pojištění a začala se věnovat i pojišťování nemovitostí, automobilů, majetku, podnikatelskému a úrazovému pojištění.

Po celá léta obchod vzkvétal, ale pak se karta obrátila.

„Hurikány, ty zatracený hurikány,“ vrčel si Elder pod nos. Hurikány jeden za druhým ničily Floridu, pobřeží Mexického zálivu a také jeho zisky Kapitálové rezervy firmy – fondy pro zaplacení budoucích plnění – se dostávaly do minusu. Státní a federální regulační úřady si toho začínaly všímat a Wall Street si toho všiml také. Akcie prudce padaly a z Elderova života se stalo Dantovo peklo.

Tehdy mu přispěchal na pomoc finanční génius Bert Myers.

Myers sice nebyl pojišťovák, ale měl zkušenosti s investičním bankovnictvím. Elder ho přijal před několika lety, aby firmě pomohl vypracovat akviziční strategii. Pokud šlo o typy firemních finančníků, Bert byl prvotřídní nástroj: skvěle nabroušený nůž ve velikém dřevěném stojanu. Patřil k těm nejschopnějším.

Když se Myers seznámil s klesajícími zisky firmy, ukul záchranný plán. S matkou přírodou a se všemi pojistnými plněními ze škod nemohl udělat nic, ale návratnosti investic se dalo – jak sám řekl – pomoct „chůzí na hraně“.

Státní regulační úřady i vnitřní firemní pravidla přísně stanovovaly, jaký druh investic je povolen: šlo o nízkonávratové, bezpečné segmenty akciového trhu a konzervativní investice do hypoték, spotřebitelských půjček a realit. Nemohli si dovolit vzít své rezervy a vsadit je v kasinu do rulety. Myers ale věděl v Connecticutu o nějakém hedgeovém fondu, řízeném profesionálními matematiky. Ti lidé dokázali velmi přesně odhadovat fluktuace v měnových kurzech a vydělávali na tom pořádný balík. Tenhle fond, nazvaný International Advisory Partners, byl vysoce riskantní a pro firmu typu Desert Life nepřipadal v úvahu. Proto Myers s Elderovým souhlasem sepsal fiktivní smlouvu s realitní firmou, která zcela vyhovovala předpisům. Pak přesunul z rezerv přes miliardu dolarů do fondu IAP a doufal, že nabyté zisky napraví jejich situaci.

Vybral si ale špatnou chvíli. IAP vložila peníze Desert Life do spekulace, že kurz jenu k dolaru klesne. Japonský ministr financí pak vyhlásil pravidla monetární politiky, která šla proti jejich plánům.

Během prvního čtvrtletí ztratili čtrnáct procent investic. Lidé z IAP trvali na tom, že je to jen anomálie a že jejich strategie je spolehlivá. Jen ať Myers vydrží a všechno dopadne skvěle. Takže se jim teď ve vedru pouště potily dlaně, ale drželi se ze všech sil.

Elder se rozhodl, že se s Peterem Benedictem sejde v neděli ráno, aby setkání mohlo proběhnout nenápadně a mimo kancelář. Jako vhodné místo se jevila zastrčená palačinkárna na severu Las Vegas. Tam se žádný zaměstnanec ani známý nebude motat. Teď seděl v boxu, nasával vůni javorového sirupu a čekal. Na sobě měl bílé popelínové golfky a oranžový kašmírový svetr. Nebyl si jistý, jestli Benedicta vůbec pozná. Zkoumavě si prohlížel všechny příchozí.

Mark dorazil s několikaminutovým zpožděním. Byl oblečený skromně, měl džíny a nepostradatelnou baseballovou čepici. V ruce držel obálku formátu A4. Uviděl Eldera jako první, v duchu se obrnil před nadcházejícím jednáním a přistoupil blíž. Elder vstal a podal mu ruku: „Dobrý den. Jsem rád, že se zas po čase vidíme.“

Stydlivý Mark se cítil nepohodlně. Elder pocházel z prostředí, ve kterém se na úvod vyžaduje trocha lehké konverzace, ale pro Marka bylo obtížné vymyslet, co má říkat. Jediné, co měli společného, byl blackjack. Elder tedy chvíli mluvil o kartách a pak přišel s tím, že si musí objednat snídani. Marka znepokojoval nepříjemný pocit na prsou. Říkal si, jestli to nebude něco patologického. Napil se studené vody a snažil se pomalu dýchat, ale srdce mu stále prudce bušilo. Neměl by se sebrat a odejít?

Ale na to už bylo pozdě.

Společenská konverzace skončila a Elder přešel k věci. Po úvodních zdvořilostech tón jeho hlasu náhle ztvrdl: „No a teď mi řekněte, proč si myslíte, že by moje firma měla mít potíže?“

Mark neměl žádné vzdělání ve finančnictví, ale v Silicon Valley se naučil číst finanční zprávy. Začal tehdy tím, že analyzoval výkazy svého vlastního zaměstnavatele, firmy pro zabezpečení počítačových dat. Pak se pustil do dalších progresivně zaměřených firem. Hledal příležitost k dobré investici. Když narazil na nějakou účetní záležitost, které nerozuměl, sehnal si potřebné informace, až toho nakonec věděl tolik, že by mu mohl každý certifikovaný účetní jen závidět. Mark měl bystrou hlavu a veškerá ta logika a matematika, na které to celé stálo, mu připadala triviální.

Teď začal Elderovi potichu a mechanicky vypočítávat všechny drobné anomálie, na které narazil v poslední finanční zprávě pojišťovny Desert Life. Všiml si nepatrných stop po podvodu, který nikdo na Wall Street nezaregistroval. Dokonce se správně domýšlel, že společnost zkouší lovit v kalných vodách, hnána vidinou vysokých zisků.

Elder mu fascinovaně naslouchal a dělalo se mu trochu mdlo.

Mark domluvil. Elder si ukrojil malé sousto palačinky a pomalu žvýkal. Když polkl, řekl: „Nebudu nijak komentovat, jestli máte pravdu nebo ne. Chtěl bych si jen poslechnout, co si myslíte, že můžete pro Desert Life udělat.“

Mark zvedl papírovou obálku, kterou dosud držel v klíně, a podal ji Elderovi přes stůl. Neřekl ani slovo, ale Elderovi bylo jasné, že má obálku otevřít. Uvnitř byla hromádka novinových výstřižků.

Všechny se týkaly vražd Posledních dnů.

„Co to má být?“ zeptal se Elder.

„To je způsob, jak zachránit vaši firmu,“ zašeptal Mark. Nastal rozhodující okamžik. Cítil se na omdlení.

A vtom se zdálo, že mu situace uniká mezi prsty.

Elder zareagoval instinktivně. Začal vstávat. „Co jste vlastně zač? Nějaký magor? Jestli vás to zajímá, jednu z těch obětí jsem znal!“

„Koho?“ zakrákoral Mark.

„Davida Swishera.“ Elder sáhl pro peněženku.

Mark sebral odvahu a řekl: „Posaďte se. On nebyl žádná oběť.“

„Co tím chcete říct?“

„Prosím vás, posaďte se a vyslechněte mě.“

Elder mu vyhověl. „Musím vás upozornit, že se mi ani trochu nelíbí, jak se tenhle rozhovor vyvíjí. Máte minutu na to, abyste mi všechno vysvětlil. Pak se zvednu a odejdu. Jasné?“

„No, svým způsobem vlastně byl obětí. Ale nebyl obětí vraha Posledních dnů.“

„Jak to víte?“

„Protože žádný vrah Posledních dnů neexistuje.“

6. ČERVENCE 795

VECTIS, BRITÁNIE

Opat Josef zahlédl svůj obraz v jednom z dlouhých oken kapitulního domu. Venku již byla tma, ale svíčky uvnitř dosud hořely, takže skla v oknech vytvářela zrcadlo.

Josefovi vystupovalo bříško a měl dvojitou bradu. Jako jediný dospělý člen bratrstva si nenechával vyholovat tonzuru, ale ani nemohl, protože byl dočista plešatý.

Někdo zaklepal a dovnitř vešel mladý mnich, Ibeřan s tmavými vlasy a vousem hustým jako medvědí kožich. V ruce nesl zhášedlo. Lehce se Josefovi uklonil a začal zhasínat svíce.

„Dobrý večer, otče.“ Jeho silný přízvuk zněl medově.

„Dobrý večer, José.“

Opat měl Josého ze všech mladších bratří nejraději. Byl moudrý a zručný v ilustrování manuskriptů a navíc měl veselou povahu. Zřídkakdy byl skleslý, a když se rozesmál, jeho hlasitý smích připomínal starému Josefovi smích, který slýchával před mnoha lety z úst přítele Matyáše, toho kováře, jenž kdysi zhotovil pro opatství zvon.

„Jaké je venku povětří teď v noci?“

„Vzduch voní, otče, a cvrkají cvrčci.“

V kapitulním domě už byla tma. José nechal v opatově cele hořet dvě svíčky, jednu na stole a druhou u lůžka, a popřál představenému dobrou noc. Když Josef osaměl, poklekl u lůžka a pomodlil se stejnou modlitbu, jakou odříkával od toho dne, co se stal opatem: „Pane, prosím, požehnej tomuto svému pokornému služebníkovi, který se snaží ctít tě každý den. Dej mi sílu vést jako pastýř toto opatství a sloužit tvým záměrům. A požehnej svému nástroji, Octavovi, který se neúnavně lopotí, aby splnil tvé svaté poslání, neboť ty vládneš jeho ruce tak, jako vládneš našim srdcím a myslím. Amen.“

Pak sfoukl poslední svíci a vlezl do postele.

***

Když se biskup dorchesterský nového opata otázal, koho by si přál jako převora, Josef bez váhání navrhl sestru Magdalenu. Bylo jisté, že je na takový úkol ze všech nejvhodnější. V klášteře nebyl nikdo, kdo by předčil její organizační schopnosti a smysl pro povinnost. Josef ale měl ještě jeden, zneklidňující důvod. Potřeboval její spolupráci při ochraně poslání, které, jak Josef věřil, měl před sebou Octavus.

Magdalena byla první převorka ve Vectis. Horlivě se modlila, aby jí Bůh odpustil pýchu, kterou nad tím dennodenně pociťovala. Josef jí svěřil veškerou správu opatství, stejně jako předtím Oswyn jemu, a trpělivě naslouchal jejímu pravidelnému hlášení o nešvarech a prohřešcích, které energicky zjišťovala. Josef si byl vědom, že opatství ve Vectis je teď vedeno mnohem účelněji a systematičtěji než za časů, kdy býval převorem on. Pravda, asi bylo také více nepříjemností kvůli maličkostem, ale Josef zasahoval pouze v situacích, kdy cítil, že Magdalena zakročila příliš tvrdě nebo krutě.

Namísto toho se soustředil na modlitby, na dostavbu opatství a samozřejmě na toho chlapce – na Octava.

Oba poslední uvedené zájmy se týkaly skriptoria. Po Oswynově smrti Josef dosavadní plány na nové skriptorium přehodnotil a rozhodl, že musí být dokonce mnohem větší. Nadevše totiž věřil tomu, že svaté knihy a spisy z dílny ve Vectis mají nedocenitelný význam pro spásu lidstva. Představoval si, jak v budoucnosti ještě více mnichů vytváří ještě více rukopisů a jejich úsilí přispívá k síle opatství a veškerého křesťanstva.

Kromě toho také chtěl dát vybudovat skrytou místnost, chráněné útočiště uvnitř budovy, kde by mohl nerušeně pracovat Octavus. Musí to být zvláštní a zcela bezpečné místo. Zde bude Octavus sepisovat všechna ta jména, která se v něm vaří a tryskají na stránky jako pivo z naraženého sudu.

Sklepení pod skriptoriem bylo rozlehlé a chladné, dokonale uzpůsobené pro uchovávání velkých kusů jemného pergamenu a nádob s inkoustem. Dobře se ale hodilo i pro ukrytí chlapce, který necítí žádnou potřebu hrát si na slunci nebo se procházet po lukách. Na odlehlém konci sklepení nechal Josef postavit obezděnou místnost. Tam, za zamčenými dveřmi, žil Octavus v neustálé temnotě, osvěcované jen světlem svíček. Nic k životu nepotřeboval, pouze seděl shrbený nad stolem, zběsile namáčel brk do inkoustu a škrábal na pergamen další a další jména, dokud se nezhroutil vyčerpáním a nemuseli ho odnést na lůžko.

Octavus byl ve svém poslání tak horlivý, že spal každý den nanejvýš pár hodin. Budil se vždy sám od sebe, očividně odpočatý. Do skriptoria přicházel ráno jako první Paulinus, a kdykoli vstoupil, chlapec už pilně psal. Některá mladá sestra nebo novicka mu přinesla jídlo, vynesla nočník a připravila nové lojové svíčky, přičemž se svědomitě vyhýbala jeho pergamenům. Paulinus sbíral nově popsané listy, a když jich bylo dost, vázal je do těžkých, tlustých foliantů.

Octavus vyrostl z malého chlapce v mladého muže. Tělo se mu protáhlo, jako když pekař táhne teplé těsto. Údy měl hubené a ohebné. Jeho pleť byla dočista bílá. Dokonce i rty měl bledé, bez nejmenšího nádechu červeně. Kdyby Paulinus občas neviděl na vlastní oči, jak se Octavus řízl o pergamen, myslel by si, že ten mladík v sobě nemá kapku krve.

Ačkoliv chlapci většinou během dospívání ztratí z tváře jemný výraz, Octavus byl jiný: jeho čelist nenabyla ostrých rysů, nos se mu nerozšířil. Zůstal mu jeho zvláštní, chlapecký vzhled. Koneckonců – celý byl zvláštní. Vlasy měl pořád ohnivě zrzavé. Přibližně jednou za měsíc přivedl Paulinus lazebníka, aby Octava ostříhal. Někdy přitom mladík psal, jindy to proběhlo, zatímco spal na lůžku. Chomáče rusých vlasů se válely po podlaze, dokud je novicka nezametla.

Dívky, které pod přísahou mlčenlivosti mohly mladíka krmit a odnášet jeho výměšky, pociťovaly před jeho tichým půvabem a dokonalým soustředěním úctu. Jen jedna z nich, troufale rozpustilá patnáctiletá novicka Marie, se tu a tam neúspěšně pokoušela přilákat jeho pozornost tím, že upustila pohár nebo zařinčela talířem.

Octavus se ale ze své práce nedal ničím vytrhnout. Jeho brk chrlil jména na pergamen: stovky, tisíce, desetitisíce jmen.

Paulinus a Josef u něj často zamyšleně postáli a sledovali zběsilé škrábání jeho brku. Mnohá jména byla psána latinkou, mnohá ne. Paulinus uměl rozeznat arabská, aramejská a hebrejská písmena, ale zde se setkával s takovými, která neznal. Mladík pracoval nelítostným tempem, i když jeho tvář nenesla žádné stopy naléhavosti ani napětí. Když se mu brk otupil, Paulinus mu hned podal jiný, takže Octavus mohl neustále psát drobná písmena těsně vedle sebe. Popisoval pergameny tak hustě, že dokončená stránka byla víc černá než bílá. A když stránku zaplnil, s jakýmsi vrozeným smyslem pro šetrnost či výkonnost ji otočil a psal dál. Teprve když byly obě strany popsané, sáhl po čistém pergamenu. Artritický Paulinus s věčně bolavým žaludkem pečlivě zkontroloval čerstvě dokončený pergamen a nervózně hledal, zda jednou nespatří nějaké obzvlášť významné jméno – například Paulinus z Vectis.

Někdy Paulinus s Josefem hovořívali o tom, jak by bylo úžasné moci se mladíka zeptat, co si o své celoživotní práci a o sobě samém vůbec myslí. Možná by pak konečně nalezli vysvětlení. Ale zrovna tak by mohli chtít, aby jim kráva vysvětlila, co pro ni znamená její existence. Octavus jim nikdy nepohlédl do očí, nikdy neodpověděl na oslovení, nikdy neprojevil žádné emoce, nikdy nepromluvil. Za ta léta spolu oba mniši často diskutovali o smyslu Octavovy práce v biblickém kontextu. Bůh, vševědoucí a věčný, zná všechny věci minulé a současné, ale i budoucí. Na tom se spolu shodli. Každá světská událost je jistě předurčena silou Boží předvídavosti a Stvořitel si zjevně vyvolil zázračně zrozeného Octava za živoucí brk, který zaznamenává, co má nastat.

Paulinus vlastnil opis pojednání ve třinácti knihách, sepsaného svatým Augustinem – jeho Vyznání. Mniši ve Vectis si těchto svazků vysoce považovali, neboť Augustin jim byl duchovním ohněm, jehož významem předčil jedině svatý Benedikt. Josef a Paulinus hloubali nad svazky a skoro na vlastní uši slyšeli ctihodného svatého, jak k nim z dávných dob promlouvá svým tvrzením: Bůh rozhoduje o věčném údělu každého člověka. Naše předurčení je vůlí Boží.

Není snad Octavus ztělesněným důkazem světcova výroku?

Zpočátku Josef shromažďoval kožené svazky v polici u zdi Octavovy komory. Když bylo chlapci osm let, zaplňovaly jeho pergameny deset tlustých knih a Josef nechal postavit druhou polici. Jak chlapec rostl, jeho ruka byla stále hbitější. V poslední době sepisoval asi deset knih ročně. Když celkový počet svazků překročil sedmdesát a hrozil zaplnit celou komoru, rozhodl se Josef, že je pro knihy zapotřebí vybudovat samostatnou místnost.

Opat převelel řemeslníky z jiných staveb v klášteře a nechal je kopat na konci sklepení pod skriptoriem, na opačné straně, než byla Octavova cela. Kopisté, kteří pracovali v hlavní síni nahoře, si na vzdálený hluk krumpáčů a lopat stěžovali, ale Josef si stál na svém a pokračoval v hloubení.

Za nějaký čas byla knihovna pro rostoucí Octavovo dílo připravena. Bylo to chladné a suché kamenné sklepení. Na kameníky osobně dohlížel Hubert. Věděl, že za těmi zavřenými dveřmi je jeho syn, ale neměl žádný zájem ho spatřit. Octavus teď patřil Bohu, ne jemu.

Josef držel Octava přísně v tajnosti. Povaha jeho práce byla známa pouze Paulinovi a Magdaleně. Kromě tohoto úzkého kruhu zasvěcených už přicházelo s Octavem do styku jen těch pár dívek, které o něho pečovaly. Po opatství se samozřejmě šířily šeptané zvěsti o tajemných textech a posvátných rituálech, ve kterých hrál roli ten mladík, kterého od dětství nikdo nespatřil. Všichni měli ale Josefa rádi a respektovali ho, a tak nikdo nezpochybňoval zbožnost a správnost jeho činů. Na světě by se našlo hodně věcí, kterým obyvatelé kláštera ve Vectis nerozuměli, a tohle byla prostě jen jedna z nich. Věřili Bohu a Josefovi, že se o ně postará a ukáže jim správnou cestu.

Sedmého července byl den Octavových osmnáctých narozenin.

Začal jej tím, že si ulevil v koutě místnosti a šel rovnou ke stolu, aby jako každé ráno smočil brk v inkoustu. Pokračoval v psaní přesně na tom místě, kde večer předtím skončil. Několik tlustých svic ve velkých, kovaných svícnech hořelo neustále, i v době, kdy mnich spal. Stůl byl osvětlen jejich mihotavou žlutou září. Octavus cítil sucho v očích. Zamrkal a pustil se do práce.

Další jméno. Mors. A další. Natio. Dál a dál.

Časně ráno zaklepala na dveře novicka Marie. Nečekala na odpověď, věděla, že žádná nepřijde. Vešla do komory. Marie byla místní, pocházela z jižní části ostrova Vectis naproti Normandii. Její otec, rolník, měl doma víc hladových úst, než mohl uživit, a tak si řekl, že se jeho snaživá dcera bude mít jako služebnice Boží lépe než jako chudá děvečka při mlácení pšenice. Teď už trávila v opatství čtvrté léto. Sestra Magdalena ji považovala za bystré děvče. Modlitby se dívka učila rychle, ale byla na Magdalenin vkus trochu moc bujná. Byla veselá a ráda si zažertovala s ostatními novickami: schovávala jim sandály nebo jim strkala do slamníku žaludy. Jestli se nezklidní, možná ji nebudou moci přijmout do řádu.

Marie přinášela na tácu skromný pokrm – tmavý chléb a skrojek slaniny. Ostatní dívky měly z Octava strach a vyhýbaly se mu, ale ona na něj mluvila bezstarostně, jako by to byl obyčejný mladík. Stála teď u jeho stolu a snažila se přivábit jeho pohled. Kaštanové vlasy měla pořád ještě dlouhé a rozpuštěné, takže se jí uvolnily zpod závoje. Jestli se stane sestrou, vlasy jí ostříhají. Těšila se na to a zároveň se toho bála. Byla vysoká a dobře stavěná, vytáhlá jako malá holka, pohledná, s ruměncem ve tvářích.

„Hej, Octave, venku je krásné letní ráno, to tě nezajímá?“

Položila tác na stůl. Někdy se stávalo, že Octavus vůbec nejedl, ale dívka o něm věděla, že má slaninu rád. Odložil brk a začal žvýkat. „Víš, proč ti dneska dali slaninu?“ zeptala se. Hltavě jedl a zíral do talíře. „Máš dneska narozeniny, tak proto!“ vykřikla. „Je ti osmnáct! Kdyby sis chtěl dneska odpočinout, nechat brk brkem a projít se na sluníčku, tak jim to řeknu a určitě ti to dovolí.“

Mladík dojedl a ihned se znovu pustil do psaní. Jeho prsty zanechávaly na pergamenu mastné stopy. Marie se o něj starala už dva roky a přitahoval ji pořád víc. Představovala si, že právě ona jednoho dne poprvé způsobí, že Octavus promluví a zjeví jí svá tajemství. A byla přesvědčena, že jeho osmnácté narozeniny jsou něčím důležité, jako kdyby přechodem k dospělosti mohl ten krásný mladík zlomit kouzlo a vstoupit mezi muže.

„Tys ani nevěděl, že máš narozeniny, viď?“ řekla zklamaně. Dobírala si ho. „Sedmého července. To tady ví každý, kdy ses narodil – protože jsi jiný než ostatní. Co?“

Sáhla si pod lněné šaty a vytáhla raneček, který tam ukrývala. Byl velký asi jako jablko: kus látky ovázaný tenkým koženým řemínkem.

„Mám pro tebe dárek, Octave,“ zacvrlikala.

Stála přímo za ním. Natáhla mu ruku přes rameno a položila balíček na pergamen, aby ho donutila přestat psát. Upíral na raneček stejně prázdný pohled jako na všechno ostatní.

„Rozbal to,“ naléhala.

Dál civěl před sebe.

„No dobrá, tak já to rozbalím za tebe!“

Natáhla se, silnými pažemi objala jeho tenké tělo a začala dárek rozbalovat. Byl to zlatavý koláček, který látku potřísnil mazlavou sladkou hmotou.

„Podívej, medový koláč! Sama jsem ho pro tebe upekla!“

Tiskla se k němu.

Možná ucítil přes tenkou košili její pevná prsa; možná ucítil na tváři dotek teplé kůže jejího lokte; možná ucítil ženskou vůni jejího dívčího těla nebo horko jejího dechu, když promluvila.

Upustil brk a složil ruku do klína. Přerývaně oddechoval a zdálo se, že ho něco tíží. Marie ustrašeně ustoupila o několik kroků zpět.

Neviděla, co to tam dělá, ale zdálo se jí, že se škrábe, jako kdyby ho bodla včela. Slyšela, jak mu z úst vycházejí tiché, pisklavé, zvířecké zvuky.

Znenadání vstal a otočil se k ní. Zalapala po dechu a cítila, jak se pod ní podlamují nohy.

Kalhoty měl spuštěné a v dlani držel ohromné, zduřelé přirození, krevnatější než cokoliv jiného na jeho těle.

Vrávoral k ní a málem zakopl o nohavice. Sevřel jí prsy do dlouhých jemných prstů, jako by to byla chapadla s přísavkami.

Oba se svalili na špinavou podlahu.

Marie byla silnější než Octavus, ale zeslábla ohromením.

Instinktivně jí vyhrnul šaty a obnažil její bělostná stehna. Vklínil se jí mezi nohy a tvrdě na ni dorážel. Hlavou jí visel přes rameno, čelem se opíral o zem a dál vydával ty tiché, rychlé, pisklavé zvuky. Marie nebyla tak nezkušená, aby nevěděla, co se děje.

„Kristepane, smiluj se!“ křičela stále dokola.

Když mnich José zaslechl křik a od stolu v hlavní síni seběhl po schodech do sklepení, Marie se krčila u zdi a tiše plakala. Šaty měla zakrvavené. Octavus už zase seděl u stolu, kalhoty spuštěné u kolen, a zběsile psal.

15. ČERVENCE 2009

NEW YORK

Z chodníků sálalo pekelné vedro. Odpolední vzduch byl zapařený a lepkavý. Obyvatelé New Yorku se utahaně ploužili po chodnících a z podrážek se jim kouřilo. Propocená sportovní košile se Willovi lepila na prsa. Táhl igelitky s nákupem. Chystal dnes doma večírek.

Otevřel si pivo, zapálil plyn, postavil na něj pánev a šel krájet cibuli. Než to dodělal, pánev už byla rozehřátá. Kuchyňka se zaplnila vůní smažené cibulky. Willa ta vůně oblažovala. Už hodně dlouho si neužil domácí kuchyně; ani si nedokázal vzpomenout, kdy si vlastně naposledy sám uvařil. Asi někdy za časů s Jennifer – ale to už se všechno ztrácelo v mlze zapomnění.

Sekané hovězí už pěkně tmavlo, když u dveří zazvonil zvonek. Nancy přinesla jablečný koláč a vaničku tající jogurtové zmrzliny. Vypadala uvolněně, měla na sobě bederní džíny a krátkou blůzku bez rukávů.

Will byl taky v pohodě: tvář měl měkčí než obvykle, nesvíral tolik čelisti a neměl tak tuhá ramena. Zašklebil se na ni.

„Zdá se, že vám je fajn,“ řekla s nádechem překvapení.

Převzal od ní nákup a spontánně se k ní naklonil, aby ji přátelsky políbil na tvář. To gesto je oba překvapilo.

Rychle o krok ustoupil a ona se začervenala. Aby překonala jejich rozpaky, zavětřila kmín a chilli a zavtipkovala o jeho skrytých kulinářských schopnostech. Zatímco on míchal v pánvi, Nancy prostřela na stůl. Pak na něj zavolala: „Koupil jste jí něco?“

Chvíli váhal a přemítal. „Ne,“ odpověděl nakonec. „Měl jsem?“

„To jo!“

„A co?“

„Jak to mám vědět? Vy jste její táta.“

Ztichl a nálada se mu začínala kazit.

„Skočím ven pro nějakou kytku,“ nabídla se.

„Díky,“ řekl a pokývl hlavou. „Má kytky ráda.“ Spíš si to domýšlel – v paměti mu utkvěl obrázek malé holčičky, svírající v boubelaté ručce čerstvě natrhané sedmikrásky. „Určitě má ráda kytky.“

Posledních několik týdnů bylo samá dřina. Všechny šance na rozsáhlejší obvinění proti Luisi Camachovi vzala voda. Dala se mu připsat jen poslední vražda. Ať dělali, co mohli, neseděl k němu žádný z předchozích případů. Rozebrali ho do nejmenšího detailu, zrekonstruovali každý den jeho života za poslední tři měsíce. Luis měl pravidelnou práci, dvakrát či třikrát týdně létal mezi New Yorkem a Las Vegas. Do značné míry byl usazený nastálo, noci trávil nejčastěji u svého milence v New Yorku. Měl ale taky instinkty záletného kocoura. Když byl jeho partner unavený nebo zaneprázdněný, Luis vyrážel do klubů a homosexuálních barů na lov. John Pepperdine byl klidný, monogamní typ, zatímco Luis Camacho byl plný sexuální energie, která hořela jako magnézium. Bylo jasné, že ho jeho vznětlivá nátura dohnala k vraždě, ale vypadalo to, že jeho jediná oběť byl John.

A vraždění přestalo. To sice byla dobrá zpráva pro všechny, kteří zůstali naživu, ale špatná pro vyšetřování, které muselo dál přemílat stále tytéž záchytné body. Ale pak jednoho dne Willa jakoby osvítilo shůry. Co když byl John Pepperdine plánovaná devátá oběť vraha Posledních dnů, ale Luis Camacho v prachobyčejném záchvatu vzteku vraha předešel?

Možná, že Luis a jeho spojení na Las Vegas je jen klasická falešná stopa. Co když skutečný vrah stál tenkrát na City Islandu za policejní bariérou, pozoroval je a bavil se tím, že někdo jiný spáchal jeho zločin? A aby je zmátl, uklidil se do nečinnosti a nechá je dusit se ve vlastní šťávě, v rostoucím zmatku a frustraci?

Will obeslal štáby, které toho odpoledne na Minnieford Avenue natáčely, a strávil s Nancy několik dnů nad videozáznamy a fotografiemi. Hledali spolu, jestli se poblíž místa činu nenacházel muž tmavší pleti a střední postavy. Nenašli sice nikoho, ale Will si pořád myslel, že by na jeho hypotéze mohlo něco být.

Dnešní oslava mu skýtala vítaný únik. Will vyklopil do vroucí vody sáček rýže a otevřel si další pivo. Zase se ozval zvonek. Doufal, že je to Nancy s květinami, a nemýlil se, ale spolu s ní stála za dveřmi i Laura. Vesele brebentily jako dvě kamarádky. A za nimi přešlapoval nějaký mladý brunet, vychrtlý dlouhán s inteligentním, pichlavým pohledem a hustými kučeravými vlasy.

Will popadl květiny od Nancy a rozpačitě je podal Lauře.

„Gratuluju, holka.“

„To jsi nemusel,“ zavtipkovala Laura.

„Však to taky není z mojí hlavy,“ dodal rychle.

„Tati, tohle je Greg“

Navzájem se otestovali pevným stiskem rukou.

„Rád vás poznávám, pane.“

„Potěšení je na mé straně. Nečekali jsme vás, ale jsem rád, že vás konečně vidím, Gregu“

„Přijel mě morálně podpořit,“ oznámila Laura. „On už je takový.“

Při průchodu dveřmi dala otci letmou pusu na tvář. Odložila si kabelku na pohovku, otevřela zip postranní kapsy a triumfálně zamávala smlouvou s nakladatelstvím Elevation Press. „Co je psáno, to je dáno!“

„Tak už ti můžu říkat spisovatelko?“ zeptal se Will.

Přikývla a v koutku oka se jí zableskla slzička.

Rychle se otočil jinam a odběhl do kuchyňky. „Přinesu bublinky, než se všichni rozbrečíte.“

Laura zašeptala Nancy: „Nemá rád, když se dávají najevo city.“

„Všimla jsem si,“ řekla Nancy.

Nad kouřícími miskami s chilli pronesl Will další ze série přípitků a byl očividně potěšen, že šampaňské všem vyhovuje. Otevřel další láhev a vesele doléval. Nancy lehce zaprotestovala, ale nebránila se. Bublinky jí přetekly ze sklenice, takže měla mokré prsty. „Já skoro vůbec nepiju, ale tohle je dobrý,“ oznámila.

„Na tomhle večírku musejí všichni pít,“ řekl Will rozhodně. „Pijete, Gregu?“

„S mírou.“

„Já piju hodně, ale s mírou,“ zažertoval Will a ucítil na sobě ostrý pohled své dcery. „Myslel bych, že novináři pijou rádi.“

„My novináři jsme různí.“

„Vy na sebe hodíte proužkovaný oblek a budete mě pronásledovat na tiskových konferencích?“

„Chci dělat pro tradiční tisk. Investigativní reportáže.“

Laura se vetřela do hovoru: „Greg věří, že investigativní žurnalismus je nejefektivnější způsob, jak řešit sociální a politické problémy.“

„Vážně?“ zareagoval rýpavě Will. Pokrytectví ho vždycky dokázalo nadzdvihnout.

„Ano, vážně,“ odvětil Greg stejně kousavě.

„Převážně vážně,“ zavtipkovala Laura, aby odvrátila případný konflikt.

Will ale naléhal dál. „Jaké jsou v investigativní žurnalistice pracovní vyhlídky?“

„Nic moc. Budu dělat praktikanta ve Washington Post. Samozřejmě bych tam rád zakotvil natrvalo. Kdybyste pro mě někdy měl nějaký tip na reportáž, tady je moje vizitka.“ Napůl žertoval.

Will si vizitku zasunul do kapsičky u košile. „S jednou holkou z Washington Post jsem chodil,“ odfrkl. „Radši se tam o mně nezmiňujte.“

Laura zkusila změnit téma hovoru. „Tak chcete něco slyšet o tom mém jednání?“

„No rozhodně, všechno.“

Napila se pěnivého šampaňského. „Bylo to skvělý,“ vrněla. „Moje redaktorka, Jennifer Ryanová, která je vážně úžasná, se mnou půl hodiny probírala, jak se jí líbí ty změny, co jsem udělala, a že už to teď potřebuje jen pár úprav atakdále atakdále, a pak mi řekla, že zajedeme do čtvrtého patra, kde na nás čeká Mathew Bryce Williams, to je nakladatel. Je to stará budova, moc krásná, a jeho kancelář byla tmavá a plná starožitností, jako někde v klasickém britském klubu, chápete, a on je takový postarší, asi tak v tátově věku, ale mnohem elegantnější…“

„Tak bacha!“ houkl Will.

„Ale vážně!“ pokračovala Laura. „On byl jako vtělená karikatura nějakého urozeného Brita, takový uhlazený a roztomilý a – to mi nebudete věřit – nabídl mi sherry z křišťálové karafy, servíroval ho v mrňavých křišťálových sklenkách. Bylo to zkrátka dokonalé. A pořád řečnil o tom, že se mu moc líbí, jak píšu; řekl, že můj styl je ‚svižný a úsporný a má v sobě svěží, mladistvou energii‘.“ Pronesla to s napodobeným britským přízvukem. „Věřili byste tomu?“

„Zmínil se o tom, kolik dostaneš?“ zeptal se Will.

„Ne! Nechtěla jsem pokazit takovou chvíli necitlivou diskuzí o penězích.“

„No, to, co ti dají jako zálohu, ti asi na důchod nevydá. Co říkáte, Gregu? Vynáší investigativní novinařina hodně?“

Mladík se narážky nechytil.

„Je to jen malé nakladatelství, tati! Vydávají tak deset knížek do roka.“

„Budeš mít autorské čtení?“ zeptala se Nancy.

„Ještě nevím. Ona to nebude nějaká velká knížka. Je to beletrie, ne nějaké laciné čtivo.“

Nancy se zajímala, kdy si ji bude moct přečíst.

„Za pár měsíců by měla být hotová sazba. Pošlu ti pak výtisk. Budeš si to chtít taky přečíst, tati?“

Zíral na ni. „Já nevím. Měl bych?“

„Snad to přežiješ.“

„Člověku se tak často nestane, aby mu někdo – natož pak vlastní dcera – řekl, že je demoliční buchar,“ řekl smutně.

„Je to román. Nejsi to ty. Je to tebou jenom inspirované.“

Will pozvedl sklenici. „Na muže, kteří jsou inspirací.“

Znovu si přiťukli.

„Četl jste to, Gregu?“ zeptal se Will.

„Ano, je to skvělý.“

„Takže o mně teď víte víc než já o vás.“ Will byl pořád uvolněnější a hlasitější. „Třeba bude příští knížka o vás.“

Na tuhle poznámku zareagovala Laura sarkasticky. „Já bych řekla, že by sis to měl přečíst. Už jsem podle toho napsala i scénářnadějné, ne? Nechám ti tu jeden výtisk. Scénář se čte rychleji. A pro představu ti to stačí.“

Laura a Greg po večeři odešli. Museli chytit vlak do Washingtonu. Nancy se ještě zdržela, aby pomohla s nádobím a úklidem. Večer byl moc příjemný a byla škoda ho rychle ukončit. Will už ze sebe setřásl podrážděnost a působil uvolněným a klidným dojmem. Najednou by v něm nikdo nepoznal toho napruženého chlapa, se kterým Nancy dennodenně spolupracovala v kanceláři.

Za okny se šeřilo a hluk dopravy – až na občasné zakví|ení sanitky z nemocnice Bellevue – pomalu tichl. Stáli vedle sebe v malé kuchyňce. Umývali a utírali nádobí a oba se po všem tom šampaňském trochu kymáceli. Will si nalil další skotskou. Oba byli rádi, že vyvětrali práci z hlavy. Uklízení pro ně byla příjemná jednoduchá práce.

Nakolik si Will byl schopen vzpomenout, nebylo v tom nic plánovaného. Místo aby natáhl po dalším talíři, sáhl Nancy na zadek a začal jí ho něžně v kruzích hladit. Později si říkal, že se to dalo čekat.

Její lícní kosti už teď byly zřetelné a postava měla siluetu přesýpacích hodin – a kdyby se ho snad někdo ptal, tak ano, vzhled je pro něj důležitý. Ale navíc se pod jeho poručnictvím změnila i její povaha. Byla teď mírnější, míň splašená do práce, míň nabitá kofeinem. A kupodivu se trochu obrousil i jeho cynismus. Bylo to tím, že Nancy občas dokázala vypustit z úst zábavnou kousavou poznámku. Ta nesnesitelná skautka se vytratila a místo ní tu stála žena, která už mu nešla na nervy. Naopak.

Měla ruce ponořené ve dřezu. Nechala je tam, na chvíli zavřela oči a nic neříkala.

Otočil ji k sobě. Teď už se musela rozhodnout, co s rukama. Nakonec mu je mokré položila kolem ramen a zeptala se: „Myslíš, že je to dobrý nápad?“

„Ne. A ty?“

„Taky ne.“

Políbil ji. Bylo mu příjemné cítit její rty a uvolněná ústa. Oběma dlaněmi hladil jemnou džínovinu na měkkém pozadí. V opilé hlavě mu sílila touha. Přitiskl se k ní.

„Posluhovačka tu byla dneska. Mám čistě povlečeno,“ zašeptal.

„Ty teda umíš svádět.“ Chtěla, aby se to stalo. Věděl to.

Odvedl ji za mokrou ruku do ložnice. Lehli si na povlečení a překulil ji na sebe.

Líbal její teplou šíji a hladil ji pod blůzou, když řekla: „Tohohle budeme litovat. Je to proti všem –“

Zavřel jí ústa polibkem. Pak řekl: „Podívej se, jestli vážně nechceš, můžeme se prostě vrátit o pár minut zpátky a jít domýt to nádobí.“

Políbila ho, byl to první polibek, který dala ona jemu. Řekla: „Nádobí ať se jde bodnout.“

Když opouštěli ložnici, byla už tma. V obývacím pokoji panovalo ticho, rušené jen hučením klimatizace a vzdáleným svistotem dopravy z Rooseveltovy dálnice. Will dal Nancy čistou bílou košili, aby si ji oblékla, jako to dělal s novými známostmi i dřív. Vypadalo to, že ženy mají rády pocit naškrobené látky na nahé pokožce i symbolický podtext celého toho rituálu. Ani ona nebyla jiná. Košile ji spolkla a zakryla. Sedla si na pohovku a zvedla kolena k bradě. Kůže, kterou tím odkryla, byla svěží a jemně žilkovaná jako alabastr.

„Dáš si drink?“ zeptal se jí Will.

„Řekla bych, že už jsme toho dneska vypili až dost.“

„Mrzí tě to?“

„Mělo by, ale nemrzí.“ Ve tváři měla stále ještě náznak nachu. Will si v duchu říkal, že jí to sluší víc než kdykoliv předtím, ale že taky vypadá zralejší a ženštější. „Tak trochu jsem si říkala, že se to může stát,“ řekla Nancy.

„Odkdy?“

„Od začátku.“

„Vážně? Proč?“

„Kvůli tvé a mé pověsti.“

„Nevěděl jsem, že ty máš taky nějakou pověst.“

„Mám, ale v jiném smyslu,“ povzdechla. „Hodná holčička, spolehlivá, nikdy nehoupá s lodičkou. Asi jsem vždycky tajně toužila tu lodičku převrhnout, abych věděla, jaké to je.“

Will se usmál. „Demoliční buchar a převržená loďka. Vidíš ty spojitosti?“

„Ty jsi prostě enfant terrible. A hodné holky mají vždycky slabost pro zlobivé kluky, víš?“

V hlavě se mu jasnilo, cítil se skoro střízlivý. „Tohle musíme utajit je ti to jasný?“

„Rozumíš – tobě jde o kariéru a mně o penzi.“

„Já to vím, Wille! Měla bych vypadnout.“

„Nemusíš.“

„Díky, ale nemyslím, že bys mě tu vážně chtěl mít přes noc.“ Než mohl odpovědět, dotkla se obálky Lauřina scénáře na konferenčním stolku. „Přečteš si to?“ zeptala se. „Nevím. Možná.“ Potom: „Asi jo.“

„Myslím, že by jí to udělalo radost.“

Když osaměl, nalil si skotskou, posadil se na gauč a rozsvítil stolní lampu. Jasné světlo žárovky mu prudce zazářilo do očí. Chvíli zíral na obálku scénáře své dcery a viděl tam jen vypálený obrys žárovky. Jak se obrys rozplýval, připomínal mu nejvíc ze všeho obličej, který se na něj zlomyslně směje a vyzývá ho, aby scénář zvedl. Přijal tu výzvu a zamumlal přitom: „Podělanej demoliční buchar.“

Nikdy předtím žádný scénář nečetl. Ty lesklé mosazné nýtky mu připomněly, kdy naposledy nějaký viděl: před měsícem u Marka Shackletona. Otočil první stránku a začal se prodírat textem. Všechny ty nezvyklé poznámky o interiérech a exteriérech ho mátly.

Po několika stránkách se musel zastavit a začít znovu od začátku, ale pak textu přišel na chuť. Postava, pro kterou zjevně poskytl inspiraci, byl Jack, chlap, jehož popis na něj perfektně seděl: podsaditý čtyřicátník, zrzek, Jižan s pochybnými způsoby a ostrými hranami.

Jak se dalo předpokládat, Jack byl alkoholik a lovec žen. Navázal zrovna nový vztah se sochařkou Marií. Mohla vědět, že není dobrý nápad začínat si s ním, ale nedokázala mu odolat. Jack zřejmě poznamenal životy mnoha žen, a – což se Willa bolestivě dotklo – patřila mezi ně i jeho dcera, dívka jménem Vicki. Jacka pronásledovaly vzpomínky na Amélii, emocionálně křehkou ženu, kterou fyzicky i metafyzicky zničil napadrť. Nakonec se zpod jeho vlivu vymanila tím, že se opila vodkou a spáchala sebevraždu výfukovými zplodinami. Amélie byla chabě zamaskovaným fiktivním zpodobněním Willovy první ženy Melanie, Lauřiny matky. Scénář ji líčil jako ženu, pro kterou jsou hluboké vody života příliš obtížné a komplikované na to, aby v nich dokázala kormidlovat. V průběhu děje se Jackovi zjevovala krvavě zrudlá po otravě plynem a obviňovala ho z krutosti k Marii.

Když byl Will se čtením v polovině, zjistil, že hladina alkoholu klesla pod přijatelnou mez, a nalil si znovu na tři prsty skotské. Počkal, až na něj nápoj začne působit jako anestetikum, a pak četl dál, až k hořkému konci. Marie, sledovaná vzlykajícím přízrakem Amélie, spáchala taky sebevraždu. Vicki dospěla ke spásnému rozhodnutí, ukončila nevhodný vztah a vybrala si vlídného, i když eroticky méně vášnivého partnera. A Jack? Přesunul pozornost na Sáru, Mariinu sestřenici, se kterou se seznámil na pohřbu. Demoliční buchar buší dál.

Když scénář odložil, sám nechápal, že nepláče.

Takhle ho vidí jeho vlastní dcera. Není to absurdní?

Myslel na své minulé manželky, na řadu přítelkyň, na šňůru známostí na jednu noc a na Nancy. Většina z nich byly moc fajn holky. Myslel na svoji dceru: dobré jablko poskvrněné hnilobou svého otce. Myslel na –

Najednou se jeho myšlenky prudce zarazily, jako by někdo zatáhl za záchrannou brzdu. Popadl scénář a náhodně jej otevřel.

„Kurva práce!“

Znaková sada pro scénáře.

Byl to dvanáctibodový Courier: stejný jako na korespondenčních lístcích vraha Posledních dnů.

Zapomněl, jak ho ta sada na začátku upoutala. To písmo bylo jako z časů starých psacích strojů. V době všudypřítomných počítačů a tiskáren působilo nepatřičně. Times New Roman, Garamond, Arial, Helvetica, tohle dnes byly běžné typy, nejčastěji volené z nabídky písem.

Začal pátrat na internetu a za chvíli to měl. Courier 12 byl povinná znaková sada pro scénáře, jediná přijatelná možnost. Pokud byste snad poslali producentovi scénář v jiném typu písma, byli byste všude pro smích. Kromě toho byl rozšířený také mezi programátory při tisku zdrojového kódu.

Z paměti se mu vynořil obraz: dva scénáře podepsané „Peter Benedict“. Černé fixy Pentel na bílé desce stolu. A vedle stolu polička plná knih o programování. Obraz doplnil zvuk hlasu Marka Shackletona: „Podle mě toho vraha nikdy nechytíte.“

Chvilku nad těmi prazvláštními asociacemi uvažoval. Nakonec tu absurdní myšlenku, že by jeho bývalý spolubydlící mohl mít něco společného s případem Posledních dnů, zavrhl. Shackleton, ten přerostlý šprt, že by běhal po New Yorku, podřezával, střílel a šířil smrt? Nesmysl!

Ale ta znaková sada na lístcích, to byla dosud přehlížená stopa. Will to jasně cítil a věděl, že ignorovat ten pocit by bylo pošetilé, obzvlášť v situaci, kdy ve všech ostatních směrech skončili ve slepé uličce. Tohle je trefa. Popadl mobilní telefon a naťukal zprávu pro Nancy: Budeme teď číst scénáře. Vrah Posledních dnů je možná píše.

28. ČERVENCE 2009

LAS VEGAS

Zákaznice pohladila hladké, chladné články čtrnáctikarátového náramku hodinek a prstem projela po okraji ciferníku, vroubeného diamanty.

„Tyhle jsou hezké,“ zamumlala.

„Prvotřídní volba, paní,“ řekl klenotník. „Tenhle model Harryho Winstona je velmi oblíbený Jmenuje se „Dáma z bulváru.“

To jméno ji pobavilo. „Slyšels, jak se ty hodinky jmenují?“ zeptala se partnera, který stál vedle ní.

„Nojo“

„To je přece dokonalé, ne?“

„Kolik?“ zeptal se muž.

Klenotník mu pohlédl do očí. Být to Japonec, Korejec nebo Arab, věděl by, že už má obchod v kapse. U Američana v khaki kalhotách a baseballové čepici si nebyl ani zdaleka jist. „Dnes je mohu pánovi prodat za 24 tisíc dolarů.“

Oči se jí rozšířily. Tak tyhle jsou nejdražší. Ale i tak se jí hrozně líbí – a dala to společníkovi najevo nervózním dotykem na holém předloktí.

„Vezmeme si je,“ řekl muž bez váhání.

„Velmi dobře, pane. Jak si bude pán přát platit?“

„Připište mi to na pokoj. Máme apartmá Piazza Suite“

Klenotník by si měl správně odskočit dozadu a ověřit to, ale měl pocit, že to v tomhle případě není zapotřebí. To apartmá patřilo mezi nejlepší v jejich podniku: mělo sto třicet čtverečních metrů, hala byla z italského mramoru, obývací pokoj měl sníženou podlahu a veškerý přepych.

Když opouštěli obchod, měla už dáma hodinky na ruce. Nebe nad náměstím Svatého Marka bylo krásně světlemodré a s ideálně načechranými kupovitými mráčky. Kolem projela gondola s párkem strnulých, bezvýrazných Švýcarů. Gondoliér se dal do zpěvu, aby ve svých zákaznících probudil nějaké emoce. Jeho sytý hlas se v klenuté prostoře rozléhal. Všechno je tu dokonalé, pomyslel si muž v baseballové čepici. Není tu středomořská teplota, nesmrdí tu skutečné kanály, nejsou tu žádní holubi. Tyhle zatracené ptáky nesnášel od chvíle, co ho rodiče jako plachého a citlivého chlapce vzali na opravdové náměstí Svatého Marka. Nějaký turista tehdy odhodil hrst drobků blízko něj. Bylo to jako ve strašidelném snu: ze všech stran jej obklopilo hejno holubů. Ta vzpomínka s ním trhla i v dospělosti, kdykoliv uslyšel plácání křídel.

Měla hodinky na ruce, když prošli zavěšení do sebe vstupní halou hotelu Venetian.

Měla hodinky na ruce, když jeli výtahem. Natahovala ruku tak, aby si jich spolucestující dámy musely všimnout.

A měla jen ty hodinky na ruce a jinak už nic, když se v apartmá odvděčila Markovi tou nejskvělejší souloží, jakou kdy zažil.

Teď už ho směla oslovovat Marku a ona si už nenechala říkat Lydie, ale svým pravým jménem: Kerry. Kerry Hightowerová.

Pocházela z městečka v Západní Virginii, které vzniklo někdy na přelomu století u továrny na střelný prach. Ta písčitá díra byla významná snad jenom tím, že tu kdysi dávno mladý Clark Gable opravoval telefonní linky. Kerry vyrůstala v chudobě a při sledování filmů s Clarkem Gablem snila o tom, že se jednou stane herečkou v Hollywoodu.

Na střední škole už věděla, že nemá pro herectví žádný zvláštní talent, ale přesto se umanutě hlásila do všech školních představení a místních inscenací. Dávali jí třetiřadé roličky, a to jenom proto, že byla tak snaživá a atraktivní. Ale na vysoké v sobě odhalila pozoruhodnější talent. Milovala sex, byla v něm extrémně dobrá a byla totálně a půvabně bez zábran. Když to zjistila, rozhodla se pro jinou profesi: chtěla teď být pornohvězdou.

Její o dva roky starší kamarádka se tehdy přestěhovala do Las Vegas a začala pracovat jako krupiérka. Pro Kerry bylo Las Vegas na dosah od Kalifornie, kde, nakolik mohla soudit, vzkvétal pornoprůmysl. Týden po absolvování střední školy odjela z rodného městečka do Nevady a nastěhovala se ke kámošce. Život tady sice nebyl peříčko, ale díky své veselé povaze se jakž takž protloukala.

Vystřídala několik špatně placených míst, než přistála rovnýma nohama – nebo spíš po zádech – v eskortní službě.

Když se v hotelu Constellation setkala s Markem, pracovala u čtvrté agentury během tří let a měla naspořeno trochu peněz. Chodila jen s lepšími zákazníky, kteří uměli ocenit její zevnějšek holky odvedle bez piercingu a tetování. Chlapi, se kterými se scházela, byli většinou docela milí. Spočítala by na prstech jedné ruky případy, kdy se cítila zneužitá nebo ohrožená. Se žádným s nich si nezačínala; koneckonců to byli jen zákazníci. Ale s Markem cítila něco jiného.

Od začátku ho brala jako milého a nesmělého kluka, který si nehraje na chlapáka. Byl taky po čertech chytrý a jeho práce v Oblasti 51 hrozně vábila její zvědavost. Když jí totiž bylo deset let, zahlédla jednou v létě v noci něco přeletět nad řekou Kanawha: třpytilo se to jako sklenička se světluškami, které sbírala u řeky. Byla si jistá, že to byl létající talíř.

A teď – v posledních několika týdnech – přestal Mark používat pseudonym, začal ji platit trvale a zahrnoval ji přepychovými dárky. Kerry už se vlastně cítila víc jako přítelkyně než jako placená společnice. Mark nabýval stále větší sebejistoty, a i když z něj Clark Gabl e nikdy nebude, začala si na něj zvykat.

Kerry netušila, že Marku Shackletonovi přibylo na kontě pět milionů dolarů. Cítil, že může daleko víc věřit ve svůj budoucí úspěch. Peter Benedict skonal. Už ho nebylo zapotřebí.

To apartmá mělo plochou televizi i v koupelně. Mark vylezl ze sprchy a začal se utírat. Běželo kabelové vysílání. Mark nedával pozor, ale pak zaslechl něco o Posledních dnech a zvedl oči k obrazovce, kde ze záznamu opakovali tiskovou konferenci FBI. Will Piper stál na pódiu a mluvil do trsu mikrofonů. Kdykoliv Mark viděl Willa v televizi, vždycky se mu rozbušilo srdce. Aniž spustil oči z obrazovky, natáhl ruku pro kartáček a začal si čistit zuby.

Když naposledy viděl Willa při briefinku pro média, vypadal ošuměle a sklesle. Korespondenční lístky přestaly chodit, vraždy ustaly a dosavadní velké nasazení prostředků už nebylo udržitelné. Vleklý případ už nelákal ani veřejnost, ani policii. Dnes ale Will vypadal energicky. Vrátil se mu někdejší elán. Mark zesílil zvuk.

„Mohu vám říct tolik,“ vykládal Will, „že máme v ruce nová vodítka a jsem si zcela jistý, že vraha dopadneme.“

To Marka podráždilo. Prohlásil: „Kecy! Vzdej to, kamaráde,“ a vypnul televizi.

Kerry klimbala na posteli. Pod přikrývkou byla nahá. Mark si vzal župan a z kufříku v obývacím pokoji vytáhl laptop. Připojil se na internet a zjistil, že mu došel e-mail od Nelsona Eldera. Elderův seznam byl delší než obyčejně; obchody jdou dobře. Markovi trvalo skoro půl hodiny, než dokončil práci a odpověděl přes zabezpečený portál.

Vrátil se do ložnice. Kerry se budila. Zamávala ve vzduchu zápěstím zkrášleným hodinkami a řekla něco v tom smyslu, že by bylo bezva mít k nim i náhrdelník. Odhodila pokrývku a sladce ho lákala ukazováčkem k sobě.

Přesně ve stejné chvíli si Will a Nancy užívali něčeho dočista jiného než sexu. Seděli u Willa v kanceláři a prokousávali se nekonečnou horou špatných scénářů, aniž by vůbec tušili, co vlastně hledají.

„Proč sis byl na té tiskové konferenci tak jistý?“ zeptala se ho.

„Přehnal jsem to?“ odpověděl ospale.

„No jasně. Děsně. Máme snad něco?“

Will mohl leda pokrčit rameny. „No, lepší lovit naslepo než nedělat vůbec nic.“

„A co povíš těm reportérům za týden?“

„Za týden je týden času.“

Ani tohle lovení naslepo se málem nekonalo. Když Will poprvé zavolal na profesní asociaci amerických spisovatelů, dopadlo to katastrofálně. Omlátili mu o hlavu rozšíření policejních pravomocí po 11. září a přísahali, že se budou zuby nehty bránit, aby vláda strkala pracky i do scénářů v archivech. „Nehledáme žádný teroristy,“ bránil se. „Jen zvrhlého sériového vraha.“ Ale asociace se odmítala vzdát, takže si Will musel nechat od nadřízených schválit úřední obsílku.

Zjistil, že autoři scénářů jsou pošahaný spolek, prolezlý paranoidními obavami z producentů, studií a hlavně z jiných autorů, kteří by je mohli vykrást. Profesní asociace jim skýtala jakous takous jistotu tím, že zaznamenávala jejich scénáře a elektronicky nebo v tištěné formě je skladovala pro případ, že by bylo někdy třeba prokázat autorství. A nebylo ani nutné být členem: každý amatér si mohl nechat zaznamenat scénář. Stačilo uhradit poplatek a poslat text, toť vše. Sdružení mělo západní a východní pobočku a jen ta západní registrovala každoročně nějakých padesát tisíc scénářů, což sdružení slušně vynášelo.

Prokuratura měla trochu těžkosti s tím, jak vlastně obsílku zdůvodnit. Řekli Willovi, že je to bizarní, ale zkusili to. FBI nakonec uspělo u odvolacího soudu, když se uvolili požadavek trochu ořezat. Dostanou z Las Vegas scénáře za poslední tři roky a hromadu identifikačních čísel, ale jména a adresy autorů ne. Pokud z té laviny materiálu vyplynou nějaká další „vodítka“, bude se muset FBI při žádosti o odkrytí autorovy identity vytasit s nějakým lepším zdůvodněním.

A tak začaly chodit scénáře, většinou na paměťových nosičích, ale zčásti i vytištěné. Sekretariát byl zablokovaný tisknutím té hory papíru a Willova kancelář za chvíli vypadala jako karikatura na přijímací místnost umělecké agentury. Když to všechno vytiskli, obnášelo třiadvacáté patro budovy FBI celkem 1621 čistokrevných nevadských scénářů.

Will a Nancy nevěděli, co přesně hledat, a tak nemohli scénáře prolistovávat jen tak zběžně. Přesto ale rychle našli určitý rytmus a zvládali projít jeden scénář za čtvrthodinu. Vždycky pečlivě přečetli prvních několik stránek, aby pochopili podstatu, a pak rychle proběhli zbytek. Obrnili se při vyhlídce na pomalý, zdlouhavý proces. Kdyby měli projít úplně všechno, mohlo by to trvat tak měsíc. Strategicky se zaměřovali na cokoli nápadného: zápletky s motivem sériových vražd, narážky na korespondenční lístky. Přitom ale museli hlídat i věci méně očividné, tedy postavy nebo situace, které jim něco připomenou.

To tempo bylo nesnesitelné a oba bolela hlava. Začali být popudliví a celý den se jeden na druhého utrhovali. Pak se večer uchýlili do Willova bytu a rozmrzele se pomilovali. Museli často chodit na vycházky, aby si pročistili hlavu. Nejstrašnější bylo, že naprostá většina těch scénářů byly totální a beznadějné sračky, nesrozumitelné, absurdní anebo neuvěřitelně nudné. Čtvrtý den Will ožil, když vzal do ruky scénář s názvem Falešní hráči. Vzrušeně oznámil: „Nebudeš mi to věřit, ale znám maníka, co tohle napsal.“

„Jak to?“

„V prváku na vejšce jsem s ním bydlel na koleji.“

„To je zajímavý,“ odvětila, ale bylo zřejmé, že jí na tom nic zajímavého nepřipadá.

Tenhle scénář pročítal daleko pozorněji než ty předchozí. Zabralo mu to hodinu. Když ho odkládal, pomyslel si: Jen se radši drž svý hlavní práce, kamaráde.

Ve tři odpoledne si Will udělal do databáze poznámku o blábolu s mimozemšťany, co přiletí na Zem s cílem rozbít bank v kasinech, a sebral z vršku hromady další scénář.

Špičkou polobotky něžně ťukl Nancy do kolena.

„Nemáš už dost?“

„Už je dočista po mně,“ řekla. Oči měla celé zarudlé a vyschlé. „Ale co můžem dělat?“

Nový scénář nesl název 7:44 do Chicaga. Prolistoval pár stránek a zaremcal: „Kristepane, vždyť to jsem snad před pár hodinama už četl. Teroristi ve vlaku. Jak to?“

„Zkontroluj si datum podání,“ poradila mu. „Už jsem jich měla pár, co byly podaný několikrát. Autor něco přepíše, zaplatí si dvacet babek a zaregistruje to znovu.“

Naťukal titul do své databáze. „No jo, máš pravdu. Tohle je novější verze. Důležitost jsem ohodnotil na nula bodů z deseti. Nemám sílu číst to znova.“

„Souhlas.“

Už scénář málem zaklapl, ale pak se zarazil. Zahlédl koutkem oka jméno, které upoutalo jeho pozornost. Začal horečně listovat. Napřímil se na židli a listoval stále rychleji.

Nancy si všimla, že se něco děje. „Co to tam máš?“ zeptala se.

„Momentíček, momentíček.“

Pozorovala, jak si něco v rychlosti zapisuje, ale kdykoliv se pokusila přerušit ho a vyzvídat, co našel, odpovídal jenom: „Můžeš, prosím tě, chvilku počkat?“

„Wille, to není fér!“ naléhala na něj.

Konečně scénář odložil. „Musím si najít tu první verzi. Že bych to byl přehlédl? Rychle, pomoz mi to vyhrabat, jmenuje se to 7:44 do Chicaga. Podívej se na tu hromadu z pondělka, já prohlédnu úterek.“

Shrbila se na podlaze u okna a za pár minut to měla. Scénář byl v hromadě až dole. „A nemohl bys mi konečně říct, co se děje?“ stěžovala si.

Vytrhl jí scénář z ruky a několik vteřin ho zkoumal. Třásl se vzrušením. „Panebože,“ řekl tiše. „On v té druhé verzi změnil jenom jména. Je to o pár lidech, co se neznají, jedou vlakem z Chicaga do Los Angeles a teroristi je všechny vyhoděj do vzduchu. A podívej se, jak se jmenujou!“

Vzala si od něj scénář a začetla se. Jména postav se vylupovala ze stránek: Drake, Napolitano, Swisher, Covic, Pepperdine, Santiago, Kohlerová, Lopezová, Robertson.

Oběti z případu Posledních dnů. Jsou tu všechny.

„Druhou verzi zaregistroval 1. dubna 2009, sedm týdnů před první vraždou,“ řekl Will a za mnul si ruce. „Na apríla! No to je teda kurva povedenej fórek. Ten maník si to naplánoval předem a zveřejnil to v tomhle zatraceným scénáři. Potřebujeme mimořádný soudní příkaz, aby nám zjistili jeho jméno.“

Nejraději by ji popadl, zdvihl ji do vzduchu a zatočil s ní, ale spokojil se s tím, že si plácli dlaněmi o sebe.

„A máme tě, ty svině,“ řekl. „A ten tvůj scénář taky stojí za prd“

Následujících čtyřiadvacet hodin si pamatoval Will stejně zřetelně, jako by si člověk pamatoval příchod tornáda: rostoucí emoce v očekávání, kdy to přijde, pak rozmazaný a ohlušující úder, všeobecná zkáza a po ní hrůzostrašný klid, skleslost a pocit zmaru.

Na devátém okrsku schválili vládní obsílku a sdružení spisovatelů odkrylo autorovy osobní údaje.

Will seděl zrovna u počítače, když dorazil e-mail od zástupce vrchního prokurátora ohledně odpovědi na obsílku. Sdružení odpovědělo pod hlavičkou Odpověď na řízení Vláda versus Asociace spisovatelů ohledně scénáře číslo 42 77304.

Pocit, s jakým tu odpověď četl, si bude pamatovat nadosmrti.

Podle ustanovení zákona tímto podáváme kompletní odpověď na výše uvedený dotaz. Registrovaným autorem scénáře číslo 42 77304 je Peter Benedict, P. O. Box 385, pošta Spring Valley, Nevada.

Do Willovy kanceláře vstoupila Nancy a spatřila ho, jak zírá do obrazovky jako zcepenělý.

Přistoupila blíž, až cítil na šíji její dech. „Co se stalo?“

„Já ho znám.“

„Co tím chceš říct, že ho znáš?“

„Je to ten můj spolubydlící z koleje.“ Znovu se mu vybavil ten obraz: scénáře na Shackletonově uklizeném bílém stole, jeho naléhavé Podle mě toho vraha nikdy nechytíte, jeho očividný neklid během Willovy neohlášené návštěvy a poslední drobný detail – „ty podělané fixky“.

„Cože?“

Will naříkavě potřásal hlavou. „Měl na stole pentelky s ultratenkým hrotem. Všechno to tam bylo.“

„Jak to může být ten tvůj spolubydlící? Vždyť to nedává vůbec smysl, Wille!“

„Panebože,“ sténal. „Myslím, že ty vraždy mířily na mě.“

Willovy prsty tancovaly po klávesnici. Horečně se přesouval z jedné federální databáze do druhé. Pátral a v hlavě mu znělo jediné: Kdo vlastně jsi, Marku? Kdo doopravdy jsi?

Na obrazovce se vynořovaly informace – Shackletonovo datum narození, číslo sociálního pojištění, nějaké staré pokuty za špatné parkování ještě z Kalifornie – ale všude byly v údajích neuvěřitelné mezery a příkrovy mlhy. Na jeho nevadském řidičském průkazu byla začerněná fotografie. K dispozici nebyla jediná úvěrová zpráva, hypotéka, záznamy o vzdělání nebo zaměstnání. Trestní rejstřík – nic. Přiznání daně z majetku – nic. A berňák, ten ho vůbec neměl v databázi!

„Ten chlap lítá úplně mimo radar,“ řekl Will Nancy. „Je to chráněný druh. Něco takového už jsem párkrát zažil, ale tohle je po čertech velká vzácnost.“

„Co budeme dělat?“ zeptala se.

„Odpoledne se proletíme letadlem.“ Ještě nikdy neslyšela, že by jeho hlas zněl tak rozrušeně. „Vyřídíme to ručně. Běž rovnou zařídit se Sue papíry. Budeme od vrchního prokurátora v Nevadě potřebovat federální příkaz k zatčení.“

Zajela mu prsty do vlasů. „Vezmu si to na starost.“

O několik hodin později na ně čekal taxík, aby je odvezl na letiště. Will zaklapl sbalený kufřík, podíval se na hodinky a uvažoval, kde se zdržela Nancy. I pod jeho podvratným vlivem si zatím zachovávala svůj smysl pro přesnost.

Pak zaslechl, jak se k němu blíží cvakot vysokých podpatků Sue Sanchezové. Žaludek se mu hned stáhl: zapracoval pavlovovský reflex.

Zvedl oči a ve dveřích uviděl napjatou, podrážděnou tvář své šéfové. Sue měla v očích výraz krajního rozčilení. Bylo vidět, že mu chce něco říci, ale přitom neví, jak do toho.

„Co se děje, Susan? Musím na letiště.“

„Nemusíš.“

„Jak to myslíš?“

„Benjaminovi právě volali z Washingtonu. Jsi odvolán z případu. Lipinská taky.“

„Cože?“

„Jste trvale odvoláni.“ Sue dýchala přerývaně a rychle.

„Do prdele proč, Susan?“

„Nemám ponětí.“ Will na ní viděl, že mu nelže. Byla na pokraji hysterie, ale snažila se udržet si profesionální výraz.

„A co to zatčení?“

„Nic o tom nevím a Ronald mi řekl, ať se na nic neptám. Tohle je mimo moji kompetenci. Sahá to pěkně vy soko“

„To jsou kecy. Našli jsme toho vraha!“

„Nevím, co ti na to říct.“

„Kde je Nancy?“

„Poslala jsem ji domů. Chtějí, abyste vy dva už nikdy nepracovali spolu.“

„A to jako proč?“

„Já to, Wille, nevím! Nařídili mi to!“

„A co mám teď jako dělat?“

Byla vůči němu smutně smířlivá. Pokoušela se zachovat si tvář v situaci, které nerozuměla.

„Nic. Chtějí, abys to vzdal a držel se stranou. Pokud jde o tebe, všechno skončilo.“

12. ŘÍJNA 799

VECTIS, BRITÁNIE

Když se dítě narodilo, Marie odmítla dát mu jméno. Měla pocit, že vlastně není její. Octavus je v ní krutě počal. Ona mohla jen vnímat, jak její tělo těžkne, a pak strpět bolest porodu stejně, jako musela strpět bolest zplození.

Kojila je, protože měla nalité prsy a protože to po ní chtěli. Ale nedívala se na jeho rty, nezajímaly ji, ani dítě nehladila po vlasech, jako to matky dětem u prsu dělávají.

Po znásilnění ji z ženského dormitáře přesunuli do hospicia, kde byla ukrytá před slídivými pohledy a pomluvami novicek a sester. Mohla plod odnosit v anonymitě pohostinského domu, kde si návštěvníci opatství nebyli vědomi její hanby. Dostávala dobře najíst, a dokud jí v tom nebránilo pokročilé těhotenství, mohla chodit na procházky a pracovat v zeleninové zahradě. Všichni, kdo ji znali, byli ale zarmoucení z toho, jak se změnila její povaha. Ztratila jiskru a dobrou náladu a po většinu času byla sklesle otupělá. I převorka Magdalena potají želela změny její letory a toho, že se z jejích dříve ruměných tváří vytratila mladistvá barva. Teď už to děvče nelze přijmout do řádu – vždyť by to bylo nepřípustné. A do vesnice na druhé straně ostrova se také nemůže vrátit: nepřijali by ji mezi sebe, byla nečistá. Byla ztracená v pustotě jako nekřtěňátko, duše, která není ani prokletá, ani požehnaná.

Když se dítě narodilo a všichni spatřili jeho ohnivě rezavé vlasy, mléčně bílou pleť a apatické vzezření, opat a Paulinus usoudili, že Marie je nástrojem, snad dokonce božským, a že si zasluhuje péči a ochranu stejně tak, jako ji potřebuje to dítě.

Nebylo to žádné neposkvrněné početí, ale matka se jmenovala Marie a dítě bylo zvláštní.

Týden po porodu ji navštívila sestra Magdalena. Našla ji, jak leží na lůžku a upírá před sebe prázdný pohled. Dítě tiše leželo v kolébce.

„Máš už pro ně jméno?“ zeptala se převorka.

„Ne, sestro.“

„Zamýšlíš mu dát jméno?“

„Nevím,“ odpověděla netečně.

„Každé dítě musí mít jméno,“ prohlásila Magdalena přísně. „Dám mu tedy jméno sama. Bude to Primus, první Octav ovo dítě.“

Primusovi teď byly čtyři roky. Pleť měl bledou jako sníh. Žil ve vlastním vnitřním světě: toulal se po hospiciu a po jeho okolí, nikdy nechodil příliš daleko a nikdy se nezajímal o věci ani o lidi. Stejně jako Octavus nemluvil a jeho tvář se zelenýma očima nevyjadřovala žádné city. Často za ním chodil Paulinus a vodil ho za ruku do skriptoria, kde sešli po schodech do komory jeho otce. Paulinus je pozoroval tak, jako by pozoroval nebeská tělesa: pátral po znameních. Ale ti dva si byli lhostejní. Octavus stále zuřivě psal a chlapec se jako ve snách motal po místnosti. Nikdy do ničeho nevrazil, ale přesto nic nevnímal. Psací brky ho nezajímaly, a stejně tak inkoust, pergameny nebo písmo, které zanechávala Octavova ruka.

Paulinus ohlásil Josefovi: „Ten chlapec neprojevuje žádné zvláštní sklony.“ Oba staříci pokrčili rameny a o|šourali se na modlitby.

Ve vzduchu byl cítit chlad podzimního odpoledne. Klesající slunce mělo barvu okvětních lístků blatouchu. Josef zamyšleně chodil po opatství, zahloubán v meditacích. V duchu se modlil za Boží lásku a za spásu.

Spása mu hodně ležela v mysli. Před několika týdny si všiml, že se jeho moč začíná zbarvovat do hněda. Teď už byla třešňově červená a Josef ztratil někdejší chuť k jídlu. Jeho kůže nabyla mrtvolného, tříslového odstínu a bělmo očí se mu kalilo. Když vstával od modliteb, motala se mu hlava a musel se přidržovat, aby neztratil rovnováhu. Nepotřeboval se o tom radit s lazebníkem ani s Paulinem. Bylo mu jasné, že umírá.

Oswyn se nikdy nedožil toho, aby na vlastní oči spatřil přestavěné opatství, a Josef viděl, že se nedočká ani on. Ovšem kostel, skriptorium a kapitulní dům byly hotovy a práce na dormitářích pokračovaly. Nač ale Josef myslel především, to byla Octavova knihovna. Nikdy se mu nepodařilo skutečně pochopit její účel. Přestal už přemýšlet nad tím, jaký to všechno má smysl. Prostě jen věděl, že existuje.

Že je božská.

Že jednoho dne Kristus zjeví její účel.

Že musí být střežena.

Že musí být zabezpečen její růst.

Když teď Josef při každém močení sledoval, jak jeho tělo pomalu opouští krev, obával se, že poslání je ohroženo. Kdo bude knihovnu střežit a chránit, až on tu nebude?

Opodál zahlédl Prima, jak sedí v prachu zeleninové zahrady u hostinského domu. Byla to prázdná, sklizená parcela vedle hospicia. Chlapec tam byl sám, což nebylo neobvyklé – matka o něj nedbala. Josef se s ním už nějaký čas nesetkal a teď ten hoch přivábil jeho pozornost. Chtěl se podívat, co tam dělá.

Primus byl teď zhruba stejně starý jako Octavus tehdy, když jej Josef přijal do kláštera. Ta podoba byla neuvěřitelná. Stejně rezavé vlasy, stejně bezkrevná pleť, stejně vyzáblé tělo.

Když byl Josef od chlapce na třicet kroků, zastavil se a ucítil, jak se mu rozbušilo srdce a zamotala hlava. Nebýt toho, že už teď chodil pouze o holi, byl by upadl. Chlapec držel v ruce větvičku a před Josefovýma očima s ní začal rozmáchlými pohyby škrábat do země.

Josef si byl jist, že hoch píše.

Josef se snažil co nejrychleji dokončit deváté denní modlitby. Když se shromáždění rozešlo, položil třem osobám ruku na rameno a zatáhl je do kouta hlavní lodi. Shlukli se tam s Paulinem, Magdalenou a Josém, který byl členem jejich užšího kruhu od chvíle, kdy se stal svědkem znásilnění. Svého rozhodnutí zasvětit mladého Ibeřana do klášterního tajemství Josef nikdy nelitoval. José byl mírné, moudré povahy a nadevše diskrétní. Opat, převorka i astronom už stárli a cenili si Josého pro jeho sílu a ráznost.

„Primus začal psát,“ zašeptal Josef. I ten tichý šepot se v klenbě chrámové lodi rozezněl ozvěnou. Pokřižovali se. „José, přiveďte chlapce do Octavovy komory.“

Usadili hocha na podlahu vedle otce. Octavus jej nijak nevzal na vědomí, ani nikoho z ostatních, kteří narušili klid jeho svatyně. Magdalena se od té ukrutnosti vůči Marii Octavovi vyhýbala a i po té době, která od události uplynula, se při pohledu na něj otřásla. Teď už dívkám nedovolovala, aby o něj pečovaly. Úkol přešel na mladé novice. Převorka se držela od Octavova psacího stolu co možná nejdál, napůl z obavy, že by mohl vyskočit a znásilnit ji také.

José položil před Prima velký list jemného pergamenu a do půlkruhu kolem rozestavil svíčky.

„Podej mu namočený brk,“ zaskřehotal Paulinus.

José zamával chlapci před obličejem brkem, jako kdyby lákal koťátko peříčkem. Kapka inkoustu skanula a udělala na pergamenu kaňku.

Chlapec natáhl ruku, sevřel brk do drobné pěstičky a položil špičku na pergamen.

Pohyboval rukou v kruzích. Brk skřípal o pergamen.

Písmena byla velká a neohrabaná, ale jasně čitelná.

V-a-a-s-c-o

„Vaasco,“ řekl Paulinus, když dopsal poslední písmeno.

S-u-a-r-i-z

„Vaasco Suarez,“ pronesl zpěvavě José. „Portugalské nombre.“

Nedospělá ručka psala dál dětským rukopisem číslice.

8 6 800 mors

„Osmý den, červen, 800,“ řekl Paulinus.

Josef řekl: „José, zkontroluj prosím Octavovu stránku. Který rok teď píše?“

José se podíval Octavovi přes rameno a prozkoumal stránku. „Poslední zápis je ze sedmého června 800!“

„Dobrý Bože!“ vykřikl Josef. „Ti dva jsou spojeni jako jedno tělo!“

Čtyři duchovní se v tancující záři svíček zadívali jeden na druhého.

„Vím, co si myslíte,“ řekla Magdalena, „a nemohu s tím souhlasit.“

„Jak to můžete vědět, převorko, když to nevím ani já sám,“ odpověděl Josef.

„Jen se zahleď do své duše, Josefe,“ řekla skepticky. „Jsem si jistá, že svou vlastní mysl znáš.“

Paulinus rozhodil rukama. „Oba mluvíte v hádankách. Vysvětlíte konečně starci, o čem je tu řeč?“

Josef vstal zvolna, aby se mu nezatočila hlava. „Ponechme chlapce s Octavem. Nic od něj nehrozí. Přátelé, pojďte se mnou nahoru. Musíme si vážně a zbožně pohovořit.“

Nahoře bylo tepleji a příjemněji než v zatuchlém sklepení. Usadili se u stolů pro kopisty – Josef proti Magdaleně a Paulinus proti jos|ju.

Opat jim připomněl události té noci, kdy se Octavus narodil, a další důležité momenty jeho života. Jistě, všechny tyhle věci dopodrobna znali, ale Josef jim to nikdy dříve takto nelíčil a věděli, že pro to nyní má dobrý důvod. Poté jim vyprávěl kratší, ale stejně pozoruhodný příběh Primův, včetně události, jíž byli právě svědky.

„Lze snad pochybovat,“ zeptal se Josef, „že máme posvátnou povinnost ochraňovat a podporovat toto Boží dílo? Z důvodů, které se asi nikdy nedozvíme, učinil Bůh nás, své služebníky v opatství Vectis, strážci těchto zázračných textů. Svěřil mladíkovi Octavovi, zrozenému za zázračných okolností, moc – ba dokonce povinnost – zaznamenávat příchod a odchod všech duší, které pobývají na tomto světě. Osud člověka zde leží odkrytý. Tyto spisy jsou svědectvím moci a vševědoucnosti našeho Stvořitele a my jsme jen pokorní služebníci jeho lásky a péče, s níž se stará o své děti.“ V opatově oku se objevila slza a stekla mu po tváři. „Octavus je jen osamělý Boží tvor; je zvláštní, ale jednoho dne bezesporu zemře. Přemýšlel jsem, a vy jistě také, jak potom bude jeho nedozírná práce pokračovat. Nyní jsme dostali odpověď.“

Odmlčel se. Ostatní shromáždění pokývali hlavami.

„Umírám,“ oznámil opat.

„Ne!“ zaprotestoval José se strachem, jaký by projevoval syn o otce.

„Ano, je to tak. Nikoho z vás to jistě příliš nepřekvapuje. Stačí se na mne podívat a každý pochopí, jak vážně jsem nemocen.“

Paulinus natáhl ruku a dotkl se Josefa na zápěstí. Magdalena stiskla ruce.

„A ty, Pauline – neviděl jsi v některé z těch knih jméno Josef z Vectis?“

Paulinus sevřel rty a odpověděl: „Ano, viděl.“

„A jistě znáš můj den?“

„Znám.“

„Je to brzy?“

„Je“

„Doufám, že to není zítra,“ zažertoval opat.

„Není.“

„To je skvělé,“ řekl a poklepal prsty o sebe. „Jsem povinen zabezpečit nejen opatství, ale i Octava a jeho knihovnu. Proto vám chci nyní oznámit, že dám poslat pro biskupa a vroucně jej požádám, aby ve Vectis po mé smrti učinil abatyší sestru Magdalenu a převorem bratra Josého. Bratře Pauline, příteli drahý ty jim i nadále služ tak, jako jsi věrně sloužil mně.“

Magdalena hluboce sklonila hlavu, aby skryla jemný úsměv, který se jí nedařilo potlačit. Paulinus a José byli němí žalem.

„A chci vám oznámit ještě něco,“ pokračoval Josef. „Dnes večer založíme ve Vectis nový řád, tajný a svatý řád na ochranu a obranu knihovny. My čtyři budeme zakládajícími členy řádu, který ponese název Řád jmen. Modleme se.“

Vedl je ve zbožné modlitbě, a když skončili, povstali jednotně.

Josef se dotkl Magdalenina kostnatého ramene. „Po nešporách musíme učinit, co je třeba. Uděláš to ochotně?“

Stará žena váhala a tiše se modlila k Panně Marii. Josef čekal, až mu odpoví. „Ano,“ řekla.

Po nešporách se Josef uchýlil do své cely k rozjímání. Věděl, co se stane, ale nechtěl těm událostem být svědkem. Jeho rozhodnutí bylo pevné, ale v jádru zůstával tou vlídnou, něžnou duší, a na takovéhle věci neměl žaludek.

Věděl, že zatímco sklání hlavu v modlitbě, Magdalena a José vedou potmě Marii z hospicia ke skriptoriu. Věděl, že Marie tiše vzlyká. Věděl, že se vzlyky změní v hlasitý pláč, až ji za ruce potáhnou po schodech dolů do sklepení. A věděl, že se pláč změní ve skučení a nářek, až Paulinus otevře dveře Octavovy komory, José ji vtlačí přes práh dovnitř a pak za ní zavře na závoru.

30. LEDNA 1947

OSTROV WIGHT, ANGLIE

Reggie Saunders se právě – jak tomu sám říkal – muchloval s Laurel Barnesovou, baculatou manželkou velitele letky Juliana Barnese. Leželi ve velitelově posteli s nebesy a Reggie si to moc užíval. Velitel měl rozlehlý venkovský dům s velikánskou ložnicí, s pěkným krbem, kde se člověk mohl ohřát, a s uznalou paní Barnesovou. Ta se postupem času naučila postarat se sama o sebe, zatímco byl manžel kvůli válce pryč.

Reggie byl zdravě vyhlížející, robustní chlapík s mužnou pivní cejchou. Na ženy dělal vždycky dojem chlapeckým úsměvem a neuvěřitelně rozložitými rameny, a Laurel nebyla výjimkou. Zlomyslností a upovídaností Reggie zastíral prostý fakt, že ztratil veškerý smysl pro etické hodnoty. Střelka jeho morálního kompasu ukazovala vždy jen jedním směrem: na Reggieho Saunderse. Měl neustále pocit, že mu je svět něco dlužen. Jelikož proplul událostmi světové války s nepoškozenýma očima, končetinami a genitáliemi, bral to jako znamení, že by vděčný národ měl napříště uspokojovat jeho potřeby finanční i smyslové. Zákony a morálka, to pro něj byla jen přibližná vodítka. V jeho světě platilo, že je může nanejvýš uvážit – a pak se na ně vykašlat.

Začátky jeho armádní služby byly ošklivé a nepříjemné: jako štábní seržant u Montgomeryho Osmé britské pouštní armády se snažil vyhnat Rommela z Tobruku. Po nesnesitelně dlouhém pobytu v poušti se v roce 1944 vetřel do přesunu ze severní Afriky do osvobozené Francie, k pluku pověřenému shromažďováním a katalogizováním nacisty uloupených uměleckých předmětů.

Jeho velitel byl ten nejúžasnější džentlmen, jakého Reggie kdy potkal. Byl to profesor z Cambridge a velení si představoval jako zdvořilou prosbu podřízeným, jestli by mu laskavě nepomohli s tím nebo oním. A kupodivu major Geoffrey Atwood, v civilu profesor archeologie a starověkých dějin, i takhle dosáhl svého. Armáda mu našla umístění, které sedělo jeho schopnostem rozhodně lépe, než kdyby ho neefektivně usadili někde mezi mapami, polními periskopy a děly.

Saundersova práce obnášela především dohled nad skupinou vojáků, kteří přemísťovali těžké dřevěné bedny z jedněch sklepů do jiných sklepů. Rozsah německých loupeží v Reggiem nikdy nebudil odpor. Za daných okolností považoval za normální, že Němci brali kořist. V době jeho hlídek nakonec taky sem tam něco zmizelo výměnou za přiměřený obnos – a proč ne? Když válka skončila, protloukal se Reggie všelijak, pracoval porůznu na stavbách a podle potřeby utíkal před následky romantických pletek. Když mu zavolal Atwood a zeptal se ho, jestli by ho nebavilo vydat se na ostrov Wight, byl zrovna bez práce, a tak odpověděl: „Pískněte, šéfiku, a půjdu, kam řeknete.“

A tak do toho teď Reggie bušil, příjemně zabořený v hoře růžového masa, vonícího pudrem a levandulí. Hostitelka něžně vrněla. Ty zvuky mu připomínaly voliéru v botanických zahradách v Kew, kam ho jako kluka vzali rodiče, aby se trochu přiučil v přírodopise. Brzy se ale vrátil duchem zpátky. Okamžik vyvrcholení se blížil, a když už něco dělá, tak ať to dělá pořádně, jak mu říkal děda. Pak ale zaslechl zvenku nějaký strojový zvuk nebo zarachocení.

Po všech těch letech nočních hlídek v poušti Libye a Maroka už měl vytrénované uši. Byl to sebezáchovný instinkt a právě teď ho měl znovu zachránit.

„Nepřestávej, Reggie,“ zasténala paní Barnesová.

„Moment, lásko. Slyšíš to?“

„Nic neslyším.“

„Je to motor.“ Tohle nebylo obyčejné auto nějakého sluhy. Bylo mu jasné, že je to něco nóbl. „Určitě se tvůj manžel nevrátí?“

„Vždyť jsem ti říkala, že je v Londýně.“ Popadla ho za zadek a pokusila se ho znova rozpohybovat.

„Někdo jede, lásko, a není to žádnej blbej pošťák.“

Vstal nahý z postele a odhrnul záclonu. Ve tmě svítily dva reflektory.

K přednímu vchodu přijížděla po štěrkové cestě rudá invicta, tak vzácná a osobitá kráska, že ji ve světle lampy u vchodu ihned poznal.

„Znáš někoho, kdo jezdí červenou invictou?“ zeptal se.

Jeho dotaz měl stejný efekt, jako kdyby se jí zeptal: Víš, že zrovna přijel Satanáš?

Vyletěla z postele, začala si sbírat prádlo a vydávala pisklavé, vystrašené zvuky.

„Tak to asi bude auto velitele letky,“ usoudil Reggie odevzdaně a pokrčil mohutnými rameny. „Lásko, já padám. Měj se.“

Skočil do kalhot, popadl zbývající oblečení do ruky a seběhl po zadních schodech do kuchyně. Zrovna mizel zadními dveřmi pro služebnictvo, když velitel letky vcházel do haly a vesele na svoji ženu hlaholil: „Hola hej! Hádej, kdopak přijel domů dřív!“

V zahradě se Reggie dooblékl a okamžitě se roztřásl zimou. Ještě minulý týden bylo na tohle roční období poměrně teplo, ale pak teploměr srazil dolů nápor chladného vzduchu ze severu. Dneska se Reggie s touhle dámou potkal před hospodou a ona si ho odvezla autem k sobě. Takže tu teď trčel nejmíň deset kilometrů cesty od tábora a šlapat to pěšky se mu rozhodně nechtělo.

Po špičkách obešel dům zepředu. Stála tam Invicta 1930 a sálalo z ní teplo. Kabina byla hluboká, vypadala jako vana s vroubkovanými sedadly z červené kůže. Klíče se kývaly v zapalování. Reggieho úvaha byla triviální: Je mi zima, v autě je teplo, půjčím si ho a svezu se. Nastoupil dovnitř a otočil klíčem. Motor Lagonda o síle 140 koní zařval a probudil se k životu – až příliš hlasitě. V následující vteřině Reggie zazmatkoval. Kde je sakra řadicí páka? Snažil se ji nahmatat – marně. Přední dveře domu se rozletěly.

Pak se vzpamatoval: Sakra, tohle auto má přece automatickou převodovku, první v Británii! Sešlápl plyn a převodovka hladce zabrala. Auto se rozjelo a rozstříklo spršku štěrku. Ve zpětném zrcátku zahlédl muže středních let, jak v záchvatu vzteku mává pěstmi nad hlavou. Cosi křičel, ale řev motoru ho přehlušil.

„Ty mně taky, kámo,“ zavolal za ním Reggie. „Díky za auťák a díky za madam.“

Invictu nechal stát u hospody ve Fishbourne a poslední dva kiláky urazil rychlou chůzí. Potmě si pískal a mnul si ruce, aby si je zahřál. V táboře hořel velký oheň, živený tlustými poleny a petrolejem. Jeho záře ukazovala Reggiemu cestu. Měsíční světlo rozptylovala hutná mračna, takže obloha měla barvu šedého flanelu. Z ohně stoupal hustý černý dým, připomínající zlé duchy, a Reginald je sledoval, dokud se mu zase neztratily za věží katedrály opatství Vectis.

Když se přiblížil k ohni, dveře jednoho ze zchátralých obytných přívěsů se otevřely a vyčouhlý mladík zavolal: „Helemese, kdopak se nám to vrátil! Reg dostal kopačky!“

„Odešel jsem dobrovolně, kámo,“ odsekl Reggie. „Je tu něco k jídlu?“

„Pixla fazolí by se našla.“

„Jednu mi sem hoď, jsem po tom šuku vyhladovělej“

Mladík se rozesmál, ale to slovo mělo kouzelnou moc, protože se otevřely dveře všech čtyř přívěsů a jejich obyvatelé se vyhrnuli ven, aby se dozvěděli podrobnosti. I sám Geoffrey Atwood vylezl z velitelského přívěsu, oblečený v tlustém vlněném roláku a dýmající přemýšlivě z lulky. „Řekl tu někdo ‚šuk‘?“

„To si všichni myslíte, že vám to teď vyklopím?“

„Ano, prosím,“ oplzle protáhl vyčouhlý mladík jménem Dennis Spencer. Byl to uhrovitý student prvního ročníku v Cambridgi, dost mladý na to, aby ho minula povinná vojenská služba.

Kromě něj tu stáli čtyři další, tři muži a jedna žena – všichni z Atwoodovy katedry. Martin Bancroft a Timothy Brown byli stejně jako Spencer vysokoškoláci, i když ne tak mladí jako on. Jejich studia přerušila válka a teď se na školu vrátili. Martin zůstal za války v Anglii, pracoval v Londýně u výzvědné služby. Timothy dělal u námořního radaru, jeho loď operovala hlavně v Baltském moři. Oba byli radostí bez sebe, že se můžou vrátit ke studiím, a ještě víc je nadchly vyhlídky na vykopávky.

Ernest Murray byl už starší, bylo mu přes třicet. Dokončoval si teď doktorát ze starověkých dějin, který musel narychlo zabalit, když Němci vpadli do Polska. Zažil prudké boje v Indočíně a byl od té doby hrozně ustrašený. Anglosaská archeologie už mu nepřipadala jako věc, která by měla smysl, a nedokázal si vůbec představit, co si vlastně dál počne se životem.

Jedinou ženou v jejich skupině byla Beatrice Sladeová, docentka středověkých dějin a Atwoodova akademická důvěrnice. Za války spočívalo vedení katedry v podstatě jen na ní. Byla to houževnatá, duchaplná dáma, která se netajila svými lesbickými sklony, naopak jimi byla proslavená. Ona a Reggie představovali navzájem neslučitelné povahové typy. Za zády se jí Reggie vysmíval pro její sexuální zaměření a ona mu oplácela stejnou mincí.

„Tak j sme tu všichni,“ řekl Atwood a zamrkal do ohně. „Co kdybychom si dali kafe? Reg nám poví novinky.“

„Já to uvařím, šéfe,“ nabídl se Timothy

„Tak co bylo, Regu?“ zeptal se Martin. „Myslel jsem si, že si dneska v noci budeš užívat v prachovým peří, a ne že se vrátíš do těch našich plechovek.“

„Krapet se to zamotalo, kámo,“ odpověděl mu. „Ale nic, co bych nezvlád“ Ubalil si cigaretu a olízl papírek.

„Nic, co bys nezvládl?“ zopakovala Beatrice posměšně. „Vypařil ses, protože chtěla ještě jednou?“ Groteskně zahoupala boky a všichni, dokonce i Atwood, vybuchli smíchy.

„Moc zábavné, to je mi teda legrace,“ odvětil Reggie. „Manžel se vrátil domů trošku dřív a musel jsem vyklidit pole, abych se vyhnul nepříjemnému setkání.“

„Hele, pane Saunders,“ řekl Dennis s falešným respektem ke staršímu, „a měl jste holej zadek nebo ne, když jste pole vyklízel?“

Znovu vybuchli smíchy. Atwood párkrát zabafal z dýmky a zadumaně poznamenal: „To je poněkud nepříjemná představa.“

Ráno bylo mrazivé, spadlo pár vloček sněhu. Země vypadala, jako by ji někdo poprášil špetkou soli. Ernest uměl skvěle vařit a na dvou plynových vařičích zvládl připravit perfektní snídani pro sedm osob. Usadili se kolem ohně, zabalení ve vlněných svetrech, na bedny od mléka a zahřívali se hrnky horkého sladkého čaje. Atwood si namočil do vaječného žloutku trojúhelníček opečeného chleba a zakousl se do něj. Pak pohlédl přes jinovatkou pokryté pole na studené moře a poznamenal: „Čí to byl vlastně nápad, dělat v lednu vykopávky?“

Za teplého letního rána se určitě cítili líp, za chladného podzimního rána nakonec taky – ale pro ně pro všechny znamenalo fantastickou výhru, že tam vůbec byli, nehledě na roční období a na cokoliv jiného. Připadalo jim to jako včera, kdy trčeli uprostřed válečné vřavy a snili o tom, jak by to bylo krásné věnovat se na nějakém klidném ostrově archeologii. Takže ve chvíli, kdy Atwood dostal z Britského muzea grant tři sta liber na pokračování vykopávek ve Vectis, se zima nezima hned pustili do práce.

Reggie řídil výkopové práce. Podíval se na hodinky, stoupl si, nasadil hlas seržanta a zařval: „Tak jo, mládenci, popojedem! Máme toho dneska hodně.“

Timothy teatrálně ukázal na Beatrice a němými rty se zeptal: Mládenci?

„Jó, pravda,“ řekl Reggie a sbíral si výstroj. „Omlouvám se. Ta už je moc stará na to, abych jí říkal mládenče.“

„Jdi se bodnout, ty pindíku ubohej,“ odvětila Beatrice.

Atwoodovy vykopávky probíhaly v rohu opatství, daleko od hlavního komplexu budov. Lord opat, Dom William Scott Lawlor, byl klerik s hebkým hlasem a vášní pro historii. Byl pracovní skupině z Cambridge natolik nakloněn, že jim umožnil utábořit se na území kláštera, a Atwood ho na oplátku pozval, ať se přijde podívat, jak práce pokračují. Minulou sobotu se dokonce Lawlor ukázal v džínách a bundě a hodinu se spolu s nimi rýpal lopatkou v zemi.

Když v devět ráno zvonily zvony katedrály na liturgickou hodinku, kopáči zrovna pochodovali z tábora přes pozemek. Mořští racci jim s hlasitým křikem létali nad hlavami a v dálce se čeřily kovově modré vlny mořské úžiny Solent, oddělující ostrov Wight od pevniny. Na východě se proti jasné obloze majestátně tyčila věž katedrály. Drobné figurky mnichů v tmavých hábitech vycházely z dormitářů a mířily ke kostelu. Atwood mžoural do sluníčka a říkal si, že ti mniši vypadají, jako by se jich plynutí času nijak netýkalo. Jestli někdo stál na tomtéž místě o tisíc let dříve, asi viděl hodně podobnou scénu.

Naleziště bylo úhledně vytyčeno kolíky a motouzem. Vymezená oblast měla přibližně čtyřicet krát třicet metrů. Vrchní vrstva úrodné hnědé půdy, trávy a ornice byla odstraněna. Už z dálky bylo zřetelné, že je v tom místě propadlina, asi o metr nižší než okolní pole. Tento terénní pokles přivábil Atwoodovu pozornost už před válkou, když zkoumal pozemky opatství. Bylo jisté, že v tomto místě musely kdysi probíhat nějaké aktivity. Ale proč tak daleko od hlavních budov?

Během dvou krátkých průzkumů v letech 1938 a 1939 uskutečnil Atwood zkušební výkopy. Objevil tehdy stopy kamenných základů a úlomky hrnčířských výrobků ze dvanáctého a především třináctého století. Zatímco zuřila válka, on se v myšlenkách často vracel do Vectis. Proč tam u všech všudy stála stavba ze třináctého století, očividně izolovaná od zbytku opatství? Měla duchovní účel, nebo světský? Knihovna opatství se o takové stavbě v záznamech vůbec nezmiňovala. Atwood se musel smířit s tím, že bude napřed nutné porazit Hitlera, a pak teprve se bude moci vrátit k téhle záhadě.

Na jižním okraji naleziště, stranou k moři, vedl Atwood hlavní výkop: třicet metrů dlouhý, čtyři metry široký a v tuto chvíli tři metry hluboký. Reggie, který si uměl poradit s těžkou technikou, začal výkop mechanickým rypadlem, a teď celý tým dole v hloubce pokračoval s lopatami a kbelíky. Kopali podél zbytků jižní stěny budovy a snažili se dostat k základům, k úrovni, která byla obývaná.

Atwood a Ernest Murray stáli v jihozápadním rohu výkopu a lopatkami čistili zbytky zdi, aby mohli pořídit fotografickou dokumentaci oblasti.

„Podívej se na tuhle vrstvu,“ řekl Atwood a ukázal na nepravidelný pruh černé hlíny, protínající půdní profil. „Sleduje horní okraj zdi, vidíš? Hořelo tady.“

„Náhodou, nebo úmyslně?“ zeptal se Ernest.

Atwood stiskl mezi zuby troubel dýmky. „To bývá těžké určit. Mohl to být úmyslný oheň, součást nějakého obřadu.“

Ernest se zamračil. „A jakého? Tohle přece nebylo žádné pohanské obětiště. V té době tu stálo opatství a je to na jeho pozemku!“

„To je správný postřeh, Erneste. Nechtěl by ses přece jenom zabývat archeologií?“

Ernest pokrčil rameny. „Nevím.“

„No tak než si rozmyslíš, co vlastně chceš dělat, nafotíme nějaké snímky a pak prohloubíme výkop asi tak o půl metru. Podlaha už nebude daleko.“

Atwood dal třem studentům za úkol kopat hlouběji v jihozápadním rohu. Beatrice se usadila nedaleko výkopu u přenosného stolku a katalogizovala kameninové střepy. Ernesta a Reggieho nasadil Atwood v severozápadním rohu, aby tam započali malý pokusný výkop. Měl za cíl odkrýt druhý konec základové zdi. Během dopoledne se začalo citelně oteplovat; kopáči postupně svlékali jednotlivé vrstvy oděvu a nakonec už pracovali jen v košilích.

Před obědem se Atwood naklonil nad výkopem a poznamenal: „Co to tam je? Nějaká další zeď?“

„Myslím, že ano,“ vyhrkl Dennis. „Zrovna jsme pro vás chtěli jít.“

Narazili na horní část užší kamenné zdi. Šla rovnoběžně s hlavní zdí ve vzdálenosti asi dvou metrů.

„Vidíte, profesore? Tadyhle je ve zdi otvor,“ ukazoval Timothy. „Mohly tu být dveře?“

„No, možné to je. Pravděpodobně ano,“ odvětil Atwood a lezl dolů po žebříku. „Říkám si, že byste mohli trochu odkrýt tenhle prostor,“ řekl a ukázal jim kde. „Jestli ta vnitřní zeď sahá až k vnější a bude končit kolmo na ni, řekl bych, že jsme našli nějakou malou místnost. To by bylo něco.“

Tři mladíci se vrhli na kolena a začali kutat lopatkami. Dennis pracoval u vnější zdi, Martin u vnitřní a Timothy mezi nimi. Během několika minut narazili všichni tři na kámen.

„Měl jste pravdu, pane profesore!“ vykřikl Martin.

„No, už mám v oboru pár let zkušeností. Člověk pro to získá cit.“ Měl sám ze sebe radost a na oslavu si zapálil dýmku. „Po obědě se prokopáme na úroveň podlahy. Třeba přijdeme na to, k čemu tahle komora sloužila.“

Mládenci oběd neprotahovali. Těšili se, až najdou tu podlahu. Rychle zhltli sendviče se sýrem, napili se citronády a hnali se zpátky na naleziště.

„Chcete lézt profesorovi do zadku? Na koho si myslíte, že uděláte dojem?“ volal za nimi Reggie, který se uvelebil u hromady hlíny a zapálil si ručně ubalenou cigaretu.

„Drž pysk, Regu,“ řekla mu Beatrice. „Dej jim pokoj. A ubal mi taky jednu.“

Za hodinu spustili mladíci povyk. Stáli v díře v obrysech malé místnosti a bylo vidět, že jsou celí pryč z toho, co dokázali.

„Všichni sem, našli jsme podlahu!“ křičel Dennis.

Odkryli plochu sestavenou z rovných tmavých kamenů, dokonale otesaných a sesazených do souvislého povrchu. Atwoodův pohled ale přivábilo něco jiného. „Co je to tam?“ zeptal se a slezl po žebříku dolů, aby se podíval zblízka.

V jihozápadním rohu malé místnosti ležel velký kámen, který tam očividně nezapadal. Podlaha byla z křemenného pískovce, ale tenhle větší kámen, to byl kus vápence, velký asi dva metry na metr. Musel být také docela vysoký. Nad úroveň podlahy vyčníval skoro o třicet centimetrů a měl nerovné okraje.

„Napadá někoho něco?“ zeptal se Atwood ostatních a lopatkou očišťoval kámen.

„Ten nevypadá, že by tam patřil, co?“ řekla Beatrice.

Ernest fotil. „Někdo si dal hodně práce s tím, aby ho tam usadil.“

„Měli bychom ho zkusit zvednout,“ navrhl Atwood. „Regu, kdo tady má nejsilnější zádové svalstvo?“

„Já bych řekl, že Beatrice,“ opáčil Reggie.

„Neprovokuj, blbečku,“ opáčila. „Radši nám předveď tu svoji proslavenou muskulaturu“

Reggie si přinesl sochor a pokusil se vsunout páku pod okraj vápence. Použil kus kamene jako oporu, ale vápencový kvádr se ani nehnul. Zpocený prohlásil: „Tak jo, zajedu sem s tím podělaným rypadlem.“

Zabralo mu hodinu, než si rypadlem vůbec připravil šikmý nájezd, po kterém by se ke kameni dostal.

Musel si najet rypadlem tak, aby drapákem dosáhl na kámen, ale přitom nesměl moc blízko ke kraji výkopu, jinak by se mohl propadnout. Když zaujal vhodnou polohu, zavolal na ně z kabiny, že je připravený. S hlukem dieselového motoru se mísilo vyzvánění zvonů na liturgickou hodinku.

Opřel zuby drapáku o okraj vápence a na první pokus jej pevně sevřel. Přitáhl drapák k rameni rypadla. Kamenný blok se pohnul.

„Zastav!“ zavolal na něj Atwood. „Strčte tam někdo páčidlo!“

Martin skočil dovnitř a a zasunul kovovou tyč do mezery mezi vápenec a dlažbu podlahy. Opřel se o páčidlo, ale to se nehnulo ani o píď. „Je to moc těžký!“ zavolal.

Zatímco Martin stále páčil, Reggie znovu zdvihl drapák. Kámen se o kus pohnul, pak znova. Martin jeho pohyb vedl páčidlem, a když se kámen otočil do stabilní polohy, položil tyč a začal na ně mávat rukama jako šílenec. „Zastav! Zastav! Pojďte sem! Pojďte sem!“

Reggie zastavil motor a všichni se nahrnuli do výkopu.

Dennis to spatřil první. „Do háje!“

Timothy kroutil hlavou. „No to teda čumím!“

Zatímco všichni ostatní omráčeně zírali, Reggie si zapálil špačka, kterého schovával v kapse u košile, a zhluboka zašlukoval. „To mě poser. To tam má bejt, profesore?“

Atwood si v údivu zajel prsty do řídnoucích vlasů a řekl jenom: „Na tohle si budeme muset posvítit.“

Hleděli do temné, hluboké díry. Kosé paprsky odpoledního slunce ozařovaly něco, co vypadalo jako kamenné schodiště, mířící do podzemí.

Dennis zaběhl do tábora a sebral všechny svítilny, které našel. Rudý a udýchaný se vrátil a baterky jim rozdal.

Reggie cítil, že má za svého starého šéfa odpovědnost, takže trval na tom, že půjde jako první. Vyčistil za války pěknou řádku Rommelových bunkrů a z podzemí neměl strach. Ostatní se za jeho rozložitými zády seřadili do zástupu. Beatrice její obvyklá bravura najednou přešla a teď nesměle uzavírala řadu.

Podle Atwoodova odhadu vedla strmá šroubovice schodiště neuvěřitelných dvanáct či patnáct metrů pod zem. Když všichni úspěšně sešli až dolů, zjistili, že schody končí v komůrce o málo větší než dva londýnské taxíky dohromady. Vzduch byl cítit zatuchlinou. Martin měl sklony ke klaustrofobii a začala tam na něj okamžitě padat beznaděj. „Je to tu krapet těsný,“ skuhral.

Svítili na všechny strany. Světelné kužely baterek se míhaly a protínaly jako světlomety za náletu.

Reggie si těch dveří všiml první. „Hele! Copak to tu máme?“ Baterkou osvítil červotočivé dřevo. Z velké klíčové dírky trčel masivní kovaný klíč.

Atwood na něj posvítil a řekl: „Když už jsme došli až sem, můžeme i do dalšího kola. Jste pro?“

Mladý Dennis postoupil ke dveřím. „Jasně!“

„Tak dobrá,“ řekl Atwood. „Až po tobě, Reggie.“

Beatrice se mačkala až vzadu za všemi ostatními a neviděla, oč jde. „Co? Co tam děláte?“ Její hlas zněl napjatě.

„Otvíráme velikánský dveře,“ vysvětlil jí Timothy.

„Tak honem,“ naléhal Martin, „nebo jdu zpátky. Tady se nedá dejchat“

Reggie otočil klíčem a uslyšeli, jak v mechanismu zámku cvaklo. Zatlačil dlaní o chladný, dřevěný povrch dveří, ale ty se ani nepohnuly. Vzdorovaly jeho snahám, dokud se do nich neopřel plnou vahou ramenem.

Se skřípáním se pomalu otevřely.

Prošli jimi, jako kdyby si hráli na stonožku, a začali pročesávat svítilnami nově odkrytou prostoru.

Tahle místnost byla větší než ta předchozí. Mnohem větší.

Stroboskopicky ozařované střípky okolí se jim v myslích skládaly do uceleného obrazu, ale nemohli uvěřit tomu, co viděli. Alespoň zpočátku ne.

Nikdo z nich si netroufal promluvit.

Stáli v klenutém sklepení velikém jako konferenční síň nebo menší divadlo. Vzduch uvnitř byl chladný, suchý a zatuchlý. Podlahu a stěny tvořily mohutné kamenné kvádry. Atwood si těchto stavebních prvků všiml, ale co jím otřáslo, to byl dlouhý dřevěný stůl a lavice. Přejel stůl paprskem svítilny zleva doprava a odhadl, že měří asi šest metrů. Postoupil blíž, až se stolu dotkl stehny. Posvítil si na jeho desku. Ležela tam kameninová nádobka, velká jako šálek na čaj. Uvnitř byly zbytky po něčem černém. O kus dál ležela na stole druhá, třetí, čtvrtá.

Je to vůbec možné?

Atwooda napadlo posvítit do prostoru za stolem.

Byl tam další stůl. A za ním další. A další. A další.

V hlavě mu vířilo. „Já nejspíš vím, co to je.“

„Jsem jedno velký ucho, profesore,“ hlesl Reggie. „Co to kurva je?“

„Je to skriptorium. Podzemní skriptorium. To je prostě úžasné.“

„Kdybych vám rozuměl, o čem to sakra mluvíte, zřejmě bych už věděl, kde to jsme, co?“ reagoval naštvaně Reggie.

Ohromená Beatrice mu podala vysvětlení: „Tady mniši opisovali rukopisy. Jestli se nemýlím, je to vůbec první objevené podzemní skriptorium.“

„Ne, nemýlíte se,“ řekl Atwood.

Dennis natahoval ruku po kalamáři, ale Atwood ho zarazil. „Nedotýkat se. Všechno se musí vyfotografovat in situ, přesně tak, jak jsme to našli.“

„Promiňte,“ omluvil se Dennis. „Myslíte, že tu objevíme nějaké manuskripty?“

„To by bylo fantastické,“ řekl Atwood slabým hlasem. „Ale nespoléhal bych na to.“

Dohodli se, že se rozdělí na dvě skupiny a místnost prozkoumají. Ernest si vzal tři studenty a vydal se s nimi směrem napravo, Atwood s Reggiem a Beatrice šli vlevo.

„Hlavně opatrně,“ varoval všechny Atwood.

Jak postupovali sklepením, počítal řady stolů. Když se dopočítal patnácti, uviděl, že Reggie svítí na mohutné dveře v zadní stěně místnosti. „Mrkneme se tam?“ zeptal se Reggie.

„Proč ne?“ odpověděl Atwood. „Nic lepšího než tohle už tam ale být nemůže.“

„Asi to bude akorát záchod,“ nervózně zažertovala Beatrice.

Namačkaní za Reggieho zády čekali, až zvedne těžkou závoru a zatlačí do dveří.

Všichni najednou posvítili dovnitř.

Atwood zalapal po dechu.

Cítil, že se mu podlamují kolena, a musel se posadit na kamennou podlahu. Do očí se mu draly slzy.

Reggie a Beatrice na sebe hleděli, jako by každý od toho druhého čekal pomoc. Ty dvě zcela protikladné osobnosti snad poprvé něco spojilo.

Z odlehlého rohu uslyšeli, jak na ně ostatní naléhavě volají: „Profesore, pojďte sem! Našli jsme katakomby!“

„Jsou tu stovky koster, možná tisíce!“

„Hrozné spousty!“

Atwood jim nedokázal odpovědět. Reggie k němu popošel, aby se ujistil, jak na tom šéf je. Sklonil se, pomohl mu vstát a tím nejhlasitějším armádním barytonem zaduněl: „Vyserte se na kostry a pojďte radši sem! Nebudete vůbec věřit, co tu máme.“

Atwoodovou první reakcí byla myšlenka, že je po smrti, že se nadýchal nějakých toxických výparů a zemřel. Nebyl věřící, ale cítil, že takovýhle zážitek musí být nějakým způsobem nadpozemský.

Ale nebylo tomu tak, bylo to skutečné. Jestli to první sklepení bylo velké jako divadlo, tak tohle druhé mělo rozlohu leteckého hangáru. Po levé straně – jen nějaké tři metry ode dveří – začínal obrovský dřevěný regál plný velkých kožených svazků. Napravo stál stejný regál. Mezi oběma byla ulička, právě tak široká na to, aby mohl člověk projít. Atwood se dal dohromady a objel jeden regál kuželem světla, aby si udělal představu o jeho rozměrech. Byl asi patnáct metrů dlouhý, nějakých deset metrů vysoký a měl dvacet polic. Atwood si rychle spočítal, kolik je na jedné jediné polici knih. Vyšlo mu asi sto padesát.

Procházel se centrálním koridorem, rozechvělý až do konečků nervů. Po obou stranách viděl obrovské regály, shodné s těmi prvními dvěma. Táhly se do temnoty stále dál a dál.

„Tady je knížek jak nasráno,“ poznamenal Reggie.

U příležitosti jednoho z největších archeologických objevů v dějinách mohlo zaznít něco hlubokomyslnějšího, pomyslel si v duchu Atwood. Řekl by snad Carter u vstupu do Tutanchámonovy hrobky: „Tady je krámů jak nasráno?“ Ale musel uznat, že s tou formulací lze souhlasit.

„Taky bych řekl.“

Když šel podél třetího regálu, porušil svůj vlastní zákaz dotýkání a zlehka přejel prstem po hřbetě jednoho svazku, uloženého na polici ve výši očí. Kůže byla pevná a skvěle zachovalá. Opatrně foliant vytáhl.

Byl těžký, musel vážit přes dvě kila. Měřil asi půl metru na třicet centimetrů a byl přes decimetr tlustý. Kůže byla chladná, lesklá, na deskách nebyla ozdobená žádným označením. Jen na hřbetě uviděl Atwood velké, jasné číslo, hluboce vyražené do kůže: 833. Pergameny byly nahrubo seřezané, lehce nestejné velikosti. Ten svazek musel mít kolem dvou tisíc stran.

Reggie a Beatrice mu stanuli po boku. Oba svítili baterkami na knihu, kterou Atwood držel v rukách. Zlehka ji namátkou otevřel.

Byl to seznam. Jména byla uspořádaná na stránce do tří sloupců, v každém sloupci stálo nějakých šedesát jmen. U každého jména bylo datum, pokaždé stejné – 23 1 833. A u každého jména stálo jediné slovo, mors nebo natio. „Je to asi nějaká matrika,“ zašeptal Atwood. Otočil list: na dalším bylo v podstatě totéž. Nekonečný seznam. „Co na to říkáš, Beo?“ zeptal se.

„Vypadá to jako soupis narození a úmrtí, jaké vedli ve středověkých farnostech,“ odpověděla.

„Mají jich tu ale nějak hodně, ne?“ řekl Atwood a mávl kuželem světla ze svítilny podél hlavního koridoru.

Ostatní ze skupiny si zatím něco tiše vykládali u vchodu do knihovny Atwood na ně zavolal, aby tam chvíli počkali. Nevšiml si, že se Reggie pustil koridorem dál do sklepení.

„Jak staré bys řekla, že to tu je?“ zeptal se Atwood Beatrice.

„No, soudě podle té kamenické práce, konstrukce dveří a zámku bych hádala na nějaké jedenácté, možná dvanácté století. Docela bych si vsadila na to, že jsme první lidé, co se sem po osmi stoletích dostali.“

Ze vzdálenosti několika desítek metrů k nim dolehl ozvěnou Reggieho hlas: „Když seš tak zatraceně chytrá, tak mi teda řekni, kde se tu bere knížka, co má v sobě údaje z šestýho května 1467?“

Potřebovali generátor. Navzdory všeobecně panujícímu horečnému vzrušení Atwood rozhodl, že další průzkum potmě by byl příliš nebezpečný. Vrátili se zpátky nahoru ve vlastních stopách, vyšli do večerního světla a spěšně zamaskovali vstup na točité schodiště. Naházeli na něj prkna a plachtovinu a navrch ještě hlínu, aby oko opata Lawlora nebo kohokoli jiného nemohlo nic odhalit. Atwood jim kladl na srdce: „Nikdo o tom nesmí promluvit ani slovo. Nikdo!“

Vrátili se do tábora, Reggie si vzal pár kluků k ruce a vyjel shánět generátor. Atwood si zalezl do svého přívěsu, kde si zuřivě psal do notesu. Ostatní se sesedli nad bublající dušené jehněčí a tiše si povídali.

Krátce po západu slunce se dodávka vrátila. Reggie našel v Newportu stavebního podnikatele, který jim pronajal přenosný generátor. Přivezl taky dlouhé kabely a bednu žárovek.

Otevřel zadní dveře auta, aby si profesor mohl náklad prohlédnout. „Reginald spasitel,“ prohlásil pyšně.

„Chvála mu,“ řekl Atwood a poplácal ho po rozložitých zádech.

„Našli jsme něco velkýho, že jo, šéfe?“

Atwood už se zklidnil. Po zápisu do notesu ho nervozita přešla. „Člověk pořád sní o tom, že objeví něco hodně důležitého. Něco, co změní celý svět, jak se říká. Ale mám strach, člověče, že tohle je až moc důležité.“

„Jak to myslíš?“

„Nevím, Regu. Musím ti říct, že z toho na mě doléhá špatný pocit.“

Celé dopoledne příštího dne strávili zprovozňováním generátoru a natahováním kabelů a světel po podzemí. Atwood rozhodl, že nejprve je nutné pořídit fotografickou dokumentaci. Poslal Timothyho a Martina nafotit sklepení skriptoria, Ernesta a Dennise do katakomb, a on sám s Beatrice dokumentoval knihovnu. Žárovky fotografických blesků blýskaly jedna za druhou a v plesnivém vzduchu se vznášela vůně ozónu. Reggie fungoval jako elektrikář. Tahal kabely, opravoval nefungující světla a pečoval o generátor, který jednotvárně bafal nahoře.

Odpoledne zjistili, že ta rozlehlá knihovna není jediná. První sklepení ukrývalo vzadu vchod do druhého. Domýšleli se, že bylo vybudováno později, když v prvním docházelo místo. Druhá prostora byla stejně rozlehlá jako ta první, dlouhá nejméně pětačtyřicet metrů a nějakých deset metrů vysoká. V každém ze sklepení bylo šedesát párů dlouhých, štíhlých regálů, mezi nimiž se táhly úzké uličky. Většina regálů byla nacpaná tlustými folianty, až na pár regálů vzadu v druhé místnosti, které byly prázdné.

Když zběžně zjistili, jak velké ty prostory jsou, provedl Atwood ve svém notesu rychlý výpočet a výsledek ukázal Beatrice. „Kristepane!“ odmítala uvěřit. „Je to tak správně?“

„Nejsem matematik, ale věřím, že je to dobře.“

V knihovně bylo téměř 700 000 svazků.

„To by ovšem znamenalo, že je to jedna z deseti největších knihoven v Británii,“ řekla Beatrice.

„A odvažuji se tvrdit, že je to ta nejzajímavější. Takže si zkusíme tipnout, proč tady nějací středověcí mniši – jestli to byli mniši – tak zběsile sepisovali jména a data z budoucnosti?“ Zaklapl svůj notes a ten zvuk se rozlehl několikanásobnou ozvěnou.

„Moc jsem toho nenaspala, jak jsem o tomhle přemýšlela,“ přiznala Beatrice.

„Já jsem na tom stejně. Pojď se mnou.“

Odvedl ji do druhé místnosti. Až sem kabel nesahal. Beatrice se držela blízko Atwooda a oba šli hloub, vedeni bledým žlutým světlem jeho svítilny. Kráčeli podél regálů, až se Atwood zastavil a poklepal na hřbet jedné z knih: 1806.

Pokročil k další řadě. „Jojo, přihořívá, 1870.“ Šel dál a sledoval čísla na hřbetech, až konečně řekl: „Tady to máme, 1895. To byl moc dobrý ročník.“

„Proč?“ zeptala se.

„To jsem se narodil. Tak se na to podíváme. Posviť mi pořádně, prosím tě. Aha, ne, musíme se trochu vrátit. Tenhle začíná v září.“

Vrátil knihu na polici a vyzkoušel pár sousedních, až vykřikl: „Tu to máme! Leden 1895. Vždyť jsem měl před čtrnácti dny narozeniny. Tak jedem. Čtrnáctý leden, to je mi jmen. Hrome! Tady jsou všechny jazyky pod sluncem! Je tu čínština, arabština, angličtina, no jasně, španělština… Tohle je finsky? – Tohle je asi svahilština, řekl bych.“ Pohyboval prstem ve vzduchu centimetr nad stránkou. Hledal ve sloupcích, až se najednou zarazil. „Panebože, Beatrice! Podívej se, tady! ‚Geoffrey Phillip Atwood 14 1 1895 natio.‘ Jsem tady! Já jsem sakra tady! Jak pro všechno na světě věděli, že se 14. ledna 1895 narodí Geoffrey Phillip Atwood?“

Její hlas zněl chladně. „Pro to není žádné racionální vysvětlení, Geoffrey.“

„Jediné vysvětlení je, že to byli po čertech mazaní prevíti, co? Vsadil bych se, že to psali ti v těch katakombách. Zvláštní péče o mazané prevíty. Pohřbívat tyhle chytráky na normálním hřbitově se jim nechtělo. Tak pojďme, podíváme se po něčem současnějším, ne?“

Chvíli hledali v druhém sklepení. Najednou se Atwood zastavil tak nečekaně, že do něj Beatrice zezadu vrazila. Tiše hvízdl. „Podívej se na tohle, Beatrice!“

Zamířil paprsek svítilny na hromádku šatů na zemi v průchodu mezi regály. Ta černohnědá kupička vypadala jako prádlo do prádelny. Opatrně šli blíž, až se šokovaně zastavili nad oblečenou kostrou, která před nimi ležela na zádech.

Velká lebka měla barvu slámy. Stále ještě na ní zbývaly kožnaté stopy po mase a prameny tmavých vlasů na temeni. Vedle ní ležel nízký černý baret. V týle byla vidět hluboká fraktura lebky a po kamenech se táhly rezavě zbarvené stopy dávno prolité krve. Oblečení bylo mužské: černý vyšívaný kabátec s vysokým límcem; hnědé kalhoty ke kolenům; černé punčochy, zplihle ležící na dlouhých kostech nohou, a kožené boty. Kostra ležela na dlouhém černém plášti, lemovaném u krku kožešinou.

„Tak tenhle chlapík určitě není ze středověku,“ zamumlal Atwood.

Beatrice už klečela u kostry a prohlížela si ji zblízka. „Z alžbětinské doby, řekla bych.“

„Jsi si jistá?“

U pasu měla kostra zavěšený váček z nachového hedvábí s vyšitými iniciálami J. C. Beatrice do něj napřed strčila ukazováčkem, pak opatrně uvolnila šňůrku váčku a vysypala si do dlaně stříbrné mince. Byly to šilinky a třípence. Atwood posvítil blíž. Na líci spatřil poněkud maskulinní profil Alžběty I. Beatrice minci otočila. Na rubu bylo nad erbem jasně vyraženo: 1581.

„Ano, jsem si jistá,“ zašeptala. „Co myslíš, že ten tu dělá, Geoffrey?“

„Řekl bych, že nám dnešek přinese víc otázek než odpovědí,“ odpověděl jí zadumaně. Pohledem zabloudil na folianty nad tělem. „Podívej! Nejbližší svazky jsou datované 1581! To rozhodně nebude náhoda. Vrátíme se tady k našemu příteli později s fotografickým nádobíčkem, ale teď musíme dokončit pátrání.“

Opatrně obešli kostru a šli koridorem dál, až Atwood našel, co hledal.

Svazky pro rok 1947 byly nízko, dalo se na ně dosáhnout rukou – naštěstí, protože žebřík po ruce neměli.

Atwood přejížděl přes hřbety knih paprskem světla a křičel: „Našel jsem to! Tady začíná rok 1947!“ Vzrušeně tahal z police knihy, až triumfálně prohlásil: „Dnešek! Jednatřicátého ledna!“

Posadili se na chladnou podlahu, vmáčkli se mezi regály a rozložili si na klíně těžkou knihu: jedna otevřená polovina spočívala na jejích stehnech, druhá na jeho. Prohlíželi hustě sepsané sloupce jmen, stránku za stránkou. Natio, mors, mors, natio.

Atwood ztratil přehled o tom, kolik listů otočili: padesát, šedesát, sedmdesát.

Pak to spatřil, okamžik před ní: Reginald William Saunders mors.

Kopáči pravidelně chodili do zájezdního hostince U Chytráka ve Fishbourne. Z místa vykopávek se tam dalo dojít pěšky, pivo bylo levné a hostinský je za drobný poplatek nechával používat sprchu pro ubytované hosty. Znamení nad vchodem zachycovalo šilhavého chlapíka, jak dřepí nad potokem a holýma rukama loví pstruha. Ten obraz je pokaždé pobavil, ale dnes večer ne. Trudnomyslní archeologové se v zakouřené hospodě sesedli stranou u velkého stolu a s místními nechtěli pro dnešek nic mít.

Reggie se podíval na hodinky a pokusil se zlehčit atmosféru. „Tahle runda je na mě, když mě někdo založíte pár librama. Zítra ti to vrátím, Beatrice.“

Sáhla do peněženky a hodila mu několik bankovek. „Tumáš, ty gorilo. Však ty mi nikam neutečeš.“

Shrábl peníze. „Co si myslíte vy, profesore? Je to pro starýho Rega poslední zvonění?“

„Přiznám se bez mučení, že jsem z toho všeho zmatený,“ řekl Atwood. Dopíjel třetí půllitr. Málokdy vypil tolik piva a motala se mu hlava. Pili i všichni ostatní a na jejich vyjadřovacích schopnostech už se to začínalo projevovat.

„No, jestli má tohle bejt moje poslední noc na zemi, tak se pořádně naleju,“ řekl Reggie. „Ještě rundu?“

Sesbíral prázdné půllitry a odnesl je k výčepu. Když odešel mimo doslech, Dennis se naklonil a zašeptal k ostatním: „Nikdo tomu nesmyslu nevěříte, že ne?“

Martin zakroutil hlavou. „Jestli je to nesmysl, tak jak to přijde, že je v těch knížkách profesorovo datum narození?“

„Jo, jak to?“ přidal se Timothy.

„Musí to mít nějaké vědecké vysvětlení,“ řekla Beatrice.

„Musí?“ zeptal se Atwood. „Proč by mělo nutně všechno zapadat do úhledných vědeckých škatulek?“

„Geoffrey!“ vykřikla. „A to říkáš zrovna ty? Ztělesnění empirismu? Kdy jsi byl naposledy v kostele?“

„Nevzpomínám si. Ale docela dost těch starých jsem vykopal. Kampak se podělo moje pivo?“ Rozhlédl se a zahlédl Reggieho u výčepu. „Aha, tamhle ho mám. Ten je hodnej. Přežil Rommela. Doufejme, že přežije taky Vectis.“

Ernest byl zamyšlený. Nebyl tak opilý jako ostatní. „Musíme provést nějaké testy,“ řekl. „Potřebujeme vyhledat víc lidí, které známe, nebo třeba historické osobnosti, a ověřit jejich údaje.“

„To je správný přístup,“ pochválil ho Atwood a bouchl rukou do pivního tácku. „Použít vědeckou metodu k tomu, abychom dokázali, že věda nedává smysl.“

„A co když budou všechny údaje sedět?“ zeptal se Dennis. „Co potom?“

„Potom to přenecháme těm divným týpkům, co dělají svoje divný záležitosti v divných úřadech ve Whitehallu,“ odpověděl Atwood.

„Ministerstvu obrany,“ špitl Ernest.

„Proč zrovna těm?“ chtěla vědět Beatrice.

„A komu jinýmu?“ zeptal se Atwood. „Novinářům? Papežovi?“ Reggie čekal, až mu hostinský dočepuje poslední půllitr. „Umíráme tady žízní!“ zavolal na něj Atwood.

„Už se to nese, šéfe,“ řekl Reggie.

Do dveří vstoupil Julian Barnes a kolem nohou mu plandal dlouhý rozepnutý plášť. Jeho příchod všechny překvapil: místní ho sice znali, ale v hospodě ho nikdy neviděli. Měl nepříjemné způsoby, choval se k lidem arogantně a nabubřele. Vlasy měl ulízané dozadu a knírek dokonale oholený. Byl drobné postavy a vypadal jako čmuchal.

Jeden z místních – odborový předák, který Barnese nesnášel – sarkasticky pronesl: „Pan velitel letky si nás spletl s kanceláří konzervativní strany. To musíte o blok dál a po levé straně, pane!“

Barnes ho ignoroval. „Řekněte mi, kde najdu Reginalda Saunderse!“ zahřměl řečnickým tónem.

Archeologové zbystřili.

Reggie byl ještě pořád u výčepu a chystal se přinést natočená piva. Od toho nafoukaného mrňousa stál, co by šipkou dohodil. „Kdo se po něm shání?“ zeptal se a hrozivě se vypjal ve své plné výšce.

„Vy jste Reginald Saunders?“ naléhal Barnes dotěrně.

„Kdo u čerta j ste, kámo?“

„Ptám se vás znova, jste Saunders?“

„Jo, jsem Saunders. Máte se mnou něco do činění?“

„Předpokládám, že znáte mou ženu.“

„A taky znám vaše auto, chlape. Nejsem si jistej, čemu bych dal přednost.“

Velitel letky z kapsy bleskově vytasil stříbrnou pistoli a střelil Reggieho do čela dřív, než tomu mohl někdo zabránit.

Po slyšení u Winstona Churchilla vezli Geoffreyho Atwooda v krytém vojenském náklaďáku zpátky do Hampshiru. Naproti Atwoodovi seděl na dřevěné lavici netečný mladý kapitán, který mluvil jen tehdy, když jej někdo oslovil. Mířili na válečnou základnu, kde armáda dosud udržovala rozlehlá kasárna a výcvikový prostor. Tam teď Atwooda a jeho lidi drželi.

Když vyjížděli, Atwood se kapitána zeptal: „Proč nemohu být propuštěn už tady v Londýně?“

„Mám příkaz odvézt vás do Aldershotu“

„Proč, jestli se smím ptát?“

„Mám takový rozkaz.“

Atwood zmlkl. Byl u armády dost dlouho na to, aby poznal, že narazil na člověka, se kterým nemá smysl zapřádat rozhovor. Řekl si, že právníci touhle dobou už určitě sestavují smlouvu o mlčenlivosti. Všechno je na dobré cestě.

Náklaďák skřípal a poskakoval na ojetých tlumičích. Atwood se utíkal k příjemným vzpomínkám na ženu a děti a k pomyšlení na to, jak budou všichni rádi, až se vrátí domů. Představoval si dobré jídlo na stole, horkou vanu, návrat k mile obyčejným akademickým povinnostem. Zážitky z Vectis samozřejmě vezme voda, poznámky a fotografie mu armáda zabaví a vzpomínky bude muset vymazat z hlavy. Představoval si, jak možná ve skrytu své kanceláře v muzeu povede diskuze s Beatrice nad sklenkou sherry, ale jejich přehnaně přísné uvěznění přineslo žádaný efekt: bál se. Bál se daleko víc, než se kdy bál za války.

Když se vrátil do uzavřených kasáren, byla už noc. Kolegové ho obklopili jako fotografové, když se vyrojí kolem filmové hvězdy. Všichni byli pobledlí a deprimovaní, pohublí a podráždění, unavení a znepokojení. Beatrice sice spala odděleně od mužů, ale přes den jí umožnili pobývat s nimi ve společenské místnosti, kam jim věznitelé nosili nechutné armádní jídlo. Martin, Timothy a Dennis trávili celé dny hraním žolíků, Beatrice zuřila a nadávala strážím, Ernest seděl v koutě a nervózně mával rukama.

Všichni se v nadějích upínali k Atwoodově cestě do Londýna. Teď, když se vrátil, chtěli znát podrobnosti. Uchváceně naslouchali líčení jeho rozhovoru s Churchillem. Plakali radostí, když jim řekl, že je jistě brzy propustí. Už je potřeba jen připravit k podpisu nějaké vládní smlouvy o mlčenlivosti. Dokonce i Ernest oživl, přitáhl si židli blíž a napětí v čelistech mu povolilo.

„Víte, co udělám, až se dostanu zpátky do Cambridge?“ zeptal se Dennis.

„Nás to nezajímá, Dennisi,“ řekl Martin, aby ho umlčel.

„Dám si vanu, převleču se do čistého, vypravím se do jazzového klubu a nabalím nějaký rozdováděný holky.“

„Slyšel jsi? Nezajímá nás to,“ odsekl Timothy.

Příští dopoledne strávili netrpělivým čekáním na zprávu o propuštění. V poledne vstoupil vojín s tácem a položil jej na jídelní stůl. Byl to těžkopádný chlapík bez špetky humoru a Beatrice ho ráda trápila. „Hej, ty tupoune,“ oslovila ho. „Sežeň nám pár lahví vína. Dneska jdeme domů.“

„Musím zjistit, zda to je dovoleno.“

„Tak to udělej, hochu. A taky si skoč nafasovat mozek.“

Generálmajor Stuart, usazený ve své kanceláři v Aldershotu, zvedl telefon. Volali mu z Londýna. Svaly v generálově přezíravě staženém obličeji se ani nepohnuly. Hovor byl stručný. Nebylo zapotřebí nic rozvádět ani vysvětlovat. Odpověděl: „Ano, pane,“ zavěsil a vstal od stolu, aby provedl rozkaz.

Oběd sice nestál za nic, ale všichni měli hlad a byli nedočkaví. Nad okoralým pečivem a klihovitými špagetami jim Atwood, muž velkých vypravěčských schopností, vylíčil všechno, co si zapamatoval z Churchillova slavného podzemního bunkru. Když byli s jídlem v polovině, vojín se vrátil se dvěma odzátkovanými lahvemi vína.

„Namoutěkutě!“ vykřikla Beatrice. „Vojín Pitomeček nám to fakt zařídil!“ Voják položil víno na stůl a beze slova odešel.

Atwood se ujal rozlévání vína do sklenic. „Chtěl bych pronést přípitek,“ řekl a zvážněl. „Bohužel nebudeme už nikdy smět promluvit o tom, co jsme ve Vectis našli, ale naše společná zkušenost nás spojila poutem, které nikdo nenaruší. Na našeho drahého přítele Reggieho Saunderse a na naši svobodu!“

Přiťukli si a napili se vína.

Beatrice se zašklebila. „Tohle asi nebude z oficírských zásob.“

Dennis se začal svíjet jako první, nejspíš protože z nich byl nejmladší a nejmenší. Po něm Beatrice a Atwood. Během několika vteřin všichni v křečích klesli na zem a dusili se na podlaze, krvavé jazyky sevřené mezi zuby, oči vyvalené, pěsti sevřené.

Když bylo po všem, vstoupil dovnitř generálmajor Stuart a unaveně obhlédl truchlivou scénu. Generál už měl smrti po krk, ale v celé armádě Jeho Veličenstva nebylo poslušnějšího vojáka.

Povzdychl si. Čekalo je těžké stěhování. Bude to ještě dlouhý den.

S malou skupinou spolehlivých mužů se vrátil na ostrov Wight. Prostor Atwoodových vykopávek byl bedlivě střežen a nad výkopem stál velký polní stan, který díru v zemi zcela zakryl.

Opat Lawlor byl zástupcem armády informován, že Atwoodova skupina objevila při vykopávkách nevybuchlou munici a bylo nutné archeology z bezpečnostních důvodů evakuovat na pevninu. Po následujících dvanáct dnů převážely nákladní čluny královského loďstva na ostrov nepřetržitou řadu vojenských náklaďáků, které jeden za druhým drkotaly ke stanu. Vojáci, kteří neměli ani tušení, jak důležitou věc stěhují, tahali po celé dny z podzemí těžké dřevěné bedny.

Generál vstoupil do sklepení knihovny. Cvakání jeho bot se ostře rozléhalo podzemím. Místnosti byly dočista prázdné, všude jen nekonečné řady prázdných polic. Zcela bez zájmu překročil alžbětinskou kostru. Asi to byl někdo, kdo se snažil pochopit, jak je tohle možné, pokoušel se bojovat s filozofickou nezměrností toho objevu. Stuarta ale podobné věci nezajímaly. Právě proto byl pro svěřený úkol ideální. Chtěl se jen včas vrátit do Londýna a dát si v klubu panáka skotské a krvavý biftek.

Když ukončil obhlídku, zašel za opatem a vyjádřil mu lítost nad strašným omylem, kterého se armáda dopustila. Měli za to, že ve chvíli, kdy Atwoodově skupině umožnili návrat, už veškerý arzenál odstranili. Ale bohužel přehlédli jednu německou dvěstěpadesátikilovou bombu.

V pochmurné náladě se dohodli, že je namístě uspořádat na počest archeologů zádušní mši.

Stuart vyklidil prostor a pyrotechnik dokončil instalaci. Když perkusní bomby vybuchly, země se otřásla jako při zemětřesení a tuny středověkých kamenů se vlastní vahou zřítily.

Hluboko ve zhroucených katakombách ležely pozůstatky Geoffreye Atwooda, Beatrice Sladeové, Ernesta Murraye, Dennise Spencera, Martina Bancrofta a Timothyho Browna. Měly tam spočívat navěky vedle koster celých generací zrzavých písařů. Jejich starodávné spisy zatím odvážel konvoj khaki náklaďáků na americkou vojenskou leteckou základnu Lakenheath v Suffolku, odkud měly být okamžitě přepraveny do Washingtonu.

29. ČERVENCE 2009

NEW YORK

Will měl tak mírnou kocovinu, že to v podstatě snad ani kocovina nebyla. Spíš to vypadalo jako začínající chřipka. Vezme si prášek a za hodinu bude fit.

Pokud se pamatoval, večer předtím skočil rovnou do hloubky, chvíli se odrážel ode dna a na povrch se dostal teprve ve chvíli, kdy už byl skoro utopený. Měl naplánovanou hladinku, chtěl si dát jen pár drinků, ale pak se rozjel. Rozjel se, padla na něj sebelítost a lil do sebe skotskou tak dlouho, dokud se zase nezklidnil. Většinu noci strávil vysoce racionálními myšlenkami, nikoliv svými obvyklými přelétavými úvahami o logicky vyhlížejících nesmyslech. Během téhle funkční mezihry zavolal Nancy a domluvil se s ní, že se brzy sejdou.

Když Nancy vešla do Starbucks poblíž Grand Central Parku, Will už na ni čekal a pil venti, největší kávu, jakou tady servírovali. Nancy vypadala ještě hůř než on.

„Copak, byl nával v autobuse?“ zavtipkoval.

Viděl, že je jí do pláče, a na okamžik zauvažoval, jestli ji nemá obejmout. Ale bylo by to poprvé, co by jí projevil náklonnost na veřejnosti.

„Vzal jsem ti latté s odtučněným mlíkem,“ řekl a přisunul k ní kelímek. „Ještě je to horký.“ To už na ni bylo moc. Začaly jí téct slzy. „Vždyť je to jenom kafe,“ řekl.

„Já vím. Díky.“ Upila a pak se zeptala: „Co se stalo?“

Naklonila se k němu přes úzký stolek, aby si poslechla jeho odpověď. Podnik byl plný zákazníků, bavili se všude kolem a do toho se ozýval sykot přístroje na mléčnou pěnu.

Nancy vypadala mladičce a zranitelně. Will se instinktivně dotkl její ruky. Vyložila si to gesto nesprávně.

„Myslíš, že o nás dvou vědí?“ zeptala se.

„Ne! To s tím nesouvisí.“

„Jak to víš?“

„To by si tě předvolali na osobní a pěkně by ti to vytmavili. Věř mi, tuhle scénku znám.“

„Tak co se teda děje?“

„Není to kvůli nám. Je to kvůli tomu případu.“ Will popíjel kávu a pozorně hlídal tváře všech příchozích.

„Nechtějí, abychom Shackletona zatkli,“ řekla Nancy, jako by mu četla myšlenky.

„Vypadá to tak.“

„Proč by ale měli bránit zatčení sériového vraha?“

„To je skvělá otázka.“ Will si unaveně masíroval čelo a oči. „Protože má zvláštní zacházení.“

Nancy vypadala zmateně.

Ztišil hlas. „Koho asi tak vymažou ze systému? Federálního svědka, agenta tajných služeb, příslušníka speciálních komand. Ať je za tím cokoliv, vymažou mu data a ten člověk zmizí ze světa. Mark mi říkal, že pracuje pro federální vládu. V Oblasti 51, kde se děje čertvíco, anebo tak někde. Dělá to na mě dojem, že FBI narazilo na nějakou jinou vládní agenturu a my jsme ten spor holt prohráli.“

„Chceš tím říct, že se podle tebe představitelé nějakého federálního úřadu rozhodli, že nechají utéct vraha?“ zeptala se Nancy nevěřícně.

„Já nechci říct nic. Ale když se ptáš, tak jo, možný to je. Přijde na to, jak moc je důležitej. Anebo je možný, že si spravedlnost nakonec cestičku najde. Třeba si to s ním chtějí vyřídit potichu.“

„Ale jestli ano, tak my se to nikdy nedozvíme,“ řekla Nancy.

„Nikdy se to nedozvíme.“

Nancy dopila svoje latté a hledala v kabelce pudřenku, aby si opravila líčení. „Takže je po všem? Skončili jsme?“

Will se na ni díval, jak si z tváří čistí cestičky po slzách. „Ty jsi skončila. Já jsem ještě neskončil.“

Jeho hranatá čelist nabyla klasického bojovného výrazu. Byl v něm ale i klid: ten druh klidu, který věští nesnáze – jako když člověk stojí na římse a rozhodne se skočit.

„Ty se teď vrať pěkně zpátky do kanceláře,“ řekl. „Přidělí ti jiný případ. Mueller se prý má vrátit do oddělení – třeba z vás zase udělají dvojici. A každopádně uděláš skvělou kariéru, protože jsi vynikající agentka.“

„Wille“- zakoktala.

„Počkej, chvilku mě poslouchej,“ přerušil ji. „Pro mě je to osobní záležitost. Nemám ponětí, jak a proč Shackleton ty lidi zabil, ale jsem si jistej, že to udělal proto, abych se v tomhle podělaným případě pořádně vymáchal. Musela to být aspoň část jeho motivace – možná hodně velká část. Ať se se mnou stane cokoliv, stane se jenom to, co se má stát. Nejsem FBI nic dlužnej. Kašlu na to. Že jsem se tak dlouho zkoušel tvářit, že si budu hledět svýho a nějak to doklepu do penze, to byla všechno úplná blbost.“ Teď už Will nešeptal; brzdilo ho jenom to, že spolu seděli na veřejnosti. „Seru na dvacet let služby a seru na penzi. Někde si práci najdu. Já vyjdu s málem.“

Nancy odložila pudřenku. Vypadalo to, že si brzy bude muset znovu opravovat líčení.

„Kristapána, Nancy, teď nebul!“ zašeptal Will. „Tohle s náma nemá co dělat. Mezi náma je to skvělý. Tohle je ten nejúžasnější vztah, co jsem zažil za bůhvíjak dlouhou dobu, možná vůbec nejlepší vztah mýho života, jestli to chceš vědět. Jsi nejenom chytrá a sexy, ale jsi taky ta nejsoběstačnější ženská, s jakou jsem kdy byl.“

„To má být poklona?“

„Ode mě? Rozhodně. Nemáš žádný požadavky – tak jako sto procent mejch minulejch. Jsi spokojená s vlastním životem, a já potom můžu bejt spokojenej s tím svým. Něco takovýho už nikde nenajdu.“

„A proč to teda kazit?“

„Já to přece nechci kazit. Jen musím najít Shackletona“

„Z případu tě odvolali!“

„Tak se na něj zase nasadím. Kůži mě to bude stát tak nebo tak. Já je znám a vím, jak uvažujou. Narušení služební kázně nebudou tolerovat. Poslyš, až budu dělat hlídače v obchoďáku někde v Horní Dolní, můžeš se tam nechat přeložit. Nemám ponětí, jestli tam budou pořádný galerie, ale nějakej způsob, jak ti zabezpečit kulturní vyžití, už se najde.“

Otřela si oči. „Máš alespoň nějakej plán?“

„Moc složitej není. Zavolal jsem už na FBI a hodil jsem se marod. Sue bude jenom ráda, když jí tam dneska nebudu strašit. A na odpoledne už mám zamluvenou letenku do Las Vegas. Najdu ho a zmáčknu ho. Však on zazpívá.“

„A já mám jít do práce a dělat, že se nic neděje?“

„Jo a ne.“ Vytáhl z kufříku dva mobilní telefony. „Jakmile si uvědomí, že jsem se utrhl, všichni po mně půjdou. Nejspíš tě budou odposlouchávat. Vezmi si jeden, tyhle jsou na předplacenou kartu. Když nebudou znát čísla, nemůžou nás sledovat. Budu potřebovat tvoje oči a uši, ale kdybys měla i jen na vteřinku dojem, že je to nebezpečný, přerušíš spojení. A zavolej, prosím tě, Lauře. Něco jí napovídej, uklidni ji. Oukej?“

Vzala si jeden telefon. Už za tu krátkou chvíli, co jej Will držel, byl vlhký.

„Dobře.“

Markovi se zdálo o řádkách programového kódu. Vznikaly rychleji, než by je dokázal zapisovat, protože je vytvářel přímo v hlavě. Každičká řádka byla úsporná a minimalisticky dokonalá, bez jediného zbytečného znaku.

Před očima se mu vznášela obrazovka a rychle se plnila čímsi nádherným. Byl to překrásný sen. Vytrhlo ho z něj náhlé zvonění telefonu.

Zjištění, že volá jeho šéfka, Rebecca Rosenbergová, bylo pro Marka velmi nepříjemné. Ležel sice v posteli s nádhernou dívkou v přepychovém apartmá hotelu Venetian, ale jakmile uslyšel hlas své nadřízené, rozbolelo ho břicho.

„Jak se máš?“ zajímala se Rebecca.

„Dobře. Co se děje?“ Mark si jasně uvědomoval, že je to poprvé, co mu šéfka takhle volá.

„Nerada tě ruším na dovolené. Kde jsi?“

Kdyby chtěli, můžou si to zjistit ze signálu jeho mobilního telefonu. Nemělo smysl lhát. „V Las Vegas.“

„Fajn. Je mi jasné, jak budeš otrávený, ale máme problém s programem a bez tebe si s tím nikdo neví rady. Poklesly počty lambda přístupů. Dozorci jsou z toho celí diví.“

„Zkusili jste to vyresetovat?“

„Mockrát. Vypadá to, jako kdyby byl ten kód narušený.“

„Jak?“

„To tu nikdo nechápe. Tys to napsal. Když se na to zítra přijedeš podívat, vytrhneš mi trn z paty.“

„Vždyť mám dovolenou!“

„Já vím. Moc mě to mrzí, že s tím otravuju. Ale jestli to pro mě uděláš, zařídím ti tři dny dovolené navrch. A jestli to budeš mít během dopoledne hotové, pošlu tě v poledne zpátky do Las Vegas extra learjetem. Tak co ty na to? Ujednáno?“

Mark nevěřícně zakroutil hlavou. „No jo. Tak jo.“

Hodil mobil na postel. Kerry ještě tvrdě spala. Něco mu na tom nesedělo. Byl si zcela jistý, že za sebou dokonale zametl stopy. Na jeho transakce s Elderem nemohl nikdo přijít. Mark chtěl jenom nějaký čas počkat. Za měsíc, za dva by spustil proces dobrovolného odchodu. Řekl by jim, že se zamiloval, že se bude ženit a že chtějí žít na východním pobřeží. Skřípali by zuby, dělali by mu přednášky o oboustranných závazcích, o tom, kolik času zabralo naverbovat ho a vycvičit, o tom, jak těžké bude najít za něj náhradu. Apelovali by na jeho vlastenectví. Stál by si na svém. Není žádný otrok. Nakonec by ho museli pustit. Na rozloučenou by si ho pořádně proklepli a nic by nenašli. Sledovali by ho celé roky možná do smrti, jako všechny bývalé zaměstnance. Budiž. Ať si ho klidně sledují.

Když Rosenbergová zavěsila, dozorci si sundali sluchátka a souhlasně pokývali hlavami. Byl s nimi i Malcolm Frazier, jejich šéf s býčí šíjí, tváří bez výrazu a postavou zápasníka. Řekl jí: „Bylo to dobrý.“

„Jestli si myslíte, že Shackleton představuje bezpečnostní ohrožení, proč ho neseberete rovnou, hned dneska?“ zeptala se.

„Nemyslíme si, že představuje bezpečnostní ohrožení. My to víme,“ odpověděl Frazier rozmrzele. „A radši bychom to vyřídili někde, kde budeme mít situaci plně pod kontrolou. Pohlídáme si, aby zůstal v Nevadě. U něj v domě máme svoje lidi. Budeme sledovat signál jeho mobilu. Kdyby to vypadalo, že se zítra neukáže, zakročíme.“

„Ve své práci se určitě vyznáte,“ odtušila Rosenbergová. Vzduch v její kanceláři byl prosycen výpary mohutných, atletických mužských těl.

„Ano, doktorko Rosenbergová, to se opravdu vyznáme.“

Cestou na letiště začalo mrholit. Stěrače taxíku se zvolna míhaly jako metronom nastavený na adagio. Will se zabořil do zadního sedadla a usnul, hlavu opřenou o rameno. Probudil se na příjezdové cestě k letišti LaGuardia. Krk měl ztuhlý. Řekl řidiči, ať ho vysadí u US Airways.

Kožený plášť měl Will kropenatý kapkami deště. Přečetl si na jmenovce, že se dívka u přepážky jmenuje Vicki. Než vytáhl průkaz totožnosti a federální zbrojní pas, dal se s ní do řeči. Roztržitě sledoval, jak dívka zapisuje na klávesnici jeho údaje. Byla podsaditá, prostomyslná, dlouhé hnědé vlasy měla vzadu stažené do ohonu. Tahle nevypadá, že by měla Willa zradit.

Terminál byl osvětlený šedavým svitem. Bylo dopoledne a klinicky sterilní hala víceméně zela prázdnotou. Pro Willa bylo tím snazší celou si ji obhlédnout a vytipovat si důležité osoby. Všechny antény měl zapnuté a připadal si nervózní. Kromě Nancy nikdo netušil, že chce pokračovat na vlastní pěst, ale přesto měl pocit, že je nápadný, jako kdyby to měl napsané na čele. Tu a tam čekalo pár pasažérů na odbavení. Všichni vypadali neškodně. A na druhém konci haly se u bankovního automatu bavili dva uniformovaní policisté.

Do odletu zbývá Willovi hodina. Koupí si něco k jídlu a něco ke čtení. Cestou si bude moct pár hodin odpočinout, pokud tedy na palubě nebude mít zrovna službu Darla. V takovém případě by se musel poprat s dilematem, zda být Nancy nevěrný – i když by to asi žádné zvláštní dilema nebylo: nejspíš by podlehl reklamnímu sloganu „Co se stane v Las Vegas, to zůstane v Las Vegas“. Už nějaký čas si na tuhle vysokou blondýnu ani nevzpomněl, ale teď se mu najednou nedařilo dostat ji z hlavy. Na to, jak byla plnoštíhlá, nosila tak mrňavé spodní prádlo –

Will si uvědomil, že se Vicki zarazila. Nervózně se přehrabovala v papírech a vystrašeně koukala do obrazovky.

„Děje se něco?“ zeptal se.

„No, zamrzl mi počítač. To zase naskočí.“

Policajti u bankomatu se dívali jejich směrem a mluvili do vysílaček.

Will shrábl z přepážky svoje doklady. „Vicki, dokončíme to za chvilku. Musím na záchod.“

„Ale…“

Vystartoval sprintem. Před policisty měl nějakých padesát metrů náskok a podlaha v hale byla kluzká. Běžel rovnou ven ze dveří a za tři vteřiny už byl na chodníku. Neohlížel se. Naději na úspěch má jedině v případě, že se bude pohybovat a myslet rychleji než ti policisté za ním. Černé letištní taxi zrovna vysazovalo zákazníka. Než stačil řidič vyjet, Will otevřel zadní dveře, hodil cestovní tašku na sedadlo a vskočil dovnitř.

„Helejte, já tady nesmím brát pasažéry!“ Řidič měl ruský přízvuk a bylo mu něco přes šedesát.

„Bez obav,“ prohlásil Will. „Jsem agent federální vlády.“ Mávl odznakem. „Jeďte.“

Řidič si něco rusky zamumlal, ale vyjel. Will předstíral, že něco hledá v tašce, aby nebylo nápadné, že se sklání pod okraj zadního okna. Slyšel za sebou výkřiky. Viděli ho? Všimli si čísla taxíku? Srdce mu bušilo.

„Za něco takovýho mě můžou klidně vyhodit,“ poznamenal řidič.

„Omlouvám se. Pracuju na případu.“

„FBI?“ zeptal se Rus.

„Přesně tak.“

„Mám syna v Afghánistánu. Kam chcete zavézt?“

Will rychle zauvažoval nad možnostmi. „Na námořní terminál.“

„To chcete jenom na druhou stranu letiště?“

„Ano, tam. Moc mi tím pomůžete.“ Will vypnul mobilní telefon a schoval ho do tašky. Místo něj vytáhl větší přístroj s předplacenou kartou.

Řidič od něj ani nechtěl peníze. Will vystoupil a rozhlédl se: nastává okamžik pravdy. Všechno vypadalo normálně: nikde žádné policejní sirény ani žádní pronásledovatelé. Zamířil rovnou ke stanovišti taxi a nastoupil do žlutého taxíku. Během jízdy zavolal předplaceným telefonem Nancy a všechno jí popsal. Narychlo se domluvili, co dál.

Willovi bylo jasné, že jeho pronásledovatelé jsou dobře motivovaní a dobře vybavení. Musí se pořádně snažit. Bude za sebou mást stopy a jezdit sem a tam. Prvním taxíkem se nechal dovézt na Queens Boulevard, vystoupil u banky Chase, vybral si z účtu pár tisíc v hotovosti a hned si vzal další taxi. Dojel na Stopětadvacátou na Manhattanu, kde z taxíku přestoupil na příměstskou dráhu. Vystoupil na stanici White Plains.

Bylo krátce po poledni a měl hlad. Mezitím přestalo pršet, vzduch byl osvěžující a dýchalo se mu líp než předtím. Obloha se jasnila a tašku měl lehkou, a tak se vydal pěšky poohlédnout se po něčem k snědku. Na Mamaroneck Avenue narazil na malou italskou restauraci. Zavrtal se u stolu daleko od oken, a jelikož času měl spousty, objednal si jídlo o třech chodech. Když mu donesli hlavní chod, lasagne, už si radši nedal třetí pivo a přešel na kolu. Po jídle zaplatil v hotovosti, popustil si pásek u kalhot o jednu dírku a vyšel na sluníčko.

Veřejná knihovna stála nedaleko. Byla to velká obecní budova, vystavená podle představ nějakého architekta o tom, jak by měla vypadat neoklasicistická architektura. Tašku si odložil v šatně, ale detektory na kov u vchodu neměli, takže pistoli ponechal v podpažním pouzdře. V klimatizované hlavní čítárně si našel tiché místečko v rohu u dlouhého stolu.

Najednou měl pocit, že je nápadný. V čítárně bylo nějakých dvacet, pětadvacet lidí, ale on jediný byl v obleku a měl před sebou prázdný stůl. V sále vládlo ticho, jak se na knihovnu sluší, jen občas se ozvalo zakašlání nebo šoupnutí židle po podlaze. Sundal si kravatu, strčil si ji do kapsy u saka a vydal se najít si nějakou knížku, aby zabil čas.

Nebyl žádný knihomol a sotva si dokázal vzpomenout, kdy naposledy chodil v knihovně mezi policemi. Nejspíš ještě někdy na škole – a stejně tam tehdy byl hlavně kvůli holkám, ne kvůli knížkám. Měl za sebou sice dramatický den, ale přesto byl v příjemné poobědové náladě, cítil se ospale a nohy mu ztěžkly. Motal se těsnými uličkami mezi vysokými kovovými regály plnými knih a cítil vůni starého papíru. Tituly tisíců knih se mu začaly slévat v hlavě. Hrozně se mu najednou chtělo stočit se do klubíčka někde v tmavém koutku a zdřímnout si. Už skoro spal vstoje, když se náhle vrátil do stavu plné ostražitosti.

Někdo ho sleduje.

Napřed to jenom vycítil, pak uslyšel kroky. Ozvaly se v paralelní uličce nalevo od něj. Otočil se právě včas na to, aby zahlédl podpatek, jak mizí za rohem na konci průchodu. Dotkl se dlaní přes sako koženého pouzdra pistole, pak se rychle vydal ke konci regálu a dvakrát zatočil doprava. Ulička byla prázdná. Zaposlouchal se. Měl pocit, jako by něco zaslechl o kus dál. Tiše se začal krást tím směrem, o další dvě uličky blíž ke středu sálu. Když zahnul za roh, uviděl někoho, jak utíká pryč. „Hej, ty tam!“ zavolal.

Ten člověk se zastavil a otočil se k němu. Byl obézní, měl neupravené černé vousy a byl oblečený jako na polární expedici: pohorky, svetr prožraný od molů a kožešinovou bundu s kapucí. Tváře měl poďobané a červené od vyrážky, bambulovitý nos povrchem připomínal pomerančovou slupku. Na očích měl levné brýle s drátěnou obroučkou. Muselo mu být přes padesát, ale ve tváři měl výraz dítěte, kterého přistihl dospělý při nějaké nepleše.

Will k němu opatrně přistoupil. „Tys mě sledoval?“

„Ne.“

„Ale já myslím, že jo.“

„Tak jo, sledoval jsem tě,“ přiznal se muž.

Z Willa spadlo napětí. Tenhle chlapík není nebezpečný. Vyhodnotil ho na schizofrenika – neškodného a zvládnutelného. „Proč jsi mě sledoval?“

„Abych ti pomohl najít jednu knížku.“ V těch větách nebyl žádný výraz. Všechna slova muž pronášel se stejným tónem a stejným důrazem, každé oznamoval s absolutní upřímností.

„No, kamaráde, takovou pomoc bych potřeboval. V knihovnách se moc nevyznám.“

Muž se usmál a odhalil zkažené zuby. „Já to mám v knihovně moc rád.“

„Fajn, tak mi můžeš pomoct najít knížku. Já jsem Will.“

„Já jsem Donny“

„Ahoj, Donny. Běž první, já půjdu za tebou.“

Donny rozradostněně vyrazil mezi regály jako krysa, která se dokonale naučila zvládnout své bludiště. Vedl Willa do rohu a pak o dvě poschodí níž, do suterénu. A pak šli ještě hlouběji. Donny cílevědomě spěchal dál. Minuli knihovnici, starší paní, co tlačila vozík s knihami. Šibalsky se na ně usmála, vděčná za to, že se našel někdo, kdo je ochotný se Donnymu věnovat.

„To pro mě musíš asi mít opravdu dobrou knížku, Donny,“ zavolal na něj Will.

„Mám pro tebe opravdu dobrou knížku.“

Will měl fůru času a tahle eskapáda ho bavila. Hnal se knihovnou za mužem, který jevil všechny známky chronické schizofrenie, snad s lehkou příměsí retardace, a který, soudě podle chování, byl pod silným vlivem léků. Hluboko ve druhém podzemním podlaží knihovny se ocitl na Donnyho území a musel hrát podle Donnyho pravidel, ale vůbec mu to nevadilo.

Konečně se Donny zastavil uprostřed uličky. Natáhl ruce nad hlavu a sáhl po velké knize v ohmatané vazbě. Musel ji pevně uchopit do zpocených dlaní, než ji vytáhl ze sevření ostatních. Nabídl knihu Willovi.

Bible svatá.

„Bible?“ řekl Will s nelíčeným překvapením. „Musím se ti přiznat, Donny, že na čtení bible moc nejsem. Ty bibli čteš?“

Donny upřel pohled na zem před sebe a zakroutil hlavou. „Nečtu.“

„Ale myslíš si, že já bych měl?“

„Ty bys ji měl číst.“

„A ještě nějakou knížku bych měl číst?“

„Ano. Ještě jednu knížku.“

Donny znovu vyrazil a Will za ním, čtyřkilovou bibli v podpaží. Tlačila mu na pistoli. Willova matka byla trpělivá baptistka. Sedmatřicet let trpěla s jeho zatraceným otcem a bez ustání si četla v bibli. Vybavil si vzpomínku, jak matka sedí u kuchyňského stolu, čte si bibli, drží se jí jako záchranného kruhu a rty se jí třesou, zatímco její manžel leží namol opilý v obýváku a na celé kolo jí sprostě nadává. A Willova matka pro sebe hledala v bibli odpuštění i potom, co se nakonec sama taky začala utíkat k láhvi. Ne, Will se rozhodně nechystá v dohledné době číst bibli.

„Ta další knížka bude taky tak důležitá jako tahle?“ zeptal se.

„Ano. Bude to pro tebe dobrá knížka na čtení.“ Will už se nemohl dočkat.

Sešli po dalším schodišti. Teď byli v nejnižším podlaží, v místech, kde se zjevně moc čtenářů netoulalo. Donny se najednou zastavil. Klekl si na zem u police plné starých, v kůži vázaných knih. Jednu triumfálně vytáhl. „Tahle se ti bude hodit.“

Will se těšil, až ji uvidí. Co může v očích téhle nebohé duše stát naroveň bibli? Soustředil se v očekávání objevné chvíle.

Sbírka vyhlášek a předpisů státu New York, 1951.

Will odložil bibli, aby si novou knihu pořádně prohlédl. Zrovna jak to stálo na vazbě, stránka za stránkou byla pokrytá ustanoveními zákona s velkým důrazem na povolené užívání pozemků. Tenhle svazek nejspíš nikdo neměl v ruce už nějakých padesát let. „No, tak ta je určitě důležitá, Donny.“

„Ano. Je to dobrá knížka.“

„Tys obě ty knížky vybral jen tak náhodou, že jo, Donny?“

Donny horlivě pokýval hlavou. „Bylo to náhodou, Wille.“

O půl šesté Will tvrdě spal v čítárně. Hlavu měl pohodlně položenou na bibli a na sbírce vyhlášek státu New York. Když ucítil, že ho někdo tahá za rukáv, vzhlédl a uviděl nad sebou stát Nancy. „Ahoj.“

Nancy koukala, co si to nabral ke čtení. „Ani se neptej,“ okomentoval to.

Vyšli z knihovny a posadili se do jejího auta, aby si mohli v klidu promluvit. Will usoudil, že kdyby ho sledovali, už by byl dávno zatčený. Zřejmě se mu tedy podařilo policii setřást.

Od Nancy se dozvěděl, že v kanceláři je všechno vzhůru nohama. Věci se sice děly mimo ni, ale zprávy se mezi kolegy šíří rychle, takže byla informovaná. Agentura pro leteckou přepravu má teď Willa na seznamu nebezpečných osob a jeho pokus odletět z letiště LaGuardia spustil blázinec všude možně. Sue Sanchezová je úplně na nervy. Věčně má nějaká jednání za zavřenými dveřmi, a když vyleze, tak jenom na všechny řve a dělá nepříjemnosti. Několikrát se Nancy vyptávali, jestli netuší, co chce teď Will podnikat. Řekla jim, že nic neví, a oni se s tím podle všeho smířili. Sue se Nancy div neomlouvala za to, že ji přiměla s Willem na případu Posledních dnů spolupracovat. Opakovaně ji ujišťovala, že si ji nikdo s Willem nebude spojovat.

Will si zhluboka povzdechl. „Tak, a nemůžu se hnout. Nemůžu odletět, nemůžu si pronajmout auto, nemůžu použít kreditní kartu. A jestli se zkusím dostat do vlaku nebo do autobusu, seberou mě na nádraží nebo na nástupišti.“ Chvíli koukal okénkem ven z auta, pak položil Nancy dlaň na stehno a rozpustile ji poplácal. „Vypadá to, že asi budu muset ukrást auto.“

„Máš naprostou pravdu. Ukradneš auto.“ Nastartovala a vyjela od chodníku.

Celou cestu k ní domů se dohadovali. Will do toho nechtěl zaplétat její rodiče, ale Nancy si stála na svém. „Chci tě s nimi seznámit.“

Zajímalo ho proč.

„Už o tobě všechno vědí. Viděli tě v televizi.“ Na chvíli se odmlčela a pak dodala: „Vědí o nás.“

„Snad jsi neřekla rodičům, že ses zapletla s kolegou z práce, který je skoro dvakrát starší než ty?“

„Víš, my si doma všechno říkáme. A nejsi dvakrát starší než já.“

Příbytek Lipinských stál v krátké slepé ulici naproti střední škole, kam Nancy jako holka chodila. Byl to cihlový domek ze třicátých let se špičatou břidlicovou střechou. Kolem se rozkládaly květinové záhony s takovou záplavou oranžových a rudých růží, až se zdálo, že celý dům září jasným plamenem.

Joe Lipinski pracoval na zahradě za domem. Byl drobné postavy bez košile, jen ve vytahaných krátkých kalhotách. Všude mu rostly šedivé prameny: na opálené hlavě řídké prameny vlasů, na prsou hustší prameny kudrnatých chlupů. Nejmasitější částí jeho těla byly kulaté, uličnické tváře. Klečel v trávě a zahradnickými nůžkami klestil růžový keř. Vyskočil na nohy jako mladík a zvolal: „Podívejme! To je krysař Piper! Vítejte u Lipinských!“

„Máte nádhernou zahradu, pane,“ složil mu Will poklonu.

„Žádné pane, já jsem Joe. Ale děkuji. Máte rád růže?“

„No jistě.“

Joe uchopil jedno poupě a ustřihl je. „Do vaší knoflíkové dírky. Strč mu to tam, Nancy.“

Začervenala se, ale provlékla poupě do klopy.

„Tak to bychom měli!“ prohlásil Joe. „A teď můžete vyrazit na maturitní ples. Pojďte. Jdeme do stínu. Máma už má skoro hotovou večeři.“

„Nechci obtěžovat,“ protestoval Will.

Joe ho umlčel výmluvným pohledem a mrkl na dceru.

V domě bylo teplo, protože Joe na žádné klimatizace a jiné novoty nevěřil. Vybavení bylo dobové, nezměnilo se od chvíle, kdy se Lipinští v roce 1974 nastěhovali. Koupelna a kuchyně prošly v šedesátých letech renovací, ale to bylo tak všechno. V domě byly malé pokoje. Na tlustých kobercích stál starý, neforemný nábytek z časů první migrační vlny z městských center na předměstí.

Mary Lipinská kmitala v kuchyni. Vonělo to odtamtud z hrnců. Mary byla hezká ženská, bylo vidět, že o sebe dbá, i když si Will všiml, že má docela velký zadek. Měl nepříjemný zvyk odhadovat, jak by mohly jeho přítelkyně vypadat za dvacet let. Jako by na tom snad záleželo – vždyť mu skoro žádný vztah nevydržel déle než dvacet měsíců. Mary ale měla pevnou, mladistvou tvář, pěkné hnědé vlasy až na ramena, pevná prsa a pěkné nohy. Na to, že jí mohlo být kolem šedesáti, nevypadala špatně.

Joe se živil jako daňový poradce, Mary jako účetní. Seznámili se ve firmě General Foods, kde Joe pracoval ve finančním oddělení a Mary dělala sekretářku v daňovém. Byl mezi nimi věkový rozdíl asi deseti let. Joe zpočátku dojížděl z Queensu, zatímco Mary bydlela tady ve White Plains. Po svatbě si koupili tenhle domek na Anthony Road, odkud to měli jen dva kilometry do práce. Za několik let celou jejich firmu koupila společnost Kraft, pobočku ve White Plains zavřeli a Joe si nechal vyplatit odstupné. Rozhodl se věnovat daňovému poradenství a Mary začala vést účetnictví v jednom zastoupení automobilky Ford. Nancy byla jejich jediná dcera a byli moc rádi, když se jim zas vrátila a obsadila bývalý dětský pokoj.

„Takže to jsme my, Josef a Marie moderní doby,“ řekl Joe na závěr líčení rodinné historie a podal Willovi mísu fazolek. Z rádia tiše zněla Verdiho opera. Jídlo, hudba a příjemný rozhovor Willa ukolébávaly. Tyhlety užitečné a příjemné kraviny jsem já své dceři nikdy neposkytl, pomyslel si tesklivě. Dal by si sklenici vína nebo piva, ale to u Lipinských zřejmě nebylo zvykem, nikdo mu nic podobného nenabídl. Joe se nadechl k pointě: „Jsme zrovna jako originály, ale tady tahleta, to teda žádné neposkvrněné početí nebylo!“

„Notak tati!“ zaprotestovala Nancy.

„Dal byste si ještě kousek kuřete, Wille?“ zeptala se Mary.

„Ano, prosím, velmi rád, děkuji.“

„Nancy mi řekla, že jste strávil odpoledne v naší krásné veřejné knihovně,“ řekl Joe.

„Ano. Potkal jsem tam zajímavou figurku.“

Mary se zašklebila. „To určitě myslíte Donnyho Goldena,“ řekla.

„Vy ho znáte?“ zeptal se Will.

„Donnyho tu zná každý,“ odpověděla Nancy.

„Pověz Willovi, odkud ho znáš, Mary,“ pobízel ji Joe.

„Věřte tomu nebo ne, Wille, byli jsme s Donnym spolužáci na střední škole.“

„A chodila s ním!“ vykřikl Joe rozjařeně.

„Měli jsme jenom jednu schůzku! Je to smutná historie. Byl to takový hezký chlapec, pocházel z jedné moc dobré židovské rodiny. Šel na vysokou, to byl ještě normální a zdravý, a během prvního ročníku těžce onemocněl. Někdo říká, že v tom byly drogy, někdo zase, že v té době jen naplno propukla jeho duševní choroba. Spoustu let ho tahali po různých ústavech. Žije teď v nějakém pečovatelském domě v centru města a věčně je v knihovně. Je neškodný, ale je na něj smutný pohled. Nemůžu tam chodit.“

„Nežije si zas tak špatně,“ namítl Joe. „Neprožívá žádné stresy. Neví vůbec nic o všem tom špatném, co se na světě děje.“

„Já si taky myslím, že je to smutná historie,“ řekla Nancy a nimrala se v jídle. „Viděla jsem jeho fotky v ročenkách z máminy školy. Byl opravdu hezký.“

Mary si povzdechla. „Kdopak ví, jaký osud ho čeká? Kdo ví?“

Joe zničehonic zvážněl. „Tak, Wille, a teď nám povězte, jak je to s vámi. Slyšel jsem, že se kolem vás něco divného semlelo. Mám o vás starost, samozřejmě, ale chápete, že jako otec mám hlavně starost o svou dceru.“

„Will nemůže nic říkat o probíhajícím vyšetřování, tati.“

„Nene. Poslyšte, Joe, já vám dobře rozumím. Musím si vyřídit nějaké záležitosti, ale nechci, aby zjistili, že je do toho Nancy zapletená. Má před sebou skvělou kariéru.“

„Radši bych ji viděla dělat něco míň nebezpečného než u FBI,“ řekla její matka a znělo to tak, jako by to neříkala poprvé.

Nancy nevolí stáhla rty a Joe nad obavami své ženy mávl rukou. „Pokud tomu dobře rozumím, už se chystali pachatele zatknout, ale vtom vás oba z vyšetřování odvolali. Jak se může v téhle zemi něco podobného stát? Když žili mí rodiče v Polsku, byly tam takové věci na denním pořádku. Ale tady?“

„Chci tomu přijít na kloub. Nancy a já jsme na tom případu strávili hodně času a jsme to těm obětem dlužni.“

„No, dělejte, jak uznáte za vhodné. Vypadáte jako férovej chlap. A Nancy se moc líbíte. Takže se za vás budu modlit.“

Opera skončila a rádio vysílalo přehled zpráv. Nikdo z nich by je ani nevnímal, nebýt toho, že zaznělo Willovo jméno.

„Newyorská pobočka FBI dnes vydala zatykač na svého vlastního zaměstnance. Zvláštní agent Will Piper je obviněn z protiprávního jednání a možných kriminálních činů, spáchaných v souvislosti s vyšetřováním případu vraha Posledních dnů. Piper je veterán s téměř dvacetiletou zkušeností ve službě. Veřejnosti je znám především ve spojitosti se stále ještě nevyřešeným případem Posledních dnů. Zdržuje se neznámo kde, je ozbrojen a považován za nebezpečného. Pokud byste o něm měli jakékoliv informace, obraťte se na místní policii nebo na orgány FBI.“

Will ponuře vstal a oblékl si sako. Pohladil prstem růžové poupě v klopě. „Joe, Mary, děkuji vám za večeři a za vlídnou pohostinnost. Už budu muset jít.“

Městská doprava se teď večer už utišila. Zajeli napřed do obchodu na Rosedale Avenue a Nancy skočila nakoupit potraviny. Důrazně Willovi oznámila, že pití mu nekoupí. Netrpělivě čekal v autě, až se vrátí. Hodila na zadní sedadlo dvě velké papírové tašky s jídlem.

Jeli po Hutchinson River Parkway a blížili se k mostu Whitestone Bridge. Will Nancy připomněl, ať zavolá jeho dceři. Pak utichl a sledoval, jak slunce barví mořskou úžinu Longislandské zátoky do ohnivě oranžové.

Prarodiče Nancy měli domek v tiché ulici na Forest Hills. Jejího dědečka postihla Alzheimerova nemoc a bydlel v pečovatelském ústavu. Babička byla na návštěvě u neteře na Floridě. Dědečkův starý Ford Tau^s stál zamčený v garáži za domem – pro případ, že by někdo objevil na Alzheimera lék, zažertovala Nancy ponuře. Dorazili za soumraku a zaparkovali před domem. Nancy Willovi řekla, že klíč od garáže je schovaný pod cihlou a klíče od auta v garáži pod plechovkou od barvy. Zbytek je na něm.

Naklonil se k ní a políbil ji. Chvíli se objímali.

„Možná bychom měli jít dovnitř,“ šeptl Will. Žertovně mu zabubnovala pěstmi na čelo. „Nevloudím se do domu své babičky kvůli sexu!“

„Je to špatný nápad?“

„Moc špatný. A byl bys potom ospalý.“

„Tak to by bylo zlé.“

„To jo. Budeš mi cestou pořád volat, rozumíš?“

„Jasně.“

„Dáš na sebe pozor?“

„Dám.“

„Slibuješ?“

„Slibuju“

„Ještě jsem ti neřekla jednu věc, která se stala dneska v práci,“ svěřila se mu a znovu ho políbila. „Na pár hodin se tam ukázal John Mueller. Sue nás nasadí na bankovní loupeže v Brooklynu. Chvíli jsem se s ním bavila, a že neuhodneš co?“

„Co?“

„Myslím, že je to pěknej debil.“

Will se zasmál, ohodnotil tu trefu vztyčeným palcem, otevřel si a vystoupil. „Tak v tom případě jsem svůj úkol splnil.“

***

Mark se vztekal. Proč jen souhlasil, že se vrátí z dovolené?

Nebyl dost rychlý na to, aby utíkal, ani dost soběstačný na to, aby se bránil. Celý život byl mazlíčkem: rodičů, učitelů, šéfu… Vždycky se strašně snažil, aby se jim zavděčil, a hrozně se bál, aby je nezklamal. Nechtěl odejít z hotelu a rozbít tu báječnou bublinu, do které s Kerry vpluli.

Kerry byla v koupelně. Připravovala se. Naplánovali si úžasnou noc: začnou večeří u Joela Robuchona, pak si zahrajou blackjack a na drinky se vrátí do klubu do hotelu Venetian. Mark bude muset brzo ráno vstát a jet na letiště, a až vyjde slunce, asi mu nebude nejlíp, ale co holt může dělat? Kdyby se tam neukázal, všichni se splaší.

Už byl ustrojený na večeři, a aby nemusel netrpělivě podupávat, připojil se na internet přes hotelovou síť. Zakroutil hlavou: už zase e-mail od Eldera. Ten ho teda dře. Ale dohoda je dohoda. Možná se podcenil, když si řekl jen o pět milionů. Možná by si mu měl za pár měsíců říct o dalších pět. Co by Elder udělal? Odmítne ho snad?

Zatímco si Mark procházel nový seznam od Eldera, podřízení Malcolma Fraziera měli nejvyšší pohotovost, což znamenalo, že museli přespat v práci a spokojit se se studenou kuchyní. Vyhlídka na noc strávenou daleko od manželek a milenek jim na náladě nepřidala. Frazier dokonce přiměl i Rebeccu Rosenbergovou, aby s nimi zůstala. To tu ještě nebylo. Z celé té situace byla úplně vedle.

Frazier rozčileně namířil ukazováček na monitor. „Hele. Shackleton je už zase připojený na ten kryptovaný portál. Proč to prokrista ještě nemáte vyluštěné? Takhle ani nevíme, kdo je na druhém konci.“

Rosenbergová ho probodla pohledem. Proceduru, která Fraziera tak štvala, současně sledovala na své vlastní obrazovce. „Shackleton je jeden z nejlepších odborníků na počítačovou bezpečnost v zemi!“

„No a vy jste jeho nadřízená, takže koukejte prolomit ten zatracenej kód! Jak to bude vypadat, jestli to budeme muset dát Národní bezpečnostní službě? Každej má za to, že vy jste nejlepší. Jasný?“

Nervózně na něj vyjela, až sebou všichni v místnosti trhli: „To Mark Shackleton je nejlepší! Já mu podepisuju docházku! A teď zmlkněte a nechte mě pracovat!“

Mark už měl práci s e-mailem skoro hotovou, když se dveře koupelny pootevřely a uslyšel odtamtud tlumené a zpěvavé: „Už budu!“

„Kdybych tak nemusel zítra do práce,“ řekl Mark do zvuků z televize.

„Taky mě to mrzí.“

Vypnul zvuk – KeHy měla ve zvyku bavit se s ním z koupelny. „Mohli bychom si zase zamluvit příští víkend.“

„To by bylo skvělý.“ Bylo slyšet, jak teče voda, a pak na vteřinku ticho. „Víš, co by ještě bylo skvělý?“

Mark ukončil internetové spojení a zasunul laptop do obalu. „Co by ještě bylo skvělý?“

„Kdybychom si příští víkend vyrazili do Los Angeles, ty a já. Chci říct – oba tam chceme bydlet. Když sis teď přišel na všechny ty peníze, můžeš praštit s tou pitomou prací s UFO a můžeš být scenárista, a já můžu praštit s tou pitomou prací pro agenturu a pitomejma vasektomiema a může ze mě bejt herečka, možná i opravdová herečka. Můžeme se příští víkend poohlídnout po domě. Co ty na to? Bylo by to fajn, ne?“

Na plazmové televizní obrazovce se objevila tvář Willa Pipera. Kristepane, pomyslel si Mark, podruhé za dva dny! Zapnul zvuk.

„Slyšíš mě? Nebylo by to fajn?“

„Počkej moment, zlato. Hned!“ S děsem zíral na obrazovku. Připadal si, jako by mu prsa omotal hroznýš královský a teď z něj mačkal všechen vzduch. Včera Willa ukazovali, jak se chlubí novými stopami, a dnes je na útěku? A to má být náhoda, že po Markovi chtějí, aby se vrátil z dovolené? Všech dvě stě bodů jeho IQ se napřelo jedním směrem. „Kurva, kurva, kurva, kurva, kurvafix!“

„Co říkáš, miláčku?“

„Moment!“ Sáhl znovu do obalu pro laptop. Ruce se mu třásly, jako kdyby měl záchvat malárie.

Tohle nikdy nechtěl vědět. Spoustu lidí z Oblasti 51 to děsně pokoušelo. Kvůli tomu všude obcházeli dozorci, kvůli tomu šrotovaly Markovy algoritmy. On sám nebyl jako ostatní. Bral všechno věcně. Teď to ale moc potřeboval vědět. Zadal své heslo a vstoupil do ukradené americké databáze, uložené na pevném disku přenosného počítače. Musí pracovat rychle. Jestli o tom začne přemýšlet, ucukne.

Zadával jména.

Ustrojená Kerry vyšla z koupelny. Na sobě měla přiléhavé červené šaty a na zápěstí jí zářily nové hodinky. „Marku! Co je?“ Mark měl zavřený laptop v klíně a plakal jako malé dítě: hrudník se mu zmítal hlubokými vzlyky a z očí mu proudem tekly slzy. Kerry k němu přiklekla a objala ho. „Co je s tebou, zlato?“

Mark potřásl hlavou.

„Co se stalo?“

Musí si rychle něco vymyslet. „Dostal jsem e-mail. Umřela mi teta.“

„Ach miláčku, to je mi tak líto!“ Mark se vratce postavil a málem hned zas upadl. Kerry vstala s ním a držela ho v náručí; jen díky tomu se udržel na nohou. „Bylo to nečekané?“

Přikývl a snažil se otřít si tváře rukama. Kerry odběhla pro kapesník, vrátila se k němu a utírala mu slzy jako maminka, když pomáhá bezmocnému dítěti. „Něco mě teď napadlo,“ řekl Mark mechanicky. „Pojeďme do Los Angeles už dnes večer. Teď hned. Pojedeme autem. Můj chevrolet má rozbité chlazení, vezmeme si tvoje auto. Zítra si koupíme dům, ano? V Hollywood Hills. Tam žije spousta scenáristů a hereček. Ano? Můžeš si zabalit?“

Kerry na něj ustaraně a zmateně zírala. „Určitě chceš teď hned odjet, Marku? Zrovna jsi prožil takový šok. Možná bychom měli počkat do rána.“

Mark dupl do podlahy a začal křičet jako vzteklé děcko. „Ne! Nechci čekat! Chci jet teď!“

Kerry od něj poodešla na krok. „Nač ten spěch, zlato?“ Naháněl jí strach.

Musel se držet, aby nezačal hned znovu plakat, ale zvládl to. Popotahoval plným nosem, balil si laptop a vypnul mobilní telefon. „Protože život je strašně krátký, Kerry. Zatraceně krátký.“

30. ČERVENCE 2009

LOS ANGELES

Z pokoje měli výhled na obchody na Rodeo Drive. Mark stál v hotelovém županu u okna mezi závěsy a truchlivě pozoroval, jak luxusní limuzíny zahýbají z bulváru Wilshire na Rodeo Drive. Slunce se vyhouplo jen kousek nad obzor a ještě nerozpustilo ranní mlhu, ale vypadalo to, že bude dokonalý den. Apartmá ve čtrnáctém patře hotelu Beverly Wilshire ho přišlo na dva a půl tisíce dolarů za noc. Platil hotově, aby trochu ztížil práci dozorcům. Nemělo ale smysl něco si namlouvat. Podíval se Kerry do kabelky, aby jí zkontroloval mobilní telefon. Vypnul jí ho, když řídila, a zatím vypnutý zůstal. Už na ni asi přišli, ale takhle Mark uhrál trochu času. Vzácného času.

Přijeli pozdě večer a měli za sebou dlouhou jízdu pouští, během které toho ani jeden moc nenamluvili. Nebyl čas něco plánovat, ale Mark chtěl, aby všechno bylo dokonalé. Mysl se mu zatoulala do dětství. Bylo mu sedm, když jednou brzo vstal. Rodiče ještě spali. Spěchal, aby jim poprvé udělal snídani. Nasypal do misek vločky, nakrájel banán. Pečlivě balancoval tác s nádobím, příbory a skleničkami džusu a hrdě jim to všechno přinesl do postele. Chtěl mít ten den všechno dokonalé, a když se mu to povedlo, domáhal se chvály ještě po několika týdnech. Snad to dneska zvládne stejně dobře jako tehdy.

Po příjezdu si dali steaky a šampaňské. Za chvíli jim k opožděné snídani přinesou další šampaňské a jahodové palačinky. Za hodinu na ně bude v lobby čekat zástupce realitní kanceláře. Odpoledne stráví prohlížením domů. Mark chtěl, aby Kerry byla šťastná.

„Kerry?“

Pohnula se pod pokrývkou. Mark ji oslovil podruhé, už trochu hlasitěji.

„Co je?“ ozvala se zpod polštáře.

„Přinesou nám jídlo a mimózy.“

„Copak jsme zrovna nejedli?“

„To už je dávno. Nebudeš vstávat?“

„No dobře. Už jsi jim dal vědět, že nepřijdeš do práce?“

„Už to vědí.“

„Marku?“

„No?“

„Včera jsi byl takový divný.“

„Já vím.“

„Budeš dneska normální?“

„Budu.“

„Vážně si dneska koupíme dům?“

„Když se ti nějaký bude líbit.“

Kerry se opřela o loket a ukázala mu tvář rozzářenou úsměvem. „No, tak to mi den začíná moc hezky. Pojď sem ke mně, začnu ti ho taky hezky.“

Will byl za volantem celou noc. Teď projížděl rovinatým Ohiem. Jel na doraz, řítil se úsvitem a doufal, že nenarazí na policejní radar nebo neoznačené policejní auto. Bylo mu jasné, že se to nedá celé ujet beze spánku. Musí si opatrně vybírat nenápadné motely u dálnic, kde zaplatí v hotovosti a stráví čtyři hodiny tady, šest tam – nikdy ne víc. Chtěl dojet do Las Vegas v pátek večer a zkazit tomu parchantovi víkend.

Už si ani nepamatoval, kdy byl naposled celou noc vzhůru, obzvlášť bez alkoholu. Necítil se dobře. Toužil po láhvi, po posteli a po něčem, na čem by si vybil rozhořčení a vztek. V dlaních, ve kterých svíral volant, ho braly křeče a bolel ho pravý kotník, protože stařičký taurus neměl tempomat. Oči měl suché a krvavé a v močovém měchýři ho tlačilo poslední kafe. Jediné, co mu skýtalo nějakou útěchu, bylo červené poupě ze zahrady od Lipinských. Pořád se udrželo svěží. Měl ho zastrčené v plastové láhvi v držáku na nápoje.

Uprostřed noci vyšel Malcolm Frazier z operační místnosti a dal si procházku, aby si vyčistil hlavu. Ta poslední zpráva je neuvěřitelná, říkal si. Sakra neuvěřitelná. K tomu narušení došlo jemu před nosem. Jestli to přežije – teda jestli to přežijou budou ho tajně vyslýchat někde v Pentagonu až do sta let.

Kritické to začalo být, když Shackleton vypnul mobil a ztratil se. Rovnou vrazili do hotelu Venetian, ale Shackleton už byl pryč. Chevrolet Corvette nechal stát na parkovišti a ani nezaplatil účet.

Následovala velmi perná hodinka, dokud se v tom nezačali trochu orientovat. Mark byl v hotelu ubytovaný se ženou, s atraktivní brunetou. Recepční jim řekl, že to byla zaměstnankyně eskortní služby a prý se v hotelu občas ukázala. Probrali záznamy Shackletonových telefonních hovorů a zjistili spoustu telefonátů Kerry Hightowerové, která odpovídala popisu.

Mobil Hightowerové byl na signálu a pohyboval se po silnici I15 směrem na západ. Asi pětadvacet kilometrů západně od Barstow se ztratil. Zřejmě jedou do Los Angeles. Poslali popis a poznávací značku její toyoty kalifornským silničním hlídkám a místním policejním stanicím. Teprve dlouho po akci dodatečné vyšetřování zjistilo, že tou dobou už byla toyota v opravně a Kerry řídila půjčené auto.

Rebecca Rosenbergová do sebe cpala už třetí popůlnoční čokoládovou tyčinku. Vtom se jí najednou podařilo prolomit Shackletonův kód. Málem se udusila kusem karamelu. Vyletěla z kanceláře. Její účes, imitace afra ze šedesátých let, jí vrážel do ramen. Proběhla chodbou do operační místnosti a vpadla mezi dozorce.

„Předává informace nějaké soukromé firmě!“ zajíkala se.

Frazier stál u terminálu. Když se k ní otočil, vypadal, že mu je na zvracení. Horší už to být nemůže. „No do prdele. Víte to jistě?“

„Na sto procent.“

„A co ta firma dělá?“

Vida, mohlo to být horší – a taky bylo. „Životní pojištění.“

Chodby laboratoře primárního výzkumu zely prázdnotou, takže se v nich všechno o to víc rozléhalo. Nervózní Malcolm Frazier se pokusil ulevit si odkašláním, které se mu vrátilo ozvěnou. Křik nebo jódlování by tu byly nepřístojné, i když nebyl nablízku nikdo, kdo by ho mohl slyšet. Jako šéf pracovního zabezpečení v NTS-51 se Frazier denně arogantně potloukal podzemím a naháněl všem strach. Byl rád, když se ho lidé báli, a pranic mu nevadilo, že dozorce každý nenávidí. Znamenalo to pro něj, že svou práci dělají dobře. Jak by mohli udržet pořádek, kdyby nešířili strach? Pokušení zneužít přístup k informacím bylo prostě příliš silné na to, aby mu zaměstnanci u obsluhy počítačů jen tak odolali. Frazier jimi pohrdal a cítil se vždycky nadřazeně, když je viděl při prohlídkách nahé. Všichni byli buďto oplácaní a otylí, anebo vyzáblí a slabí. Nikdo z nich nebyl v kondici a svalnatý jako Frazierovi muži. Vzpomněl si, jak vypadal Shackleton. Byl to jeden z těch vyzáblých a slabých týpků, kterého by zlomil mezi prsty jako špejli.

Sešel ke zvláštnímu výtahu a zadal přístupový kód, aby kabinu přivolal nahoru. Klesala s ním tak plynule, že pohyb skoro nevnímal. Když z výtahu vystoupil, byl v podlaží určeném pro trezor. Kromě něj tam nebyl nikdo jiný. Každý Frazierův pohyb zde byl monitorován a někdo z jeho vlastních lidí ho teď sleduje, ale Frazier měl povoleno se tu pohybovat. Znal přístupové kódy a jako jeden z mála lidí měl oprávnění projít těmi těžkými ocelovými dveřmi.

Trezor měl obrovskou moc. Frazier cítil, jak se podvědomě napřimuje, jako kdyby měl místo páteře železnou tyč. Vypjal prsa a smysly se mu vyostřily. Jeho vnímání hloubky bylo i v tlumeném, studeně modrém světle tak silné, že všechno viděl daleko prostorověji. Někteří lidé se v ohromném sále trezoru cítili nepatrní, ale jemu to tu dodávalo pocit moci a velikosti. Potřeboval se sem dnes v noci, uprostřed toho nejvážnějšího narušení bezpečnosti v celé historii Oblasti 51, podívat.

Vstoupil do chladného, suchého vzduchu. Jeden krok, deset, dvacet, sto. Nechystal se dojít až na konec, tolik času neměl. Došel dost daleko na to, aby si vychutnal velikost klenutého stropu a rozměry celého sálu. Bříšky prstů pravé ruky přejel po hřbetu jednoho svazku. Podle předpisů není žádný kontakt dovolen, ale on tu knihu vlastně nevzal z police, jen se ujistil, že tam je.

Kůže byla hladká a chladná. Měla barvu kropenaté jelenice. Do hřbetu byl vyražen rok: 1863. Roku 1863 tu byly celé police. Občanská válka. A bůhví co všechno se dělo jinde po světě. V dějepise se nevyznal.

U jedné zdi trezoru začínalo úzké schodiště. Vedlo na lávku, odkud měl člověk celkový přehled. Došel tam a vystoupal nahoru. Pod ním se rozkládaly tisíce kovově šedivých regálů. Táhly se do dáli. Téměř 700 000 tlustých foliantů, vázaných v kůži. Přes 240 miliard zapsaných jmen. Frazier byl přesvědčený, že lidská mysl nedokáže pojmout takováhle čísla jinak, než když si člověk zajde sem a uvidí to na vlastní oči. Všechny ty údaje byly už dávno přeneseny na počítačové disky, a pokud jste byli posedlí počítači, mohlo na vás udělat dojem, kolik to zabere terrabajtů, a podobné nesmysly. Ale nic se nevyrovnalo tomu, co člověk zažíval přímo v Knihovně. Frazier se pevně držel zábradlí, nakláněl se dolů a zhluboka dýchal.

Nelson Elder si užíval moc pěkné dopoledne. Seděl zrovna u svého oblíbeného stolu ve firemní kavárně. Před sebou měl omeletu z vaječných bílků a dnešní noviny. Po skvělém ranním běhu a parádní parní lázni překypoval energií a znovu cítil důvěru v budoucnost. Na jeho náladu působilo mnoho faktorů, ale ten nejsilnější byla cena akcií Desert Life. Za poslední měsíc akcie stouply o 7,2 procenta, z toho jen včera – poté, co se jim zlepšil rating – o 1,5 procenta. Bylo ještě moc brzo na to, aby se ten jeho kousek s Peterem Benedictem začal projevovat, ale budoucnost mohl předvídat s matematickou jistotou. Když budou odmítat ty zájemce o pojistku, kteří brzy zemřou, a upravovat poplatky klientům se střednědobou délkou dožití, promění se jeho firma v hotový zlatý důl.

A kromě toho všeho se ještě navíc začala obracet karta s tím riskantním hedgeovým fondem v Connecticutu, kam uložil peníze Bert Myers. V červenci vykázali dvouciferné zisky. Elder nasadil při jednáních s investory a finančními analytiky nový, agresivní tón, a nezůstalo to bez odezvy. Na Desert Life se všichni začínali hned dívat jinak.

Elder se nestaral, kde ten prazvláštní Benedict přišel na tu svou zázračnou databázi, odkud ji má nebo jak je to vůbec všechno možné. Nebyl žádný mravoučný filozof. Zajímala ho jen firma, a teď měl výhodu, o jaké se žádnému z konkurentů ani nesnilo. Benedictovi zaplatil pět milionů dolarů z vlastní kapsy, aby žádný auditor nemohl šťourat ve firemních transakcích a klást nepříjemné otázky. Už tak měl dost starostí kvůli Bertovu čachru s tím hedgeovým fondem.

Byly to ale dobře vynaložené peníze. Hodnota jeho osobního balíku akcií od té doby vzrostla o deset milionů – to je za jeden měsíc opravdu slušná návratnost investic! O dohodě s Benedictem držel jazyk za zuby. Nevěděl o ní ani Bert. Bylo to příliš bizarní a příliš nebezpečné. I tak měl Elder dost potíží vysvětlit ve firmě, proč potřebuje mít denně k dispozici seznam všech žadatelů o životní pojištění z celých Států.

Bert ho spatřil samotného u stolu. Zašklebil se na něj, pohrozil mu ukazováčkem a přišel blíž. „Znám tvé tajemství, Nelsone!“

Eldera to vyděsilo. „Co tím chceš říct?“ zeptal se stroze.

„Hodláš nás tady dneska odpoledne nechat a jít na golf.“

Elder si oddechl a usmál se. „Jak to víš?“

„Já vím o všem, co se tu šustne,“ chvástal se Bert.

„O všem ne. Pár věcí mám ještě v záloze.“

„Třeba mou prémii?“

„Udržuj takhle vysoké výnosy a za několik let si koupíš vlastní ostrov. Dáš si se mnou snídani?“

„Nemůžu. Bude rozpočtová schůze. S kým odpoledne hraješ?“

„Je to nějaká dobročinná akce kasina Wynn. Ani nevím, s kým jsem ve čtyřce.“

„No, tak si to užij. Zasloužíš si to.“ Elder na něj mrkl. „Máš pravdu, zasloužím.“

Nancy se nemohla na ty materiály o bankovních přepadeních soustředit. Otočila list, pak si uvědomila, že si z přečteného textu nic nepamatuje, a vrátila se zpátky. Později dopoledne měla mít jednání s Muellerem a předpokládala, že to bude zase informační sprška. Každých pár minut nutkavě hledala na internetu nové zprávy o Willovi, ale všude jen přemílali ten samý článek z tiskové agentury. Nakonec už to čekání nemohla vydržet.

Na chodbě ji zahlédla Sue Sanchezová a na dálku ji pozdravila. V téhle situaci byla Sue snad poslední člověk, kterého by Nancy chtěla vidět, ale nemohla dost dobře předstírat, že si jí nevšimla.

Sue přišla blíž. Z její tváře bylo vidět, v jakém je stresu. Cukalo jí v koutku levého oka a hlas se jí třásl. „Nancy,“ řekla a přistoupila tak blízko, až to bylo Nancy nepříjemné. „Nezkusil se s tebou Will spojit?“

Nancy se rukou nenápadně ujistila, že má kabelku zavřenou na zip. „Už ses mě ptala včera večer. Odpověď je pořád stejná: nezkusil.“

„Musím se ptát. Byl to tvůj partner. Partneři jsou si blízcí.“ To vysvětlení v Nancy vyvolalo nervozitu. Sue si toho všimla a zařadila zpátečku. „Nemyslím blízcí v tomhle smyslu. Propojení, rozumíš, přátelství.“

„Nezavolal mi ani neposlal e-mail. Navíc kdyby to udělal, věděla bys to,“ vybreptla.

„Já jsem neschválila odposlech ani pro něj, ani pro tebe!“ odporovala Sue. „Kdyby vás odposlouchávali, musela bych o tom vědět. Jsem jeho nadřízená!“

„Sue, já vím daleko míň než ty o tom, co se to tu vůbec děje. Ale bylo by to pro tebe opravdu překvapení, kdyby se ukázalo, že to vzal do ruky nějaký jiný vládní úřad?“

Sue se to dotklo a zatvářila se ublíženě. „Nevím, co tím chceš říct.“ Nancy pokrčila rameny a Sue zas nasadila původní výraz. „Kam jdeš?“

„Pro aspirin do lékárny. Nepotřebuješ taky něco?“ odpověděla Nancy a vykročila k výtahu.

„Ne, jsem v pohodě.“ Neznělo to moc přesvědčivě.

Nancy přešla pět bloků, než sáhla do kabelky pro předplacený mobil. Ještě jednou zkontrolovala, zda ji někdo nesleduje, a pak vyťukala číslo.

Will to zvedl hned. „Mexická restaurace.“

„To zní lákavě,“ řekla Nancy.

„Jsem rád, že voláš.“ Willův hlas zněl hrozně unaveně. „Už mi bylo smutno.“

„Kde jsi?“

„Někde uprostřed nějaké zatracené roviny.“

„Přesněji to nevíš?“

„Podle cedulí je to Indiana.“

„Ale nejel jsi celou noc, že ne?“

„Řekl bych, že jo.“

„Musíš se trochu vyspat!“

„No jo.“

„Kdy?“

„Zrovna teď se po něčem koukám. Mluvila jsi s Laurou?“

„Chtěla jsem napřed vědět, co s tebou je.“

„Řekni jí, že jsem v pořádku. Ať si nedělá starosti.“

„Bude si je dělat. Taky si dělám starosti.“

„A co se děje v kanceláři?“

„Sue vypadá děsně. Všichni se před ní schovávají.“

„V noci jsem poslouchal rádio, v jednom kuse o mně mluvili. Rozjeli to ve velkým stylu.“

„Jestli na tebe nasadili takovou mašinerii, co asi dělají se Shackletonem?“

„Šance, že ho najdu, jak vysedává před domem, asi není moc vysoká.“

„A co pak?“

„Použiju svoje dlouholeté zkušenosti a vrozenou vynalézavost.“

„Co tím chceš říct?“

„Tím chci říct, že budu improvizovat.“ Zmlkl a pak dodal: „Víš, trochu jsem přemýšlel.“

„O čem?“

„O tobě.“

„Jak to myslíš, o mně?“

Další dlouhá odmlka a zvuk kolemjedoucího kamionu. „Myslím, že tě miluju“

Zavřela oči, a když je otevřela, pořád ještě byla na Manhattanu. „Ale Wille, proč mi říkáš takovéhle věci? Že by spánková deprivace?“

„Nene, myslím to vážně.“

„Prosím tě, zastav někde v motelu a trochu se vyspi.“

„To je všechno, co mi na to řekneš?“

„Ne. Myslím, že tě asi taky miluju.“

Greg Davis čekal, až začne voda v konvici vřít. S Laurou Piperovou měl známost teprve rok a půl, a teď se poprvé objevily nějaké větší problémy. Chtěl se s tím vypořádat, projevit se jako velkomyslný chlap a přítel, na kterého je spolehnutí, a v jeho rodině bylo ve zvyku v krizových momentech vařit čaj.

Jejich byt byl mrňavý, tmavý a bez pořádné vyhlídky, ale oni měli tuhle podkrovní mansardu v Georgetownu raději než hezčí bydlení někde na bezduchém předměstí. Ve dvě hodiny ráno Laura konečně usnula, ale jakmile se vzbudila, zapnula znovu televizi, uviděla na obrazovce titulek, že její otec je stále na útěku, a znovu se dala do pláče.

„Chceš černý čaj, nebo bylinky?“ zavolal na ni Greg.

Odpovědí mu byly vzlyky. „Bylinky.“

Greg jí přinesl hrnek a sedl si vedle ní na postel.

„Zkoušela jsem mu zase zavolat,“ vypravila ze sebe Laura.

„Domů i na mobil?“

„Má tam hlasovou schránku.“ Greg byl ještě v trenýrkách. „Přijdeš pozdě do práce,“ řekla mu.

„Zavolám jim, že nepřijdu.“

„Proč?“

„Budu s tebou. Nenechám tě samotnou.“

Laura ho objala a smáčela mu rameno slzami. „Proč jsi na mě tak hodný?“

„Co je to za otázku?“

Gregův mobil, položený na nočním stolku, začal vibrovat. Greg se pro něj natáhl a zachytil ho dřív, než by spadl ze stolku na zem. Na displeji stálo: SKRYTÉ ČÍSLO.

Chtěla s ním mluvit nějaká žena.

„Haló, tady Greg.“

„Tady Nancy Lipinská, Gregu. Nedávno jsme se seznámili u Willa.“ ^

„Kristepane, Nancy! Ahoj!“ Šeptem sdělil Lauře: „Volá kolegyně tvého táty,“ a ona se prudce posadila. „Odkud máte moje telefonní číslo?“

„Pracuju v FBI, Gregu.“

„Jo. Chápu,“ řekl. „Voláte kvůli Willovi?“

„Ano. Je tam Laura?“

„Je. Proč voláte mně?“

„Lauřiny hovory můžou odposlouchávat.“

„Co to proboha Will udělal?“

„To se ptáte jako přítel jeho dcery, nebo jako novinář?“ zeptala se Nancy.

Zaváhal. Pak zachytil prosebný pohled Lauřiných očí. „Jako její přítel.“

„Je ve velkém maléru, ale nic špatného neudělal. Dostali jsme se k něčemu příliš blízko a on to nechtěl vzdát. Musíte mi slíbit, že si to necháte pro sebe.“

„Dobře,“ ujistil ji. „Zůstane to mezi námi.“

„Dejte mi Lauru. Will jí chce dát vědět, že je v pořádku.“

Ze zástupce realitní kanceláře se vyklubala zástupkyně, platinová blondýnka v letech, kdy už nastává čas vylepšovat vzhled injekcemi botoxu. Její řeč měla razanci kulometu a hned si s Kerry padla do noty. Teď spolu všichni jeli velkým mercedesem. Ty dvě si něco spokojeně mlely na předních sedadlech. Mark seděl ospale vzadu s aktovkou mezi koleny.

Do určité míry stále vnímal zvuk hovoru, auta kolem, lidi a obchody na bulváru Santa Monica. Vnímal, že v limuzíně je chladno, zatímco venku za zabarveným oknem pálí slunce. Vnímal i vůni dvou kolidujících parfémů, kovovou pachuť v ústech a pulzující pocit v lebce, ale každý z pětice smyslů jako by existoval ve vlastním odděleném světě. Jako by jeho osoba byla jen souborem navzájem nepropojených čidel. Jeho mysl vjemy nezpracovávala a nespojovala. Byl někde jinde. Byl ztracený.

Závojem mlhy k Markovi pronikl ječivý hlas Kerry: „Marku! Gina se tě na něco ptá!“

„Pardon, cože?“

Gina řekla: „Ptala jsem se na váš časový rámec.“

„Brzy,“ řekl Mark tiše. „Velmi brzy.“

„To je skvělé! Toho můžeme dobře využít. A říkal jste, že chcete platit hotově?“

„Je to tak.“

„Vy tedy opravdu víte, jak na to!“ rozplývala se. „Pořád sem jezdí nejrůznější zájemci, ale všichni chtějí vidět akorát Beverly Hills nebo Bel Air nebo Brentwood – ty tři B. Vy to máte dobře vymyšlené a víte, co si přát. Vždyť Hollywood Hills ve vašem cenovém rozmezí a s vaším agresivním přístupem je to nejpřepychovější, co můžete v Los Angeles mít! Užijeme si určitě skvělé odpoledne.“

Mark nereagoval. Obě ženy pokračovaly v přerušené konverzaci a nechaly ho zase být. Když začala limuzína šplhat do kopce, cítil, jak mu to tlačí záda do opěradla. Zavřel oči a ocitl se rázem na zadním sedadle otcova auta, na cestě z White Mountains do jejich pronajatého baráku na Pinkham Notch. Otec s matkou se o něčem monotónně dohadovali a on byl sám, sám s čísly, která se mu vznášela v hlavě a která se snažil sestavit do důkazu matematického vzorce. Když se mu vzorec poddal a v hlavě se mu rozsvítilo euklidovské Q. E. D. – „a to jsme chtěli dokázat“ –, zaplavila ho taková vlna radosti, že by nejraději důkaz hned zveřejnil.

Mercedes se proplétal po spletitých cestách mezi domy, skrytými za branami, zídkami a živými ploty. Pak auto zastavilo za jedním z těch všudypřítomných zahradnických náklaďáků. Jakmile otevřel dveře, hned ho zasáhl náraz pekelné výhně venku a řev fukaru na listí. Kerry běžela k bráně, v ruce soupis nabízených nemovitostí. Vypadala jako holčička za školou.

Obchodnice oslovila Marka: „Ta je tak milá! Měli byste to brát spíš s klidem. Mám pro vás celou fůru nabídek!“

Frazier jel na černé kávě a adrenalinu, a kdyby mohl nějakého doktora přesvědčit, aby mu dal amfetaminy, přibral by je taky. Všechno kolem něj běželo v normálním každodenním režimu, všichni zaměstnanci vysedávali u počítačů jako obvykle. Naproti tomu on dělal něco neběžného a nebývalého. Musel zvládat naráz žonglovat s interním vyšetřováním a třemi souběžnými operacemi v terénu. Navíc podával každých pár minut hlášení šéfům ve Washingtonu.

Jeden tým pracoval v New Yorku a sledoval tu záležitost kolem Willa Pipera. Druhý byl v Los Angeles, v záložním režimu pro případ, že by se Mark Shackleton zjevil v Kalifornii. Třetí řešil v Las Vegas situaci s Nelsonem Elderem. Všichni Frazierovi lidé byli bývalí vojáci. Někteří měli zkušenosti z akcí CIA na Středním východě. A všichni uměli fungovat po čertech efektivně a rozvážně – i teď, navzdory té impotentní panice, která se šířila po Pentagonu.

Rebecca Rosenbergová už Frazierovi tolik nevadila, i když mu lezly na nervy její stravovací návyky – byl z nich vidět nedostatek osobní disciplíny. Sledoval ji, jak se celou noc cpe nugátem a karamelem, a měl pocit, jako by mu kynula před očima. Odpadkový koš už měla plný obalů od tyčinek a vypadala děsně, ale Frazier musel v duchu neochotně připustit, že Rebecca není jen šéfka počítačové sekce, ale že se v počítačích sama vážně dobře vyzná. Kamínek po kamínku prolamovala Shackletonovy obranné vrstvy a odhalovala to, co se skrývalo pod nimi.

„Podívejte se,“ řekla Frazierovi, když k ní zašel. „Další údaje o Peteru Benedictovi. Měl pod tím jménem úvěr v kasinu Constellation a zjistila jsem Visa kartu na jméno Peter Benedict.“

„Jsou na ní nějaké zajímavé platby?“

„Skoro ji nepoužíval, ale je tam pár transakcí s profesní asociací amerických spisovatelů. Platby za registraci scénářů nebo tak něco.“

„Kristapána, ňákej podělanej spisovatel. Dostanete se na ně?“

„To jako jestli se dá proniknout na jejich server? Nejspíš ano. Ale je tu ještě něco.“

„Sem s tím.“

„Před měsícem si založil konto na Kajmanských ostrovech. Počáteční vklad pět milionů dolarů, převedených od Nelsona G. Eldera“

„A kurva.“ Bude muset zavolat DeCorsovi, veliteli týmu v Las Vegas.

„Byl to nejspíš nejlepší programátor, jakého laboratoř kdy měla,“ řekla Rebecca obdivně. „Vlk, hlídající ovečky.“

„Jak ta data vynesl ven?“

„To ještě nevím.“

„Budeme muset znovu zkontrolovat všechny zaměstnance,“ řekl. „Nechat je projít prověrkou.“

„Já vím.“

„Včetně vás.“

Věnovala mu kyselý pohled a podala mu dolar. „Buďte tak hodný a kupte mi ještě tyčinku.“

„Napřed musím zavolat tomu zatracenýmu ministrovi.“

***

Ministr válečného námořnictva Harris Lester měl kancelářské apartmá v Pentagonu hluboko na okruhu C, tak daleko od čerstvého vzduchu, jak to jen bylo možné. Jeho pěšinka do vysoké politické pozice byla typická. Během války ve Vietnamu sloužil u námořnictva, pak pracoval několik let v parlamentu státu Maryland, odkroutil si tři volební období v Kongresu, a pak nastoupil do vedení komerční firmy, až ho konečně před půldruhým rokem nově zvolený prezident dosadil do křesla ministra námořnictva.

Lester byl pedantský typ, úředník, který nesnáší riziko a nemá rád překvapení ani v soukromém, ani v profesionálním životě. Takže když ho jeho nadřízený, ministr obrany, osobně informoval o Oblasti 51, Lestera zavalila směsice leknutí a podráždění.

„Má to snad být zasvěcení do nějakého bratrstva, pane ministře?“

„Vypadám podle vás na to, že jsem v nějakém zatraceném bratrstvu?“ odsekl ministr obrany. „Je to prostě fakt, tradičně to spadá pod námořnictvo, takže je to vaše záležitost, a pánbu s vámi, jestli během vašeho funkčního období dojde k nějakému úniku informací.“

Lester měl na sobě tak naškrobenou košili, že když si sedal ke stolu, zapraskala. Uhladil si stříbročerně pruhovanou vázanku a projel si rukou zbytky vlasů, aby těch pár pramenů leželo stejným směrem. Pak sáhl po čtecích brýlích bez obrouček. Než ale mohl otevřít první obálku, ozvala se v interním telefonu jeho sekretářka. „Pane ministře, volá vám Malcolm Frazier z Groom Lake. Přijmete hovor?“

Lester skoro fyzicky cítil, jak mu v žaludku stoupá hladina kyseliny. Tyhle telefonáty ho ničily, ale nedaly se na nikoho převést, musel je řešit osobně. Šlo o jeho záležitost a on musel rozhodovat. Podíval se na hodiny: Teď tam mají kolem půlnoci. Ideální čas na noční můry.

Pozdě odpoledne dorazil mercedes s Markem a Kerry k jejich poslední plánované zastávce. Půlkruhová příjezdová cesta vedla k budově ve středomořském slohu.

„Myslím, že tohle bude to pravé!“ zvolala obchodnice, jejíž zásoba energie byla bezedná. „Schovávala jsem si to nejlepší nakonec.“

Kerry byla unavená, ale šťastná. Zkontrolovala si účes a zasněně řekla: „Mně se všechny ty domy moc líbily.“

Mark se vlekl za nimi. Úzkostlivě se tvářící agent, zástupce prodejce, na ně už čekal a vyčítavě ťukal ukazováčkem na hodinky.

Nelson Elder v tu chvíli dohrával kolečko golfu se zástupcem obchodního ředitele hotelu Wynn, s velitelem požární služby a s ředitelem jedné místní zdravotnické firmy. Nelson byl dobrý hráč, měl handicap čtrnáct, ale dnes se mu dařilo tak mimořádně dobře, až z toho byl v euforii. Zvládl kolo na jednačtyřicet ran a devítku zahrál tak, jak se mu to nepovedlo celé roky.

Čerstvě pokropené dráhy, oseté trávou z Bermud, zářily v hnědé poušti jako vlhké smaragdy. Travnaté greeny nezaváděly míčky a Elder jako kdyby dnes ani nemohl udělat chybu. I když byla na hřišti spousta vodních ploch, dařilo se mu držet míčky na suchu a tam, kde je chtěl mít. Sluneční pablesky tancovaly na zrcadlové fasádě hotelu Wynn, tyčícího se do výšky nad sportovním klubem. Nelson se usadil v golfovém vozíku, popíjel z láhve ledový čaj a naslouchal zurčení a bublání umělého potůčku. Cítil se tak spokojený a plný pohody jako už dlouho ne.

Z té středomořské vily na Hollyridge Drive byla Kerry úplně vedle. Pobíhala z jedné nádherné místnosti do druhé – byla tam kuchyně, obývací pokoj se sníženou podlahou, společenská jídelna, knihovna, soukromé kino, vinný sklep, velké hlavní apartmá a tři další ložnice. Kerry všude jen volala: „Ach bože! Ach bože!“ Agentka za ní vrněla: „Já vám to říkala! Je to všechno čerstvě zrekonstruované. A prohlédněte si ty detaily!“

Mark na to neměl žaludek. Odešel na terasu a posadil se u zapuštěného bazénu. Kolem terasy rostly keře planiky a mezi maličkými modrými květy létali kolibříci. Dole se rozkládal široký kaňon. Ve večerním soumraku nezřetelně zářila světélka ulic.

Když se ohlédl přes rameno, viděl nad střechou domu na vzdáleném horském hřebeni vrcholky písmen nápisu HOLLYWOOD. Tak po tomhle jsem vždycky toužil, pomyslel si nešťastně. Snil jsem, že takové to bude, až budu scenárista: budu sedět u svého bazénu v kopcích pod tímhle nápisem. Jen jsem snil, že to potrvá trochu déle než pouhých pár minut.

Kerry vyběhla francouzským oknem ven a při pohledu na tu vyhlídku se div nerozplakala. „Marku, tenhle dům se mi hrozně líbí. Tady to mám k zbláznění, k zbláznění ráda!“

„Má to tady ráda,“ papouškovala agentka, která vyšla za ní.

„Kolik?“ zeptal se Mark prkenně.

„Chtějí za to tři miliony čtyři sta tisíc, a myslím, že je to dobrá cena. Ty renovace stály milion a půl…“

„Vezmeme to,“ přerušil ji Mark bezvýrazným hlasem.

„Marku!“ vykřikla Kerry. Objala ho kolem krku a zasypala ho polibky.

„No, udělal jste dvěma ženám velikou radost,“ řekla chamtivě agentka. „Kerry povídala, že jste spisovatel. Myslím, že tady u tohohle nádherného bazénu napíšete spoustu senzačních scénářů! Pošlu vaši nabídku a dnes večer vám zavolám do hotelu!“

Kerry fotila dům mobilním telefonem. Markovi to hned nedocvaklo, ale když si uvědomil, co to znamená, vyskočil a vytrhl jí telefon z ruky. „Fotila jsi předtím?“

„Ne! Proč?“

„Zapnula jsi ten telefon až teď?“

„Ano! Co má být?“

Stiskl tlačítko a vypnul mobil. „Máš slabou baterii. Můj telefon je vybitý. Chci ten tvůj šetřit pro případ, že bychom potřebovali telefonovat.“ Podal jí telefon zpátky.

„No dobře, ty hlupáčku.“ Pohlédla na něj káravě, jako by mu chtěla říci: Nechovej se zase divně. „Pojď si to se mnou prohlédnout uvnitř! Já jsem tak šťastná!“

Frazier spal u svého stolu, když mu jeden z jeho mužů poklepal na rameno. S hlasitým odfrknutím se probral.

„Ťukl nám mobil té Hightowerové. Bylo to jenom na momentík, hned se zas ztratil.“

„Kde jsou?“

„Ve východních Hollywood Hills“

Frazier se poškrabal na neholeném strništi. „Fajn, měli jsme štěstí. Třeba to vyjde ještě jednou. Co hlásí DeCorso?“

„Zaujal postavení a čeká na povolení.“

Frazier znovu zavřel oči. „Probuďte mě, až zavolají z Pentagonu.“

Elder se právě chystal k ráně na osmnácté jamce. V pozadí za greenem šuměl desetimetrový vodopád. Byl to stylový způsob, jak dokončit kolečko. „Co byste myslel,“ zeptal se ředitele hotelu Wynn. „Mám vzít drivera?“

„No rozhodně, jen do toho, Nelsone. Dneska se vám skutečně daří.“

„Víte, jestli tohle zahraju aspoň par, budu mít nejlepší kolo, jaké jsem kdy uhrál.“

Kapitán hasičů a ředitel firmy vyslechli jejich rozmluvu a teď se nakláněli ještě blíž, aby mohli sledovat dráhu míčku.

„Proboha, nepokazte si to!“ vyjekl ředitel hotelu Wynn.

Elderův nápřah byl pomalý a bezchybný a na vrcholku švihu – okamžíček předtím, než mu střela roztrhala lebku a všechny čtyři je pocákala krví a kousky mozkové tkáně – se mu zdálo, že život je prostě nádherný.

DeCorso v dalekohledu ostřelovačské pušky zkontroloval, že je Elder mrtev. Pak zručně rozložil zbraň, uložil ji do kufru a opustil hotelový pokoj v jedenáctém patře, pokoj s úžasnou vyhlídkou na dokonalé golfové hřiště.

Když se vrátili do hotelového apartmánu, chtěla se Kerry milovat, ale Mark se k tomu nedokázal přimět. Vymluvil se na vedro a schoval se do sprchy. Pořád mu něco za dveřmi vykládala. Byla rozrušená a nedokázala zmlknout. Mark pustil sprchu naplno, aby ho neslyšela plakat.

Agentka řekla Kerry, že restaurant Cut v jejich hotelu má kuchyni, pro kterou by člověk umřel. Při té poznámce sebou Mark trhl. Kerry tam hrozně moc chtěla jít na večeři, a když něco chtěla, tak jí to chtěl dopřát, i když on sám nejvíc ze všeho toužil zůstat zalezlý v pokoji.

V těch červených šatech byla Kerry okouzlující. Když vešli do restaurace, všichni se na ni otočili, aby se ujistili, jestli to není nějaká celebrita. Mark měl s sebou svůj kufřík, takže působili jako herečka s agentem nebo s právníkem. Tenhle hubeňour rozhodně vypadal příliš všedně na to, aby byl jejím milencem. Samozřejmě ledaže by byl hrozně bohatý.

Dostali stůl u panoramatického okna, kterým bylo vidět na oblohu. Než došlo na desert, zářil do restaurace měsíc.

Kerry nedokázala mluvit o ničem jiném než o tom domě. Byl to pro ni splněný sen, dokonce víc než to, protože se jí nikdy ani nesnilo o tom, že nějaké takovéhle místo vůbec existuje. Bylo to tak vysoko, že se tam cítila jako v kosmické lodi, jako v tom UFO, které jako holčička zahlédla. Vyptávala se jako malé dítě: kdy dá Mark v práci výpověď, kdy se nastěhují, jaký nábytek si pořídí, kdy by měla začít brát hodiny herectví, kdy Mark začne zase psát. Mark na všechno jen krčil rameny anebo odpovídal jednoslabičně s pohledem upřeným panoramatickým oknem ven. A Kerry skákala od otázky k otázce.

Najednou zmlkla. Podíval se na ni. „Proč jsi tak smutný?“ zeptala se ho.

„Nejsem.“

„Ale jsi.“

„Ne, nejsem.“

Nepřesvědčil ji, ale už to nechala být a řekla: „No, já jsem šťastná. Tohle je nejhezčí den v mém životě. Kdybych tě nepotkala, tak bych – no, nebyla bych tady! Díky, Marku Shackletone.“

Poslala mu hravou pusu. Musel se usmát. „Tak, takhle to je lepší!“ zavrněla.

V kabelce jí zazvonil telefon.

„Tvůj telefon!“ řekl. „Jak to, že je zapnutý?“ Výraz paniky v jeho tváři ji vyděsil.

„Gina potřebovala moje číslo, aby mi mohla dát vědět, jestli přijmou naši nabídku.“ Hrabala se v kabelce a lovila mobil. „To volá nejspíš ona!“

„Jak dlouho už je zapnutý?“ sténal.

„Nevím. Pár hodin. Ale neboj, je dost nabitý.“ Zmáčkla tlačítko a přijala hovor. „Haló?“ Zatvářila se zklamaně a zmateně. „To je pro tebe!“ řekla a podala mu telefon.

Zatajil dech a přiložil mobil k uchu. Uslyšel mužský, autoritativní, krutý hlas.

„Poslouchej, Shackletone. Tady Malcolm Frazier. Teď vyjdeš z restaurace, vrátíš se na pokoj a počkáš, až tě tam moji chlapi vyzvednou. Určitě sis to v databázi zkontroloval. Dneska není tvůj den. Nelson Elder měl dneska svůj den a už to má za sebou. A Kerry Hightowerová taky má svůj den. Ty ne. Ale to neznamená, že ti nemůžeme dát do těla tak, že si budeš přát, abys měl svůj den. Potřebujeme zjistit, jak jsi to udělal. Nemusíš nám to ztěžovat.“

„Ona nic neví,“ prosebně zašeptal Mark a odvrátil hlavu.

„Říkej si co chceš, ale dneska má svůj den. Takže vstaň a odejdi odtamtud, teď hned. Rozumíš?“

Po několik tepů srdce neodpovídal.

„Shackletone?“

Zaklapl telefon a odsunul židli od stolu.

„Co se děje?“ zeptala se.

„To nic.“ Prudce oddechoval. Tvář měl zkřivenou.

„Zase něco kvůli tvé tetě?“

„Ano. Musím si odskočit. Hned se vrátím.“ Mark se musel se vší silou držet, aby se nesesypal. Nebyl schopen pohlédnout na Kerry.

„Ty můj chudáčku,“ řekla Kerry konejšivě. „Děláš mi starosti. Chtěla bych, abys byl tak šťastný jako já. Rychle se vrať zpátky ke své kočičce, oukej?“

Mark zvedl kufřík a odešel, jako kdyby mířil na popraviště. Šoural se krátkými krůčky, hlavu svěšenou. Když došel do recepce, uslyšel z restaurace zvuk rozbitého skla. Následovaly dvě mučivé vteřiny ticha, a pak ostré ječivé výkřiky žen a burácivý řev mužů.

Restaurace a recepce byly najednou plné lidí. Pobíhali sem a tam, tlačili se, strkali se. Mark mezi nimi prošel jako zombie. Vyšel na bulvár Wilshire, kde u obrubníku stálo opuštěné auto s běžícím motorem. Hlídač, který auto přistavil, byl zvědavý, co se to v hale děje, a šel se podívat.

Mark se bezmyšlenkovitě posadil za volant. Vyjel do teplého večera v Beverly Hills. Přes slzy skoro neviděl na cestu.

31. ČERVENCE 2009

LOS ANGELES

Bydlela tu Marilyn Monroe, Liz Taylorová, Fred Astaire, Jack Nicholson, Nicole Kidmanová, Brad Pitt, Johnny Depp a spousta dalších, ale Mark ani nevnímal, co mu to hotelový poslíček vykládá. Chtěl být sám a poslíček ho nakonec opustil bez obvyklé úvodní exkurze.

Poslíčkovi připadal tenhle host nějaký zmatený a neupravený. Měl u sebe jediné zavazadlo, kufřík. V jejich podniku se ale ubytovávaly nejrůznější typy, všelijací bohatí narkomani a excentristé, a pokud šlo o spropitné, tenhle mumlající maník mu šoupl stovku, takže v tomhle směru bylo všechno v pořádku.

Mark se probudil z hlubokého spánku a připadal si dezorientovaný. V hlavě měl kanonádu, ale rychle se vrátil do reality a v beznaději znovu zavřel oči. Vnímal několik zvuků: tiché hučení klimatizace, ptačí zpěv venku za oknem a šustění jeho vlasů o bavlněné povlečení. Na těle cítil vítr od vrtule stropního ventilátoru. V ústech měl takové sucho, jako kdyby tam nezůstala ani jediná molekula tekutiny, která by mohla svlažit jeho jazyk.

Mark měl apartmá, ve kterém patřila k vybavení litrovka prvotřídního destilátu. Na stole teď stála poloprázdná láhev vodky, kterou Mark použil jako silnou a efektivní medicínu na svůj problém s pamětí. Pil jednu sklenici za druhou, dokud nepřestal vzpomínat. Zjevně se nějak zvládl svléknout a zhasl světla, takže základní reflexy zůstaly funkční.

Světlo, které teď proudilo dveřmi z obývacího pokoje, obarvovalo nábytek v ložnici. Mark nejasně vnímal paletu broskvové, lila a šedozelené. Kerry by se to tu moc líbilo, napadlo ho, když bořil tvář do peřiny.

S ukradeným autem poodjel jen o pár bloků. Pak si řekl, že už je moc unavený na to, aby utíkal. Zastavil, zaparkoval v tiché obytné čtvrti na North Crescent Drive, vystoupil a bez cíle bloumal ulicemi.

Byl tak otupělý, že si ani neuvědomoval, že v Beverly Hills je osamělý chodec mnohem nápadnější než třeba řidič v kradeném BMW. Za nějaký čas došel ke světlezelenému štítu s plastickým bílým nápisem.

Hotel Beverly Hills.

Vzhlédl k uskupení růžových budov, usazených uprostřed zeleně. Napůl automaticky vyšel po cestě, vstoupil do recepce a zeptal se, jaké mají volné pokoje. Vzal si ten nejdražší, velký bungalov opředený slavnou historií. Zaplatil hrstí bankovek.

Vypotácel se z postele. Byl tak dehydrovaný, že se ani nemohl vymočit. Vypil láhev vody a pak se posadil zpátky na postel, aby si mohl všechno promyslet. Jeho počítačový mozek tál a přehříval se. Mark nebyl zvyklý na to, aby musel řešení nějakého mentálního problému zdlouhavě hledat. Teď před ním stála analýza rozhodovacího stromečku: každá akce má pravděpodobné následky a z následků plynou další možné akce.

Copak je to tak těžké? Soustřeď se!

Procházel paletu možností. Mohl by se skrývat a co nejdéle žít ze zbývající hotovosti, ale taky by se mohl vzdát Frazierovi. Dnes nemá svůj den, zítra taky ne: je za horizontem, takže ví, že ho teď nezavraždí a že neskončí někde v jezeře jako sebevrah. To ale ještě neznamená, že Frazier nemůže splnit svou výhrůžku a vzít si ho do parády. V nejlepším případě by strávil zbytek života zavřený někde v temné díře.

Mark se znovu rozplakal. Pláče kvůli Kerry? Anebo kvůli tomu, jak hrozně to všechno zpackal? Proč se nedokázal spokojit s tím, jak to bylo předtím? Svíral hlavu v dlaních a kolébal se vpřed a vzad. Přece se mu nežilo zas tak špatně! Proč si vymyslel, že potřebuje peníze a slávu? Teď je tady, v chrámu bohatství a slávy, v nejlepším bungalovu hotelu Beverly Hi|s – a co s tím? Je to jenom pár místností s nábytkem a mechanickými přístroji. Vždyť to všechno měl předtím taky. Mark Shackleton nebyl špatný chlap. Měl smysl pro proporce. To ten hajzl Peter Benedict, chamtivec a snaživec, ten ho dostal do všech těchhle problémů. To jeho by měli potrestat, ne mě, pomyslel si Mark – a učinil tím krůček k duševní nepříčetnosti.

Nutilo ho to zapnout si televizi. Během pěti minut byly ve zpravodajství tři zprávy, které se ho nějak týkaly.

Na golfovém hřišti v Las Vegas neznámý ostřelovač zavraždil ředitele pojišťovny.

Zvláštní agent FBI Will Piper, dříve pověřený vyšetřováním případu Posledních dnů, je stále na útěku.

A v místních zprávách hlásili, že v restauraci Wolfgang Puck neznámý útočník střelil přes okno jednu návštěvnici do hlavy.

Při pohledu na mrtvolu uloženou ve velkém umělohmotném pytli se Mark znovu rozvzlykal.

Věděl, že nesmí dovolit, aby ho Frazier chytil. Tenhle muž s ostře řezanými rysy a mrtvým pohledem ho děsil. Z dozorců měl strach odjakživa – a to ještě nevěděl, že jsou to chladnokrevní zabijáci.

Rozhodl se, že se může obrátit o pomoc na jediného člověka.

Teď potřebuje telefonní automat.

Ukázalo se, že najít telefonní budku je skoro nemožné. Nacházel se v Beverly Hills v jednadvacátém století, nikde na ulicích žádné telefonní budky nestály a on byl odkázaný na pěší chůzi. V hotelu by nejspíš telefon měli, ale ten nemohl použít. Musel najít nějaký, který je k němu rovnou nepřivede.

Chodil už skoro hodinu. Celý zpocený konečně objevil telefon v občerstvení na North Beverly Drive. Na snídani už bylo pozdě a na oběd brzy, takže uvnitř sedělo jen pár hostů. Měl pocit, jako by ho zákazníci sledovali, ale to byla jen iluze. Zašel do chodby, která vedla k záchodům a k zadnímu východu. Ještě v hotelu si nechal rozměnit dvacetidolarovku, takže měl plnou kapsu čtvrťáků. Vytočil první z nachystaných čísel a ozvala se mu hlasová schránka. Položil sluchátko, aniž by zanechal vzkaz.

Druhé číslo: znovu hlasová schránka.

Třetí číslo bylo poslední. Zadržel dech.

Po druhém zazvonění se ozval ženský hlas. „Haló?“

Po krátkém zaváhání promluvil. „Je to Laura Piperová?“ zeptal se.

„Ano. Kdo volá?“ Z jejího hlasu byla jasně slyšet úzkost.

„Jmenuji se Mark Shackleton. Jsem ten, koho hledá váš otec.“

„Proboha, vy jste ten vrah!“

„Ne, to nejsem! Vzkažte mu, že jsem nikoho nezabil.“

Nancy vezla Johna Muellera do Brooklynu. Došlo tam v poslední době k řetězci bankovních loupeží a oni právě jeli vyslechnout jednoho vedoucího pobočky. Spousta záznamů z kamer a výpovědí očitých svědků se shodovala, že všech pět loupeží spáchala dvojice mužů, kteří podle vzhledu pocházeli z Blízkého východu. Operační skupina pro boj s terorismem proto naléhala na kriminálku, aby ověřili, jestli to s tím nemá nějakou souvislost.

Nancy takovéhle domněnky neseděly, ale Mueller s nimi byl srozuměný.

„Tyhle věci nelze brát na lehkou váhu,“ řekl. „Je třeba naučit se to hned na počátku pracovní kariéry. Vedeme globální válku s terorismem a podle mého názoru je zcela správné považovat ty pachatele za teroristy, dokud nebude prokázán opak.“

„Jsou to prostě bankovní lupiči, kteří náhodou vypadají jako muslimové. Neexistuje žádný důkaz, že mají politické motivy,“ stála si na svém.

„Když se v tomhle ohledu jedinkrát zmýlíte, budete mít na rukou krev tisíců Američanů. Kdybych pokračoval ve vyšetřování případu Posledních dnů, také bych nepustil ze zřetele možnost terorismu.“

„Tam žádná souvislost s terorismem nebyla, Johne.“

„To nemůžete vědět. Případ není uzavřený, pokud je mi známo. Nebo snad ano?“

Zaťala zuby. „Ne, Johne, není uzavřený.“

Dosud tohle téma nenačal, teď se na to zeptal poprvé. „Co to vůbec ten Will vyvádí?“

„Nejspíš si myslí, že dělá svou práci.“

„Takhle je to vždycky: existuje jeden způsob, jak si počínat správně, a spousta způsobů, jak si počínat špatně. A Will si pokaždé vybere nějaký z těch špatných způsobů,“ kázal. „Dobře že jsem se vrátil. Váš výcvik se vrátí na tu správnou cestu, přímou a úzkou.“

Odvrátila hlavu a zakoulela očima. Beztak byla na nervy a tyhle jeho řeči to zhoršovaly. Začalo to hned po ránu, když ve zprávách hlásili, že nějaký odstřelovač sejmul Nelsona Eldera. Třeba v tom nebyla žádná souvislost, ale nemohla se o tom přesvědčit – z případu byla odvolána.

Will už se to mohl dozvědět z rádia nebo z televize někde v motelu, a navíc mu kvůli tomu nechtěla volat. Třeba by zrovna spal a ona by ho probudila. Počká, až zavolá on jí.

Zrovna zajížděla na parkoviště u banky na Flatbush Avenue, když předplacený mobil zazvonil. Chvatně si odepnula bezpečnostní pás a drápala se z vozu. Musí hovor přijmout v dostatečné vzdálenosti od Muellera.

„Wille!“

„Tady Laura.“ Hlas se jí třásl rozčilením.

„Lauro! Co se děje?“

„Zrovna mi volal Mark Shackleton. Chce se sejít s tátou.“

Will jel do kopce a dělalo mu to dobře, protože to znamenalo změnu. Už měl dost té hypnoticky ploché krajiny. V pohoří Sandia Mountains byl rozhodně jiný terén a Willovi to zvedlo náladu. Naposledy si zdříml šest hodin v hotelu v Plainfieldu v Indianě. To už ale bylo před osmnácti hodinami. Musí si zase dát pauzu, jinak usne a nabourá.

Až zastaví, zavolá hned Nancy. O Elderově vraždě už slyšel v rádiu a byl zvědavý, jestli o ní Nancy nebude něco vědět. Byl z té zprávy rozčilený, ale rozčilovala ho i spousta jiných věcí včetně vynucené abstinence. Byl nervózní a bavil se samomluvou:

„Možná máš problém s pitím, Willie.“

„Jdi do prdele, já mám problém jenom s tím, že už jsem dlouho neměl nic k pití.“

„Bez komentáře.“

„Jdi se s těma komentářema vycpat.“

A byl rozčilený i z toho, co řekl Nancy předchozí večer – to, že ji miluje. Myslel to vážně? Nebo z něj mluvila únava a osamělost? A myslela ona vážně to, co mu odpověděla? Když už jednou vypustil džina lásky ze zazátkované lahve, bude se s tím muset nějak vypořádat.

A možná se s tím bude muset vypořádat spíš dříve než později. Zazvonil mu telefon.

„Ahoj, to jsem rád, že voláš.“

„Kde jsi?“ zeptala se ho Nancy.

„V Novém Mexiku.“ Slyšel ve sluchátku hluk aut. „Ty stojíš někde na ulici?“

„Jsem na Broadwayi. Páteční provoz, to víš. Musím ti něco říct, Wille.“

„To s tím Nelsonem Elderem, co? Slyšel jsem to ve zprávách. Jsem z toho pěkně na větvi.“

„On volal Lauře.“ Will byl zmatený. „Kdo jí volal?“

„Mark Shackleton.“ Pauza. „Wille?“

„Ten hajzl volal Lauře?“ vybuchl Will.

„Řekl jí, že napřed zkoušel čísla na tebe. Dovolal se až na Lauru. Chce se s tebou sejít.“

„Může zajít kamkoliv na policii a nechat se sebrat.“

„On se bojí. Říká, že může věřit jenom tobě.“

„Teď mi zbývá do Las Vegas necelých tisíc kilometrů. Až tam dojedu, tak si ho pěkně podám za to, že volal Lauře.“

„On ale není v Las Vegas. Je v Los Angeles“

„Kristepane, o pět set kilometrů dál. A co ještě říkal?“

„Říkal, že nikoho nezabil.“

„K nevíře. Ještě něco?“

„Říkal, že ho to mrzí.“

„Kde ho najdu?“

„Chce, abys byl zítra ráno v deset v jednom bufetu v Beverly Hills. Mám adresu.“

„A on tam bude?“

„Tvrdil, že jo.“

„Tak fajn. Když pojedu touhle rychlostí a někde si na osm hodin zdřímnu, zbude mi spousta času, abych si stihl dát se starým kámošem kafe.“

„Bojím se o tebe.“

„Dám si někde pauzu. Bolí mě zadek, ale jinak jsem v pořádku. Tohle babičkovský auto je nepohodlný, ale zato pomalý.“

Will byl rád, že dokázal Nancy rozesmát.

„Poslyš, Nancy, to, co j sem řekl včera –“

„Nechme to být, dokud tohle neskončí,“ nabídla mu. „Musíme to probrat, až budeme spolu.“

„Dobře,“ souhlasil hned. „Hlídej si, ať máš nabitou baterii v mobilu. Jsi moje záchranné lano. Dej mi tu adresu.“

Frazier se od začátku téhle krize nedostal domů a ani svým lidem nedovolil opustit operační středisko. Konec akce byl stále v nedohlednu. Z Washingtonu na ně tlačili a celý tým už byl vynervovaný. Měli Shackletona na dosah, ale ten amatér nějak dokázal uklouznout nejlepším profesionálům v zemi. Frazierovi to teď dávali shora vyžrat a to ho štvalo.

„Potřebovali bychom tady tělocvičnu,“ zamručel jeden z jeho mužů.

„Nejsme tu v lázních,“ odsekl Frazier.

„Třeba aspoň boxovací pytel. Dal by se pověsit v rohu,“ prohodil jiný chlapík od terminálu.

„Jestli si potřebuješ do něčeho praštit, pojď sem a zkus to se mnou,“ zavrčel Frazier.

„Já chci akorát najít toho hajzla a jít konečně domů,“ řekl ten první.

Frazier ho opravil. „Máme na starosti dva hajzly, toho našeho a toho zmetka z FBI. Potřebujem je dostat oba.“

Zazvonila linka z Pentagonu. Muž, který předtím navrhoval boxovací pytel, přijal hovor a začal si psát poznámky. Frazier na něm viděl, že se děje něco důležitého.

„Malcolme, něco máme. Odposlech vojenské kontrarozvědky zachytil telefonát dceři agenta Pipera“

„Kdo jí volal?“ zeptal se Frazier.

„Shackleton.“

„No já se poseru…“

„Posílají záznam hovoru. Měli bychom ho tu mít do několika minut. Shackleton se chce s Piperem setkat zítra ráno v nějakým bufetu v Beverly Hills.“

Frazier triumfálně tleskl dlaněmi a vykřikl: „Dvě mouchy jednou ranou! Panebože, děkuju!“ Začal uvažovat: „A nezaznamenali žádný odchozí hovor? Jak mu tu informaci předala?“

„Od tohohle telefonátu nedošlo k žádnému hovoru ani z pevné linky, ani z jejího mobilu.“

„Oukej, ona je v Georgetownu, že jo? Zjistěte všechny veřejné telefony v okruhu tří kilometrů kolem jejího bydliště a zkontrolujte nedávná volání na jiné veřejné telefony a na předplacené mobily. Zjistěte taky, jestli má nějakého spolubydlícího nebo přítele, sežeňte telefonní čísla a projděte záznamy. Chci vidět kříž zaměřovače na Piperově čele.“

Los Angeles byl večer a vedro už začalo ustupovat. Mark strávil celý den ve svém bungalovu. Na dveře pověsil štítek Nerušit. Slíbil si, že se bude postit, aby se kál za Kerry, ale odpoledne se bezmyšlenkovitě pustil do slaného občerstvení a sušenek z baru. Vymluvil se sám sobě na to, že ať tak nebo tak, to, co se jí přihodilo, se mělo stát, takže to vlastně nebyla jeho vina. Tahle myšlenka mu trochu spravila náladu a otevřel si pivo. Rychle vypil i další dvě a pak přešel na vodku.

Jeho bungalov měl soukromé nádvoří, skryté za lososově zbarvenými stěnami s falešnými neorenesančními oblouky. Mark se odvážil vyjít s lahví ven, usadil se na lehátku a odpočíval. Ve vzduchu se vznášely exotické vůně tropických zahradních květin. Usnul, a když se probudil, obloha už potemněla a byla zima. Třásl se v nočním chladu a cítil se tak sám jako nikdy v životě, sobotu časně ráno už v Mohavské poušti sálalo pětačtyřicetistupňové vedro. Když Will sjel ze silnice a vystoupil z vozu, aby se vymočil, měl pocit, že snad v tom horku sám od sebe začne hořet. V duchu se modlil, aby starý taurus zvládl zase naskočit, a naštěstí se to povedlo. Takhle se mu podaří dorazit do Beverly Hills s časovou rezervou.

***

V operačním středisku Oblasti 51 sledoval Frazier na satelitní mapě žlutou tečku, označující Willovu pozici. Jeho mobil se naposledy přihlásil vysílači sítě Verizon na mezistátní silnici I-40, osm kilometrů západně od městečka Needles. Frazier byl rád, když se mu dařilo omezovat proměnné, které ovlivňovaly akci, a vyhýbat se překvapením. Digitální sledování Willa z ptačí perspektivy ho uklidňovalo.

Tradiční detektivní práce je přivedla na Willův předplacený mobil. Tým vojenské kontrarozvědky ve Washingtonu zjistil, že byt, kde Laura bydlí, má pronajatý nějaký Greg Davis. V pátek večer byl Davisův mobil v obousměrném kontaktu s předplaceným mobilním telefonem T-mobile, lokalizovaným ve White Plains v New Yorku. A tento předplacený mobil od své aktivace telefonoval pouze s jediným dalším číslem, opět předplaceným telefonem T-mobile, který se v pátek večer pohyboval Arizonou směrem na západ.

Spojit si tyto údaje s Willovou partnerkou z FBI Nancy Lipinskou, která ve White Plains bydlela, už bylo triviální. Hoši z odposlechu začali obě čísla sledovat a Frazier to všechno dostal jako úhledný balíček převázaný stužkou, jako dárek pod stromeček. Jeho lidi si prostě jen skočí v sobotu ráno na snídani do bufetu Sal and Tony. Frazier může zatím sledovat Willovu žlutou tečku, jak se sune na západ rychlostí sto třiceti kilometrů za hodinu, a tiše počítat, kolik hodin ještě zbývá, než bude té otravné záležitosti konec.

Will dorazil do Beverly Hills krátce před sedmou hodinou ráno. Přejel kolem bufetu, aby si to místo obhlédl. Ulice North Beverly Drive byla pustá. V tuhle ranní hodinu ještě celé město vypadalo jako ospalá venkovská díra. Will zaparkoval v souběžné ulici, North Canon Drive. Nastavil si na mobilu budík na půl desátou a okamžitě usnul.

Když začal budík zvonit, na ulici vládl čilý ruch a v autě už bylo nepříjemně teplo. Will potřeboval hlavně najít nějaké veřejné záchody, kde by se mohl umýt. O blok dál stála benzinová pumpa. Popadl necesér, vystoupil z auta a zaslechl nějaký zvuk – klapnutí předplaceného mobilu o chodník. Zaklel, zvedl mobil a zastrčil si ho do kapsy u kalhot.

V tom okamžiku žlutý bod na obrazovce v operačním centru Oblasti 51 potemněl. Fraziera to zprvu vyplašilo a spustil kravál, ale pak se uklidnil a řekl si: „To bude dobrý. Už spadla klec. Za půl hodinky je po všem.“

Bufet Sal and Tony byl oblíbený podnik. U stolů a v boxech se tísnili místní i turisté. Vonělo tam těsto na palačinky, káva a mleté maso. Will vstoupil s několikaminutovým předstihem a do uší ho udeřil hluk hovoru.

Servírka ho přivítala chraplavým vykouřeným hlasem: „Jak se máte, drahouši? Jste tu sám?“

„Mám se tu s někým sejít.“ Rozhlédl se kolem. „Asi tu ještě není.“ Shackleton by měl být v deset u zadních dveří poblíž telefonního automatu.

„Tak snad brzo dorazí. Za minutku vás někam usadím.“

„Potřebuju si od vás zavolat,“ řekl.

„Poslužte si, najdu vám zatím stůl.“

Will odešel dozadu a odtamtud prozkoumal stůl po stole. Odhadoval jednotlivé hosty. Starý muž o holi a jeho žena – ti jsou místní. Čtyři elegantně oblečení mladíci – obchodní zástupci. Tři bledé a povadlé ženy se štítky s nápisy Rodeo Drive – turistky| Šest Korejek – turistky! Otec a šestiletý syn – rozvedený, návštěva dítěte. Pitomě hledící mladý párek, něco přes dvacet, otrhané džíny – místní. Dva muži středních let a žena, všichni tři v reklamních tričkách společnosti Verizon – zaměstnanci.

A pak tu byl ten stůl pro čtyři uprostřed místnosti. Z toho se Willovi zpotily dlaně. Čtyři muži, třicátníci, a všichni jako odlití ze stejné form|. Ostré rysy, nedávno ostříhaní, tělesně zdatní maníci – už jenom podle svalnatých krků mu bylo jasné, že vzpírají. Všichni se snažili – trochu příliš okatě – vypadat v těch tričkách a khaki kalhotách nenuceně a bavit se jako by nic o jídle. Před jedním ležela na stole taštička na doklady.

Nikdo z nich nepohlédl jeho směrem a Will také předstíral, že se na ně nedívá. Šoupal nohama, čekal u telefonu a sledoval je periferním zrakem. Byli to nějací agenti, jenom nevěděl čí. Všechno mu říkalo, ať ukončí akci, vyjde ze zadních dveří a pokračuje dál, ale co potom? Musí najít Shackletona a tohle je jediný způsob, jak to udělat. Musí se s těmi ranaři nějak vypořádat. Při každém nádechu ho do žeber tlačila pistole.

Když Frazier spatřil na obrazovce Willa Pipera, jako kdyby mu tělem projel elektrický výboj. Tu taštičku měl jeden z jeho mužů proto, aby mohl Willa sledovat kamerou. Díky tomu teď Frazier na monitoru viděl, jak se Will opírá o stěnu vedle telefonního automatu.

„Fajn, DeCorso, je to dobrý,“ nahlásil do náhlavního mikrofonu. „Vidím ho.“ Stiskl čelist. Chtěl, aby se na obrazovce objevil i druhý cíl, chtěl dát povel k akci, chtěl vidět, jak jeho muži oba dva seberou, zabalí a doručí.

Will zkoumal svoje možnosti. Pokud možno nedbalou chůzí se přesunul na pánské toalety, aby zjistil, co a jak. Místnost byla bez oken. Nacákal si do obličeje studenou vodu a otřel se do sucha. Do deseti hodin stále ještě pár minut zbývalo. Vyšel ze záchodů a zamířil zadními dveřmi rovnou ven. Chtěl vyzkoušet, jestli se některý z těch mužů zvedne, ale hlavně chtěl obhlédnout prostředí. Východ ústil do úzké uličky mezi Beverly Drive a Canon Drive, sloužící k údržbě budov na obou ulicích. V nejbližším okolí, co by kamenem dohodil, byly zadní vchody knihkupectví, lékárny, salonu krásy, domu obuvi a banky. Na levé straně ústila ulička na parkoviště jednoho podniku na Canon Drive. Odtud by mohl pěšky vyrazit na kteroukoliv světovou stranu. Začal se cítit líp. Tady není úplně v pasti. Vrátil se do bufetu.

„Tady jste!“ zavolala na něj zepředu servírka, když ho uviděla. „Mám pro vás stůl.“

Stůl pro dva byl u okna, ale na telefon odtamtud viděl Will dobře. Bylo přesně deset hodin. Mužům u prostředního stolu dolévala obsluha kávu.

Skupině velel DeCorso. Měl vyholenou hlavu, husté černé obočí a svalnatá chlupatá předloktí. Slyšel teď ve sluchátku, jak si Frazier stěžuje: „Už je čas. Kde ten Shackleton ksakru vězí?“

Frazier na monitoru sledoval, jak si Will nalévá z konvice kávu a přidává smetanu.

Uplynulo pět minut.

Will byl hladový, a tak si objednal.

Deset minut.

Zhltl vejce a slaninu. Muži u prostředního stolu otáleli.

Ve čtvrt na jedenáct si Will začal říkat, jestli ho Shackleton nepodfoukl. Měl už v sobě tři šálky kávy a nezůstalo to bez následků – musel si odskočit. Na toaletách byl jen jeden muž, ten starý pán s holí. Byl pomalý jako šnek. Will si cestou ze záchodu všiml, že vedle telefonního automatu visí papírová nástěnka s různými vizitkami, letáky s nabídkou pronájmu, plakátky o zatoulaných kočkách. Viděl tam tu nástěnku i předtím, ale neuvědomil si to.

Měl to přímo před nosem!

Byl tam připíchnutý kousek papíru, osm na třináct centimetrů, pohlednicový formát.

Na kartičce uviděl rukou namalovanou rakev, rakev Posledních dnů, a slova: hotel Beverly Hills, bungalov 7.

Ztěžka polkl a instinktivně zareagoval.

Strhl kartičku a vyběhl zadními dveřmi do uličky.

Frazier to zaregistroval dříve než muži v bufetu: „Utíká! Sakra, on zdrhá!“

Vyskočili a pustili se za ním, ale zdržel je stařec, který vycházel z toalet a přimotal se jim do cesty. Sledovat obraz nebylo možné, protože taštička s kamerou lítala sem a tam, ale Frazier staříka přece jen zahlédl a křičel: „Nezastavujte se! Uteče vám!“

DeCorso medvědím stiskem popadl dědu a vmáčkl ho zpátky na toalety, zatímco jeho muži vyrazili ke dveřím. Když vyběhli do uličky, byla prázdná. DeCorso poslal dva muže napravo a dva nalevo.

Horečně pátrali, pročesávali uličku, prohlíželi obchody a budovy na Beverly Drive a Canon Drive, nahlíželi pod zaparkovaná auta. Frazier křičel do mikrofonu tak zběsile, že ho DeCorso požádal: „Malcolme, prosím tě, uklidni se. V takovém řevu se nedá pracovat.“

Will se skrýval v kabince na toaletách kadeřnického salonu Via Veneto, hned vedle bufetu. Zůstal tam přes deset minut. Přikrčený stál na záchodové míse a v ruce svíral pistoli. Krátce poté, co se tam schoval, někdo na chvilku vešel, ale pak zase odešel, aniž se zkoušel dostat na záchod. Will vydechl a dál čekal ve své nepohodlné pozici.

Nemůže tady takhle stát celý den, dříve nebo později si bude někdo potřebovat odskočit. Vyšel z kabinky a tiše proklouzl do salonu. Půl tuctu pohledných kadeřnic klábosilo a pilně přitom obsluhovalo zákaznice. Vypadalo to, že jde o čistě dámské kadeřnictví. Will tam nezapadal.

„Ale dobrý den!“ oslovila ho překvapeně jedna kadeřnice. Měla extrémně krátké blond vlasy a pod stejně krátkou sukní jahodově červené punčochy. „Nevšimla jsem si vás.“

„Berete bez objednávky?“ zeptal se jí Will.

„Obvykle ne,“ odpověděla dívka, ale líbil se jí a říkala si, jestli to třeba není někdo slavný. „Znám vás?“ zeptala se.

„Ještě ne, ale když mě ostříháte, tak mě poznáte,“ zavtipkoval. „Stříháte i pány?“

Získal si ji. „Já vás vezmu,“ řekla přívětivě. „Stejně mám storno.“

„Nechci sedět u okna a chci, abyste si dala načas. Nespěchám.“

„Vy teda máte nároky!“ zasmála se. „No, já se o vás dobře postarám. Posaďte se támhle. Dáte si kávu nebo čaj?“

O hodinu později měl Will čtyři věci: pěkný účes, manikúru, telefonní číslo té dívky a hlavně svobodu. Řekl si o taxi. Když zastavilo před salonem na Canon Drive, dal dívce velké spropitné, skočil do zadních dveří vozu a zabořil se co nejhlouběji do sedadla. Taxi vyjelo od chodníku a Will si řekl, že se mu znovu podařil bezchybný únik. Roztrhal papírek s telefonním číslem a útržky vyhodil z okénka. Tohle bude muset vylíčit Nancy – jasný důkaz věrnosti.

Dveře bungalovu číslo 7 měly broskvovou barvu. Will zazvonil. Na klice visela cedulka Nerušit a u dveří ležely čerstvé sobotní noviny. Pistoli značky Glock si Will zasunul za opasek, aby ji měl lépe po ruce. Pod pravou dlaní teď cítil její vroubkovanou rukojeť.

V kukátku se něco mihlo a pak se pohnula klika. Dveře se otevřely a oba muži stanuli tváří v tvář.

„Ahoj, Wille. Koukám, žes našel můj vzkaz.“

Willa šokovalo, jak přepadle a staře Mark vypadal. Skoro by ho nepoznal. Mark ustoupil, aby Willa pustil dovnitř. Dveře se zavřely samy a oni zůstali stát v pološeru zatemněné místnosti.

„Ahoj, Marku.“

Mark si všiml, že Willovi zpod rozepnutého saka čouhá pistole. „Zbraň nepotřebuješ.“

„Vážně?“

Mark se zabořil do lenošky u krbu. Byl tak slabý, že mu dělalo problémy udržet se na nohou. Will došel k pohovce. I on byl unavený.

„V tom bufetu na nás čekali.“

Mark vyvalil oči. „Ale nesledovali tě, že ne?“

„Myslím, že jsme v bezpečí. Prozatím.“

„Museli napíchnout můj hovor s tvou dcerou. Věděl jsem, že tě to naštve. Omlouvám se. Jinak to nešlo.“

„Kdo že napíchl ten hovor?“

„Ti, co pro ně dělám.“

„Heleď, co kdybych si nevšiml toho papírku od tebe?“

Mark pokrčil rameny. „V mém oboru musí člověk spoléhat na osud.“

„V jakým oboru, Marku? Řekni mi, v jakým oboru to pracuješ?“

„Dělám v knihovně.“

Frazier řádil a nebyl k utišení. Akce totálně vybuchla a on nemohl dělat vůbec nic, jenom řvát jako pominutý. Když už ho příliš bolelo v krku a nemohl v tom pokračovat, sípavě nařídil svým lidem držet pozice a pokračovat v očividně beznadějném pátrání, dokud jim nedá jiné pokyny. Kdybych u toho byl osobně, tak se to nestalo, uvažoval. A to jsem si myslel, že velím profesionálům. DeCorso byl dobrý operativec, ale jako velitel v terénu vybouchl. A kdo za to ponese odpovědnost? Se sluchátky na hlavě Frazier pomalu chodil prázdnými chodbami Oblasti 51 a mumlal si pro sebe: „Selhání nepřipadá v úvahu.“ Pak vyjel výtahem na povrch, aby ucítil na těle teplo slunečních paprsků.

* * *

Mark střídal nálady. Chvíli byl klidný a upřímný, pak zas uplakaný, vychloubačný nebo arogantní. Na některé otázky reagoval podrážděně, protože je považoval za naivní nebo se nechtěl opakovat. Will si udržoval věcný, profesionální tón, i když pro něj někdy bylo těžké zachovat klid při tom všem, co mu Mark říkal.

První Willova otázka byla prostá: „Posílal jsi pohlednice Posledních dnů?“

„Ano.“

„Ale oběti jsi nezabil.“

„Nehnul jsem se z Nevady. Nejsem vrah. Vím, proč si myslíš, že tu musí být nějaký vrah. Já jsem chtěl, aby sis to myslel. Ty i všichni ostatní.“

„Jak tedy všichni ti lidé zemřeli?“

„Byly to vraždy, nehody, sebevraždy, přirozené příčiny – stejné věci, na které zemře jakákoliv náhodně vybraná skupina lidí.“

„Chceš říct, že neexistuje žádný společný vrah?“

„To ti právě říkám. A je to pravda.“

„Nikoho jsi nenajal, aby ty vraždy spáchal?“

„Ne. Některá ta úmrtí byly vraždy, to jistě, ale i ty sám přece musíš cítit, že ne všechny. Nemám pravdu?“

„Některé ty případy byly zvláštní,“ připustil Will. Vzpomněl si na Covice a jeho skok z okna, na Marka Napolitana s injekční jehlou v paži, na Cliva Robertsona a jeho náhlý pád na obličej. Zamhouřil oči. „Jestli mi říkáš pravdu, tak jak jsi sakra mohl vědět předem, že ti lidé zemřou?“

Markův potutelný úsměv lezl Willovi na nervy. Tenhle výraz obličeje, škleb, ze kterého čiší: já vím něco, co ty nevíš, byl jako vystřižený z příručky o schizofrenii. Will ale spolehlivě věděl, že Mark není blázen. „Z Oblasti 51.“

„Co je s ním? Jak to s tím souvisí?“

„Pracuju tam.“

Teď byl podrážděný zase Will. „Tak jo, dobře. Tak to vyklop! Říkals, že děláš v knihovně.“

„Jo, přesně tak. V Oblasti 51 je knihovna.“

„Musel to z něj páčit otázku po otázce.“

„Opravdu? Tak mi o ní něco řekni.“

„Na konci čtyřicátých let ji vybudoval Harry Truman. Po druhé světové válce našli Britové na ostrově Wight takový podzemní komplex u jednoho kláštera, v opatství Vectis. Byly tam statisíce knih.“

„Jakých knih?“

„Ze středověku. Byla v nich jména, miliardy jmen – přes dvě stě miliard jmen.“

„Čí jména?“

„Jména všech lidí, kteří kdy žili.“

Will potřásl hlavou. Cítil se, jako kdyby z posledních sil šlapal vodu a měl se každou chvíli utopit. „Nezlob se, ale tomu nerozumím.“

„Když spočítáš všechny lidi, co se za celou historii lidstva vystřídali na téhle planetě, tak jich tu dohromady žilo necelých sto miliard. A ty knihy uvádějí každé narození a každou smrt počínaje osmým stoletím. Je v nich zapsáno přes dvanáct století lidských narození a úmrtí.“

„Jak to?“ Will zuřil. Copak j e Mark nakonec doopravdy magor?

„Vztek – to je obvyklá reakce. Většina lidí se rozčílí, když se dozvědí o Knihovně, protože to zpochybňuje všechno, co jsme si mysleli, že víme. Wille, o tom, jak a proč ty knihy vznikly, nemá doteď nikdo ani tušení. Diskutuje se o tom už dvaašedesát let, a bez výsledku. Jestli to psali mniši, tak jich musely být stovky, a i tak by museli psát v jednom kuse přes pět set let, aby stihli všechna ta jména sepsat, jednou při narození a jednou při úmrtí. Jsou seřazená podle data, zpočátku podle juliánského kalendáře a později podle gregoriánského. Každé jméno je zapsané písmem, které odpovídá místu narození, a pak je latinsky napsáno narození nebo smrt. To je všechno. Není tam žádný komentář, žádné vysvětlení. Jak to udělali? Nábožensky založení lidé říkají, že byli napojení na Boha. Možná to byli věštci a viděli do budoucnosti. Možná to byli mimozemšťani.

Říkám ti, že to nikdo neví! Víme jenom, že to musela být ohromná práce. Představ si, jak ta čísla během staletí narůstala. Jenom dneska, prvního srpna 2009, se narodí 350 000 lidí a 150 000 jich zemře. A každé to jméno je tam napsané – brkem a inkoustem. Pak jména na zítřek a na pozítřek, den po dni. Po dvanáct století! Museli pracovat jako stroje.“

„Je ti snad jasný, že ničemu z toho nevěřím ani slovo,“ hlesl Will.

„Když den počkáš, můžu ti to dokázat. Můžu ti vyjet seznam všech lidí, kteří zítra v Los Angeles zemřou. Nebo v New Yorku, v Miami… Kde chceš.“

„Nemůžu den čekat.“ Will vstal a začal chodit sem a tam. „Proč s tebou tady vůbec marním čas?“ Rozzlobeně zaklel a pak řekl: „Připoj se na internet a najdi dnešní vydání News Heraldu v Panama City na Floridě. Vem nekrology a podívej se, jestli je najdeš v tom svým zatraceným seznamu.“

„A co místní noviny za dveřmi? Nebude to jednodušší?“

„Třeba už ses do nich podíval!“

„Ty myslíš, že je to nějaký promyšlený podfuk?“

„Možná jo.“

Mark se zatvářil ustaraně. „Nemůžu na internet.“

„Jasně, j sou to kecy!“ vykřikl Will. „Já věděl, že to jsou kecy.“

„Kdybych se s počítačem napojil, během několika minut o mně vědí. Nemůžu to udělat.“

Will se otráveně rozhlédl po pokoji. Na stolku u televize uviděl klávesnici. „Co je tohle?“ zeptal se.

Mark se usmál. „Hotelový přístup na internet. Toho jsem si nevšiml.“

„Takže to můžeš udělat?“

„Jsem počítačový expert. Snad to zvládnu.“

„Myslel jsem, žes říkal, že pracuješ v knihovně.“

Mark dělal, že poznámku přeslechl. Do minuty měl na obrazovce internetové vydání novin.

„To je tvoje rodné město, co?“ zeptal se Mark.

„Proč se ptáš, když to víš?“

Mark vytáhl laptop a zapnul ho.

Zatímco se přihlašoval do systému, Willa napadl rozpor. „Počkej! Říkals, že v těch knížkách jsou akorát jména a data. Ale pak jsi začal tvrdit, že je můžeš vybrat podle města. Jak to?“

„To je jedna z hlavních věcí, co děláme v Oblasti 51. Bez geografické korelace jsou ty údaje k ničemu. Máme přístup doslova do všech digitálních i analogových databází, co na světě jsou: do matrik, výpisů telefonátů, bankovních registrů, svatebních registrů, zaměstnaneckých databází, komunálních seznamů, pozemkových knih, daňových přiznání, pojištění, prostě všude. Na světě je 6,6 miliardy lidí. Pro čtyřiadevadesát procent z nich máme alespoň neúplnou adresu, přinejmenším zemi nebo kraj. Severní Ameriku a Evropu máme podchycenou skoro na sto procent.“ Vzhlédl. „Tu databázi mám zakódovanou. Abys věděl, je k ní potřeba heslo, a to ti nedám. Potřebuju mít jistotu, že mě budeš chránit.“

„Před kým?“

„Před těmi lidmi, kteří honí i tebe. Říkáme jim dozorci. Je to ochranka Oblasti 51. Tak jo, mám to připravené. Vezmi si tu klávesnici.“

„Běž do ložnice,“ nařídil mu Will. „Nechci, abys ty nekrology viděl.“

„Ty mi nevěříš?“

„To máš pravdu, nevěřím.“

Will Markovi několik minut hlásil jména lidí, kteří za poslední dny zemřeli v Panama City. Střídal jména ze starších čísel novin a jména lidí, kteří zemřeli včera. K jeho úžasu Mark vždycky ohlásil správné datum úmrtí. Nakonec ho zavolal zpět a reptavě zamručel: „Co to má být? To vypadá jako nějaké varietní číslo z Las Vegas, jako kdybys byl nějaký zatracený čtenář myšlenek. Jak to děláš?“

„Řekl jsem ti pravdu. Jestli si pořád myslíš, že je to podvod, budeš si muset počkat do zítřka. Dám ti jména deseti lidí v Los Angeles, kteří dnes zemřou. A zítra si zkontroluješ nekrology.“

Pak Willovi nadiktoval deset jmen a adres. Will si je zapsal do hotelového notýsku, který rozladěně schoval do kapsy – ale pak diář hned zase vytáhl a vyzývavě řekl: „Nebudu čekat do zítřka!“ Vytáhl z kalhot telefon a zjistil, že nefunguje: když mu upadl na chodník, baterie ztratila kontakt. Zasunul ji zpět a mobil ožil. Zavolal na informace a podle jmen si vyžádal telefonní čísla. Mark ho pobaveně sledoval.

Will hlasitě zaklel pokaždé, když po vytočení čísla dostal jen hlasovou schránku nebo vyzváněcí tón. Až u sedmého čísla na seznamu někdo telefon zvedl. „Haló, tady Lany Jackson, volala mi Ora LeCeille Dunnová, mohl bych s ní mluvit?“ řekl Will. Poslouchal a chodil sem a tam. „Ano, minulý týden mi volala. Máme společného známého.“ Znovu poslouchal, ale už si sedl na pohovku. „To mě mrzí, kdy se to stalo? Dnes ráno? Nečekaně? To mě moc mrzí. Upřímnou soustrast.“

Mark rozhodil rukama. „Tak už mi věříš?“

Frazierovi zapraskalo ve sluchátkách. „Malcolme, ozval se zase Piperův mobil. Je někde v bloku 9600 na Sunset Boulevardu.“

Frazier se sprintem rozběhl do operačního střediska. Měl pocit, že vozík jeho osobní horské dráhy vyrazil zase do kopce.

Will vstal a vydal se na obhlídku baru. Našel tam třičtvrtělitrovou láhev Johnnieho Walkera. Otevřel ji a nalil si panáka. „Chceš taky?“

„Ještě je moc brzo.“

„Vážně?“ Napil se a cítil, jak se mu alkohol rozlévá v těle. „Kolik lidí o tom ví?“

„Přesně nevím. Řekl bych, že v Nevadě a ve Washingtonu dohromady tak tisíc.“

„Kdo to vede? Kdo za to zodpovídá?“

„Je to operace námořnictva. Vsadil bych se, že jsou do toho zasvěcení prezident a někteří členové vlády. Taky lidé z Pentagonu a z ministerstva vnitřní bezpečnosti. Ale jsem si jistý, že nejvyšší osobou je ministr námořnictva. Viděl jsem, že mu jdou kopie hlášení.“

„Proč zrovna námořnictvo?“ zeptal se zmateně Will.

„Nevím. Takhle to bylo zařízené od samého začátku.“

„A tohle drželi pod pokličkou šedesát let? To by vláda nesvedla.“

„Kdo neudrží jazyk za zuby, toho zabijou,“ odpověděl Mark s hořkým nádechem v hlase.

„A proč? Co s tím dělají?“

„Zkoumají to. Plánují. Alokují zdroje. CIA a armáda to používají jako nástroj už od počátku padesátých let. Měli pocit, že to nemůžou nepoužít, když už to mají. Umíme předpovídat události, i když nemůžeme zabránit následkům – nebo alespoň úmrtím. Když můžeš předpovídat důležité události, můžeš se na ně připravit, počítat s nimi, upravit taktiku, možná i zmírnit jejich dopad. Oblast 51 předpověděla válku v Koreji, Maovy čistky v Číně, válku ve Vietnamu, Pol Pota v Kambodži, války v Perském zálivu, hladomory v Africe. Obvykle dokážeme předpovědět velké letecké nehody, přírodní katastrofy, záplavy, tsunami. Věděli jsme o jedenáctém září.“

Will byl jako omámený. „Ale nedá se proti tomu nic dělat?“

„Už jsem ti řekl, že tyhle následky se nedají změnit. Nevěděli jsme, k jakému útoku dojde a kdo za něj bude odpovědný, i když jsme měli nějaké teorie, lepší i horší. Myslím, že jen díky tomu jsme dokázali tak rychle přejít do útočného režimu proti Iráku. Všechno bylo připravené předem.“

„Kristepane“

„V Oblasti 51 máme superpočítače, které bez přestání běží a pořád se snaží vyhledávat po celém světě shody v úmrtích.“ Předklonil se a ztišil hlas. „Můžu ti s jistotou říct, že 9. února 2013 zemře v Číně 200 000 lidí, ale neřeknu ti proč. Zrovna teď na tom pracujeme. V roce 2025 – přesně řečeno 25. března – zemře v Indii a v Pákistánu přes milion lidí. Něco takového změní celý svět, ale je to tak daleká budoucnost, že na to teď ještě nikdo nemyslí.“

„Proč je to v Nevadě?“

„Knihovnu tam přestěhovali, když ji vojenské letectvo přepravilo z Anglie do Washingtonu. V nevadské poušti vybudovali podzemní kryt, který by odolal i jadernému výbuchu. Vzali všechny údaje od roku 1947 výš a převedli je do digitální podoby. Trvalo to dvacet let. Než se to přeneslo na počítače, byly ty původní svazky důležité. Teď už mají spíš symbolickou funkci. Na pohled je to něco úžasného, ale jinak samotná Knihovna už nemá valný smysl. A Nevadu vybrali proto, protože je to tam odlehlé a v případě potřeby by se to dalo dobře bránit. Truman vypustil v roce 1947 kouřovou clonu a vykonstruoval tu historku o UFO v Roswellu, aby veřejnost přesvědčil, že Oblast 51 vznikla pro výzkum létajících talířů. Utajit samotné zařízení by nešlo, protože tam pracuje příliš mnoho lidí, ale podařilo se jim utajit jeho účel. Spousta magorů těm nesmyslům s mimozemšťany věří dodneška.“

Will se chystal dát si další skotskou, ale pak si uvědomil, že mu pití leze do hlavy rychleji, než chtěl. Zlít se, to by v téhle situaci nebyl zrovna nejlepší nápad. „A co tam děláš ty?“ zeptal se.

„Zajišťuju zabezpečení databází. Máme ty nejbezpečnější servery na světě. Žádný hacker nedokáže proniknout dovnitř a nic nemůže prosáknout ven – nebo alespoň doteď to tak bylo.“

„Tys prolomil svůj vlastní systém?“

„Já jsem jediný, kdo to mohl dokázat,“ chvástal se Mark.

„A jak jsi to svedl?“

„Bylo to jednoduché. Strčil jsem si paměťovou kartu do zadku. Přechcal jsem ty mizery dozorce. Nemůžou připustit, aby se veřejnost o Knihovně dozvěděla. Umíš si představit, co by se se světem stalo? Kdyby lidi věděli, kdy umřou, nebo jejich partneři, rodiče, děti, přátelé – všechny by to ochromilo. Podle našich analytiků by se tím společnost navždycky změnila. Celé vrstvy lidské populace by se mohly na všechno vykašlat, říct si: ‚K čemu to je?‘ Zločinci by páchali víc zločinů, kdyby věděli, že je nikdo nezabije. Člověka napadají různé ošklivé scénáře. Háček je v tom, že jsou to jenom data narození a smrti. Data samotná ti neřeknou nic o tom, jak lidi prožijí svůj život, nic o kvalitě. To už je jen extrapolace.“

Will zvýšil hlas. „A proč jsi to tedy udělal? K čemu ty korespondenční lístky?“

Mark věděl, že tahle otázka přijde. Will to na něm viděl. Horní ret se mu třásl jako dítěti, které čeká výprask. „Chtěl jsem –“ Rozplakal se, vzlykal a popadal dech.

„Co jsi chtěl?“

„Chtěl jsem začít lepší život. Chtěl jsem být – někdo jiný.“ A zase proud slz.

Na Marka byl žalostný pohled. Will ovládl hněv. „Mluv dál, poslouchám.“

Mark si vzal kapesník a vysmrkal se. „Nechtěl jsem celý život trčet v laboratoři jako idiot. Viděl jsem v kasinech bohaté lidi a říkal jsem si, jak k tomu přišli? Vždyť jsem milionkrát chytřejší než oni. Proč ne já? Ale nikdy se mi nevedlo. Žádná z těch firem, kde jsem po vystudování MIT pracoval, se nedočkala raketového úspěchu jako Microsoft nebo Google. Pár dolarů jsem vydělal na akciích, ale celá ta dot-comová bublina podnikání přes internet mě minula. Pak jsem si to podělal tím, že jsem šel pracovat pro vládu. Jakmile pro tebe všechny ty tajnosti kolem Oblasti 51 ztratí půvab, zbude člověku akorát tak špatně placené místo u počítače v podzemním bunkru. Zkusil jsem prodat s|ý scénáře – říkal jsem ti, že jsem scenárista –, ale odmítli je. Tak jsem se rozhodl svůj život změnit tím, že vynesu trošku dat.“

„Takže to bylo kvůli penězům? Je to tak?“

Mark přikývl, ale dodal: „Nechtěl jsem jenom peníze pro peníze. Chtěl jsem tu změnu, kterou peníze přinesou.“

„A jak jsi chtěl na aféře Posledních dnů vydělat peníze?“

Markův obličej se rozzářil v triumfálním úsměvu. „Už jsem je vydělal! Hromadu peněz!“

„Pouč mě, Marku. Nejsem tak bystrý jako ty.“

Markovi ta kousavá poznámka nedošla. Vzal to jako kompliment a pustil se do vysvětlování, napřed pomalu a trpělivě, pak stále rychleji. „No, vymyslel jsem si to takhle – a musím říct, že to zafungovalo přesně tak, jak jsem to naplánoval. Potřeboval jsem předvést, že mám co nabídnout. Potřeboval jsem na sebe upoutat pozornost. Na to je nejlepší získat si sdělovací prostředky, že jo? A co splňuje všechny tyhle potřeby? Apokalyptické Poslední dny! Mimochodem, řekl bych, že to pojmenovali skvěle. Chtěl jsem, aby celý svět uvěřil, že jde o sériového vraha, který varuje své oběti. Takže jsem si z databáze vybral náhodně devět lidí z New Yorku. Vím, jak na to koukáš ty, a možná, že to z nějakého hlediska byl zločin, ale je jasný, že jsem nikoho nezabil. A když ten případ začali rozmazávat v médiích, mohl jsem bez potíží získat pozornost muže, kterého jsem potřeboval zaujmout. Nelsona Eldera“ Povšiml si, že to jméno Willa zarazilo. „Co je? Ty ho znáš?“

Překvapený Will kroutil nevěřícně hlavou. „Jo, znám ho. Slyšel jsem, že je po smrti.“

„Oni ho zabili,“ zašeptal Mark. „A Kerry taky.“

„Koho?“

„Moji přítelkyni!“ vykřikl Mark a potom zase ztišil hlas do šepotu. „Ona nic nevěděla. Nemuseli to dělat. A hlavně – mohl jsem si je oba najít předem. Tehdy, když jsem to plánoval.“

Willovi jako by se najednou rozsvítilo v hlavě. Opožděně mu to došlo. „K|istepane! Nelson Elder – životní pojištění!“

Mark přikývl. „Seznámil jsem se s ním v kasinu. Byl milej. Pak jsem zjistil, že jeho firma má potíže. A co pomůže pojišťovně víc, než když jí řekneš, kdy lidi umřou? To byl můj velký nápad. Jemu to hned došlo.“

„Kolik?“

„Peněz?“

„Jo, peněz.“

„Pět milionů dolarů.“

„Tys prodal takhle cenný informace za pitomých pět milionů?“

„Ne! Zařídil jsem to opatrně. Vždycky mi dal jména a já jemu zas data. To bylo všechno. Oboustranně výhodný obchod. Databázi jsem si nechal pro sebe. Kromě mne ji nikdo nedostal.“

„Máš celou databázi?“

„Jenom Spojený státy. Desert Life pojišťuje jen v USA. Celá databáze je moc velká, tu bych ven nevynesl.“

Na Willa to byl příval informací a prudkých emocí. Měl pocit, že se v něm topí. „A ještě v tom bylo něco. Takový maličký detail, že?“

Mark mlčel a proplétal prsty.

„Chtěls mě v tom vyráchat, žejo? Vybral sis pro tu šarádu New York, protože to byl můj rajon. Chtěl jsi, abych se v těch sračkách babral. Co?“

Mark kajícně svěsil hlavu jako malý kluk. „Vždycky jsem na tebe žárlil,“ zašeptal. „Když jsme byli spolu na koleji, víš, nikdy jsem pak už na škole nikoho takového nepotkal. Na co jsi sáhl, všechno ti vycházelo. A všechno, co jsem dělal já.“ Hlas se mu vytratil a zmlkl. „Když jsem tě loni zas uviděl, všechno se mi to znovu vybavilo.“

„Byli jsme jenom spolubydlící v prváku, Marku. Strávili jsme spolu devět měsíců, když jsme byli kluci. Byli jsme tehdy úplně jiní lidé.“

Mark potlačil emoce a učinil zbytečné doznání. „Doufal jsem tehdy, že se mnou budeš chtít bydlet i v druhém ročníku. A tys jim pomohl. Tys jim pomohl přilepit mě tou páskou k posteli.“

Willa zamrazilo. Ten muž byl ubožák. Na jeho činech nebo záměrech nebyla ani stopa vznešenosti. Jen averze vůči sobě samému, sebelítost a infantilní popudy, maskované přebytkem IQ. No dobře, jako kluk zažil Mark traumata. Willa vždycky mrzelo, že v tom sám sehrál roli. Ale prokristapána – byla to nevinná lumpárna na koleji! Tenhle chlapík, zalezlý v hotelovém pokoji, je odporný a nebezpečný. Will v sobě musel potlačovat silnou touhu dát mu pěstí ránu do té jeho hubené brady.

Tohle politováníhodné stvoření mu jedním rázem vypovědělo celý svůj život. Will se nechtěl zaplétat do takovýchhle věcí. Chtěl do penze a mít klid. Ale bylo jasné, že když se člověk dozví o Knihovně, věci už nikdy nemohou být takové jako předtím. Musí si to pořádně promyslet. Ale hlavně teď musí zůstat naživu.

„Řekni mi jednu věc, Marku. Našel sis mě?“ zeptal se útočně. „Schytám to dneska?“ Zatímco čekal na odpověď, říkal si: A jestli řekne, že ano, co na tom komu sejde? Mám snad pro co žít? Jenom bych Nancy podělal život stejně, jako jsem ho podělal všem ostatním. Tak to vybal!

„Ne. A já taky ne. Oba jsme za horizontem.“

„Co to znamená?“

„Nejsme tam napsaní. Knihy končí rokem 2027. Oblast 51 je naplánovaná na osmdesát let.“

„Proč s tím psaním přestali?“

„To nevíme. V klášteře byly stopy požáru. Možná to byla přírodní katastrofa, nebo nějaká politická nebo náboženská záležitost… Nedá se to zjistit. Prostě je to tak.“

„Takže se dožiju nejmíň roku 2027,“ řekl Will zamyšleně.

„Já taky,“ připomněl mu Mark. „Můžu se na něco zeptat já tebe?“

„Jo“

„Tys přišel na to, že jsem to já? To kvůli tomu tě hledají?“

„Jo, přišel. Odhalil jsem tě.“

„Jak?“ Will na něm viděl, jak moc to potřebuje vědět. „Jsem si jistý, že jsem nenechal žádné stopy.“

„Našel jsem v registru autorské asociace tvůj scénář. První verze, kupa nezajímavých jmen. Druhá verze, kupa velice zajímavých jmen. Musel ses s tím nějakým způsobem svěřit, co? I kdyby to byl jen soukromý vtip.“

Mark byl ohromený. „Jak tě to napadlo?“

„Kvůli typu písma na těch lístcích. Dneska už se Courier moc nepoužívá, pokud člověk nepíše scénáře.“

Mark zabreptal: „To mě nikdy nenapadlo.“

„Co?“

„Že jsi tak chytrý.“

Frazier seděl před terminálem a nálada už se mu lepšila. Na obrazovce zase sledoval značku Willova mobilu. Své lidi měl poblíž. Věděl, že nikdo z jeho komanda dnes nezemře, a Shackleton a Piper také ne. Mohlo to znamenat jen jediné: že akce proběhne hladce. Podaří se jim oba dva sbalit a vyslechnout. Co se s nimi stane potom, to už samozřejmě nebude záležet na Frazierovi. Byli za horizontem, takže si mohl jen domýšlet, že budou nějakým způsobem zneškodněni. Nezáleželo mu na tom.

Jeho optimismus mu naboural DeCorso. „Malcolme, poslouchej mě,“ ozval se mu do sluchátek. „Je to hotel, hotel Beverly Hills. Je tu několik set pokojů, rozložených na pěti hektarech. Signál nám umožňuje odhadnout pozici s přesností nějakých tří set metrů. Nemáme dost lidí na to, abychom uzavřeli a prohledali tak velkou oblast v hotelu.“

„Kurva práce,“ zaklel Frazier. „Nedá se ten signál nějak zesílit?“

Jeden z techniků v operačním centru se vmísil do hovoru, aniž by zvedl oči od obrazovky: „Zavolejte mu na ten mobil. Když to zvedne, dá se triangulací pozice zpřesnit na padesát metrů.“

Frazierova ústa se roztáhla do širokého úsměvu. „Ty jsi teda perla. Máš u mě šest piv.“ Natáhl se pro telefon a stiskl tlačítko pro externí volání.

Willův mobil zazvonil. Myslel zrovna na Nancy. Chtěl slyšet její hlas a nevšiml si nápisu na displeji: NEZNÁMÁ SÍŤ. „Haló?“ Nikdo neodpovídal. „Nancy?“ Nic.

Zavěsil.

„Kdo to byl?“ zeptal se Mark.

„Tohle se mi nelíbí,“ odpověděl Will. Podíval se na telefon, zašklebil se a vypnul ho. „Myslím, že bychom měli vypadnout. Sbal se.“

Mark vypadal vystrašeně. „Kam půjdeme?“

„To ještě nevím. Někam pryč z Los Angeles. Vědí, že jsem tady, takže vědí, že i ty jsi tady. Dojedeme taxíkem k mému autu a vyrazíme odsud. Jsme dva chytří kluci, tak snad něco vymyslíme.“

Mark se shýbl, aby si sbalil laptop. Will se nad ním vztyčil. „Co je?“ zeptal se Mark znepokojeně.

„Vezmu si tvůj kufřík.“

„Proč?“

Will se na něj podíval pohledem, který vyjadřoval převahu svalů nad intelektem. „Protože ho chci mít u sebe. Nebudeme se o tom bavit. A chci znát to heslo.“

„Ne! Ty mě hodíš přes palubu.“

„To neudělám.“

„Jak to mám vědět?“

Ten hubeňour byl tak vyplašený a zranitelný, že mu ho Willovi poprvé přišlo líto. „Protože ti na to dávám slovo. Hele, když budeme to heslo znát oba, je pak větší šance, že to můžu použít ve tvůj prospěch, pokud bychom se rozdělili. Je správný to tak udělat.“

„Pythagoras.“

„Cože?“

„Ten řecký matematik, Pythagoras.“

„Má to nějakou souvislost?“

Dřív než mu Mark mohl odpovědět, uslyšel Will zaskřípání z terasy a vytáhl pistoli.

Přední dveře a dveře z terasy se rozletěly zároveň.

Místnost byla najednou plná mužů.

Z hlediska přímého účastníka se vždycky zdá, že přestřelky na krátkou vzdálenost trvají celou věčnost. Frazier jen poslouchal zvuk a byl nezúčastněným pozorovatelem, takže věděl, že do deseti vteřin bylo po všem.

DeCorso uviděl pistoli ve Willově ruce a začal střílet. První kulka proletěla Willovi kolem ucha.

Will se vrhl na koberec a z nízkého úhlu střelbu opětoval. Mířil na prsa a na břicho, na velké cíle, a mačkal spoušť co nejrychleji. V akci dosud střílel jen jednou, při jednom hodně nepodařeném stavění aut na odpočívadle na Floridě. Byl tehdy druhým rokem zástupce šerifa. Toho dne zemřeli dva lidé. Trefit je bylo snadnější než střílet na veverky.

DeCorso šel k zemi první a mezi jeho muži zavládl na okamžik zmatek. Dozorci měli na pistolích tlumiče, takže jejich výstřely se nerozléhaly, bylo slyšet jen nárazy kulek do dřeva, do nábytku a do masa. Naproti tomu Willova zbraň práskla pokaždé, když stiskl spoušť, Frazier sebou při každém výstřelu trhl. Osmnáct ran. Pak se v místnosti rozhostilo ticho.

V tu chvíli už byla plná pálivého modrého dýmu a byl v ní trpce cítit střelný prach. Na podlaze ležela sluchátka, která jednomu útočníkovi spadla z hlavy. Will z nich slyšel hystericky křičet tichý, kovově znějící hlásek.

Kamkoli se podíval, tam se původní pastelové barvy pokoje přebíjely s primární barvou krve. Čtveřice útočníků ležela na podlaze. Dva sténali, dva leželi bez hlesu. Will se zvedl na kolena, pak se váhavě postavil. Nohy se pod ním podlamovaly. Necítil sice bolest, ale věděl, že adrenalin může dočasně překrýt i vážné zranění. Podíval se, jestli na sobě nenajde krev, ale byl čistý. Pak za lenoškou zahlédl Markovy nohy. Dopotácel se tam, aby mu pomohl.

Kristepane, pomyslel si, když ho spatřil. Kristepane. Mark měl v hlavě díru, že by do ní vlezla korková zátka. Uvnitř bylo vidět krev a kousky mozku. Mark chroptěl a z úst mu něco vytékalo.

Ten že je za horizontem?

Will se zachvěl hrůzou při pomyšlení, že ten ubožák má v tomhle stavu prožít přinejmenším dalších osmnáct let. Pak zvedl Markův kufřík a vyrazil ze dveří.

2. SRPNA 2009

LOS ANGELES

Will se snažil být neviditelný. Kolem něj se ze všech stran sbíhali k bungalovu lidé. Dva sprintující muži z hotelové ochranky v modrých blejzrech smetli Willa z cesty. Pokračoval v pomalé, klidné chůzi v opačném směru. Kráčel hotelovou zahradou a pod kabátem měl kufřík.

Když se za ním zavíraly dveře hlavní budovy, slyšel od bungalovu tlumený křik. Každou chvíli tu vypukne peklo. Rozléhal se sílící zvuk policejních sirén. Napadlo ho, že v nóbl čtvrtích reaguje policie rychle. Musí se bleskově rozhodnout. Mohl by se buď pokusit dostat se k autu, anebo taky zůstat, kde je, a schovat se jim přímo pod nosem. Tahle taktika se mu v salonu krásy vyplatila, a tak se ji rozhodl uplatnit znovu. Navíc byl v tak vratkém rozpoložení, že by toho o moc víc ani nezvládl.

Na recepci vládl zmatek. Hosté hlásili střelbu, správa hotelu spouštěla bezpečnostní protokoly. Will energicky prošel halou a zatočil k výtahům. Nastoupil do kabiny a stiskl nazdařbůh tlačítko do třetího patra.

Chodba byla prázdná, jen před jedním pokojem stál vozík pokojské služby. Dveře do čísla 315 byly pootevřené. Nakoukl dovnitř a uviděl pokojskou s vysavačem.

„Zdravíčko!“ zavolal tak rozverně, jak to jen svedl.

Pokojská se na Willa usmála. „Dobrý den, pane. Hned budu hotová.“ Uvnitř byly vidět tašky a ve skříni viselo pánské oblečení.

„Vrátil jsem se ze schůze dřív,“ řekl Will. „Potřebuju si zatelefonovat.“

„Samozřejmě, pane. Až se vám to bude hodit, zavolejte pokojskou službu a vrátím se to dodělat.“

A byl sám.

Okno vedlo do zahrady. Dole viděl policisty a lékaře. Posadil se na židli a zavřel oči. Nevěděl, kolik má času, a potřeboval v klidu přemýšlet.

Viděl se na rybářském člunu. Jeho otec tiše nasazoval na háček návnadu. Jmenoval se vznešeně: Phillip Weston Piper. Přitom měl hrubé ruce a ošlehanou pleť. Na živobytí si vydělával zavíráním opilců a pokutováním řidičů, co překračují rychlost. Willův dědeček býval učitelem společenských věd na střední škole v Pensacole. Vkládal do svého syna velké naděje, proto mu dal nóbl znějící jméno, aby měl kluk dobrý start do života. K ničemu to ale neposloužilo. Willův otec byl hýřil, rozmařilec a opilec, který se životem probíjel díky alkoholu. V manželství se choval jako tyran a Willovu matku neustále zasypával nadávkami.

Jako otec ale nebyl úplně špatný. Byl sice hrozně mlčenlivý, ale Will z něj míval pocit, že se pro syna snaží dělat to, co pokládá za správné. Kdyby byl Will věděl předem, že než stačí dostudovat vysokou, otec mu zemře, třeba by udělal vstřícný krok. Vždyť mohl s otcem začít mluvit sám, ptát se ho, co si myslí o životě, o rodině, o vlastním synovi. Mohli mít lepší vztah. Ale naděje na takové hovory byly pohřbené spolu s tělem Phillipa Winstona Pipera – a Will už to nenapraví.

Will nikdy nedal na náboženství ani na žádnou filozofii. Jeho práce byla vlastně práce se smrtí a jeho přístup k vyšetřování vražd se zakládal na faktech. Někteří lidé zůstanou naživu, jiní lidé zemřou, protože se zkrátka ocitli ve špatnou dobu na špatném místě. Všechno je to jen náhoda.

Jeho matka byla silně věřící, a když byl Will doma, z povinnosti ji doprovázel do baptistického kostela v Panama City. Poté co matka zemřela na rakovinu, hodně tam pro ni truchlili. Will v kostele poslouchal všechny ty řeči o Boží vůli a o vyšším záměru. Ve škole četl o kalvinismu a předurčení. Vždycky to bral jako jeden velký švindl. Svět byl podle něj jenom chaos a hra náhody. Žádný velký plán neexistuje, myslel si.

Zřejmě se mýlil.

Otevřel oči a ohlédl se přes rameno. Dole v zahradě už se shromáždili snad všichni policisté z Beverly Hills. K hotelu se sjížděly pořád další sanitky. Natáhl se pro laptop a odklopil obrazovku. Systém naběhl a objevilo se dialogové okno pro zadání hesla do Shackletonovy databáze. Will třikrát napsal jméno Pythagoras špatně, než to konečně trefil. Vzdělání na Harvardu mu teda v téhle situaci nebylo moc platné.

Objevil se formulář pro vyhledávání v databázi: Zadejte jméno, datum narození, město, poštovní směrovací číslo, ulici, číslo domu. Všechno to bylo velice snadno pochopitelné. Will zadal vlastní jméno a datum narození. Počítač mu sdělil: ZA HORIZONTEM. Fajn, pomyslel si Will, tak tohle je správně. Doufám, že nejsem za horizontem v tom smyslu, v jakém je za horizontem Mark Shackleton. Mám tedy před sebou ještě přinejmenším osmnáct let – celý život.

Následující vyhledávání už nebylo tak jednoduché. Will váhal; říkal si, jestli raději počítač zase nezaklapnout. Ze zahrady ale stále zněly sirény a křik. Nakonec se zprudka nadechl, vyťukal Laura Jean Piperová, 7. 8. 1984, a stiskl klávesu Enter.

ZA HORIZONTEM

Vydechl a nehlasně vyslovil rty: Díkybohu.

Pak se znova nadechl, zadal Nancy Lipinská, White Plains, New York, a stiskl Enter.

ZA HORIZONTEM

A poslední hledání, aby se ujistil kvůli svému plánu: Jim

Zeckendorf, Weston, Massachusetts.

ZA HORIZONTEM

Tak to je všechno, co chci a potřebuju vědět, pomyslel si Will. Celý se třásl.

Seděl a přemýšlel. Z logického hlediska se to zdá být jasné. On, jeho dcera a Nancy přežijí, navzdory všem těm gorilám, které mají rozkaz zabíjet, aby udržely tajemství Oblasti 51. To tedy znamená, že Will musí podniknout akci, která jim zachrání život.

Znělo to šíleně! Svobodnou vůli můžu akorát tak vzít a vyhodit z okna, pomyslel si Will. Všechno se plaví po proudu řeky osudu. Nejsem pánem svého údělu, nejsem kapitánem své duše.

Plakal. Poprvé od smrti svého otce.

* * *

Zatímco zdravotníci přenášeli raněné z bungalovu do přistavených sanitek, Will seděl u stolu v pokoji 315 a psal dopis na papír s hotelovou hlavičkou. Dopsal a přečetl si list ještě jednou. V textu bylo vynechané místo; to bude muset doplnit, než dopis hodí do schránky.

Prožíval by ničím nezkažené sobotní odpoledne v Beverly Hills, nebýt hluku a výfukových zplodin té spousty sanitek a zpravodajských aut, které přejížděly po Sunset Boulevardu sem tam. Will kolem nich prošel se svěšenou hlavou a mávl na taxi. „Co se to tu sakra děje?“ zeptal se ho řidič. „Nemám ponětí,“ odpověděl mu Will. „Kam chcete?“

„Zavezte mě do nějakého obchodu s výpočetní technikou, do městské knihovny a na poštu. V tomhle pořadí. Tohle máte navíc.“ Naklonil se ze sedadla a pustil řidiči do klína stodolarovou bankovku.

„Jak si přejete, šéfe,“ řekl taxikář nadšeně. V prodejně Radio Shack si Will koupil paměťovou kartu. V taxíku na ni rychle zkopíroval Markovu databázi a kartu si pak schoval do náprsní kapsičky.

Taxi ho potom zavezlo k městské knihovně v centru. Byl to bílý palác ve stylu art deco poblíž náměstí Pershing Square. Zastavil se u přepážky informací a pak se zanořil mezi regály. V podzemí ozářeném ostrým žlutým světlem, v místech, kam zašel málokdo, vzpomínal na bláznivého Donnyho. V duchu mu děkoval za nápad na dokonalý úkryt.

Tlusté, zatuchlé svazky sebraných vyhlášek správního okresu Los Angeles, staré několik desetiletí, zabíraly celý regál. Když se ujistil, že je sám, postavil se na špičky a natáhl ruku do nejvyšší police. Vyviklal ven svazek z roku 1947. Těžký spis mu vklouzl do natažené dlaně.

Devatenáct set čtyřicet sedm. Dotek ironie v tomhle děsivém dni. Z knihy bylo cítit, jak je stará a nepoužívaná. Jestli se nestane něco totálně nečekaného, může si být jistý, že ji po něm hodně, hodně dlouho nikdo zase nevezme do ruky. Otevřel ji uprostřed. Vazba na hřbetě se na dva centimetry rozestoupila a vytvořila kapsu. Will zasunul paměťovou kartu hluboko dovnitř. Když tlustospis zase zavřel, vazba zavrzala a napjala se. Elektronická destička zůstala diskrétně spolknutá uvnitř.

Willova příští zastávka byla rychlá. Na nejbližší poště koupil známku a dokončený dopis hodil do schránky. Byl adresovaný Jimovi Zeckendorfovi do jeho právnické firmy v Bostonu. V obálce byla ukrytá ještě jedna obálka, doplněná dopisem. Začínal slovy:

Jime, nerad Tě zatahuji do téhle složité věci, ale potřebuji Tvou pomoc. Pokud Tě v budoucnu osobně nekontaktuji vždy prvni úterý každého měsíce, otevři prosím přiloženou obálku a řiď se pokyny uvnitř.

V taxíku řekl řidiči: „Tak, a poslední zastávka. Zavezte mě ke Graumanovu biografu.“

„Nepřipadáte mi zrovna jako turista,“ řekl řidič.

„Baví mě, když je kolem hodně lidí.“

Proslulý hollywoodský bulvár, pokrytý památečními hvězdami a nápisy, byl nacpaný turisty a prodavači. Will se vmísil do davu a z kapsy vytáhl telefon.

Nancy to okamžitě zvedla, jako kdyby držela mobil v ruce a čekala, až zazvoní.

„Proboha, Wille, jsi v pořádku?“

„Mám za sebou hrozný den, Nancy. Jak je to s tebou?“

„Jsem strašně vyděšená. Našel jsi ho?“

„Ano, ale nemůžu o tom mluvit. Odposlouchávají nás.“

„Jsi v bezpečí?“

„Zařídil jsem si krytí. Nic se mi nestane.“

„Můžu ti nějak pomoct?“

„Počkej na mě a řekni mi ještě jednou, že mě miluješ.“

„Miluju tě.“

Zavěsil a zavolal na informace, aby si zjistil jedno důležité telefonní číslo. Pak se houževnatě probíjel po lince, až ho od kýženého cíle dělil jen krůček. Na druhé straně drátu nějaký úředník drmolil, co může a co nemůže. Skočil mu do řeči: „Poslyšte, tady zvláštní agent FBI Will Piper. Řekněte ministrovi námořnictva, že mu volám. Řekněte mu, že jsem dneska byl s Markem Shackletonem. Řekněte mu, že vím o Oblasti 51. A řekněte mu, že má minutu na to, aby zvedl sluchátko.“

8. LEDNA 1297

OSTROV WIGHT, BRITÁNIE

Baldwin, opat ve Vectis, poklekl u nejsvětější hrobky opatství, aby se ve starostech pomodlil.

Mezi sloupy, které oddělovaly hlavní a postranní loď chrámu, byla do kamenné podlahy vsazena pamětní deska. Hladké a ploché kameny studily Baldwina do kolen i přes roucho, ale on chlad snášel a soustředil se v duši na žalostné modlitby, ke kterým se upíral nad tělem svatého Josefa, patrona opatství Vectis.

Na místě, kde dříve stával opatský kostel, dnes okázale čněla do výše katedrála. Hrobka svatého Josefa byla oblíbeným místem modliteb a rozjímání. Kamenná deska označující hrobku nesla prostý nápis Sanctus Josephus, anno Domini 800.

Za těch pět staletí, která uplynula od Josefovy smrti, proběhly ve Vectis dalekosáhlé změny. K opatství teď patřila spousta okolních polí a luk. Hranice opatství byly vytyčeny vysokými kamennými zdmi a padacími mřížemi na ochranu proti francouzským pirátům, kteří sužovali ostrov i pobřeží Wessexu. Katedrála mířila špicí ladné věže k nebi. Patřila mezi nejkrásnější katedrály v celé Británii. Přes třicet velkých kamenných budov v sobě ukrývalo dormitáře, kapitulní dům, kuchyně, refektáře, sklepy, spíže, špitál, hospicium, skriptorium, krbový sál, pivovar, opatův příbytek a stáje. Vše bylo vzájemně propojeno krytými průchody a vnitřními chodbami. Kolem se rozkládaly ambity, dvory, zeleninové zahrady a také velký hřbitov. Stranou se nacházel statek s mlýnem a chlévy. Opatství mělo téměř šest set obyvatel, takže bylo v podstatě druhým největším městem na ostrově. Tvořilo vzkvétající baštu křesťanství. V důležitosti si nezadalo s Westminsterem, Canterbury nebo Salisbury.

I sám ostrov měl od Josefových časů více obyvatel a těšil se blahobytu. Poté, co roku 1066 dobyl Británii v bitvě u Hastingsu normanský vévoda Vilém, ovládli Wight Normani, a ostrov se tak plně zbavil svých dřívějších vazeb na pohanskou Skandinávii. Staré římské jméno Vectis se přestalo užívat. Normani ostrov nazvali Wight. Vévoda Vilém ostrov Wight daroval svému příteli Williamu Fitz Osbernovi, který se tak stal prvním lordem z ostrova Wight. Pod ochranou Viléma Dobyvatele a následujících britských panovníků se ostrov stal bohatou opevněnou baštou proti Francouzům. Uprostřed ostrova stál nízký, pevný hrad Carisbrooke. Odtud vládli ostrovu podle feudálního práva místní lenní páni – v duchovním spojenectví se svými církevními druhy, mnichy opatství Vectis.

Posledním pánem z ostrova Wight vlastně nebyl muž, ale hraběnka Isabella de Fortibus. Lenní právo získala po smrti svého bratra v roce 1262. Zatrpklá a nehezká Isabella tak přišla k vlastnictví pozemků a k příjmům z pobřežní daně a stala se jednou z nejbohatších žen v Británii. Byla osamělá, bohatá a zbožná, takže se jí nejdříve předchozí opat Edgar a po něm i Baldwin snaživě vtírali do přízně. Věnovali jí ty nejusilovnější modlitby a ty nejkrásnější iluminované rukopisy. Isabella na oplátku velkoryse obdarovávala opatství a stala se jeho hlavní patronkou.

V roce 1293 povolali Baldwina k hraběnčinu úmrtnímu loži v Carisbrooke. Skomírajícím hlasem mu sdělila, že prodala Wight za šest tisíc marek králi Edwardovi, takže ostrov nyní patří koruně. Baldwin si teď bude muset hledat ochranu někde jinde, řekla mu. Když vydechla naposledy, Baldwin jí zdráhavě požehnal.

Následující čtyři roky po smrti hraběnky byly pro Baldwina těžké. Záviseli na ní po celá desetiletí a na takovou změnu nebyli připraveni. Počet obyvatel opatství vzrostl natolik, že už se opatství nebylo schopné postarat samo o sebe a záviselo na stálém vnějším příjmu. Baldwin teď musel často cestovat mimo ostrov a jako žebrák se ucházet o přízeň hrabat, lordů, biskupů a kardinálů. Jeho předchůdce Edgar si uměl lidi získat snadno. Měli ho rádi duchovní, děti, a dokonce i psi! Naproti tomu Baldwin neuměl s lidmi jednat, byl chladný a kluzký jako ryba. Jako správce pracoval zdatně a účetní knihy měl rád stejně upřímně jako Boha, ale neuměl mít rád své bližní. Jeho představou dokonalé blaženosti bylo tiché odpoledne, strávené doma nad knihami. Ale koneckonců – abstraktní představa o štěstí a vnitřním míru se v této době teprve rodila.

Hrozily nesnáze.

Tam v hloubi.

Baldwin odříkal zvláštní modlitbu k Josefovi a vstal, aby vyhledal převora. Potřeboval se s ním naléhavě poradit.

Nejmladším mnichem ve Vectis byl Lukáš, syn londýnského obuvníka Archibalda. Byl to statný dvacetiletý mladík a vypadal spíše jako voják než jako sluha Boží. Archibalda sice zklamalo, že se jeho nejstarší syn chce místo řemesla oddat náboženství, ale mládenec měl svou hlavu a dal se přemluvit stejně málo, jako by se dalo těsto přemluvit, aby nekynulo. Lukáš se jako malý kluk dostal do sféry vlivu farního kněze a od té doby nechtěl od života nic víc než zasvětit se Kristu.

Lukáše přitahoval hlavně klášterní život se svým naprostým pohroužením do víry. Slýchal duchovní vyprávět o odloučené kráse opatství Vectis, a když mu bylo sedmnáct, vydal se na jih, na ostrov Wight. Posledními měďáky zaplatil za převoz. Během plavby pozoroval, jak se před ním vynořují příkré, klenuté útesy ostrova. S úctou hleděl na špičatou věž katedrály, která čněla na obzoru k nebi jako nějaký kamenný prst. Lukáš se z celé duše modlil, aby pro něj tato plavba byla cestou bez návratu.

Pěšky došel k padací mříži v bráně opatství a pokorně prosil o přijetí. Převor Felix, tělnatý Bretonec, jehož tmavá pleť zřetelně kontrastovala s pobledlým obličejem mladíka, poznal Lukášovu upřímnost a pustil ho dovnitř. Lukáš strávil čtyři roky těžkou prací, nejprve jako laik a pak jako řeholní sluha. Až poté byl vysvěcen na služebníka Božího. Od toho okamžiku mu každý den přetékalo srdce radostí. Na tváři měl neustále široký úsměv, čímž obveseloval i své bratry a sestry. Někteří z nich si na procházce rádi kus zašli jen proto, aby cestou zahlédli Lukášovu milou tvář.

Už během prvních dnů strávených ve Vectis vyslechl Lukáš od starších noviců šeptané zvěsti o kryptách. Říkalo se, že se pod opatstvím rozkládá podzemní svět. Jsou tam ukryté podivné bytosti a dějí se tam zvláštní věci – rituály a zvrácenosti. Provádí je nějaká tajná společnost, Řád jmen.

Lukáš si říkal, že jsou to nesmysly, zkouška uchystaná na nováčky s pomocí fantastických výmyslů. Soustředil se na své povinnosti a na své vzdělání a nenechal se do takových hloupostí zatahovat.

Nemohl ale popřít, že je v opatství soubor budov, kam je jemu a jeho druhům přístup zakázán. V odlehlém rohu opatství za hřbitovem pro mnichy stálo prosté dřevěné stavení. Vypadalo jako kaplička. Bylo spojené s dlouhým nízkým stavením, o kterém někteří lidé mluvili jako o vnější kuchyni. Lukáš se ze zvědavosti občas potloukal poblíž, aby sledoval, co se tam děje. Viděl, jak tam přinášejí obilí, zeleninu, maso a mléko. Viděl, že dovnitř pravidelně vstupuje a zase vychází stejná skupina bratří. A nejednou viděl, jak do té dřevěné kapličky přivádějí dívky.

Byl mladý a nezkušený. Nevadilo mu, že jsou na světě věci, které není povolán nebo vyvolen chápat. Nedovolil by si, aby ho něco rušilo od spojení s Bohem, které s každým dnem, jejž strávil v klášteře, sílilo víc a víc.

Dokonale vyvážený a harmonický život, jaký Lukáš žil, jednoho dne koncem října skončil. Toho rána bylo napřed nečekaně teplé a slunečné počasí, ale pak se ochladilo a začalo pršet, protože ostrov zasáhla svým cípem bouře. Lukáš se v zamyšlení procházel po opatství, a když se náhle zvedl vítr a spustil se prudký déšť, přitiskl se k obvodní zdi. Chůze ho zavedla k odlehlé straně dormitáře sester, takže viděl, jak dívky vyběhly ven posbírat prádlo.

Prudký poryv větru strhl z konopné šňůry dětskou košili a zvedl ji do vzduchu. Chvíli se točila ve vzduchu a pak spadla na trávník kousek od Lukášových nohou. Vyběhl pro ni a spatřil, že se od skupiny dívek oddělila jedna, která se také vydala pro košili. Za běhu se jí zvedl závoj a odhalil dlouhé, medově zbarvené vlasy.

To není sestra, pomyslil si překvapeně Lukáš. Jinak by měla ostříhané vlasy. Byla svižná a půvabná jako laňka, a zrovna tak i plachá, když ho před sebou uviděla. Zastavila se a váhavě čekala, až Lukáš košili zvedne. Uchopil ji a zamával s ní v dešti. Usmíval se od ucha k uchu. „Tady ji máš!“ zavolal.

Nikdy ještě neviděl tak krásnou tvář jako tu její, tak dokonalou bradu a líce, modrozelené oči a vlhké rty. Její pleť byla tak bělostná, že mu připomněla perlu, kterou kdysi v Londýně spatřil na ruce urozené dámy.

Alžbětě bylo teprve šestnáct. Vypadala jako zosobněné mládí a čistota. Pocházela z Newportu. Otec ji v devíti letech prodal na hrad Carisbrooke do služeb hraběnky Isabelly. Když Isabella dva roky nato zemřela, svěřila opatství Vectis v závěti možnost vybrat si jednu ze služebných. Výběr osobně prováděla sestra Sabeline a rozhodla se pro Alžbětu. Chytila ji ukazováčkem a palcem za bradu a prohlásila, že tahle dívka bude pro klášter vhodná.

„Děkuji ti,“ řekla Alžběta Lukášovi, když k ní došel. Její hlas mu zněl jako cinkání zvonečků.

„Bohužel je mokrá.“ Podal jí košili. Jejich ruce se sice nedotkly, ale i tak cítil, jak mezi nimi přeskočila jiskra. Nenápadně se rozhlédl, jestli se někdo nedívá, a teprve pak se zeptal: „Jak se jmenuješ?“

„Alžběta.“

„Já jsem bratr Lukáš.“

„Já vím. Už jsem tě viděla.“

„Tys mě viděla?“

Sklonila hlavu. „Musím se vrátit,“ řekla a odběhla.

Díval se za ní. Od té chvíle začala Alžběta v Lukášových myšlenkách soupeřit s Ježíšem Kristem, jeho Pánem a Spasitelem.

Lukáš začal během svých procházek chodit za dormitář sester a nějak se přihodilo, že se tam Alžběta vždycky ukázala, i když často třeba jen proto, aby kusem prádla uhodila do pracího kamene nebo vynesla vědro. Kdykoliv ji spatřil, jeho úsměv se doširoka rozzářil. Odpověděla mu pokývnutím hlavy a pousmáním koutky rtů. Nikdy spolu nepromluvili, ale potěšení z jejich setkání to nijak neumenšovalo. Jakmile ji ztratil z očí, vždycky se hned začal těšit na to, až ji zas uvidí příště.

Uvědomoval si zcela zřetelně, že je takové chování nesprávné a že jsou jeho myšlenky nečisté. Ale cítil k ní něco, co nikdy předtím nepocítil k žádné jiné lidské bytosti, a byl před tím pocitem zcela bezmocný. Nedařilo se mu vypudit ji z mysli. Znova a znova se kál, ale také se stále znova vracel k šílené představě, jak se dlaněmi dotýká její hedvábné pokožky. Ten obraz byl nejnaléhavější, když Lukáš osamocen ležel na lůžku a snažil se potlačit touhu ve svých bedrech.

Začal sám sebe nenávidět – a sebenenávist setřela z jeho obličeje předtím vždy přítomný úsměv. Lukášova duše se trápila. Začal se tvářit stejně zasmušile jako všichni ostatní mniši, kteří zvolna chodili klášterem sem a tam.

Lukáš dobře věděl, co zasluhuje. Trest. Jestli ne na tomto světě, pak na tom příštím.

Zatímco opat Baldwin dokončoval modlitby u Josefovy hrobky, Lukáš se potloukal za dormitářem sester a doufal, že zahlédne Alžbětu. Bylo mrazivě chladné jitro, takže si sebetrýznivě vychutnával studený vítr na holé kůži. Pozemek za dormitářem byl prázdný, nikde ani živáčka. Lukáš mohl jen doufat, že ho Alžběta zahlédne z okénka.

Nemýlil se. Když přišel blíž, otevřely se dveře a Alžběta, zahalená v dlouhém hnědém plášti, vyklouzla ven. Zadržoval předtím dech, a teď když ji spatřil, vydechl a ve vzduchu se před jeho ústy vytvořil prchavý obláček páry. Alžběta byla tak půvabná, že Lukáš zatoužil zpomalit čas a prodloužit ten okamžik. Snad by se jí mohl tentokrát přiblížit o něco více než obvykle, dost na to, aby zahlédl chvění jejích řas.

Pak se stalo něco zcela neobvyklého.

Když Lukáš uviděl, že dívka kráčí přímo k němu, zastavil se. Šla pořád blíž, až od něj byla na vzdálenost napřažené paže. Říkal si, že je to snad jenom sen, ale jakmile spatřil, že Alžběta má v očích slzy, a ucítil na svém hrdle pulzovat horký dech jejích vzlyků, věděl, že je to skutečnost. Byl tak šokovaný, že se ani nerozhlédl, zda je někdo nesleduje. „Alžběto! Co se děje?“

„Sestra Sabeline mi řekla, že příště jsem na řadě já,“ vyhrkla dívka mezi vzlyky.

„Na řadě? Jak na řadě?“

„Půjdu do krypty. Odvedou mě do krypty! Lukáši, prosím tě, pomoz mi!“

Chtěl natáhnout paži a obejmout ji, aby ji utěšil, ale věděl, že by to bylo neodpustitelné. „Nevím, o čem to mluvíš. Co se má stát v kryptě?“

„Ty to nevíš?“ zeptala se Alžběta.

„Ne. Řekni mi to!“

„Tady ne. Teď ne!“ vzlykala. „Můžeme se večer sejít? Až skončíte nešpory?“

„Kde?“

„Já nevím!“ plakala. „Tady ne! Honem! Sestra Sabeline mě najde!“

Rychle a zmateně přemýšlel. „Tak dobře. V konírně. Po nešporách. Čekej tam na mne, jestli to půjde.“

„Budu tam. Musím zmizet. Bůh ti žehnej, Lukáši.“

Převor Felix seděl na židli na žíněném polštáři a Baldwin kolem něj nervózně přecházel. Převor by se měl cítit pohodlně, vždyť opatovu soukromou přijímací místnost vyhříval plápolající oheň, převor v ruce držel pohár vína a seděl na měkké židli – ale příjemně mu rozhodně nebylo. Baldwin poletoval kolem jako moucha v letním vedru a vyzařovala z něj nakažlivá úzkost. Byl to zcela obyčejný muž, jeho vzhled i tělesné proporce byly průměrné, navenek nic nenaznačovalo jeho posvátné postavení. Nevyzařoval z něj klid ani moudrost. Nebýt toho, že nosil hranostajem roubený šat a zdobný opatský krucifix, člověk by ho považoval za vesnického obchodníka nebo za kupce.

„Modlil jsem se za odpovědi, ale žádné nepřišly,“ řekl Baldwin ustaraně. „Nemůžeš snad ty osvětlit tuto temnou záležitost?“

„Ne, otče,“ odpověděl Felix se svým nápadným bretonským přízvukem.

„Pak musíme svolat radu.“

Rada Řádu jmen se nesešla už spoustu let. Felix vzpomínal, kdy to bylo naposled. Připadalo mu, že to muselo být někdy před dvaceti lety, když se rozhodovalo o posledním velkém rozšíření Knihovny. Tehdy byl Felix ještě mladík, učenec a knihvazač. Do Vectis ho přivedl zájem o místní proslulé skriptorium. Baldwin byl tehdy převorem a Felixe uvedl do Řádu pro jeho inteligenci, výjimečné schopnosti a poctivost.

Baldwin řídil v katedrále liturgickou hodinku. Příjemný zpěv shromáždění věřících naplnil kostel. Baldwin rutinně prováděl předepsaný obřad a jeho mysl se během chvalozpěvů toulala podzemím. Liturgie začala zpěvem Deus in adjutorium, po kterém následoval hymnus, žalmy 125, 126 a 127, versikl, Kyrie, otčenáš, oratorium a na závěr sedmnáctá modlitba svatého Benedikta. Po skončení bohoslužby opustil Baldwin kostel jako první. Slyšel za sebou kroky členů Řádu. Kráčeli za ním do sousedícího kapitulního domu, polygonální stavby se špičatou střechou.

Usadili se všichni u stolu: Felix, bratr Bartoloměj – prošedivělý starý mnich, který řídil skriptorium –, prostořeký astronom bratr Gabriel, lékař a správce špitálu bratr Edward, otylý a netečný bratr Tomáš, správce sklepení a spíže, a konečně matka představená, sestra Sabeline, hrdá žena středních let, původem z urozených kruhů.

„Kdo mi řekne, jaký je současný stav té záležitosti s Knihovnou?“ obrátil se Baldwin na mnichy, kteří v Knihovně pracovali.

Všichni tam někdy v poslední době byli, hnáni tísnivou zvědavostí, ale nejvíce ze všech věděl Bartoloměj. Ten strávil v podzemí velkou část života a skoro se už podobal hraboši: měl špičatou tvář, nesnášel světlo a při řeči ke zdůraznění pocukával vyhublými pažemi. „Něco je zneklidňuje,“ začal. „Sleduji je už mnoho let.“ Povzdechl si. „Mnoho let, vskutku, a to, co vidím nyní, vypadá skoro, jako kdyby byli schopni vnímat city.“

Gabriel mu skočil do řeči. „Souhlasím s bratrem. Nejde o obvyklé projevy – radost, hněv, únava nebo hlad –| ale o znepokojivý pocit, že něco není v pořádku.“

„Co vlastně dělají neobvyklého? Čím se současný stav liší od jejich běžného počínání?“ zeptal se Baldwin zamyšleně.

Felix se předklonil. „Řekl bych, že jejich cílevědomost se jaksi umenšuje“

„Ano!“ souhlasil Bartoloměj.

„Po celá léta jsme stále žasli nad jejich neúnavnou pílí,“ pokračoval Felix. „Jejich námaha je nepředstavitelná. Pracují až do zhroucení, a když se pak po krátkém oddechu probudí, jsou zas plní síly a začnou znova. Jejich přestávky kvůli jídlu, pití a přirozeným potřebám j sou tak krátké, jak je to jen možno. Ale teď…“

„Teď začínají být líní jako já!“ rozchechtal se bratr Tomáš.

„Líní rozhodně ne,“ vmísil se do hovoru bratr Edward. Měl dlouhý a tenký vous, který si neustále přihlazoval rukou. „Spíš bych řekl, že se stávají apatičtí. Tempo jejich práce se zvolnilo. Pracují odměřeně, jejich ruce jsou pomalejší, tráví delší dobu spánkem, prodlévají u jídla.“

„Ano, apatičtí,“ souhlasil Bartoloměj. „Jsou stejní, jací byli vždycky, ale máš pravdu, je v tom jistá apatie.“

„Ještě něco dalšího?“ zeptal se Baldwin.

Sestra Sabeline si prstem nadzdvihla okraj závoje. „Minulý týden jeden z nich nevyužil své možnosti.“

„Neuvěřitelné!“ zvolal Tomáš.

„Opakovalo se to?“ zeptal se Gabriel.

Potřásla hlavou. „Dosud nebyla příležitost. Nicméně zítra tam vedu krásnou dívku, jmenuje se Alžběta. Výsledek vám hned sdělím.“

„Učiň tak,“ řekl opat. „A dej mi vědět, jak se vyvíjí ta jejich – apatie.“

Bartoloměj opatrně scházel dolů po točitém schodišti, které vedlo z malé dřevěné budovy do krypt. Ve schodišťové šachtě svítily v pravidelných rozestupech pochodně, takže většina návštěvníků viděla dostatečně. Bartoloměj ale strávil celý život četbou knih ve světle svíček a zrak už mu nesloužil. Špičkou pravého sandálu vždycky našel hranu schodu a pak teprve sestoupil levou nohou o stupeň níž.

Schodiště se vinulo a Bartoloměj udělal tolik otáček, že se mu motala hlava, než konečně dorazil dolů. Kdykoliv sešel po těchto schodech a vstoupil do krypty, musel žasnout nad architektonickými a stavebními schopnostmi předků, kteří se v jedenáctém století dokázali zavrtat tak hluboko do podzemí.

Bartoloměj uchopil těžký černý klíč, který nosil zavěšený u opasku, a odemkl velké dveře. Byl drobné postavy a mnoho nevážil, takže se do nich musel napřít vší silou. Otočily se ve veřejích a on vstoupil do sálů písařů.

Od chvíle, kdy byl Bartoloměj jako mladý a zvídavý učenec zasvěcen do Řádu jmen, sem vstoupil už tisíckrát. Ten pohled ho ale pokaždé znova zarazil, ohromil a udivil.

Před Bartolomějem se objevila spousta bledých, zrzavých mužů a chlapců. Každý držel v ruce brk, namáčel ho do kalamáře a psal a zas ho namáčel do kalamáře a psal. To skřípání bylo tak hlučné, jako kdyby se stovky krys snažily prodrápat do sudů s obilím. Mezi písaři se vyskytovali jak starci, tak i chlapci, ale bez ohledu na věk si byli všichni navzájem neuvěřitelně podobní. Všechny tváře byly stejně bezvýrazné, všechny zelené oči upřené k bílým listům pergamenu.

Písaři seděli čelem k přední stěně sklepení jeden těsně vedle druhého u dlouhých stolů. Klenutý strop sklepení byl omítnutý a vybílený. Klenbu navrhl v jedenáctém století architekt bratr Bertram tak, aby odrážela světlo svíček a zlepšovala osvětlení. Vždycky po několika desetiletích omítku znečištěnou nánosem sazí znovu vybílili.

Ke každému stolu se vešlo deset písařů. Stoly se táhly do hloubi sklepení v patnácti řadách za sebou. Většina stolů byla plně obsazená, ale tu a tam se našlo prázdné místo. Mělo to očividný důvod. U zdi sklepení byla jednoduchá lůžka a na některých leželi spáči.

Bartoloměj kráčel podél stolů. Občas se zastavil a nahlédl písařům přes rameno. Vše se zdálo být v pořádku. Otevřely se hlavní dveře, vedoucí na schodiště. Mladí bratři přinášeli hrnce s jídlem.

Bartoloměj došel k zadní stěně a otevřel další dveře. Vždy u nich stála připravená rozžatá svíce. Zapálil si o ni teď pochodeň a vkročil do prvního ze dvou propojených tmavých sálů. Každý z nich byl daleko větší než sál písařů.

Knihovna byla úžasná stavba. Její chladná a suchá sklepení byla tak obrovská, že se ve světle pochodně zdála přímo nekonečná. Bartoloměj kráčel úzkou prostřední chodbičkou prvního sálu a cítil kolem sebe zemitý pach vazeb z hovězí kůže. S oblibou pravidelně kontroloval, zda se do této kamenné pevnosti nedostali nějací podzemní hlodavci nebo hmyz. Byl by jako obvykle prošel celou Knihovnu, nebýt toho, že za sebou zaslechl nějaký rozruch.

Jeden z bratrů, mnich jménem Alfonso, volal své druhy.

Bartoloměj přispěchal zpátky do sálu a spatřil Alfonsa. S dalšími dvěma mnichy klečel u čtvrtého stolu zpředu. Jeden hrnec s jídlem ležel rozlitý na podlaze a Bartoloměj div neuklouzl.

„Co se děje?“ zavolal stařec na Alfonsa.

Žádný z písařů se tím povykem nenechal vyrušit. Pracovali dál, jako by se nic nestalo. Ale u Alfonsových nohou se rozlévala rudá kaluž. Krev proudila z očního důlku jednoho z těch rusovlasých mužů. Ležel na zemi a brk měl vražený hluboko v levém oku, až do mozku.

„Kriste Spasiteli!“ zvolal Bartoloměj při pohledu na něj. „Kdo to udělal?“

„Nikdo!“ vykřikl Alfonso. Mladý Španěl se třásl jako mokrý prochladlý pes. „Viděl jsem na vlastní oči, jak se zabil sám. Rozdával jsem zrovna jídlo. Zabil se sám!“

Řád jmen zasedal ještě toho dne znovu. Nic podobného nikdo z nich nezažil, nikdy o tom neslyšeli, nevyprávěly se o tom žádné zkazky. Písaři se samozřejmě rodili a také umírali stářím; v tomhle ohledu byli jako všichni smrtelní lidé – s tou výjimkou, že písaři nikdy nezapisovali své vlastní narození nebo smrt. Tahle smrt ale byla úplně jiná. Ten písař byl mladý a nejevil žádné známky choroby. Bratr Edward je o tom ujistil. Bartoloměj prozkoumal písařův poslední zápis na poslední stránce a nenašel na něm nic zvláštního. Bylo to prostě jméno jako každé jiné; podle Bartolomějova odhadu bylo napsáno čínskými znaky.

Bylo jasné, že jde o sebevraždu, neodčinitelný hřích. Mniši se dlouho do noci radili, co si s tím počít, ale nedokázali se dohodnout. Gabriel navrhl, že by možná měli vynést tělo ven a pohřbít je, ale ostatní to zamítli. Žádný písař nebyl nikdy pohřben venku a nedokázali si představit, že by tuto starodávnou tradici porušili. Baldwin nakonec rozhodl, že tělo bude umístěno v kryptách, které se táhly podél sálu písařů jako podzemní plástve. V těchto katakombách už byly uloženy celé generace písařů a tahle bídná duše bude sdílet stejný osud.

Felix se tedy spolu s několika silnými mladšími bratry vypravil do podzemní síně, aby vykonal pohřeb. Všiml si, že písaři jsou ještě pomalejší a netečnější. Nezvykle mnoho jich spalo na lůžkách.

Skoro se mu zdálo, že truchlí.

Když Lukáš vstoupil do stáje, koně se trochu vylekali a někteří zařehtali. Byla tam tma a zima. Lukáš byl vyděšený ze své vlastní opovážlivosti, že se sem vydal. „Hej?“ zašeptal. „Je tu někdo?“

Tichý hlas mu odpověděl: „Tady jsem, Lukáši. Vzadu.“

Otevřenými dveřmi stáje dovnitř pronikal svit měsíčního srpku. Lukáš ji v té troše světla zpozoroval. Ukryla se ve stání velké kaštanové klisny a choulila se jí k břichu, aby se zahřála.

„Díky, žes přišel,“ řekla. „Mám strach.“ Už neplakala. Na to byla příliš prochladlá.

„Jsi celá zmrzlá,“ řekl jí.

„Opravdu?“ Napřáhla před sebe dlaň, aby si mohl sáhnout. Dotkl se jí s úzkostí, ale když ucítil její alabastrové zápěstí, uchopil je do dlaně a už je nepustil.

„Ano, jsi zmrzlá.“

„Políbíš mě, Lukáši?“

„To nemohu!“

„Prosím.“

„Proč mě trápíš? Víš, že nemohu. Složil jsem slib! A přišel jsem přece, abys mi řekla, co ti hrozí. Mluvila jsi o kryptě.“ Pustil ji a odtáhl se.

„Nezlob se na mne, prosím. Zítra mě mají odvést do krypty.“

„A proč?“

„Chtějí, abych ležela s mužem. To jsem ještě nikdy neudělala,“ rozplakala se Alžběta. „Mnoho dívek už ten osud potkal. Viděla jsem je. Porodily děti, a když je odkojily, tak jim je vzali. Některé dívky nechali rodit stále znovu, až z toho zešílely. Prosím, nedopusť, aby se to stalo i se mnou!“

„To nemůže být pravda!“ vykřikl Lukáš. „Tohle je místo Boží!“

„Je to pravda. Vectis má svá tajemství. Tys ty zvěsti neslyšel?“

„Slyšel jsem spoustu různých řečí, ale na vlastní oči jsem nic neviděl. Věřím tomu, co vidím.“

„Ale věříš v Boha,“ řekla Alžběta. „A neviděl jsi ho.“

„To je něco jiného!“ protestoval. „Nepotřebuji ho vidět. Cítím jeho přítomnost.“

Byla už zoufalá. Odvážila se a natáhla se pro Lukášovu ruku. Nedával pozor a dovolil jí, aby ho chytila. „Prosím, Lukáši, lež se mnou, tady na slámě.“

Zvedla jeho ruku a přitiskla si ji k prsům. Cítil pod jejím pláštěm pevné tělo a zrudly mu uši. Toužil uchopit dlaní tu sladkou oblinu a na okamžik to málem udělal. Pak se vzpamatoval a ucukl, až se uhodil o zeď.

Alžběta měla v očích vzrušení. „Prosím, Lukáši, neodcházej! Když se mnou budeš ležet, neodvedou mě do krypty. Ztratím pro ně cenu.“

„A co by pak bylo se mnou?“ zasyčel Lukáš. „Vyhnali by mě! Tohle neudělám. Jsem sluha Boží! Musím tě opustit, pochop to!“

Když vybíhal ze stájí, slyšel za sebou Alžbětino tiché kvílení, jak se mísí do řehtání vyrušených koní.

Nízko nad ostrovem ležely těžké bouřkové mraky, takže po noci přišel potemnělý úsvit. Neklidný a ustaraný Lukáš celou noc nespal. Při ranních laudách se vůbec nedokázal soustředit na chvalozpěvy a žalmy. Pak měl chvíli času, než bude muset jít na první denní liturgickou hodinku. Snažil se věnovat svým povinnostem.

Nakonec už to nedokázal vydržet. Zašel za svým nadřízeným, bratrem Martinem. Držel se za břicho a poprosil o dovolení vynechat liturgii a zajít do špitálu.

Když svolení dostal, nasadil si kapuci a oklikou se vydal k zakázaným budovám. Vybral si velký javor, rostoucí na nedaleké vyvýšenině. Bylo to dost blízko, aby odtamtud všechno viděl, ale dost daleko, aby ho nikdo nespatřil. Lukáš hlídkoval. Ve vzduchu se vznášela vlhká, šedivá mlha.

Slyšel, jak zvoní zvony na první denní liturgii.

Z dřevěného stavení ještě nikdo nevyšel ani nikdo nevstoupil dovnitř.

Slyšel znovu zvonit zvony na konci modliteb.

Všude panovalo ticho. Lukáš přemítal, jak dlouho se tam může skrývat a jaké může mít jeho lest následky. Byl připraven přijmout trest, ale doufal, že ho bude Bůh soudit s trochou lásky a pochopení pro jeho žalostnou slabost.

Kůra stromu Lukáše dřela do tváře. Byl už vyčerpaný. Na okamžik usnul, ale s trhnutím se probudil, když se jeho obličej svezl po drsném povrchu.

Uviděl po pěšině přicházet Alžbětu. Sestra Sabeline ji vedla, jako kdyby ji táhla na provaze. I na tu dálku mu bylo jasné, že Alžběta pláče.

Takže přinejmenším tahle část její historky je pravdivá.

Obě ženy zmizely ve dveřích stavení.

Lukášovi se rozbušilo srdce. Sevřel pěsti a tloukl jimi do stromu. Modlil se o radu, co má dělat.

Ale neudělal nic.

Když Alžběta vstoupila do místnosti a začala sestupovat do podzemí, zdálo se jí, jako kdyby to všechno byl jenom sen. Když na ty události po letech vzpomínala, její mysl si nikdy nedokázala vybavit podrobnosti. Jako stará paní sedávala u ohniště a nedokázala se rozhodnout, jestli na tom příběhu vůbec je něco pravdy.

Kaplička byla prázdná. Měla kamennou podlahu a zdi měly kamennou podezdívku, ale zbytek budovy byl dřevěný. Ostře zašpičatělá střecha byla pokrytá šindeli. Jedinou vnitřní výzdobou byl zlacený krucifix, pověšený na zadní zdi nad dubovými dveřmi.

Sestra Sabeline vtáhla Alžbětu dovnitř a vedla ji strmým schodištěm do podzemí.

Když byli na prahu sálu písařů, Alžběta nahlédla do ponuré prostory a pokusila se pochopit, co tam vidí. Upřela pak děsem rozšířené oči na sestru Sabeline, ale ta ji jen ledově napomenula: „Mlč, děvče.“

Sabeline ji vlekla podél stolů. Zpočátku se zdálo, že jim nikdo nevěnuje pozornost. Pak ale jeden písař zvedl ryšavou hlavu od pergamenu a pohlédl na dívku. Mohlo mu být osmnáct či devatenáct let. Alžběta si všimla, že má tři hubené prsty pravé ruky celé černé od inkoustu. Zazdálo se jí, že z jeho neduživých prsou zaslechla tiché zamručení.

Sabeline škubnutím odvedla vystrašenou dívku dál. Dorazily na konec řady stolů a tam ji Sabeline zatáhla klenutým průchodem do černé tmy. Alžběta byla přesvědčená, že to musí být brána do pekel. V průchodu se ohlédla a spatřila, že mručící mladík vstal od stolu.

Ten průchod vedl do katakomb. Jestli byl první sál cítit neštěstím, tady to bylo cítit smrtí. Alžběta se v tom puchu zakuckala a zvedl se jí žaludek. Ve výklencích podél zdí byly navršené žluté kostry se zbytky přichyceného masa. Ležely jedna na druhé jako dřevo na zátop. Sabeline zdvihla svíčku. Kamkoliv světlo dopadlo, všude Alžběta spatřila rozšklebené lebky s čelistmi dokořán. Modlila se, aby omdlela, ale bohužel zůstávala při smyslech.

Nebyly tam samy. Někdo stál za ní. Otočila se a uviděla hloupý, prázdný obličej a zelené oči mladíka, který jí zatarasil cestu zpět. Sabeline od ní ustoupila. Zavadila přitom rukávem o nohy jedné z koster. Kosti melodicky zaklapaly. Řeholnice držela svíčku ve vysoko zdvižené paži a dívala se.

Alžběta oddychovala jako polapené zvíře. Byla by se mohla vydat na útěk do hloubi katakomb, ale spoutával ji strach. Zrzavý muž stál těsně u ní, paže volně svěšené podél těla. Vteřiny míjely. Sabeline na písaře zklamaně vykřikla: „Tuhle dívku jsem přivedla pro tebe|“

Nic se nedělo.

Čas běžel a řeholnice přikázala: „Dotkni se jí!“

Alžběta se v duchu obrnila v očekávání dotyku toho mladíka, který vypadal jako oživlá kostra. Zavřela oči. Na rameni pocítila dotek, ale kupodivu jí nebyl odporný. Cítila z něj útěchu. Slyšela, jak sestra Sabeline vříská: „Co tady děláš! Co to děláš!“

Otevřela oči a jako zázrakem před sebou spatřila Lukášovu tvář. Bledý, zrzavý mladík se sbíral ze země, kam ho Lukáš hrubě srazil.

„Bratře Lukáši, odejdi!“ vřeštěla Sabeline. „Narušil jsi posvátné místo!“

„Bez téhle dívky neodejdu,“ řekl Lukáš vzdorovitě. „Jak by to mohlo být svaté místo? Nevidím tu nic než zlo.“

„Ty tomu nerozumíš!“ ječela řeholnice.

Ze sálu uslyšeli zvuky, jako kdyby tam vypukl náhlý zmatek.

Těžké rány.

Rachot.

Hluk pádu.

Ryšavý mladík se otočil a odkráčel za lomozem.

„Co se to děje?“ zeptal se Lukáš.

Sabeline neodpověděla. Popadla svíčku a spěchala do sálu. Oba mladí lidé zůstali v černočerné tmě sami.

„Jsi v pořádku?“ zeptal se Lukáš něžně Alžběty. Jeho ruka stále spočívala na jejím rameni a dívka si to dobře uvědomovala.

„Přišel jsi pro mě,“ zašeptala.

Pomohl jí najít cestu z temnoty na světlo, do sálu.

Už to nebyl sál písařů.

Byl to sál mrtvých.

Jediná živá bytost uvnitř byla Sabeline. Boty měla samou krev. Bezcílně bloudila v moři mrtvých těl, která se válela na stolech, na lůžkách a na hromadách po zemi. Všude jen mrtvoly bez ducha; některé sebou ještě bezděčně cukaly. Sabeline měla na tváři nepřítomný, strnulý výraz a mumlala stále dokola: „Můj Bože, můj Bože, můj Bože.“ Znělo to jako kostelní chorál.

Podlaha, stoly a židle byly zbrocené krví, jež tryskala z očních důlků téměř sto padesáti zrzavých mužů a chlapců. Všichni si vrazili brky hluboko do očí.

Lukáš vyvedl Alžbětu za ruku z toho krveprolití. Měl dost pohotovosti na to, aby nahlédl do pergamenů, jež do sebe vsakovaly louže krve. Byla to zvědavost, nebo životní instinkt, co ho přimělo na útěku popadnout jeden list? Často nad tím v následujících letech uvažoval.

Vyběhli po schodišti do kaple a ven, do deště a mlhy. Běželi pořád dál, dokud nebyli na míli daleko od brány opatství, a pak se teprve zastavili. Ztěžka oddechovali, v plicích je pálilo a za sebou slyšeli, jak zvony katedrály bijí na poplach.

9. SRPNA 2009

LOS ANGELES

Vojenské námořnictvo disponovalo jediným letounem typu Gulfstream V. Vojenská varianta nesla označení C-37A a byl to luxusní, vysoce výkonný business jet, který ministr s oblibou používal na cestách. Dvojice turbomotorů Rolls-Royce dávala letadlu při prudkém startu tak velké zrychlení, že to člověku ohýbalo krk. Během několika vteřin se světla nočního Los Angeles za okny ztratila za příkrovem nízké oblačnosti.

Harris Lester měl za sebou těžký den a náročný časový posun, takže se udržoval akceschopný hlavně díky kofeinu. Ještě před úsvitem vstával ve Fairfaxu ve Virginii a teď za sebou měl zastávky v Pentagonu, na letecké základně Andrews a na mezinárodním letišti v Los Angeles, kde se zastavil jen na chvíli a hned se zase vracel do Washingtonu. V obličeji vypadal nezdravě a unaveně, z úst mu bylo cítit. Jediné, co na něm bylo svěží a čerstvé, byla košile a kravata. Ty vypadaly, jako by je právě vybalil z originál balení Brooks Brothers.

V kabině pro cestující seděli jen tři lidé. Čalouněný interiér byl vybavený ve společenském stylu: luxusní tmavomodré kožené sedačky stály po dvojicích proti sobě u leštěných teakových stolů. Ostře řezaná tvář Malcolma Fraziera zůstávala zkřivená do neměnné grimasy. On i Lester upřeně zírali na muže naproti, který jednou rukou svíral podpažní opěrku a v druhé držel broušenou sklenici s whisky.

Will sice padal únavou, ale i tak byl ze všech tří mužů na palubě nejvíc v pohodě. Karty, které měl v ruce, už vynesl. Vypadalo to, že vyhrává.

Před několika hodinami ho Frazier s týmem dozorců sebral v Hollywoodu na ulici. Přiletěli pro něj tryskáčem z Groom Lake, nacpali ho do černého Chevroletu Tahoe a bleskově ho převezli na diskrétní letištní terminál. Tam ho nějaký čas drželi v konferenční místnosti jen tak u ledu, bez jediné otázky. Čekali, až dorazí Lester.

Willovi bylo vcelku jasné, že by ho Frazier nejraději rovnou zabil anebo aspoň nechal projít důmyslnou torturou. Kdyby jemu samotnému někdo vystřílel jeden z jeho týmů v FBI, přál by si totéž. Ale věděl také, že Frazier je voják – a vojáci poslouchají rozkazy.

Frazier otevřel Shackletonův laptop a po několika marných ťuknutích do klávesnice štítivě řekl: „Jaké má heslo?“

„Pythagoras,“ odpověděl Will.

Frazier si povzdechl. „Intelektuál jeden zasranej. Měkký i?“

„Ypsilon,“ odtušil Will smutně.

Za několik vteřin Frazier potvrdil: „Je to tady, jak povídal, pane ministře.“

„Jak si můžeme být jisti, že jste si to zkopíroval, agente Pipere?“ zeptal se Lester.

Will vytáhl z peněženky účtenku a položil ji na stůl. „Paměťová karta z Radio Shacku, koupená dnes, po tom incidentu.“

„Takže víme, že jste to ukryl někde ve městě,“ řekl pohrdavě Frazier.

„Je to velký město. Na druhou stranu jsem to taky mohl někomu poslat poštou. Nebo jsem to mohl předat někomu, kdo třeba věděl a třeba nevěděl, co to je. V každým případě vám můžu zaručit, že jestli nebudu udržovat pravidelný a častý kontakt s jednou či více nejmenovanými osobami, dostane se ta paměťová karta do sdělovacích prostředků.“ Přinutil se k ležérnímu úsměvu. „Takže, pánové, ruce pryč ode mne a od lidí, na kterých mi záleží.“

Lester si masíroval spánky. „Chápu, co říkáte a proč to říkáte, ale sám přece nechcete, aby to prosáklo ven, ne?“

Will odložil sklenici a pozoroval, jak její vlhké dno vytváří na desce stolu mokré kolečko. „Kdybych chtěl, už bych to poslal do novin sám. Já nejsem od toho, abych rozhodoval, jestli to mají lidi vědět nebo ne. Byl bych nejradši, kdybych se o tom sám nikdy nedozvěděl. Neměl jsem možnost o tom nějak dlouze přemýšlet, ale už jen samo vědomí, že to existuje, člověku mění – všecko.“ Najednou se zakuckal. Vypadal, že ho něco pobavilo.

„Co je na tom směšnýho?“ zeptal se Lester.

„Uvědomil jsem si, že se jmenuju Will – a ‚Will‘ znamená vůle.

Pro člověka s takovým jménem je představa svobodný vůle svým způsobem důležitá.“ Hned ale zase zvážněl. „Podívejte se, já teď nevím, jestli nějaká svobodná vůle vůbec existuje. Všechno je to určený předem, že jo? Když tam stojí vaše jméno, tak se s tím nedá nic dělat. Mám pravdu?“

„To vám došlo správně,“ řekl hořce Frazier. „Nebýt toho, padáte teď už volným pádem z deseti kilometrů!“

Willa se jeho jedovatost nedotkla. „Naučili jste se s tím žít. Ovlivní to nějak způsob, jakým se člověk potýká se životem?“

„No samozřejmě,“ odsekl Lester. „Je to břemeno. Já mám syna, agente Pipere. Můj nejmladší syn má dvaadvacet let a má cystickou fibrózu. Všichni víme, že ho nečeká dlouhý život, s tím jsme se smířili. Ale jak myslíte, že se mi líbí vědět, že datum jeho smrti je napevno dané? Myslíte si, že to datum chci znát nebo že chci, aby ho znal on? To určitě ne!“

Frazier měl odlišný přístup a Willa zamrazilo až do morku kostí, když to uslyšel: „Pro mě to věci usnadňuje. Věděl jsem, že Kerry Hightowerová a Nelson Elder mají umřít ten den, kdy umřeli. Nic nedělám, jen mačkám spoušť. Můžu klidně spát.“

Will nevěřícně potřásl hlavou a znovu si nalil. „Tohle je asi jádro problému, ne? Co by se sakra stalo se světem, kdyby se to prozradilo a všichni by uvažovali stejně jako vy?“

Chvíli bylo slyšet jen vysoké ječení motorů. Pak Lester diplomaticky odpověděl: „Proto tak důsledně zachováváme tajemství Knihovny. Díky oddané práci lidí, jako je tady Frazier, se nám to po více než šest desetiletí velmi dobře daří. Informace využíváme jen pro geopolitické potřeby a pro ochranu národní bezpečnosti. Nehledáme jen tak pronic zanic údaje o konkrétních osobách, pokud pro to není vážný bezpečnostní důvod. Jsme odpovědní správcové tohoto zázračného zdroje. V minulosti došlo k drobným, řekl bych až triviálním únikům informací a indiskrétnostem, ale vyřešili jsme je s chirurgickou čistotou. Tahle záležitost se Shackletonem je první katastrofální selhání v celé historii Oblasti 51. Doufám, že to chápete.“

Will přikývl a naklonil se tak daleko přes stůl, jak to jenom šlo, až těsně k ministrovi. „Moc dobře tomu rozumím. A rozumím i tomu, co jste neřekl. Jestli se vám ta moje kopie někdy dostane do rukou, strčíte mě do té nejhlubší díry, jakou dokážete vykopat, a čistě pro jistotu dohlídnete, aby zmizeli i mí příbuzní a mí kamarádi. Víte to a já to vím taky. Jenom se chráním. Nejsem žádnej teolog ani filozof. Nějaký velký morální otázky mě netrápí, jasný? Neprosil jsem se, aby mě někdo zatahoval do toho vašeho světa, ale stalo se to, protože mě před třiceti lety někdo náhodou vybral Shackletonovi za spolubydlícího! Chci jediný: aby mě všichni nechali na pokoji. Chci do penze a chci si žít svůj mrňavej život přinejmenším do roku 2027. Nejsem žádnej váš velkej soupeř. Jsem obyčejnej maník, co se těší na ryby.“ Opřel se a sledoval nehybnou Lesterovu tvář. „Tak, mládenci, kdo z vás mi doleje?“

Po příletu do Washingtonu Willa na dva dny zadrželi. Věnoval se mu nejen Malcolm, ale taky pár mládenců z vojenské kontrarozvědky, proti kterým byl Frazier učiněný humanista. Probírali s ním zpětně případ. Přiměli ho vysypat všechno, co o celé záležitosti věděl – všechno až na to, kde je ta paměťová karta.

Když s ním skončili, svolil, že podepíše stejně strašidelný závazek mlčenlivosti, jaký podepisovali zaměstnanci Oblasti 51. Pak ho – čistého a volného jako pták – propustili do vstřícné náruče jeho bratří z FBI.

Ředitel FBI rozhodl, že Will nebude muset podstoupit další oficiální výslech ani vyplnit hlášení o závěrečné fázi vyšetřování Posledních dnů. Nic nechápající a popletená Sue Sanchezová mu přišla nabídnout pěkný dárek: placené volno až do vypršení dvacetiletého služebního závazku a pak plnou penzi. S úsměvem přijal. Když od něj odcházela, na rozloučenou ji plácl po zadku. Rozzlobeně se otočila a Will na ni laškovně mrkl.

Will seděl u jídelního stolu. Pohodlně se opřel a s uspokojením sledoval konverzaci u slavnostní večeře. Cítil se domácky; bylo v tom něco tradičního a archetypálního, co uvádělo jeho vnitřní rytmy v harmonii. Když vyrůstal, moc si v rodině Piperů takovýchhle rodinných večeří neužil a ani si nevzpomínal, že by k nějakým docházelo během toho krátkého času, kdy jeho vlastní dcera ještě žila s oběma rodiči.

Pomalu žvýkal steak a naslouchal hovoru. V jeho bytě panoval ladný nepořádek. Všude samé stěhovací krabice, kufry, ženské šaty, nový nábytek a všechno možné.

Laura mu chtěla dolít víno, ale Will přikryl sklenku dlaní.

„Jsi v pořádku, tati?“ zažertovala.

„Krotím se,“ řekl Will samolibě.

„Opravdu to omezuje,“ poznamenala Nancy.

Pokrčil rameny. „Mám nové já. Stejné jako to staré, ale s trochu nižší hladinou alkoholu.“

„A máte z toho dobrý pocit?“ zeptal se Greg.

„Mimo záznam?“

„Ano, mimo záznam.“

„Jo, mám z toho dobrý pocit. To koukáte! A co je s tou knížkou, Lauro?“ ^

„Všechno podle plánu. Čekám na sazbu a chystám se na život plný slávy a bohatství.“

„Pokud ti to přinese štěstí, tak jsem svolný se vším, co pro tebe osud připravil. Pro vás oba.“

Greg sklopil zrak. Všechna ta vlídnost ho přiváděla do rozpaků. Jako reportér byl stále ještě hrozně zvědavý na případ Posledních dnů. Zkoušel si otázky s Laurou, říkal jí je, trénoval pro případ, že sebere odvahu a zeptá se na to i Willa, ale věděl, že tahle záležitost je tabu, a tušil, že se od něj asi nikdy nic nedozví, i kdyby se z nich jednou stali příbuzní.

Proč Willa odvolali z vyšetřování a udělali z něj muže na útěku? Proč případ zmizel z oficiálních zpráv, když nebylo ohlášeno žádné zatčení a žádné rozřešení? Proč Willa rehabilitovali a poslali na luxusní dovolenou?

Místo toho se jen zeptal: „A co připravil osud pro vás? Budete rybařit a odpočívat?“

„To teda ne!“ vmísila se Nancy. „Teď když jsem se přistěhovala, začne hezky chodit do divadel, do muzeí, do galerií, do dobrých restaurací, všude.“

„Já myslela, že New York nesnášíš, tati.“

„Když už tady jednou jsem, tak to můžu zkusit. My penzisti se musíme nějak udržovat duševně aktivní, když teď bankovní loupeže vyšetřují ženské.“

Když společný večer končil a loučili se, Will políbil dceru na tvář a odtáhl ji z Gregova doslechu. „Řeknu ti, ten tvůj kluk se mi líbí. Chtěl jsem, abys to věděla. Toho se drž.“

Jedno věděl jistě – že Greg Davis je za horizontem.

Will ležel na posteli a díval se, jak Nancy zabydluje jeho ložnici obrázky, šperkovnicí a plyšovým medvídkem.

„Tak jak se ti to jeví?“ zeptala se.

„Vypadá to fajn.“

„Myslím to s námi dvěma. Byl to dobrý nápad?“

„Podle mě ano.“ Poplácal na postel. „Až to tady vyzdobíš, pojď sem. Měla bys vyzkoušet naši novou postel.“

„Už jsem v ní spala,“ řekla a zasmála se.

„Jo, ale teď je to něco jiného. Je to společný majetek.“

„Tak v tom případě chci tu půlku u okna,“ prohlásila.

„Víš – myslím, že jsi můj typ.“

„Jaký typ to je?“

„Chytrá, sexy, drzá, prostě všechno, jak má být.“

Vlezla si do postele a přitulila se k němu. Vzal ji do náruče. O Knihovně už jí řekl. Musel se s tím někomu svěřit. Teď měli společné tajemství.

„V Los Angeles jsem si na Shackletonově počítači našel ještě něco,“ řekl tiše.

„Mám to chtít vědět?“

„Dvanáctého května 2010 se narodí dítě jménem Phillip Weston Piper. To je za devět měsíců. Bude to náš syn.“

Několikrát zamrkala a pak ho políbila na tvář.

Vrátil jí polibek a řekl: „Z budoucnosti mám vyloženě dobrý pocit.“

9. LEDNA 1297

OSTROV WIGHT, BRITÁNIE

Kožešinový lem opatova bílého roucha už byl celý rudý. Opat chodil, dotýkal se chladných čel, činil znamení kříže nad ležícími těly a třísnil si oděv krví.

Převor Felix stál Baldwinovi po boku. Podpíral ho, aby opat neuklouzl na zkrvavených kamenech. Procházeli spolu pečlivě celé sklepení. Zastavovali se nad každým rusovlasým písařem a pokaždé marně pátrali po stopě života. V celém sále písařů byli naživu jen oni dva a starý Bartoloměj. Sestru Sabeline poslal Baldwin pryč, protože se nedala ukonejšit a hlasitým pláčem ho rušila v soustředění.

„Jsou mrtví,“ řekl Baldwin. „Všichni jsou mrtví. Proč se to proboha stalo?“

Bartoloměj systematicky kráčel mezi stoly. Opatrně obcházel a překračoval nehybná těla a snažil se neupadnout. I přes své stáří se energicky přesouval od kalamáře ke kalamáři a sbíral ze stolů pergameny. Nesl jich už spoustu.

Přišel k Baldwinovi se shromážděnými písemnostmi v ruce.

„Pohleď,“ řekl mu. „Pohleď!“

Položil listy na stůl.

Baldwin jeden pergamen zvedl a podíval se na něj.

Pak další a další. Prolistovával je na stole, aby si je co nejrychleji prohlédl.

Všechny stránky nesly datum 9. února 2027 a identický zápis.

„Finis dferum,“ přečetl Baldwin. „Konec dnů.“

Felix se otřásl. „Takže tehdy nastane konec.“

Bartoloměj se nad tím odhalením pousmál. „Jejich práce skončila.“

Baldwin sebral pergameny a přitiskl si je na prsa. „Ale naše práce ještě neskončila, bratři. Tyhle mrtvé je třeba uložit do krypty. Pak odsloužím mši na jejich poctu. Musíme uzavřít Knihovnu a spálit kapli. Svět ještě není připraven.“

Felix a Bartoloměj rychle přikývli na souhlas. Opat se obrátil k odchodu.

„Rok 2027 je v daleké budoucnosti,“ řekl Baldwin unaveně. „Alespoň má lidstvo spoustu času na to, aby se na konec dnů připravilo.“

PODĚKOVÁNÍ

Tato knížka by asi nespatřila světlo světa, nebýt Steva Kasdina z agentury Sandra Dijkstra Literary Agency, který si v haldě dopisů na svém pracovním stole oblíbil právě ten můj a pomohl mi vtisknout rukopisu definitivní podobu. V celé naší rodině je velmi oblíbený. Za povzbuzení a posilu také děkuji svým prvním čtenářům: Gunille Lacocheové, Megan Murphyové, Allison Tobiové a mému příteli a advokátovi Georgesi Tobiovi. Je mi potěšením začlenit se do rodiny autorů nakladatelství HarperCollins a skrýt se pod zkušená křídla mé vlídné redaktorky Lyssy Keuschové. Závěrem hlasité „Díky!“ mé ženě Tesse a synu Shaneovi, kteří mě podporovali na každém kroku této cesty, a zvláštní poděkování mé sestře Gale Cooperové a mé matce Rose Cooperové za celá ta léta rozhovorů o čtení a psaní.

G L E N N

COOPER

Kniha duší

Prolog k pokračování

TAJEMSTVÍ SEDMÉHO SYNA

Toby Parfitt se obchodováním se vzácnými knihami zabýval už přes třicet let a vzrušující zamrazení v něm dnes dokázal spolehlivě vyvolat jen jeden zážitek: ta chvíle, když mohl opatrně zabořit ruce do bedny, která právě dorazila ze skladu.

Aukční agentura Pierce & Whyte se sídlem na Kensington High Street měla místnost pro příjem a katalogizaci v suterénu, kam nedoléhal hluk dopravy z ulice. Atmosféru téhle staré pracovny vytvářely leštěné dubové stoly, lampy s labutími krky a příjemně čalouněné židličky. Toby to tu měl moc rád: panovalo tu ticho rušené pouze konejšivým šustěním balicího papíru při průchodu skartovačkou, do které ho po hrstech strkal. Vtom ho ale vyrušil rušivý, astmatický dech a sípání sevřeného hrudníku.

Zvedl oči. Uviděl poďobanou tvář Petera Nieva a nevraživě ho pozdravil ledabylým kývnutím. Zkazilo mu to ryzí radost z objevu. Nemůže toho puberťáka přece jen tak poslat do háje.

„Prý došla ta zásilka z Cantwell Hall,“ řekl Nieve.

„Jo. Zrovna jsem otevřel první bednu.“

„Doufám, že jich dorazilo všech čtrnáct.“

„Nechcete si je radši přepočítat, abyste měl jistotu?“

„Taky že jo, Toby.“

Tyhle kamaráčofty ho deptaly. Toby! Žádné „pane Parfitte“, žádné „pane“ nebo alespoň „Alistaire“ – ale „Toby“, jako kdyby se znali odjakživa. Časy se mění, to rozhodně, a k horšímu. Ale on s tím nemá sílu bojovat. Jestli asistent po roce u firmy považuje za přípustné oslovovat šéfa sekce antikvárních knih „Toby“, musí to člověk nést stoicky. Kvalifikovaných zaměstnanců byl nedostatek, mladý Nieve vystudoval kunsthistorii v Manchesteru a jako druhý v ročníku představoval to nejlepší, co se dnes pořídí za dvacet tisíc liber ročně. Když nic jiného, zvládal aspoň přijít denně v čisté košili a nezapomenout na kravatu – ačkoli nosil příliš velké límečky a s tím hubeným krkem vypadal, jako kdyby měl hlavu posazenou na špalíčku jak loutka a přiklíženou k tělu.

Ten spratek teď jak malé dítě přepočítával doručené bedny a Toby jen tiše skřípal zuby. „Jsou tu všecky.“

„To jsem rád.“

„Martin říkal, že z tohohle úlovku budete mít radost.“

Toby už v terénu nepracoval. Na výjezdy posílal svého zástupce Martina Steina. Toby venkov nesnášel, a když už někdy musel z města, bránil se zuby nehty. Občas se stalo, že měl klient nějakou opravdovou vzácnost a jejich firma se snažila úlovek vyfouknout aukčním síním Christie’s a Sotheby’s. „Pane řediteli, spolehněte se,“ ujistil Toby svého nadřízeného, „jestli se někdy slůvkem dozvím, že někdo má Shakespearovo druhé folio, hezkou Bronteovou anebo Walt era Raleigha, tak se na to místo vrhnu jako ostříž, i kdyby to bylo v nejhorším Zapadákově v celé Anglii.“ Nakolik byl o Cantwellově zásilce informován, kvalita byla spíše nižší, nicméně Stein skutečně soudil, že rozmanitost toho nálezu Tobyho potěší.

Lord Cantwell byl typickým klientem jejich dražební síně: obstarožní pán, pozůstatek jiných časů, který se snaží zachránit svoje venkovské sídlo před zkázou a zažehnat útoky berního úřadu tím, že čas od času odprodá pár kusů nábytku, obrazy, knihy a stříbro. Opravdu kvalitní kusy sice starý pán posílal do velkých aukčních síní, ale Pierce & Whyte úspěšně shrábli knihy, mapy a rukopisy, protože v téhle branži měli dobrou pověst.

Toby sáhl do vnitřní kapsy svého padnoucího, na míru šitého obleku a vytáhl tenké rukavice z bílé bavlny. Už kdysi, před dobrými třiceti lety, mu šéf dal kontakt na svého krejčího v Savile Row a od té doby se Toby odíval v nejlepšíj stylu. Šaty dělají člověka – a vzhled právě tak: knírek měl vždy dokonale zastřižený a k holiči, který udržoval jeho mírně prošedivělé vlasy v dokonalém pořádku, chodil každé úterý.

Navlékl si rukavice jako chirurg před operací a naklonil se nad první knižní hřbet. „Tak se na to podíváme.“

V horní řadě bylo vidět řadu svazků, které očividně patřily k sobě. Vytáhl jeden z nich. „A, vida! Šestisvazkový komplet Freemanových Dějin dobytí Anglie Normany. To je z let 1877 až 1879, pokud mne paměť neklame.“ Odklopil plátěnou vazbu a podíval se na titulní list. „Znamenité! První vydání. Všechny svazky sedí?“

„Všechny jsou z prvního vydání, Toby.“

„No výborně. Ty by měly vynést tak šest, osm stovek. Většinou se nabízí směs svazků z různých vydání.“

Opatrně vyňal všech šest knih a prozkoumal jejich stav. Pak se znovu zanořil do útrob bedny. „Tady máme něco trochu staršího.“ Byla to hezká latinská bible z Antverp, tisk z roku 1653. Ohmataná vazba z teletiny měla na hřbetě pozlacené vazy. „Opravdu pěkná,“ vrněl. „Řekl bych takových sto padesát až dvě stě.“

Následující svazky v něm vzbudily menší nadšení: šlo o novější vydání Ruskina a Fieldinga v nevalném stavu. Pak ale vytáhl Fraserovu knihu Deník z cesty přes část zasněženého území pohoří Himala a k pramenům řek Jumna a Ganges, dokonale zachovalé první vydání z roku 1820, a znovu zajásal. „Tuhle knihu jsem v podobném stavu neviděl už léta! To je úžasné! To vydá snadno na tři tisíce. Hned mám lepší náladu! Nejsou v té sbírce náhodou nějaké inkunábule?“

Mladík se zatvářil zmateně a očividně netušil, o čem je řeč. „Nevíte snad, co jsou inkunábule? Evropské tisky před rokem 1501. To jste ve skriptech neměli?“

Tobyho podrážděnost se asistenta dotkla. Zrudl rozpaky. „No jistě. Pardon. Ne, nejsou tam žádné inkunábule. Něco starého tam sice bylo, ale to bylo psané ručně.“ Přičinlivě ukázal prstem do bedny. „Támhle to je. Jeho vnučka se s tím nerada loučila.“

„Čí vnučka?“

„Vnučka lorda Cantwella. Má neuvěřitelně krásnou postavu.“

„Bývá pravidlem, že se k tělesné konstituci našich klientů nevyjadřujeme,“ opáčil suše Toby a natáhl ruku po knize.

Měla široký hřbet a byla velice těžká: když ji chtěl vytáhnout a položit na stůl, musel za ni nakonec vzít oběma rukama.

Ani ji neotevřel a už cítil, jak mu buší srdce a v ústech se mu sbíhají sliny. Tenhle velký foliant čímsi záhadným burcoval všechny jeho instinkty. Hladká vazba z teletiny barvou připomínala prvotřídní mléčnou čokoládu. Byla pokryta skvrnkami a vydávala slabě ovocnou vůni: pach zašlé plísně a vlhkosti. Svazek byl mimořádně rozměrný: skoro půl metru na výšku, tři decimetry na šířku a přes decimetr tloušťky. Ta má rozhodně nejméně dva tisíce stran a váží minimálně tři kila. Vazba byla označená jen na hřbetu: do kůže byl ručně vyrytý letopočet 1527.

Když se Toby natáhl, aby knihu otevřel, pravá ruka se mu roztřásla; sledoval to s odtažitým údivem. Hřbet ani nezapraskal; s touhle knihou se často pracovalo. Předsádku tvořil jednoduchý papír krémové barvy bez ozdobného vzoru. Kniha neměla titulní stránku ani frontispis. První list byl na omak drsný, měl barvu smetany a začínal zcela bez úvodu, titulu či iluminované majuskule. Text, psaný brkem a černým inkoustem, stránku zaplňoval v natěsnaných řádcích, rozdělených do sloupců – a v každém byla uvedena minimálně stovka jmen a dat. Toby se letmo zorientoval, pak otočil list, a pak další a další. Přeskočil doprostřed knihy a prohlédl si znovu několik stránek. Přešel na poslední stránku a pokusil se v duchu spočítat, co má před sebou. Stránky nebyly číslované, takže mohl jen hádat, ale vypadalo to, že v knize je uvedeno více než sto tisíc jmen.

„Pozoruhodné,“ hlesl.

„Martin si s tím nevěděl rady. Myslel, že to třeba je nějaká městská matrika. Říkal, že vás možná něco napadne.“

„Napadá mě toho spousta, ale bohužel nic z toho nedává smysl. Podívejte se na ty stránky.“ Uchopil jednu do prstů. „Tohle není papír, vidíte? Je to velín. To je jemný pergamen, prvotřídní materiál – a i když to nemůžu říct s jistotou, jsem přesvědčený, že to je děložní pergamen, to nejlepší, co si vůbec lze představit. Teletinu z nenarozeného telete loužili ve vápenném mléce, sušili, brousili, bělili, hladili a leštili. Takovýhle pergamen se používal na ty nejvzácnější iluminované rukopisy, a ne na nějakou mizernou matriku.“

Listoval knihou a prstem v rukavici ukazoval na jednotlivá místa. „Je to záznam narození a úmrtí. Podívejte se semhle: Nicholas Amcotts 13 1 1527 natio. Člověk by si myslel, že jenom zapsali narození nějakého Nicholase Amcottse z 13. ledna 1527. Na tom by nebylo nic zvláštního. Ale podívejte se na následující řádek: stejné datum a slovo |ors, úmrtí – ale tyhle znaky jsou čínské. A další, zase úmrtí: Kaetherlin Banwartz, jednoznačně germánské jméno. A tohle, jestli se nemýlím, je zase arabsky.“

Během jediné minuty našel řecká, portugalská, italská, francouzská, španělská a anglická jména, a také spoustu jmen psaných cyrilicí, hebrejsky, svahilsky, řecky a čínsky. U některých jmen se mohl jen dohadovat; cosi si sám pro sebe zabručel o afrických dialektech.

Napřel prsty obou rukou proti sobě a snažil se koncentrovat. „Copak by nějaké město mohlo mít takovéhle složení obyvatel? Nemluvě o tom, jaká byla v roce 1527 populační hustota! A co ten jemný pergamen? A naopak tahle primitivní vazba? Nic nenasvědčuje na šestnácté století, naopak. Tenhle rukopis působí zřetelně středověkým dojmem.“

„Ale datovaný je 1527.“

„To ano – správná poznámka. Ale přesto mi instinkty říkají, že je starší, a instinktům je v naší branži potřeba věřit. Myslím, že si budeme muset vyžádat posudky z univerzity.“

„Jakou ta kniha může mít cenu?“

„Nemám tušení. Ať už je to cokoliv, je to zvláštnost, kuriozita, unikát. A sběratelé mají unikáty rádi. Myslím, že si v tuhle chvíli s cenou nemusíme dělat hlavu. Tohle se prodá dobře.“ Opatrně odnesl knihu na druhý konec stolu a uložil ji stranou od ostatních, jako kousek, který si zasluhuje zvláštní umístění. „Pojďme teď projít zbytek těch věcí z Cantwellu. Zapíšete to pak všechno do počítače. A až to budete mít, projděte pečlivě všechny knížky stránku po stránce. Podíváte se, jestli se v nich nenajde nějaký dopis, rukopis, poštovní známka, prostě cokoliv. Přece bychom nechtěli, aby to nějaký náš zákazník dostal jako pozornost zdarma.“

Večer, když už byl mladý Nieve dávno pryč, se Toby do suterénu vrátil. Kolem tří dlouhých stolů, na kterých byla rozložená dodávka z Cantwellu, prošel bez zájmu. V danou chvíli ho tohle všechno nezajímalo o nic víc než hromada starých časopisů. Šel přímo ke knize, na kterou celý den myslel. A tentokrát neměl rukavice. Zvolna položil dlaně na hladkou kůži. Kdykoli ten moment později líčil, vždy tvrdil, že v tu chvíli pocítil s tím neživým předmětem nějaké zvláštní spojení – ačkoli doposud mu podobné sentimentální představy byly vždy bytostně cizí.

„Kdo vlastně jsi?“ zeptal se nahlas. Předem se zvlášť ujistil, že je v místnosti sám; kdyby kolegové zjistili, že si povídá s knihami, asi by to jeho kariéře neprospělo. „Prozraď mi svá tajemství!“

* * *

Uřvané děti neměl Will Piper nikdy zvlášť v oblibě a svoje vlastní už vůbec ne. Mlhavě si vzpomínal na ubrečené děcko číslo 1. To bylo před pětadvaceti lety; pracoval na Floridě jako zástupce šerifa a dostával ty nejhorší šichty. Když ráno dorazil domů, Laura už byla dávno vzhůru a blaženě jančila. Když s manželkou náhodou přece jen někdy zůstal přes noc a Laura zaplakala, zakňučel si taky a zase usnul dřív, než Melanie stihla ohřát láhev s pitím. O plenky se nestaral. O krmení se nestaral. O brekot se nestaral. A než byly Lauře dva roky, pro sichr zmizel úplně.

Ale od té doby ho dělila dvě manželství a celá věčnost a teď už je – aspoň si to o sobě myslí – jako proměněný. Nechal se transformovat do newyorského tatínka ve stylu 21. století a se vším všudy. Když mohl v minulosti ohledávat místa činu a vrtat se v rozkládajících mrtvolách, no tak sakra může i vyměnit plenku. A jestli dokázal vyslechnout i hořce plačící matku oběti, tak si přece poradí s dětským brekotem.

To ale neznamená, že to bude dělat s potěšením.

Willův život prošel sérií nových etap a právě před měsícem začala ta nejnovější. Nancy se po mateřské vrátila do práce a on si mohl přinejmenším po omezenou dobu užívat otcovství bez jakýchkoli zábran. Když za sebou Nancy zaklapla dveře, jejich šestiměsíční syn zaregistroval změnu a spustil bránici. Finanční situace jim nedovolovala platit paní na hlídání víc než třicet hodin týdně, a tak musel Will každý den aspoň pár hodin pilotovat sólo.

Zvučný jekot Phillipa Westona Pipera se naštěstí při kolébání vždy utišil, ale jakmile ho Will položil do postýlky, okamžitě spustil znovu. Will se obrnil zoufalou nadějí, že se dítě nakonec vyčerpá, a pomalu vycouval z ložnice. Na televizi v obýváku pustil zprávy a nastavil hlasitost tak, aby se plynule prolínala s drásavým ječením jeho potomka.

I když trpěl chronickým nedostatkem spánku, v hlavě měl až odporně jasno – to díky dobrovolnému odloučení od svého dávného přítele, Johnnieho Walkera. Slavnostní závěrečnou dvoulitrovku Black Label uchovával ze tří čtvrtin plnou ve skříňce pod televizí. Nebude ze sebe přece dělat notorika, který v zájmu zachování disciplíny musí veškeré své okolí vyčistit od alkoholu. Občas se za flaškou stavil, kamarádsky na ni zamrkal, poplácal se s ní a prohodil pár slov. Sám ji škádlil víc, než ona škádlila jeho. Nedocházel na žádné abstinenční sedánky| nešel ke specialistovi. Vůbec ne – a dokonce ani nepřestal pít! Pravidelně si dal jedno dvě piva anebo sklenku vína, a když si lokl nalačno, vychutnal si chvilku euforie. Prostě si jenom zakázal dotknout se whisky, toho skvostného jantarového nektaru, své milované nemesis. Co se píše o notorismu a abstinenci v učebnicích, to mu je ukradené. On si vždycky dokázal poradit sám a své nevěstě teď slíbil, že už se nikdy neopije.

Seděl na gauči a ohromné dlaně mu tupě spočívaly na holých stehnech, na sobě kraťasy, tričko a tenisky. Byl připravený vyběhnout, ale paní na hlídání měla už zase zpoždění. Připadal si klaustrofobicky, jako v pasti. V téhle vyparketované vězeňské cele prostě tráví příliš mnoho času. Měl sice ty nejlepší úmysly, ale něco se holt musí změnit. Snažil se splnit sliby a dodržovat uznávaná pravidla, ale byl přitom čím dál neklidnější. New York mu vždycky lezl na nervy. A teď se mu z toho města přímo zvedal žaludek.

Dřív než se propadl do temnot, naštěstí zazvonil zvonek. Minutu nato už chůva stála uvnitř a místo omluvy ze sebe vychrlila tirádu na městskou dopravu. Leonora Monica Nepomuceno, drobounká imigrantka z Filipín, něco přes padesát, odhodila kabelu na kuchyňskou linku a rovnou se rozeběhla za plačícím děckem, které stiskla v náručí. „Lalalalalalalala, teta Leonora už je tu,“ tišila chlapce. „Můžeš přestat brečet.“

„Jdu běhat,“ zamračeně oznámil Will.

„Vyběhejte se pořádně, pane,“ doporučila mu Leonora.

Každodenní kolečko se po nástupu do důchodu stalo u Willa součástí rutiny a pevnou složkou jeho nového, transformovaného charakteru. Takhle hubený a v tak dobré kondici už nebyl hodně dlouho; oproti studiím na Harvardu, kdy závodně hrál americký fotbal, měl jenom pět kilo navíc. I když se chystal překročit padesátku, díky abstinenci vypadal mladší. S jeho mohutnou, atletickou postavou, mladistvě hustými zrzavými vlasy a pronikavýma modrýma očima se za ním při joggingu ženské otáčely, a to i mladší. Na tohle si Nancy pořád nedokázala zvyknout.

Když vyšel na chodník, ucítil, že babí léto je pryč a panuje nepříjemné chladno. Zatímco si – opřený o ukazatel ulic – procvičoval lýtka a achillovky, přemýšlel, jestli si ještě nemá doběhnout nahoru pro něco teplej šího.

Potom si všiml toho obytného karavanu na druhé straně East 23rd Street: nastartoval a vypšoukl z výfuku oblak dýmu.

Will strávil dvacet let tím, že pozoroval svoje okolí a sledoval, co se děje. A taky si uměl počínat nenápadně. Tenhle řidič to neuměl – anebo mu to bylo jedno. Will si toho povozu všiml už včera; karavan pomalu projížděl kolem domu, kde Will bydlí, asi tak desítkou, blokoval dopravu a auta zuřivě troubila. Opravdu by bylo těžké si v takové situaci nevšimnout třináctimetrového luxusního beavera s azurově modrým lakem a šedo-karmínovými pruhy na stranách. V duchu si Will řekl: Kterej tupec jezdí krokem s karavanem za půl milionu na dolní Manhattan a hledá za jízdy adresu? I kdyby ji našel, kde to tady zaparkuje? Ale alarm spustil ve chvíli, kdy si všiml poznávací značky.

Nevada. Nevada!

Teď to vypadá, že ten chlápek včera večer opravdu našel parkování – a rovnou přes ulici od Willova domu, jen kousek na východ. No, takové štěstí nemá kdekdo. Willovi se rozbušilo srdce, jako kdyby se už dal do běhu, i když zatím pořád stál nehybně. S podezíravým ohlížením přestal už před řadou měsíců.

Podle všeho to byla chyba. Já se poseru, zaklel v duchu. Espézetka z Nevady.

Stejně to ale vypadalo divně. Dozorci po něm nepůjdou v tomhle tanku. Kdyby se ho rozhodli sebrat, tak si toho nikdo ani nevšimne. Jsou to přece profíci, proboha.

Ulice byla obousměrná a karavan mířil čelem k západu. Stačilo, aby se Will rozeběhl na východ a párkrát zabočil – a nikdy ho nedohoní. Ale pak by se taky nedozvěděl, jestli o něj někdo má zájem, a tahle nejistota ho dráždila. A tak se rozeběhl na západ. Ale pomalu. Aby to ten chlápek zvládl.

Karavan vyklouzl z parkovacího místa a následoval ho. Will zrychlil tempo: jednak aby zjistil, jak vůz zareaguje, a jednak aby se zahřál. Doběhl ke křižovatce na Třetí avenue, vyklusával na místě a čekal na zelenou. Karavan byl nějakých třicet metrů za ním, blokovaný řadou taxíků. Zaclonil si oči. Přes přední sklo rozeznal siluety nejméně dvou mužů. Řidič měl vousy.

Když semafor přeskočil, přeběhl přes křižovatku a propletl se mezi chodci. Přes rameno zahlédl, že ho karavan stále sleduje po Třiadvacáté, ale to ještě nemuselo nic znamenat. Skutečná zkouška přišla na Lexington Avenue, kde zatočil doleva a rozeběhl se na jih. Karavan taky zatočil.

Hned je nám tepleji, proběhlo Willovi hlavou. Přihořívá.

Mířil do Gramercyho parku, obdélníkové enklávy zeleně pár bloků směrem do centra. Všechny ulice kolem parku jsou jednosměrné. Jestli ho budou pronásledovat až tam, užije si trochu legrace.

Lexington Avenue končila u parku a pak přecházela do 21. ulice, což je jednosměrka a vede na západ. Will se rozeběhl na východ podél ohrady, která vede kolem parku. Karavan musel spolu s ostatními auty jet opačně.

Will zahájil kolečka po obvodu parku ve směru hodinových ručiček. Každý oběh mu trval jen asi dvě minuty. Bylo vidět, že řidič karavanu má se zatáčením doleva problémy a několikrát se málem odřel o zaparkovaná auta.

Stát se terčem pronásledování není žádný vtip, ale ve Willovi se stejně vzmáhal smích vždycky, když ho ohromný karavan míjel v protisměru. Pokaždé si navíc lépe prohlédl ty dva chlapy uvnitř. Strach v něm sice nevyvolávali, ale člověk nikdy neví. Tihle šašci určitě nejsou dozorci z Oblasti 51, avšak na Willa mohli mít spadeno i odjinud. Hodně vrahů dostal do kriminálu – a vrazi mají příbuzné. Pomsta je vždycky rodinná záležitost.

Za volantem seděl postarší chlapík s delšími vlasy a popelavým plnovousem. Podle masitého obličeje a mohutných ramen se dalo hádat na zápasnickou figuru. Spolujezdec byl vysoký, štíhlý, také postarší a vypoulenýma očima po Willovi kradmo koukal. Řidič zíral křečovitě před sebe, jako by si myslel, že o nich opravdu pořád ještě neví.

Při třetím kolečku si Will všiml dvou policistů na Dvacáté ulici. Tahle čtvrť byla považována za exkluzivní bydlení a Gramercyho park představoval jediné veřejné sady na celém Manhattanu. Obyvatelé okolních domů měli k železným vratům do parku vlastní klíče a policie tu bedlivě vychytávala všechny podezřelé týpky. Will k nim přiběhl a ztěžka oddychoval. „Viděl jsem tamhleten karavan, jak zastavil,“ nahlásil strážníkům. „Ten řidič obtěžoval jednu holčičku. Myslím, že se ji snažil vtáhnout dovnitř.“

Policisté ho vyslechli, aniž hnuli brvou. Protáhlý jižní přízvuk podkopával jeho důvěryhodnost. Pohledy, které na něj zíraly jak na chasníka, musel v New Yorku snášet dost často. „Opravdu?“

„Jsem agent FBI ve výslužbě.“

Sledoval je pak už jen chvilku. Policisté se postavili doprostřed silnice a máchnutím ruky karavan zastavili. Will radši běžel po svých. Jistě, je zvědavý, ale taky se chce dostat k řece a dokončit svoji obvyklou trasu. Navíc mu cosi říkalo, že tyhle čumily ještě uvidí.

Když se vrátil domů, pro jistotu ze skříně vyndal pistoli a promazal ji.

Glenn Cooper

TAJEMSTVÍ SEDMÉHO SYNA

Z anglického originálu Secret of the Seventh Son, vydaného nakladatelstvím HarperCollins v New Yorku roku 2009

přeložil Martin Pokorný

Obálku navrhla Jana Šťastná

Odpovědná redaktorka Martina Bekešová

Technický redaktor David Dvořák

Počet stran 384

Vydala Euromedia Group, k. s. – Knižní klub,

Nádražní 32, 150 00 Praha 5

v roce 2010 jako svou 5169. publikaci

Sazba Olaf Šnajder, Brandýs n. L.

Vytiskly Tlačiarne BB, spol. s r. o., Banská Bystrica

Vydání první

Naše knihy distribuuje knižní velkoobchod

Euromedia Group, k. s. – knižní distribuce,

Nádražní 32, 150 00 Praha 5

Zelená linka: 800 103 203

Tel.: 296 536 111

Fax: 296 536 246

di stribuce.sd@euromedia.cz

Knihy lze zakoupit v internetovém knihkupectví

www.knizniweb.cz

www.knizniweb.cz

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai