Říše strachu

Michael Crichton

(2006)

Hodnocení:

85%

Štítky:

Romány, Thrillery

Techno-thriller mistra tohoto žánru je nejen strhujícím čtením, ale také provokativním komentářem k manipulaci s informacemi v moderním světě. V Los Angeles má být za několik týdnů zahájena Konference o náhlé změně klimatu, kterou pořádá významná ekologická organizace NERF. Akce má celý svět přesvědčit o krajní naléhavosti globálního problému. Horečné přípravy konference však naruší podivné chování hlavního sponzora NERF George Mortona: tento americký milionář v jakémsi pomatení mysli zpochybní činnost organizace a odmítne ji nadále finančně podporovat. Hned nato po zběsilé jízdě autem havaruje, a ač jeho tělo není nalezeno, vše nasvědčuje tomu, že zemřel. Materiály objevené v Mortonově domě dají do pohybu téměř planetární honičku – hrdinové románu se pokoušejí v Antarktidě, na Šalamounových ostrovech, v arizonské poušti i na jiných, často exotických místech zabránit sérii uměle vyvolaných přírodních katastrof… Michael Crichton v kontroverzním románu Říše strachu už poněkolikáté kombinuje napínavý příběh s fundovaným rozborem ožehavého vědeckého problému, k němuž zaujímá značně vyhraněný postoj. Podle autora jsou klimatické změny, ke kterým v současnosti údajně dochází, pouhým mýtem, jenž má za následek politizaci vědy a potažmo představuje živnou půdu pro totalitární tendence či „ekoterorismus“.

Michael Crichton

ŘÍŠE STRACHU

KNIŽNÍ KLUB

Přeložil Michal Prokop

STATE OF FEAR

Copyright © 2004 by Michael Crichton

Copyright of the Czech edition © Euromedia Group k. s., 2006

Translation © Michal Prokop, 2006

ISBN 80-242-1672-8 Tato kniha je fikce. Postavy, firmy, instituce a organizace v tomto románu jsou výtvorem autorovy představivosti. Pokud opravdu existují, jsou využity imaginárně, bez záměru popisovat jejich skutečné chování. Zmínky o existujících lidech, institucích a organizacích, které jsou uvedeny v poznámkách pod čarou, odpovídají realitě. Poznámky pod čarou jsou skutečné.

Na vědě je cosi podmanivého. Člověk získává tučné výnosy z domněnky na základě nicotné investice v podobě faktů.

MARK TWAIN

U jakékoli důležité otázky vždy existují aspekty, o nichž nikdo nechce diskutovat.

GEORGE ORWELL

ÚVOD

Na johannesburském summitu Udržitelná Země na konci roku 2003 tichomořský ostrovní stát Vanutu oznámil, že připravuje žalobu na Agenturu ochrany životního prostředí (EPA) Spojených států amerických kvůli globálnímu oteplování. Vanutu se nachází pouze několik desítek centimetrů nad hladinou moře a osm tisíc jeho obyvatel bylo v nebezpečí, že budou muset opustit své domovy, až v důsledku globálního oteplování hladina světového oceánu stoupne. Spojené státy, hospodářsky nejsilnější země světa, jsou zároveň největším producentem oxidu uhličitého, a tedy největším přispěvatelem ke globálnímu oteplování.

Americká aktivistická skupina Národní fond environmentálních zdrojů (NERF) vyhlásila, že Vanutu při podávání žaloby, jež bylo naplánováno na léto 2004, podpoří. Proslýchalo se, že zámožný filantrop George Morton, který často financoval environmentální případy, zaplatí vedení soudního sporu ze svého, což ho přijde na osm milionů dolarů. Protože se řízení nakonec mělo odehrát u příznivě nakloněného soudu 9. obvodu v San Francisku, bylo očekáváno se značným zájmem.

Žaloba však nikdy nebyla podána.

Vanutu ani NERF neposkytly žádné oficiální vysvětlení změny původních plánů. Ani po náhlém zmizení George Mortona nepochopitelná lhostejnost ze strany médií nepřispěla k objasnění důvodů, proč žaloba nebyla podána. Teprve na konci roku 2004 několik členů výboru NERF začalo veřejně hovořit o tom, co se uvnitř této organizace dělo. Další informace přidali Mortonovi zaměstnanci a také bývalí společníci právnické firmy Hassle a Black z Los Angeles.

Nyní je tedy jasné, co se kolem vanutské žaloby dělo mezi květnem a říjnem 2004 a proč kvůli tomu v odlehlých částech světa zemřelo tolik lidí.

MC

Los Angeles, 2004

ŘÍŠE STRACHU

Z interního hlášení pro Národní bezpečnostní radu (NSC) od AASBC (tajné). Revidované pasáže AASBC. Získáno FOIA 03/04/04.

I

AKAMAI

PAŘÍŽ

NEDĚLE, 2. KVĚTNA 2004 24:00

Ve tmě se dotkl její ruky a řekl: „Zůstaň tady.“ Nepohnula se, jen čekala. Ve vzduchu visel slaný odér mořské vody. Zaslechla tiché šplouchání.

Potom se rozsvítila světla a zablyštěla se na hladině rozlehlé otevřené nádrže, zhruba padesát metrů dlouhé a dvacet metrů široké. Mohlo by se jednat o plavecký bazén, nebýt elektronického vybavení, které ji obklopovalo.

A toho velice zvláštního zařízení na druhém břehu.

Jonathan Marshall se vrátil k ní a zašklebil se jako idiot. „Qu‘ estce que tu penses?“ zajímal se, ačkoli jeho výslovnost byla příšerná. „Co tomu říkáš?“

„Je to úžasné,“ vydechla dívka. Mluvila anglicky a její přízvuk zněl exoticky. Vlastně je na ní exotické všechno, pomyslel si Jonathan. S tou svou tmavou pletí, vysokými lícními kostmi a černými vlasy by mohla být modelka. A v krátké sukýnce a na jehlách si jako modelka také vykračovala. Byla napůl Vietnamka a jmenovala se Marisa. „Ale nikdo jiný tady není?“ zeptala se a rozhlédla se kolem.

„Ne, ne,“ odpověděl. „Je neděle. Nikdo nepřijde.“

Jonathanu Marshallovi bylo dvacet čtyři, v Londýně postgraduálně studoval fyziku a přes léto pracoval v této ultramoderní Laboratoire Ondulatoire – laboratoři vlnové mechaniky – Francouzského námořního institutu ve Vissy na severním okraji Paříže. Předměstí však obývaly převážně mladé rodiny, a tak Marshall prožíval osamělé léto. Proto nemohl uvěřit svému štěstí, že potkal tuto dívku. Tu mimořádně krásnou a sexy dívku.

„Předveď mi, co to umí, tenhle stroj,“ požádala Marisa. Oči jí zářily. „Předveď mi, co tady děláš.“

„S radostí,“ souhlasil Marshall. Přesunul se k velkému ovládacímu pultu a začal zapínat čerpadla a senzory. Třicítka panelů vlnového stroje na vzdálenějším konci nádrže se s cvakáním postupně probouzela k životu.

Ohlédl se na ni a ona se usmála, „Je to tak komplikované,“ řekla. Došla k němu a postavila se k pultu vedle něj. „Ten tvůj výzkum zaznamenávají kamery?“

„Ano, máme kamery na stropě a po stranách nádrže. Pořizují vizuální záznamy generovaných vln. Taky máme tlakové senzory v nádrži, které zaznamenávají tlakové parametry šířící se vlny.“

„Jsou ty kamery zapnuté?“

„Ne, ne,“ odpověděl. „Nepotřebujeme je, neprovádíme experiment.“

„Možná ano,“ namítla a položila mu ruku na rameno. Její prsty byly dlouhé a jemné. Měla krásné prsty.

Chvíli počkala a pak pokračovala: „Tahle místnost, všechno je tak drahé. Musíte tu mít dokonalé zabezpečení, ne?“

„Ani ne,“ řekl. „Jenom vstup na kartu. A jenom jednu bezpečnostní kameru.“ Ukázal přes rameno. „Tam vzadu v rohu.“

Otočila se, aby se podívala. „A je zapnutá?“ zajímala se.

„Ano,“ odpověděl. „Ta běží pořád.“

Přejela si dlaní po krku. „Takže nás někdo sleduje?“

„Bohužel ano.“

„Tak to bychom se měli chovat slušně.“

„Nejspíš. Kde je vlastně tvůj přítel?“

„Ten.“ Posměšně odfrkla. „Toho mám plné zuby.“

Dříve téhož dne se Marshall ze svého malého bytu vydal do kavárny na Rue Montaigne, kam chodíval každé ráno, a jako obvykle si vzal k přečtení článek z časopisu. Dívka seděla u vedlejšího stolu se svým přítelem. Dvojice se vzápětí začala hádat.

Marshall měl vlastně pocit, jako kdyby k sobě Marisa a její přítel nepatřili. On byl Američan, růžolící silný chlapík, svalnatý jako fotbalista, s dlouhými vlasy a brýlemi s drátěnými obroučkami, jež se nehodily k jeho natvrdlému výrazu. Působil jako prase, které se snaží vypadat vzdělaně.

Jmenoval se Jim a byl na Marisu naštvaný, podle všeho kvůli tomu, že předešlou noc strávila bez něho. „Nechápu, proč mi neřekneš, kde jsi byla,“ opakoval pořád dokola.

„Protože ti do toho nic není.“

„Ale já jsem myslel, že si spolu dáme večeři.“

„Jimmy, řekla jsem ti, že nedáme.“

„Ne, řekla jsi mi, že dáme. A já jsem na tebe čekal v hotelu. Celou noc.“

„No a? Nikdo tě nenutil. Mohl jsi jít ven. Pobavit se.“

„Ale já jsem čekal na tebe.“

„Jimmy, nejsem tvoje věc.“ Podrážděně vzdychala, rozhazovala rukama nebo se plácala do holých kolen. Nohy měla zkřížené a krátká sukně se jí vyhrnula vysoko nahoru. „Dělám si, co chci.“

„To jsem si všiml.“

„Ano,“ uzavřela, hned nato se obrátila k Marshallovi a zeptala se: „Co to čtete? Vypadá to dost komplikovaně.“

Zprvu měl Marshall obavy. Očividně se na něho obrátila jen proto, aby zesměšnila svého přítele. Nechtěl se nechat zatáhnout do jejich hádky.

„To je fyzika,“ objasnil stručně a mírně se odvrátil. Snažil se nevnímat její krásu.

„Jaká fyzika?“ nedala se odbýt.

„Vlnová mechanika. Oceánské vlny.“

„Takže vy jste student?“

„Postgraduální student.“

„Aha. A určitě jste inteligentní. Jste Angličan? Co děláte ve Francii?“

A než si uvědomil, co dělá, hovořil s ní a byl představen jejímu příteli, který se na Marshalla zašklebil a chladně mu potřásl rukou. Situace byla pořád nepříjemná, ale dívka se chovala, jako by se nic nedělo.

„Tak vy pracujete někde tady? Co je to za práci? Nádrž se strojem? Nějak si neumím představit, o čem to mluvíte. Ukážete mi to?“

A tak se dostali až sem, do laboratoře vlnové mechaniky. A Jimmy, její přítel, se kabonil na parkovišti před budovou a kouřil cigaretu.

„Co uděláme s Jimmym?“ zeptala se a postávala vedle Marshalla, který obsluhoval řídicí panel.

„Tady kouřit nemůže.“

„Dohlédnu na to. Ale nechci, aby se rozčílil ještě víc. Myslíš, že ho sem můžu pustit?“

Marshall cítil, jak v něm narůstá zklamání. „Jasně. Asi ano.“

Pak mu stiskla rameno. „Neboj se, má pak na práci ještě něco jiného.“

Vzdálila se, otevřela dveře v zadní části laboratoře a Jimmy vešel dovnitř. Marshall se ohlédl a viděl ho, jak postává opodál, ruce zabořené v kapsách. Marisa se vrátila k Marshallovi u řídicího pultu.

„Bere to sportovně,“ řekla. „Tak mi to předveď.“

Elektrické motory na opačném konci nádrže zabzučely a pohyblivé panely vyslaly první vlnu. Drobná vlnka přeběhla po vodní hladině a šplouchla o sklopený panel na druhé straně.

„Takže tohle je slapová vlna?“ zeptala se Marisa.

„Ano, je to simulace tsunami,“ odpověděl Marshall a jeho prsty přebíhaly po klávesnici. Na ovládacím pultu displeje ukazovaly teplotu a tlak a vytvářely uměle zbarvené obrazy vlny.

„Simulace,“ zopakovala Marisa. „Co to znamená?“

„V téhle nádrži děláme až metr vysoké vlny,“ vysvětloval Marshall. „Ale skutečné tsunami mají čtyři, osm, deset metrů. Občas ještě víc.“

„Desetimetrová vlna na oceánu?“ Vytřeštila oči. „Vážně?“ Podívala se ke stropu a pokoušela se si to představit.

Marshall přikývl. To by odpovídalo více než třiceti stopám, výšce třípodlažní budovy. A vlna se k pobřeží řítí osmisetkilometrovou rychlostí.

„A když se dostane ke břehu?“ zajímala se Marisa. „To je ten svah tamhle na konci? Zdá se, že jsou na něm nějaké oblázky. To je pobřeží?“

„Přesně tak,“ odpověděl Marshall. „Výška vlny u pobřeží je funkcí úhlu jeho sklonu. Můžeme ten břeh nastavit do jakéhokoli úhlu.“

Přítel vykročil kupředu, přiblížil se k nádrži, ale pořád se držel zpátky. Nepronesl ani slovo.

Marisa byla nadšená. „My ho můžeme nastavit? Jak?“

„Jsou tam motory.“

„Do jakéhokoli úhlu?“ Zahihňala se. „Ukaž mi vingt-sept stupňů. Dvacet sedm.“

„Hned to bude.“ Marshall cosi vyťukal na klávesnici. Sklon pobřeží se s tichým skřípěním zvětšoval.

Americký přítel se zájmem přikročil k nádrži, aby se podíval. Vážně je to fascinující, pomyslel si Marshall. Zaujalo by to každého. Ale chlapík ani teď nepromluvil. Prostě tam stál a sledoval, jak se oblázková plocha naklání. Brzy se zastavila.

„Tak tohle je ten sklon?“ zeptala se Marisa.

„Ano,“ odpověděl Marshall. „I když dvacet sedm stupňů je vlastně docela dost, víc než sklon průměrného pobřeží ve skutečném světě. Možná bych to měl nastavit na –“

Položila svou snědou ruku na jeho. „Ne, ne,“ řekla. Měla jemnou pokožku. „Nech to tak. Předveď mi vlnu. Chci vidět vlnu.“

Každých třicet vteřin byly generovány nevelké vlnky. S mírným šuměním přebíhaly po délce nádrže. „Tak, nejdřív musím znát tvar pobřeží. Zatím je to rovná pláž, ale pokud by tam byla zátoka…“

„Zátoka to nějak ovlivní?“

„Samozřejmě.“

„Vážně? Ukaž mi to.“

„Jakou zátoku chceš? Přístav, ústí řeky, záliv…“

„Hmm,“ pokrčila rameny, „udělej záliv.“

Usmál se. „Dobře. Jak velký?“

Za bzučení elektrických motorů se pobřeží začalo zakřivovat a vytvořilo zákrut.

„Fantastické,“ řekla Marisa. „No tak, Jonathane, předveď mi tu vlnu.“

„Ještě ne. Jak velký je ten záliv?“

„Třeba…“ Zamávala rukama ve vzduchu. „Jednu míli. Mílový záliv. Už mi to ukážeš?“ Naklonila se k němu. „Nerada čekám. To bys měl vědět.“

Ucítil její parfém. Rychle mačkal klávesy. „A je to tady,“ řekl. „Velká vlna, blíží se k mílovému zálivu se sklonem dvacet sedm stupňů.“

Když se u břehu nádrže vytvořila další vlna, ozval se mnohem hlasitější hukot a vlna se hladce blížila k nim, přičemž se hladina zvedla zhruba o patnáct centimetrů.

„No tohle!“ ušklíbla se Marisa. „Slíbil jsi, že bude velká.“

„Počkej chvíli,“ odpověděl Marshall.

„Vyroste snad?“ zeptala se s chichotáním. Znovu mu položila dlaň na rameno. Američan na ni přes rameno vrhl nepřátelský pohled. Vzdorovitě zvedla bradu do vzduchu. Když se ale obrátila zpátky k nádrži, opět ruku stáhla.

Marshall znovu propadal sklíčenosti. Jenom ho využívala, stal se pěšákem ve hře mezi nimi dvěma.

„Říkal jsi, že vyroste?“ zopakovala.

„Ano,“ přisvědčil Marshall, „vlna se v blízkosti pobřeží zvětší. V hlubší vodě je tsunami malá, ale na mělčině vyroste. A záliv soustředí její sílu, takže je ještě vyšší.“

Vlna rostla a pak narazila do zakřiveného pobřeží na druhém konci nádrže. Objevila se bílá pěna a voda se rozlila po stranách zálivu. Měla kolem půldruhého metru, odhadl.

„Takže se zvětší,“ řekla Marisa. „Ve skutečném světě?“

„Tam to dělá asi čtyřicet, padesát stop,“ odpověděl. „Patnáct metrů.“

„Ólalá,“ pronesla s našpulenými rty. „Před tím člověk neuteče.“

„To ne,“ souhlasil Marshall. „Před slapovou vlnou utéct nemůžeš. Jedna vlna zasáhla Hilo na Havaji v roce 1957, vtrhla přímo do ulic města, vysoká jako domy, lidé před ní prchali, ale –“

„To je všechno?“ ozval se Američan. „Nic jiného to neumí?“ Jeho hlas zněl chraplavě, jako kdyby si potřeboval odkašlat.

„Nevšímej si ho,“ řekla Marisa klidně.

„Ano, tohle tady děláme,“ odpověděl Marshall. „Generujeme vlny –“

„Do prdele, to snad ne,“ zarazil ho Američan. „To jsem zvládl ve vaně, když mi bylo půl roku.“

„No,“ ohradil se Marshall a ukázal na ovládací panel a monitory zobrazující údaje, „vytváříme hodně databází pro výzkumníky po celém světě, kteří –“

„Fajn, fajn. To stačí. Zábava jak v márnici. Jdu pryč. Jdeš taky, Mariso, nebo ne?“ Stál na místě a probodával ji pohledem.

Marshall slyšel, jak dívka zadržuje dech.

„Ne,“ řekla. „Nejdu.“

Američan se obrátil a odešel, přičemž za sebou hlasitě práskl dveřmi.

Její byt se nacházel jen přes řeku od Notre Dame a z balkonu byl krásný výhled na katedrálu, která byla večer osvětlená. Hodiny ukazovaly desátou, ale z oblohy se dosud nevytratil temně modrý odstín. Marshall se zadíval na ulici pod nimi, na světlo z kaváren a procházející zástupy. Byla to rušná a okouzlující scéna.

„Neboj se,“ ozvala se Marisa za ním. „Jestli hledáš Jimmyho, tak ten sem nepřijde.“

Vlastně mu tato myšlenka nepřišla na mysl, dokud ji nevyslovila ona. „Ne?“

„Ne,“ řekla. „Půjde jinam. Jimmy má hodně žen.“ Napila se červeného vína a potom sklenku odložila na noční stolek. Bez okolků si přetáhla halenku přes hlavu a sukni spustila na podlahu. Pod nimi nic neměla.

Boty na vysokých podpatcích si nechala a došla k němu. Musel vypadat překvapeně, protože připomněla: „Řekla jsem ti, že nerada čekám,“ objala ho a divoce, téměř rozezleně ho políbila. Několik příštích okamžiků si připadal neohrabaný, neboť ji líbal a zároveň ze sebe strhával šaty. Dýchala zrychleně, skoro supěla. Nepromluvila ani slovo. Byla tak vášnivá, že působila málem rozhněvaně, a její krása, fyzická dokonalost jejího těla, ho zastrašila, ovšem ne nadlouho.

Když bylo po všem, ležela vedle něj, takže mohl vnímat její napjaté tělo pod hebkou kůží. Od stropu ložnice se odráželo tlumené světlo z fasády protější katedrály. Marshall byl uvolněný, ale zdálo se mu, jako by Marisa po milování spíše nabrala energii a znervózněla. Uvažoval, jestli bez ohledu na vzdechy a závěrečné výkřiky skutečně dosáhla vyvrcholení. Potom náhle vstala.

„Stalo se něco?“

Usrkla víno. „Jdu na záchod,“ vysvětlila, odvrátila se a zmizela za dveřmi. Sklenku nechala v ložnici. Posadil se a napil se, přičemž si na okraji povšiml sotva patrného otisku rtěnky.

Podíval se na postel a na prostěradle spatřil tmavé šmouhy po vysokých podpatcích. Marisa se zula až někdy v průběhu milování. Nyní boty ležely odhozené pod oknem. Známka vášně. Marshall si pořád, dokonce i teď, připadal jako ve snu. Nikdy nebyl s takovou ženou. S tak krásnou a bydlící na takovém místě. Přemýšlel, kolik ten byt stál, to dřevěné obložení, ta dokonalá poloha…

Znovu se napil vína. Na tohle bych si dokázal zvyknout, napadlo ho.

Z koupelny slyšel tekoucí vodu. Hučivý, nemelodický zvuk.

S ohlušujícím prásk! se rozletěly dveře a do místnosti vpadli tři muži. Měli tmavé pláště do deště a klobouky. Vyděšený Marshall odložil skleničku na stolek – spadla – a vrhl se pro oblečení na kraji postele, aby se zakryl, jenže muži byli vzápětí u něj a popadli ho rukama v rukavicích. V hrůze a panice zařval a muži mu podrazili nohy a tváří dolů ho povalili na postel. Stále křičel, když mu přitlačili obličej do polštáře. Napadlo ho, že ho chtějí udusit, ale neudělali to. Jeden z nich zasyčel: „Buď zticha. Nic se ti nestane, když budeš zticha.“

Nevěřil jim, a tak se bránil dál a znovu vykřikl. Kde je Marisa? Co dělá? Všechno se dělo tak rychle. Jeden muž klečel na jeho zádech, zarýval mu kolena do páteře a jeho chladné boty Marshall cítil na holém zadku. Vnímal, že muž položil ruku na jeho krk a tiskl ho k lůžku.

„Buď zticha!“ zasyčel hlas ještě jednou.

Druzí dva ho chytili za zápěstí a roztáhli mu ruce, takže ležel na lůžku neschopný pohybu. Chystají se mi něco udělat. Cítil se vyděšený a zranitelný. Zasténal a kdosi ho zezadu udeřil do hlavy. „Ticho!“

Všechno se odehrávalo v takovém chvatu, bylo to až impresionistické. Kde je Marisa? Pravděpodobně se schovávala v koupelně a on jí to nemohl mít za zlé. Zaslechl čvachtání a uviděl igelitový sáček a v něm něco bílého, zhruba jako golfový míček. Přikládali mu sáček do podpaží, ke svalnaté části nadloktí.

Co to sakra dělají? Na vnitřní straně paže ho zastudila chladná voda a on se vzpíral, ale drželi ho pevně a potom se z té vody cosi lehce přitisklo k jeho pokožce a on pocítil něco lepkavého, jako žvýkačka, něco lepkavého naráželo do jeho ruky a potom následovalo štípnutí. Vlastně to nic nebylo, sotva patrné, kratičké bodnutí.

Muži spěšně pokračovali, odstranili sáček a v tu chvíli Marshall uslyšel dva překvapivě hlučné výstřely a Marisa překotně křičela francouzsky – „Salaud! Salopard! Bougetoi le cul!“ – a třetí muž se svalil z Marshallových zad, spadl na podlahu a škrábal se na nohy, přičemž Marisa stále volala, pak přišly další výstřely, ve vzduchu byl cítit střelný prach a muži zmizeli. Práskly dveře a Marisa se vrátila, úplně nahá, mumlala ve francouzštině, které nerozuměl, něco o vacherie, což podle jeho mínění byla kráva, ale nedokázal se soustředit. Začal se na posteli třást.

Došla k němu a objala ho. Hlaveň pistole byla horká, Marshall křičel a ona zbraň odložila stranou. „Ach Jonathane, je mi to moc líto, omlouvám se.“ Opřela si jeho hlavu o rameno. „Prosím tě, musíš mi odpustit, už je všechno v pořádku, slibuji.“

Třas postupně ustal a ona se na něj zadívala. „Ublížili ti?“

Zavrtěl hlavou.

„Dobře. Vůbec jsem to nečekala. Idioti! Jimmyho kamarádi, chtěli udělat vtip, vyděsit tě. A mě určitě taky. Vážně ti nic neudělali?“

Opět zakroutil hlavou. Zakašlal. „Asi,“ řekl a konečně našel vlastní hlas. „Asi bych měl jít.“

„Ne, to ne,“ namítla. „Ne, ne, to mi nemůžeš udělat.“

„Necítím se –“

„V žádném případě,“ přerušila ho. Přitáhla se blíž k němu, takže se ho dotýkala tělem. „Musíš chvíli zůstat.“

„Nezavoláme policii?“

„Mais non. Policie nic neudělá. Milenecká hádka. Ve Francii tohle neděláme, nevoláme policii.“

„Ale oni se sem vloupali…“

„Už jsou pryč,“ zašeptala mu do ucha. Cítil její dech. „Jsme tu jen my. Jenom my, Jonathane.“ Její snědné tělo mu sklouzlo po hrudi.

Po půlnoci byl konečně oblečený, stál u okna a pozoroval Notre Dame. Ulice byly stále plné lidí.

„Proč nezůstaneš?“ zeptala se a roztomile našpulila rty. „Chci, abys zůstal. Nechceš mi udělat radost?“

„Promiň,“ řekl. „Musím jít. Není mi dobře.“

„Se mnou ti bude líp.“

Zavrtěl hlavou. Opravdu mu bylo špatně. Pociťoval návaly závratě a nohy měl podivně slabé. Roztřesenýma rukama sevřel zábradlí balkonu.

„Promiň,“ zopakoval. „Musím jít.“

„Dobře, tak já tě odvezu.“

Věděl, že její auto parkuje na druhém břehu Seiny. Měl pocit, že tak daleko nedojde. Přesto otupěle přikývl. „Fajn,“ řekl.

Nespěchala. Šli po břehu ruku v ruce, jako milenci. Minuli plovoucí restauraci ukotvenou u nábřeží, zářivě osvětlenou a stále plnou hostů. Nad nimi, na opačném břehu, se tyčila krásně nasvícená katedrála Notre Dame. Pomalu kráčeli vpřed, Marshall měl dívčinu hlavu na rameni a díky jejím tichým slovům se na chvíli cítil lépe.

Vzápětí však klopýtl a vnímal, jak mu tělem probíhá vlna nemotorné slabosti. V ústech měl sucho. Ztuhla mu čelist. Měl potíže s mluvením.

Zdálo se, že Marisa si toho nevšimla. Procházeli teď kolem zářících luceren a pod jedním z mostů a Marshall znovu zakolísal. Tentokrát dopadl na kamenné nábřeží.

„Miláčku,“ oslovila ho znepokojeně a starostlivě a pomohla mu na nohy.

„Myslím… myslím…,“ blekotal.

„Miláčku, je ti něco?“ Doprovodila ho k lavičce stranou od řeky. „Tady se na chvíli posaď. Hned se ti udělá líp.“

Lépe se mu však neudělalo. Chtěl něco namítnout, ale nemohl mluvit. S hrůzou si uvědomil, že nedokáže ani zavrtět hlavou. Něco je strašně špatně. Celé tělo měl stále slabší, překvapivě rychle mu ubývaly síly a přes veškerou snahu vstát z lavičky nebyl schopen pohnout končetinami. Stočil pohled k Marise, která seděla vedle něj.

„Jonathane, co je? Potřebuješ doktora?“

Ano, potřebuji doktora, prolétlo mu hlavou.

„Jonathane, tohle není normální.

Hruď mu ztěžkla. Sotva se dokázal nadechnout. Odvrátil zrak a díval se přímo před sebe. S panickým strachem si pomyslel: Ochrnul jsem.

„Jonathane?“

Snažil se na ni pohlédnout. Nyní však nemohl ani pohnout očima. Musel civět dopředu. Dýchal jen povrchně.

„Jonathane?“

Potřebuji doktora.

„Jonathane, můžeš se na mě podívat? Jde to? Ty nemůžeš otočit hlavu?“

Její hlas z nějakého důvodu nezněl znepokojeně. Hovořila nezaujatě, skoro jako vědkyně. Možná byl zasažen i jeho sluch. Hučelo mu v uších. Dýchání bylo obtížnější a obtížnější.

„Dobře, Jonathane, odvedeme tě odsud.“

Zasunula mu hlavu pod paži a s překvapivou silou ho zvedla na nohy. Jeho tělo bylo vláčné a poddajné a viselo vedle jejího. Zaslechl blížící se kroky a pomyslel si: Díkybohu. Slyšel mužský hlas, jenž francouzsky pronesl: „Mademoiselle, nepotřebujete pomoc?“

„Děkuji, ale ne,“ odpověděla. „Jenom moc pil.“

„Vážně ne?“

„Dělá to pořád.“

„Ano?“

„Zvládnu to.“

„Aha. Tak vám přeji bonne nuit.“

„Bonne nuit,“ rozloučila se.

Šla dál a podpírala ho. Kroky utichaly. Potom se zastavila a rozhlédla se na všechny strany. A pak… táhne mě k řece.

„Jsi těžší, než jsem si myslela,“ prohodila konverzačním tónem.

Pocítil hluboké a nesmírné zděšení. Byl zcela paralyzován. Nemohl nic dělat. Jeho nohy klouzaly po kameni.

K řece.

„Promiň,“ řekla a shodila ho do vody.

Následoval krátký pád a omračující závan chladu. Ponořil se pod hladinu a kolem sebe měl bubliny a odstíny zelené, poté čerň. Nedokázal se pohnout ani ve vodě. Nemohl uvěřit, co se s ním děje, nemohl uvěřit, že umírá takhle.

Potom cítil, jak jeho tělo pomalu stoupá. Znovu byl v zelené vodě a pak se na zádech vynořil na hladině řeky a zvolna se otáčel.

Spatřil most, černou oblohu a Marisu stojící na břehu. Zapálila si cigaretu a dívala se na něj. Jednu ruku měla založenou v bok a nohu nakročenou dopředu jako modelka. Vydechla a kouř stoupal k nočnímu nebi.

Pak zase klesl pod hladinu a vnímal, jak ho neúprosně obklopují chlad a temnota.

Ve tři hodiny ráno se v Laboratoire Ondulatoire Francouzského námořního institutu ve Vissy rozsvítila světla. Ovládací panel ožil. Vlnový stroj začal generovat vlny, které jedna za druhou postupovaly nádrží a narážely na umělé pobřeží. Na obrazovkách se objevovala trojrozměrná vyobrazení a sloupce údajů. Data byla přenášena na neznámé místo někde ve Francii.

Ve čtyři ráno ovládací panel potemněl, světla zhasla a z pevných disků byly vymazány všechny záznamy o tom, co se právě událo.

PAHANG

ÚTERÝ, 11. KVĚTNA 11:55

Křivolaká cesta džunglí ležela ve stínu pod klenbou malajského deštného pralesa. Dlážděná vozovka byla velice úzká a landcruiser se řítil zatáčkami, až pneumatiky skřípěly. Asi čtyřicetiletý vousatý muž na sedadle spolujezdce pohlédl na hodinky. „Kolik ještě?“

„Jenom pár minut,“ odpověděl řidič bez zpomalování. „Už tam skoro jsme.“

Řidič byl Číňan, ale mluvil s britským přízvukem. Jmenoval se Charles Ling a do Kuala Lumpuru přiletěl předešlého večera z Hongkongu. Ráno se na letišti sešel se svým pasažérem a od té doby ujížděli bez přestávky jako šílení.

Spolujezdec Lingovi podal vizitku, na níž stálo „Allan Peterson, Seismic Services, Calgary“. Ling tomu nevěřil. Dobře věděl, že v Albertě sídlí firma ELS Engineering, která prodává stejné vybavení jako ta jeho. Nebylo nutné jezdit až do Malajsie, pokud si je člověk chtěl prohlédnout.

Kromě toho si Ling prohlédl seznam cestujících v ranním letadle a žádného Allana Petersona na něm nenašel. Takže ten člověk musel přiletět pod jiným jménem.

A jako by to nestačilo, muž Lingovi oznámil, že je terénní geolog a pracuje jako nezávislý konzultant pro kanadské energetické firmy, přičemž většinou posuzuje potenciální ropná ložiska. Ani to se však Lingovi nezdálo. Hledače ropy dokázal poznat na sto honů. Tenhle člověk k nim nepatřil.

A tak Ling nevěděl, koho vlastně veze. Nevadilo mu to. Pokud šlo o finance, pan Peterson na tom byl dobře, a do ostatních věcí Lingovi nic nebylo. Dnes měl pouze jeden zájem, a to prodat těžební zařízení. A tohle vypadalo na dobrý obchod: Peterson mluvil o třech jednotkách, které dohromady stály přes milion dolarů.

Ling nečekaně odbočil na blátivou lesní cestu. Ujížděli džunglí pod vzrostlými stromy a náhle se ocitli na velké mýtině ozářené slunečními paprsky. V zemi zela rozsáhlá půlkruhová jáma odhalující útes jílovité půdy. Pod ním se rozkládalo zelené jezero.

„Kde to jsme?“ zeptal se Peterson a zamrkal.

„To je povrchový důl, nyní opuštěný. Kaolin.“

„Co to je?“

Tohle není geolog, usoudil Ling. Vysvětlil, že kaolin je nerost v jílu. „Používá se při výrobě papíru a keramiky. Průmyslové keramiky se dnes dělá hodně. Vyrábějí se keramické nože, neuvěřitelně ostré. Brzy přijdou na řadu keramické automobilové motory. Ale zdejší kvalita byla moc špatná. Opustili ten důl před čtyřmi lety.“

Peterson přikývl. „A kde je ten stroj?“

Ling ukázal na obrovské nákladní auto, zaparkované na okraji srázu. „Tamhle.“ Rozjel se k němu.

„To je ruská výroba?“

„Vozidlo a uhlíkový rám jsou z Ruska. Elektronika pochází z Tchajwanu. Dohromady to montujeme sami, v Kuala Lumpuru.“

„Tohle je váš největší model?“

„Ne, tenhle je střední. Největší vám předvést nemůžeme.“

Zastavili vedle náklaďáku, jenž se rozměry vyrovnal ohromnému rypadlu. Kabina landcruiseru sotva dosahovala k hornímu okraji obřích pneumatik. Uprostřed korby, vysoko nad zemí, spočíval kvádr kavitačního generátoru, podobný přehnaně velkému dieselovému agregátu, krabicovitá změť trubek a drátů. Dolů, asi třicet centimetrů nad zemí, vybíhala zakřivená kavitační deska.

Vystoupili z vozu do parného vedra. Lingovi se zamlžily brýle. Otřel si je do košile. Peterson obcházel náklaďák. „Je možné koupit jednotku bez vozidla?“

„Ano, vyrábíme přenosné jednotky. Dodávají se v kontejnerech pro dopravu po moři. Ale zákazníci si je nakonec stejně nechají přimontovat na vozidlo.“

„Chci jenom jednotky,“ řekl Peterson. „Předvedete mi, jak to funguje?“

„Hned,“ odpověděl Ling. Zamával na technika, který seděl v kabině vysoko nad nimi. „Možná bychom měli ustoupit.“

„Počkejte chvíli,“ zarazil se náhle Peterson. „Myslel jsem, že budeme sami. Kdo to je?“

„To je můj bratr,“ uklidňoval ho Ling. „Je spolehlivý.“

„No dobře…“

„Pojďme stranou,“ doporučil Ling. „Z dálky uvidíme líp.“

Kavitační generátor nastartoval a hlasitě supěl. Brzy se ozval ještě jeden zvuk, temný hukot, který Ling pokaždé vnímal v hrudním koši a v kostech.

Peterson jej musel cítit také, protože spěšně couvl.

„Tyto kavitační generátory jsou hypersonické,“ vysvětloval Ling, „vytvářejí radiálně symetrické kavitační pole, které může být přizpůsobeno místním podmínkám, přibližně jako optická čočka až na to, že my používáme zvuk. Jinými slovy, můžeme zaměřit zvukový paprsek a regulovat, jak hluboko vznikne dutina.“

Zamával na technika a ten přikývl. Kavitační deska klesala, dokud nebyla těsně nad zemí. Hluk se změnil a byl teď hlubší a daleko tišší. V místě, kde stáli, se lehce rozechvěla země.

„Panebože,“ řekl Peterson a ustoupil.

„Nebojte se,“ uklidnil ho Ling. „To je jenom vedlejší odraz. Hlavní energetický vektor je ortogonální, namířený kolmo dolů.“

Asi patnáct metrů pod vozidlem se stěny kaňonu náhle jaksi rozmazaly a staly se nezřetelnými. Na povrch na okamžik vystoupily obláčky šedého dýmu a potom část stěny povolila a zřítila se do jezírka jako šedivá lavina. Kolem byla spousta kouře a prachu.

Když bylo trochu dýchatelněji, Ling pokračoval: „Teď vám předvedeme, jak se paprsek zaměřuje.“ Znovu zaznělo burácení a tentokrát se útes rozechvěl mnohem hlouběji, přibližně šedesát metrů pod úrovní terénu. Opět se utrhl šedý písek a docela tiše sklouzl do vody.

„A dá se zaměřit taky do strany?“ zeptal se Peterson.

Ling přisvědčil. Přibližně sto metrů severně od nákladního vozu se uvolnila další vrstva písku a sesypala se dolů.

„Můžeme paprsek vyslat jakýmkoli směrem a do jakékoli hloubky.“

„Do jakékoli hloubky?“

„Naše velká jednotka zvládne tisíc metrů. Žádný zákazník ovšem takovou hloubku nevyužívá.“

„Ne, ne,“ řekl Peterson. „Nic takového nepotřebujeme. Jde nám o sílu paprsku.“ Otřel si ruce do kalhot. „To mi stačí.“

„Opravdu? Mohl bych vám ještě předvést –“

„Můžeme jet zpátky.“ Z jeho očí za slunečními brýlemi se nedalo nic vyčíst.

„Dobře,“ konstatoval Ling. „Pokud na tom trváte –“

„Ano, trvám.“

Cestou zpátky se Peterson zajímal: „Odesíláte zboží z Kuala Lumpuru, nebo z Hongkongu?“

„Z Kuala Lumpuru.“

„S jakými omezeními?“

„Jak to myslíte?“ zeptal se Ling.

„Pro hypersonickou kavitační techniku platí ve Spojených státech přísné předpisy. Nemůžete ji vyvážet bez povolení.“

„Jak jsem už řekl, používáme tchajwanskou elektroniku.“

„Je stejně spolehlivá jako americká?“

„Prakticky stejná,“ odpověděl Ling. Kdyby se Peterson vyznal v oboru, věděl by, že Spojené státy už dávno nejsou schopné vyrábět tak složité čipové sady. Americké čipové sady pro těžební techniku pocházejí z Tchajwanu. „Proč se ptáte? Máte v plánu vyvážet do USA?“

„Ne.“

„V tom případě je všechno v pořádku.“

„Kolik času potřebujete na dodání?“ pokračoval Peterson.

„Sedm měsíců.“

„Předpokládal jsem, že pět.“

„To se dá stihnout. Musí se zaplatit pojistné. Za kolik jednotek?“

„Za tři,“ odpověděl Peterson.

Ling uvažoval, k čemu někdo může potřebovat tři kavitační jednotky. Žádná geologická průzkumná společnost na světě nevlastnila víc než jednu.

„Objednávku můžu předat dál, až od vás obdržíme zálohu,“ řekl Ling.

„Doklad o zaplacení pošleme zítra.“

„A jaké je místo dodání? Kanada?“

„Instrukce pro odeslání dostanete,“ odpověděl Peterson, „za pět měsíců.“

Přímo před nimi se k nebi zvedaly ultramoderní křivky letiště podle Kurokawova projektu. Peterson se ponořil do mlčení. Při odbočování z dálnice Ling řekl: „Doufám, že jste tady včas na váš let.“

„Cože? Ano. Stihli jsme to.“

„Letíte zpátky do Kanady?“

„Ano.“

Ling zajel k mezinárodnímu terminálu, vystoupil a potřásl si s Petersonem rukou. Peterson si přes rameno přehodil příruční tašku. Jiná zavazadla neměl. „Tak dobře,“ řekl. „Radši půjdu.“

„Klidný let.“

„Děkuji. Vám taky. Zpátky do Hongkongu?“

„Ne,“ odpověděl Ling. „Pojedu do továrny, aby na tom začali pracovat.“

„Je to někde poblíž?“

„Ano, v Pudu Raya. Pár kilometrů odsud.“

„Na shledanou.“ Peterson vešel do dveří terminálu a naposledy zamával. Ling nastoupil do auta a jel pryč. Když se blížil k dálničnímu nájezdu, všiml si, že Peterson na vedlejším sedadle zapomněl mobilní telefon. Zajel ke krajnici a ohlédl se přes rameno. Peterson se však mezitím ztratil. A telefon v Lingově ruce byl lehoučký, vyrobený z laciného plastu. Takové přístroje na jedno použití se kupují s předplacenými kartami. Určitě to nebyl Petersonův hlavní telefon.

Linga napadlo, že jeden jeho přítel by se mohl podívat na přístroj i na kartu v něm. Zjistit něco o člověku, který je zakoupil. Zasunul tedy telefon do kapsy a rozjel se na sever, do továrny.

SHAD THAMES

PÁTEK, 21. KVĚTNA 11:04

Richard Mallory vzhlédl od svého stolu a řekl: „Ano?“

Muž stojící ve dveřích měl světlou pleť a blonďaté vlasy na ježka, byl štíhlý a vypadal jako Američan. Působil neformálně a z jeho oblečení se nedalo nic vyčíst: špinavé běžecké boty Adidas a vybledlá tmavomodrá tepláková souprava. Vzbuzoval dojem, jako by si šel zaběhat a v kanceláři se jen zastavil.

A protože se nacházeli v sídle Design/Quest, což bylo vyhledávané grafické studio v Butlet’s Wharf, oblasti zmodernizovaných skladišť pod londýnským mostem Tower Bridge, většina zaměstnanců vypadala ležérně. Mallory byl výjimka. Jako jejich šéf měl plátěné kalhoty a bílou košili. A drahé kožené boty, ve kterých ho bolely nohy. Jenže se nosily.

„Co pro vás můžu udělat?“ zajímal se Mallory.

„Přijel jsem vyzvednout zásilku,“ odpověděl Američan.

„Promiňte, jakou zásilku?“ zeptal se Mallory. „Jestli jste od DHL, vepředu sedí sekretářka.“

Američan se zatvářil otráveně. „Nemyslíte, že to trochu přeháníte? Prostě mi dejte tu posranou zásilku.“

„Dobře, fajn,“ svolil Mallory a vstal od stolu.

Američan měl zřejmě pocit, že byl příliš neomalený, a tak nasadil smířlivější tón. „Pěkné plakáty,“ ukázal na zeď za Mallorym. „Dělali jste je vy?“

„My,“ přisvědčil Mallory. „Naše firma.“

Na zdi visely dva plakáty, přičemž na obou se v prostoru vznášela planeta Země a lišily se pouze sloganem. Na prvním plakátu stálo „Zachraňte Zemi“ a pod tím „Je to jediný domov, který máme“. Druhý rovněž hlásal „Zachraňte Zemi“, tentokrát s dovětkem „Jinam jít nemůžeme“.

Stranou visela zarámovaná fotografie blonďaté modelky v tričku se stejnou výzvou, „Zachraňte Zemi“, doplněnou doporučením „A vypadejte u toho dobře“.

„Tohle byla naše kampaň ‚Zachraňte Zemi‘,“ vysvětlil Mallory. „Jenže ji nakonec nechtěli.“

„Kdo ji nechtěl?“

„Mezinárodní fond ochrany životního prostředí.“

Prošel kolem Američana a zamířil po zadním schodišti do garáže. Američan ho následoval.

„Proč ne? Nelíbila se jim?“

„To ne, líbila,“ odpověděl Mallory. „Ale získali za mluvčího Lea a využili jeho. Kampaň se omezila na videospoty.“

Pod schody máchl čipovou kartou a dveře se s cvaknutím odemkly. Vešli do malé garáže pod budovou. Byla v ní tma až na sluneční světlo přicházející z rampy, jež vedla do ulice. Mallory rozmrzele zaznamenal, že rampu blokuje zaparkovaná dodávka. Problémy s odstavenými dodávkovými vozy nebraly konce.

Obrátil se k Američanovi. „Máte tu auto?“

„Ano. Dodávku.“ Ukázal na ni.

„Dobře, takže to je váš vůz. A nějakého pomocníka?“

„Ne. Jsem sám. Proč?“

„Je to zatraceně těžké,“ vysvětlil Mallory. „I když je to jenom drát, je ho přes sto padesát kilometrů. Váží skoro tři sta dvacet kilo, kamaráde.“

„To zvládnu.“

Mallory přešel ke svému roveru a odemkl kufr. Američan hvízdl a dodávka se hlučně rozjela po rampě. Řídila ji energicky vypadající žena s vlasy ostříhanými na ježka a tmavým makeupem.

„Myslel jsem, že jste sám,“ řekl Mallory.

„Ta o ničem neví,“ objasnil Američan. „Zapomeňte na ni. Přivezla dodávku. Jenom řídí.“

Mallory se obrátil k otevřenému kufru. Byly v něm narovnané bílé krabice s nálepkou „Síťový kabel (nestíněný)“ a tištěnými specifikacemi.

„Na jeden se podíváme,“ rozhodl Američan.

Mallory otevřel krabici. Uvnitř byl velice tenký drát obalený fólií a stočený do cívek velkých jako pěst. „Jak vidíte, je to mikrofilamentový drát,“ řekl. „K protitankovým střelám.“

„Vážně?“

„Tohle mi řekli. Proto ho tak balí. Jedna cívka na každou střelu.“

„Do toho mi nic není,“ konstatoval Američan. „Já jenom doručuji zásilky.“ Došel ke své dodávce a otevřel zadní dveře. Potom začal po jedné překládat krabice. Mallory mu pomáhal.

„Řekl vám ten člověk ještě něco?“ zeptal se Američan.

„Vlastně ano,“ vzpomněl si Mallory. „Povídal, že někdo koupil pět set vyřazených raket Varšavské smlouvy. Jmenují se Hotfire, Hotwire nebo tak nějak. Bez bojových hlavic. Jenom nosiče. Prý byly prodány se špatným naváděcím kabelem.“

„To jsem neslyšel.“

„Tohle mi řekl. Ty rakety někdo koupil ve Švédsku. V Gothenburgu, myslím. Posílaly se odtamtud.“

„Zdá se, že se něčeho bojíte.“

„Nebojím se,“ odporoval Mallory.

„Jako byste měl strach, že se do něčeho zapletete.“

„Já ne.“

„Víte to jistě?“ zeptal se Američan.

„Ano, samozřejmě to vím jistě.“

Většina krabic již byla v dodávce. Mallory se začal potit. Zdálo se, že ho Američan koutkem oka pozoruje. S neskrývanou nedůvěrou. Po chvíli se ozval: „Tak dobře, něco mi povězte. Jak ten člověk vypadal?“

Mallory dobře věděl, jak má odpovědět. Pokrčil rameny. „Prostě chlápek.“

„Američan?“

„To nevím.“

„Vy nevíte, jestli to byl Američan, nebo ne?“

„Nedokázal jsem odhadnout jeho přízvuk.“

„Proč ne?“ podivil se Američan.

„Mohl to být Kanaďan.“

„Byl sám?“

„Sám.“

„Slyšel jsem totiž o nějaké úžasné ženské. Sexy ženské s vysokými podpatky a těsnou sukní.“

„Žádné takové ženy jsem si nevšiml,“ řekl Mallory.

„Určitě byste… na ni nezapomněl?“ Další skeptický pohled. „Nenechal si ji pro sebe?“ Mallory si povšiml obliny na Američanově boku. Byla to pistole? Možná.

„Ne. Byl sám.“

„Ať to byl kdokoli.“

„Přesně tak.“

„Na jeho místě,“ pokračoval Američan, „by mi vrtalo hlavou, proč někdo potřebuje sto padesát kilometrů drátu k protitankovým střelám. K čemu asi?“

„Na to se neptal,“ odvětil Mallory.

„A vy jste prostě řekl: ‚Dobře, příteli, sto padesát kilometrů drátu, nechte to tady‘, a na nic se nezeptal?“

„Zdá se, že otázky kladete jenom vy,“ upozornil Mallory. Pořád se potil.

„Mám k tomu důvod,“ objasnil Američan. Jeho tón zněl zlověstně. „Musím vám něco říct, kamaráde. Nelíbí se mi, co slyším.“

Poslední krabice skončila v dodávce. Mallory odstoupil. Američan zabouchl jednu polovinu dveří, pak druhou. Když se dveře zavřely, Mallory spatřil, že vedle auta stojí řidička. Čekala za otevřenými dveřmi.

„Mně se to taky nelíbí,“ řekla. Na sobě měla výstroj z armádních přebytků. Pytlovité kalhoty a kanady. Příliš velkou zelenou bundu. Pracovní rukavice. Tmavé brýle.

„Počkej chvíli,“ vyzval ji Američan.

„Dej mi svůj mobil,“ řekla žena. Natáhla ruku. Druhou skrývala za zády, jako kdyby v ní držela zbraň.

„Proč?“

„Dej mi ho.“

„Proč?“

„Chci se na něj podívat, to je všechno.“

„Není na něm nic zvláštního –“

„Dej mi ho.“

Američan z kapsy vytáhl telefon a podal ho ženě. Místo aby jej převzala, chytila muže za zápěstí a přitáhla ho k sobě. Mobil upadl na zem. Žena zpoza zad vytáhla druhou ruku a bez váhání rukavici přitiskla ze strany na mužův krk. Svírala krk oběma dlaněmi, jako kdyby Američana škrtila.

Muž chvíli ohromeně stál, pak se začal bránit. „Co to sakra děláš?“ ohradil se. „Co jsi vlastně – sakra!“ Odrazil její ruce stranou a uskočil dozadu, jako by ho popálila. „Co to bylo? Cos to udělala?“

Sáhl si na krk. Po kůži mu stékal tenký pramínek krve, vlastně jen pár kapek. Setřel je konečky prstů. Nestály za řeč.

„Cos to udělala?“ zopakoval Američan.

„Nic.“ Žena si stáhla rukavice. Mallory si povšiml, že to dělá opatrně. Jako kdyby v nich něco bylo. Něco, čeho se nechtěla dotknout.

„Nic?“ zvolal Američan. „Nic? Do prdele!“ Náhle se obrátil a běžel po rampě ven na ulici.

Žena ho chladně sledovala. Předklonila se, zvedla telefon a zasunula jej do kapsy. Pak se otočila k Mallorymu. „Vraťte se do kanceláře.“

Zaváhal.

„Odvedl jste dobrou práci. Nikdy jsem vás neviděla. Vy jste nikdy neviděl mě. Teď běžte.“

Mallory na nic nečekal a vydal se k zadnímu schodišti. Zezadu slyšel, jak žena zabouchává dveře dodávky, a když se ohlédl, viděl, jak auto po rampě odjíždí do světla na ulici. Pak zabočilo doprava a bylo pryč.

Když se vrátil do kanceláře, přišla za ním jeho asistentka Elizabeth s návrhy inzerátů propagujících nový model superlehkého počítače Toshiba. Fotit se mělo druhý den. Zbývalo rozhodnout mezi nejzdařilejšími koncepty. Mallory je zběžně přehlédl, nedokázal se soustředit.

„Nelíbí se vám?“ zajímala se Elizabeth.

„Ne, ne, jsou výborné.“

„Jste nějaký bledý.“

„To je, ehm… jenom žaludek.“

„Zázvorový čaj,“ doporučila, „ten je nejlepší. Mám vám ho uvařit?“

Přikývl, jen aby už odešla z jeho pracovny. Podíval se z okna. Z kanceláře měl nádherný výhled na Temži a Tower Bridge vlevo. Most právě natírali světle modrou a bílou barvou (byla za tím tradice, nebo jenom něčí špatný nápad?), ale přesto měla ta scéna na Malloryho pozitivní vliv. Jaksi uklidňující.

Přistoupil blíž k oknu a zadíval se na most. Vzpomněl si, že když se ho nejlepší kamarád zeptal, jestli by podpořil radikální environmentální záležitost, připadalo mu to docela zábavné. Troška spiklenectví okořeněná vzrušením. Dostalo se mu ujištění, že nepůjde o nic násilného. Malloryho vůbec nenapadlo, že někdy bude mít strach.

Nyní však strach měl. Ruce se mu třásly. Nacpal si je do kapes a zíral z okna. Pět set raket? pomyslel si. Pět set raket. Do čeho se to zapletl? Pak si pomalu uvědomoval, že slyší sirény, a po zábradlí na mostě se rozeběhly odlesky červených světel.

Na mostě se stala nehoda. A podle počtu policejních vozů a sanitek se zdálo, že to je vážná nehoda.

Někdo tam zemřel.

Mallory si nemohl pomoci. Pocítil nával paniky, opustil kancelář, vyběhl na nábřeží a se srdcem bušícím až v krku pospíchal na most.

Z horního patra červeného autobusu shlíželi turisté a zděšeně si zakrývali ústa. Mallory se protáhl houfem zvědavců, který se před autobusem shromáždil. Dostal se dost blízko na to, aby spatřil půltucet záchranářů a policistů, shrbených kolem těla, které leželo na vozovce. Nad nimi stál urostlý řidič, v očích slzy. Říkal, že nemohl nic dělat, že mu ten člověk vstoupil před autobus na poslední chvíli. Musel být opilý, tvrdil řidič, protože se motal. Skoro z toho chodníku spadl.

Mallory tělo neviděl, výhled mu zakrývali policisté. Dav přihlížel téměř mlčky. Potom se jeden policista postavil a v rukou držel jakýsi nachový dokument – německý cestovní pas. Díkybohu, pomyslel si Mallory a pocítil krátkodobou úlevu, ovšem o chvíli později jeden ze záchranářů poodstoupil a on uviděl nohu oběti – vybledlou teplákovou soupravu a špinavou běžeckou botu Adidas, nyní nasáklou krví.

Udělalo se mu špatně, obrátil se a razil si cestu mezi zvědavci. Tváře hleděly kolem něj, nezúčastněně nebo naštvaně. Ale nikdo se nepodíval na něj. Všichni sledovali tělo.

Až na jednoho muže, oblečeného jako manažer ve tmavém obleku s kravatou. Ten se díval přímo na Malloryho. Mallory zachytil jeho pohled. Muž nepatrně kývl. Mallory nijak nezareagoval. Protáhl se mezi lidmi na okraji houfu a prchal, spěchal zpátky ke schodům do své kanceláře a uvědomoval si, že jeho život se jakýmsi způsobem, který nedokázal pochopit, navždy změnil.

TOKIO

ÚTERÝ, 1. ČERVNA 10:01

IDEC, Mezinárodní datové environmentální konsorcium, sídlilo v nevelké cihlové budově vedle areálu univerzity Keio Mita. Pro náhodného kolemjdoucího bylo IDEC součástí univerzity a dokonce se na něm skvěl erb s mottem („Calamus Gladio Fortior“), ale ve skutečnosti se jednalo o nezávislou instituci. Uprostřed jejího sídla se nacházela malá konferenční místnost s pódiem a dvěma řadami židlí, otočených k obrazovce vepředu.

V deset hodin dopoledne stál na pódiu ředitel IDEC Akira Hitomi a sledoval Američana, který vešel a posadil se. Američan byl statný muž, nepříliš vysoký, zato s atleticky vypracovanými svaly na ramenou a hrudi. Na to, jak urostlou měl postavu, se pohyboval lehce a nenápadně. Za ním následoval nepálský důstojník, snědý a ostražitý. Posadil se za Američana a trochu stranou. Hitomi je z pódia pozdravil kývnutím a nic neříkal.

V místnosti obložené dřevem se setmělo zvolna, aby si oči zvykly. Na všech stěnách se dřevěné panely tiše odsunuly a odhalily obrovské ploché obrazovky. Některé obrazovky hladce vyjely ze zdí.

Nakonec se zavřely hlavní dveře a s klapnutím se zamkly. Teprve poté Hitomi promluvil.

„Dobrý den, Kennersan.“ Na hlavní obrazovce se objevilo „Hitomi Akira“ v angličtině a japonštině. „A dobrý den, Thapasan.“ Hitomi rozevřel velmi malý a velmi tenký stříbrný laptop. „Dnes vám představím data za posledních dvacet jedna dní, uzavřená před dvaceti minutami. Půjde o závěry z našeho společného projektu, Akamai Tree.“

Oba návštěvníci přikývli. Kenner se nedočkavě usmál. To je zcela na místě, pomyslel si Hitomi. Nikde jinde na světě by Kenner takovou prezentaci spatřit nemohl, neboť Hitomiho agentura byla na špičce v oboru shromažďování a zpracování elektronických dat. Obrazovky naskočily a jedna po druhé se rozzářily. Objevilo se na nich firemní logo: zelený strom na bílém pozadí a nápis AKAMAITREE DIGITAL NETWORK SOLUTIONS.

Toto jméno a obrázek byly vybrány kvůli své podobnosti se skutečnými internetovými společnostmi a jejich logy. Síť serverů Akamai Tree ve skutečnosti během posledních dvou let sestávala z pečlivě nastražených pastí. K nim patřily víceúrovňové bezpečnostní průzkumníky k lákání hackerů na firemních i akademických doménách. Ty umožnily zpětné sledování uživatelů ze serverů s úspěšností 87 %. Od loňského roku na síti zaznamenaly řadu úlovků, zprvu malé ryby a později stále šťavnatější sousta.

„Naše webové stránky se podobaly zavedeným stránkám zaměřeným na geologii, aplikovanou fyziku, ekologii, stavební inženýrství a biogeografii,“ řekl Hitomi. „Abychom přilákali shromažďovatele informací, data na našich stránkách obvykle zahrnovala podrobnosti o použití výbušnin při pořizování seizmických záznamů, o testech odolnosti staveb proti poškození vibracemi a zemětřeseními a na oceánografických stránkách údaje o hurikánech, nárazových vlnách, tsunami a tak podobně. Tohle všechno dobře znáte.“

Kenner přikývl.

Hitomi pokračoval: „Věděli jsme, že stojíme proti rozptýlenému a mazanému nepříteli. Uživatelé často pracují za cenzurními firewally nebo využívají účty AOL s věkovým omezením, aby vzbudili dojem, že se jedná o mladistvé vtipálky či nadané školáky. Skutečnost je ovšem jiná. Jsou dobře organizovaní, trpěliví a odhodlaní. V posledních týdnech jsme začali chápat víc.“

Obrazovka se změnila a objevil se na ní seznam.

„Z různých stránek a diskusních skupin naši systémoví programátoři zjistili, že hackeři se shromažďují kolem následujících tematických kategorií:

Aarhus, Dánsko

argonový/kyslíkový pohon

celulární šifrování

dějiny australské armády

Hilo, Havaj

hydroxid draselný

kavitace pevné hmoty

misionářské deníky Pacifiku

mobilní hráze

Nadace pro nemoci deštných pralesů (RFDF)

Národní fond environmentálních zdrojů (NERF)

Národní informační centrum o zemětřeseních

Oceánská sdělovací sít (MORN)

pevné pohonné směsi raket

Prescott, Arizona

projektily naváděné kabelem

řízené demolice

řízené exploze (časované)

seizmické charakteristiky, geologické

Shinkai 2000

síťové šifrování dat

toxiny a neurotoxiny

vysokonapěťové izolátory

zmírňování záplav

Je to působivý, avšak poněkud záhadný soupis,“ pokračoval Hitomi. „Máme ale filtry pro identifikaci falešných stop a nejvýkonnějších klientů. Tito jedinci útočí na firewally, šíří trojské koně, vytvářejí spyware a tak dále. Mnozí z nich hledají čísla kreditních karet. Jenže ne všichni.“ Vyťukal cosi na malém počítači a obrazy se změnily.

„Přidali jsme všechna tato témata do našich pastí a zvýšili jejich přitažlivost. Nakonec jsme připravili náznaky dat z probíhajících výzkumů, které jsme odhalili v rámci výměn e-mailů mezi vědci z Rakouska, Německa, Kanady a Ruska. Přitáhli jsme dav a sledovali reakce. Potom jsme odhalili složitý severoamerický uzel – Toronto, Chicago, Ann Arbor, Montreal – s rameny vybíhajícími po obou amerických pobřežích a také do Anglie, Francie a Německa. Je to extremistická skupina představující vážnou hrozbu. Možná už zabili jednoho výzkumníka v Paříži. Čekáme na další data. Ale francouzské úřady mohou být… pomalé.“

Poprvé promluvil Kenner. „Jak to v současnosti vypadá s mobilní komunikací?“

„Mobilní komunikace se zrychluje. E-maily jsou složitě šifrované. Zachycujeme spoustu podezřelých informací. Je zřejmé, že se rozjel nějaký projekt – globální rozsahem, nesmírně komplikovaný, mimořádně nákladný.“

„Jenže nevíme, o co jde.“

„Zatím ne.“

„Tak se raději zaměřte na tok peněz.“

„Už jsme se zaměřili. Všude.“ Hitomi se trpce usmál. „Je jen otázka času, kdy se jedna z těch ryb chytí na háček.“

VANCOUVER

ÚTERÝ, 8. ČERVNA 16:55

Nat Damon rozmáchlým gestem podepsal dokument. „Dohodu o důvěrnosti informací se mnou ještě nikdo uzavřít nechtěl.“

„To mě překvapuje,“ řekl muž v lesklém obleku a vzal si papír zpátky. „Myslel jsem, že je to standardní postup. Nechceme, aby se naše vlastnické informace dostaly na veřejnost.“ Byl to právník doprovázející klienta, vousatého muže s brýlemi, oblečeného do džínsů a pracovní košile. Vousatý muž se představil jako geolog se zaměřením na ropná ložiska a Damon mu věřil. Příchozí rozhodně vypadal jako ostatní geologové, se kterými už měl tu čest.

Damonova firma se jmenovala Canada Marine RS Technologies. Z malé, přeplněné kanceláře na okraji Vancouveru půjčoval výzkumné ponorky a dálkově ovládané podmořské roboty klientům po celém světě. Žádný z těch strojů Damonovi nepatřil, jenom je pronajímal. Ponorky byly rozmístěny ve všech koutech planety – v Jokohamě, Dubaji, Melbourne, San Diegu. Zákazníci měli k dispozici plně provozuschopné patnáctimetrové ponorky se šesti členy posádky, schopné obeplout zeměkouli, nevelká podmořská zařízení pro jednoho člověka i ještě menší dálkově ovládané roboty, které lze řídit z mateřské lodi na hladině.

Mezi Damonovy klienty patřily energetické a těžařské firmy, které ponorky využívaly k podmořskému průzkumu nebo ke kontrole stavu vrtných zařízení a těžebních plošin. Jeho firma byla úzce zaměřená a do jeho malé kanceláře za loděnicí nechodilo mnoho návštěvníků.

A přece se tito dva muži objevili ve dveřích těsně před koncem pracovní doby. Hovořil výhradně právník, jeho klient pouze předal Damonovi vizitku, na níž stálo „Seismic Services“ a adresa v Calgary. Na tom nebylo nic divného; Calgary je město ropných společností. Sídlí tam Petro-Canada, Shell, Suncor a mnohé další. A kolem nich vznikly desítky malých soukromých firem, které pro ně hledají a prozkoumávají naleziště.

Damon sáhl na polici za sebou pro malý model. Byla to drobná bílá ponorka s tupou přídí a oblou kabinou. Položil ji na stůl před dvojici mužů.

„Tohle je stroj, který bych doporučil pro vaše potřeby,“ řekl. „RS Scorpion, postavená v Anglii teprve před čtyřmi lety. Dvoučlenná posádka. Dieselový a elektrický motor s uzavřeným argonovým cyklem. Pod hladinou běží na dvacet procent kyslíku a osmdesát procent argonu. Solidní, prověřená technologie: čištění vzduchu na bázi hydroxidu draselného, dvě stě voltů, ponor do šesti set metrů a výdrž pod vodou 3,8 hodiny. Je to něco jako japonská Shinkai 2000, jestli ji znáte, nebo DownStar 80, které jsou na světě jenom čtyři, ale všechny jsou dlouhodobě pronajaté. Scorpion je vynikající ponorka.“

Muži přikývli a podívali se jeden na druhého. „A jaké používá externí manipulátory?“ zeptal se vousáč.

„To záleží na hloubce,“ odpověděl Damon. „V menších hloubkách –“

„Řekněme v šesti stech metrech. Jaké externí manipulátory používá?“

„Chcete v šesti stech metrech sbírat vzorky?“

„Umisťujeme na dno monitorovací zařízení.“

„Aha. Nějaké vysílače? Přenášíte data na hladinu?“

„Něco takového.“

„Jak velká jsou ta zařízení?“

Vousatý muž rukama naznačil přibližně šedesát centimetrů. „Asi takhle.“

„A kolik váží?“

„Přesně to nevím. Necelých sto kilo.“

Damon skryl své překvapení. Geologové ve službách ropných společností mají dokonalý přehled o tom, s jakým vybavením budou pracovat. Předem dané rozměry, hmotnost i hustota. Tenhle člověk mluvil neurčitě. Ale možná byl Damon jednoduše paranoidní. Pokračoval: „A ty senzory jsou pro geologickou práci?“

„Nakonec ano. Nejdřív potřebujeme informace o oceánských proudech, rychlosti proudění, teplotách na dně. Podobné věci.“

Damon si pomyslel: K čemu? Proč potřebují zkoumat proudy? Samozřejmě se mohli chystat na potopení plošiny, jenže to nikdo nedělá v šesti stech metrech.

Co měli tihle lidé v plánu?

„Dobře,“ řekl, „pokud chcete rozmisťovat externí zařízení, musíte je před potopením připevnit zvenčí na plášť. K tomu účelu jsou po obou stranách –“ ukázal na model, „– boční úchyty. Když jste dole, můžete pro rozmisťování svých zařízení použít jedno ze dvou manipulačních ramen. O kolika zařízeních uvažujete?“

„Pár jich bude.“

„Víc než osm?“

„Ano. Pravděpodobně.“

„Tak to půjde o opakované ponory. Při každém můžete vzít jenom osm, možná deset externích zařízení.“ Vyprávěl dál, přičemž pozoroval jejich tváře a snažil se odhalit, co se skrývá za jejich neurčitými výrazy. Chtěli si pronajmout ponorku na čtyři měsíce počínaje srpnem. Požadovali, aby ponorka i mateřská loď byly přepraveny do Port Moresby na Nové Guineji. Tam si je převezmou.

„V závislosti na tom, kam se vypravíte, existují jisté požadované námořní licence –“

„To vyřešíme později,“ řekl právník.

„A teď k posádce –“

„To vyřešíme také později.“

„Je to součást smlouvy.“

„Tak do ní něco napište. Jako obvykle.“

„Na konci nájemního období vrátíte mateřskou loď zpět do Moresby?“

„Ano.“

Damon se posadil k počítači a začal vyplňovat odhadní formuláře. Celkem musel zadat čtyřicet tři údajů (bez pojištění). Nakonec dospěl k souhrnné částce. „Pět set osmdesát tři tisíc dolarů,“ oznámil.

Muži ani nemrkli. Jen přikývli.

„Polovina předem.“

Opět přikývli.

„Druhá polovina na zajištěný účet před převzetím lodi v Port Moresby.“ U pravidelných zákazníků to nikdy nepožadoval. Ale z téhle dvojice z nějakého důvodu neměl dobrý pocit.

„To nám vyhovuje,“ konstatoval právník.

„Plus dvacet procent na nepředvídané výdaje.“

To v žádném případě nebylo nutné. Snažil se však zjistit, co by ty dva přimělo k odchodu. Neuspěl.

„To nám vyhovuje.“

„Dobře,“ řekl Damon. „Jestli se před podepsáním smlouvy potřebujete spojit se svým zákazníkem –“

„Ne. Můžeme hned pokračovat.“

A pak jeden z nich vytáhl obálku a předal ji Damonovi.

„Podívejte se, jestli to stačí.“

V obálce byl šek na 250 000 dolarů. Vystavený Seismic Services na jméno Canada Marine. Damon kývl a oznámil, že ano. Položil šek a obálku na stůl vedle modelu ponorky.

Potom se jeden z mužů zeptal: „Bude vám vadit, když si udělám pár poznámek?“, sebral obálku a začal na ni psát. Teprve po jejich odchodu si Damon uvědomil, že mu odevzdali šek a obálku si vzali zpátky. Aby po sobě nezanechali otisky prstů.

Nebo to byla jeho paranoia? Druhý den ráno mu to připadalo pravděpodobné. Když zašel do Scotiabank, aby šek uložil, zastavil se u ředitele pobočky Johna Kima a zeptal se ho, zda by mohl zjistit, jestli má firma Seismic Services na účtu dostatek peněz na krytí.

John Kim řekl, že se na to hned podívá.

STANGFEDLIS

PONDĚLÍ, 23. SRPNA 3:02

Panebože, to je zima, pomyslel si milionář a filantrop George Morton, když vystupoval z landcruiseru. Zadupal nohama a natáhl si rukavice, aby se zahřál. Byly tři hodiny ráno, obloha rudě žhnula a od stále viditelného slunce se táhly žluté pruhy. Přes Sprengisandur, skalnatou a temnou planinu islandského vnitrozemí, foukal štiplavý vítr. Nízko nad lávou, která se rozprostírala na kilometry daleko, visely ploché šedé mraky. Islanďané to místo milují. Morton nechápal proč.

V každém případě dorazili k cíli: přímo před nimi se nacházela vysoká zvrásněná stěna ze špinavého sněhu a kamene, ubíhající až ke vzdáleným horám. Byl to Snorrajökull, jeden ze splazů obrovského ledovce Vatnajökullu, největšího ledového příkrovu v Evropě.

Řidič, postgraduální student, vystoupil z auta a vesele zatleskal. „To vůbec není špatné! Je docela teplo! Máte štěstí, je příjemná srpnová noc.“ Na sobě měl tričko, turistické šortky a lehkou vestu. Morton si navlékl vestu s kožešinou, prošívanou bundu a teplé kalhoty. Přesto mu byla zima.

Ohlédl se na ostatní, kteří opouštěli zadní sedadlo. Štíhlému a zamračenému Nicholasi Drakeovi, oblečenému pod nepromokavou bundou do košile s kravatou a tvídového sportovního saka, při střetu se studeným vzduchem zaškubalo v obličeji. Díky svým řídnoucím vlasům, brýlím s úzkými obroučkami a upjatému, přísnému vystupování Drake vypadal jako učenec a záměrně tento dojem posiloval. Nechtěl, aby ho lidé považovali za to, čím ve skutečnosti byl, totiž mimořádně úspěšným právníkem, který přestal provozovat praxi, aby se stal ředitelem Národního fondu environmentálních zdrojů (NERF), přední americké aktivistické skupiny. Pozici v NERF zastával již deset let.

Po něm z auta vystoupil mladý Peter Evans. Evans byl nejmladší z Mortonových advokátů a zároveň jeho nejoblíbenější. Bylo mu dvacet osm a působil jako mladší společník v losangeleské kanceláři Hassle a Black. Nyní přes pokročilou noční hodinu vypadal vesele a nadšeně. Natáhl si flísovou bundu a ruce vrazil do kapes, avšak jinak na něm nebylo znát, že by mu počasí vadilo.

Přiletěli s Mortonem z Los Angeles v jeho Gulfstreamu G5, který přistál na letišti v Keflavíku předešlého dne v devět hodin ráno. Nikdo z nich nespal, ale nebyli unavení. Dokonce ani Morton, jemuž bylo šedesát pět. Necítil sebemenší známky vyčerpání.

Jenom chlad.

Morton si zapnul bundu a šel od zaparkovaného auta za studentem po kamenitém srázu. „Světlo vás v noci nabíjí energií,“ řekl mladík. „Doktor Einarsson v létě nikdy nespí víc než čtyři hodiny. Nikdo z nás.“

„A kde je doktor Einarsson?“ zeptal se Morton.

„Tamhle dole.“ Mladík ukázal doleva.

Morton zpočátku nic neviděl. Nakonec rozeznal červenou skvrnu a uvědomil si, že se jedná o automobil. Teprve v tom okamžiku pochopil, jak je ledovec obrovský.

Drake při sestupu srovnal krok s Mortonem. „Georgi,“ oslovil ho, „vy a Evans si klidně můžete vyrazit na prohlídku a já s Perem Einarssonem promluvím sám.“

„Proč?“

„Předpokládám, že Einarsson se bude cítit klidnější, když kolem nebude moc lidí.“

„Ale není snad pravda, že já jsem člověk, který financuje jeho výzkum?“

„Samozřejmě,“ souhlasil Drake, „jenže já tuto skutečnost nehodlám příliš zdůrazňovat. Nechci v Perovi vzbuzovat dojem, že se zaprodal.“

„Nechápu, jak tomu chcete zabránit.“

„Prostě ho upozorním, co je v sázce,“ vysvětlil Drake. „Pomůžu mu vidět všechno v souvislostech.“

„Upřímně řečeno, na tenhle rozhovor jsem se těšil,“ posteskl si Morton.

„Já vím,“ řekl Drake. „Ale je to choulostivé téma.“

Jak se blížili k ledovci, Morton ve vzduchu ucítil mrazivý závan. Teplota klesla o několik stupňů. U červeného landcruiseru teď byly vidět čtyři velké světle hnědé stany. Při pohledu z dálky splývaly s planinou.

Z jednoho stanu vyšel vysoký světlovlasý muž. Per Einarsson rozpřáhl ruce a zvolal: „Nicholasi!“

„Pere!“ Drake mu pospíchal naproti.

Morton pokračoval v sestupu, zjevně rozladěný kvůli tomu, že ho Drake nepřizval k jednání. Vtom se vedle něho objevil Evans. „Já na žádnou zatracenou prohlídku nechci,“ postěžoval si Morton.

„No, nevím,“ řekl Evans a zadíval se dopředu. „Mohlo by to být zajímavější, než si myslíme.“ U jednoho ze zbývajících stanů se objevily tři mladé ženy v khaki, všechny blonďaté a krásné. Zamávaly na hosty.

„Možná máte pravdu,“ konstatoval Morton.

Peter Evans věděl, že ačkoli se jeho klient George Morton hluboce zajímá o všechno, co souvisí se životním prostředím, krásné ženy ho přitahují ještě víc. A skutečně, po krátkém seznámení s Einarssonem se Morton s radostí nechal odvést Evou Jónsdóttir, což byla vysoká žena sportovního typu, s nakrátko ostříhanými blonďatými vlasy a zářivým úsměvem. Je to Mortonův typ, pomyslel si Evans. Docela se podobala Mortonově okouzlující asistentce, Sarah Jonesové. Slyšel, jak Morton říká: „Nechápu, proč se tolik žen zajímá o geologii,“ a pak Morton s Evou zvolna zamířili k ledovci.

Evans věděl, že by se měl držet u Mortona. Nemohl však vyloučit, že Morton chce prohlídku absolvovat sám. Ještě důležitější bylo, že Evansova firma rovněž zastupovala Nicholase Drakea a Evans se vážně obával toho, co Drake chystá. Vlastně to nebylo nic nezákonného či neetického. Jenže Drake dokázal být panovačný a jeho záměr mohl později způsobit potíže. Evans tedy chvíli postával a uvažoval, kterou cestou se má vydat, kterého z mužů má následovat.

Nakonec za něho rozhodl Drake, jenž sotva znatelným mávnutím ruky Evanse propustil a zmizel s Einarssonem v jednom z velkých stanů. Evans jeho pokyn pochopil a vyrazil za Mortonem a dívkou. Eva vyprávěla, že 12 procent rozlohy Islandu je pokryto ledovci a že na některých místech z ledu vystupují aktivní vulkány.

Tento ledovec, řekla a ukázala nahoru, patří k typu zvanému pohyblivé ledovce, protože jsou zaznamenány jeho rychlé postupy a ústupy. V tuto chvíli, pokračovala, se ledovec posouvá kupředu rychlostí sto metrů za den – každých dvacet čtyři hodin urazí vzdálenost odpovídající délce fotbalového hřiště. Občas, když se utiší vítr, je slyšet, jak si razí cestu. Za několik posledních let ledovec postoupil o víc než deset kilometrů.

Zanedlouho se k nim připojila Ásdís Sveinsdóttir, která docela dobře mohla být Evinou sestrou. Začala se věnovat Evansovi a vyptávala se, jaká byla cesta, jak se mu líbí Island a jak dlouho se v zemi zdrží. Nakonec se zmínila o tom, že obvykle pracuje v kanceláři v Reykjavíku a přijela pouze na jeden den. Evans pochopil, jaké jsou její úkoly. Za Einarssonem přijeli sponzoři a on se postaral o to, aby se jim návštěva vryla do paměti.

Eva vysvětlovala, že ačkoli jsou pohyblivé ledovce běžné – na Aljašce jejich počet dosahuje několika stovek –, mechanismus pohybu není znám. Totéž platí o mechanismu periodických posunů a ústupů, jež se u jednotlivých ledovců liší. „Ještě je potřeba hodně studovat a učit se,“ řekla a usmála se na Mortona.

Potom z velkého stanu uslyšeli křik a hlasité kletby. Evans se omluvil a vydal se zpátky ke stanu. Morton šel, poněkud váhavě, za ním.

Per Einarsson se třásl hněvem. Zvedl pěsti do vzduchu. „Říkám vám, že ne!“ zvolal a udeřil do stolu.

Drake stál naproti němu, tvář brunátnou rozčilením, a zatínal zuby. „Pere,“ řekl, „žádám vás, abyste zvážil skutečný stav věcí.“

„Ne!“ odsekl Einarsson a znovu praštil do stolu. „Právě o skutečném stavu věcí podle vás nemám psát!“

„No tak, Pere –“

„Skutečnost je taková,“ přerušil ho Einarsson, „že na Islandu bylo v první polovině dvacátého století tepleji než ve druhé, což platí i o Grónsku.1) Skutečnost je taková, že na Islandu většina ledovců po roce 1930 ztrácela na objemu, protože léta byla o 0,6 °C teplejší, jenže od té doby se klima ochladilo. Skutečnost je taková, že od roku 1970 ledovce neustále postupují. Znovu pokryly polovinu území, ze kterého předtím zmizely. Právě teď se jich jedenáct rozrůstá. To je skutečnost, Nicholasi! A já o ní nebudu lhát.“

„To po vás nikdo nechce,“ řekl Drake, ztišil hlas a vrhl pohled na nově příchozí posluchače. „Mluvil jsem pouze o formulaci vaší přednášky, Pere.“

Einarsson zvedl list papíru. „Ano a navrhl jste určité formulace –“

„Je to jenom návrh –“

„Překrucujete pravdu!“

„Pere, při vší úctě mám dojem, že přeháníte –“

„Opravdu?“ Einarsson se obrátil k ostatním a začal číst. „Tohle chce, abych řekl: ‚Hrozba globálního oteplování rozpouští ledovce po celém světě a na Islandu rovněž. Mnohé ledovce se výrazně zmenšují, ačkoli jiné paradoxně rostou. V každém případě však nedávné extrémy ve variabilitě klimatu zřejmě zapříčinily… bla bla bla… og svo framvegis.‘“ Odhodil papír na stůl. „Tohle prostě není pravda.“

„Je to jenom úvodní odstavec. Zbytek přednášky všechno objasní.“

„Ten úvodní odstavec není pravda.“

„Samozřejmě že je. Zmiňuje se o ‚extrémech ve variabilitě klimatu‘. Proti tak vágní formulaci nemůže nikdo nic namítnout.“

„O nedávných extrémech. Ale na Islandu k těmhle změnám nedochází jen v posledních letech.“

„Tak to ‚nedávné‘ vypusťte.“

1) P. Chylek a kol., 2004, „Global warming and the Greenland ice sheeť, Climatic Change 63, 201-21. „Od roku 1940… data ukazují na převážně ochlazující trend… Grónská ledová vrstva a pobřežní oblasti neodpovídají současnému trendu globálního oteplování.“ „To nestačí,“ namítl Einarsson, „protože celý odstavec vyznívá tak, že jsme svědky dopadů globálního oteplování způsobeného skleníkovými plyny. Jenže ve skutečnosti vidíme, že místní klimatické změny na Islandu jsou značně specifické a pravděpodobně je nelze spojovat s jakýmikoli globálními změnami.“

„Což můžete vysvětlit v závěru.“

„Jenomže ten první odstavec bude arktickým badatelům znít jako vtip. Myslíte, že Motoyama nebo Sigurosson nepochopí, co se stalo? Nebo Hicks? Watanabe? Ísaksson? Budou se smát, že jsem se zkompromitoval. Řeknou, že jsem to udělal kvůli grantům.“

„Ale jsou tady další faktory,“ připomněl Drake konejšivě. „Nesmíme zapomínat na všechny ty dezinformační skupiny, které financuje průmysl – petrolejářský, automobilový – a které skočí po každé zprávě, že se ledovce zvětšují, a využijí ji jako argument proti globálnímu oteplování. Dělají to vždycky. Chopí se jakékoli příležitosti, aby předložily falešný obrázek.“

„Mně nezáleží na tom, jakým způsobem ta informace bude využita. Záleží mi na tom, abych co nejlépe informoval o skutečnosti.“

„Velice ušlechtilé,“ řekl Drake. „Možná ne tak praktické.“

„Aha. A proto jste sem přivedl zdroj financí v osobě pana Mortona, abych pochopil, kam tím vším míříte?“

„Ne, ne, Pere,“ ujišťoval ho kvapně Drake. „Prosím, nechápejte to špatně –“

„Chápu to až moc dobře. Co tady dělá?“ Einarsson zuřil. „Pane Mortone? Vy schvalujete, co po mně chce pan Drake?“

V tu chvíli Mortonovi zazvonil mobilní telefon a on jej se špatně skrývanou úlevou rozevřel. „Morton. Ano? Ano, Johne. Kde jste? Ve Vancouveru? Kolik je tam hodin?“ Položil dlaň přes mluvítko. „John Kim, ve Vancouveru. Scotiabank.“

Evans přikývl, ačkoli neměl ponětí, kdo to je. Mortonovy finanční operace byly složité, znal bankéře po celém světě. Morton se obrátil a zamířil na opačný konec stanu.

Zatímco ostatní čekali, rozhostilo se rozpačité ticho. Einarsson zíral do země a ztěžka oddechoval, stále rozrušený. Blondýnky předstíraly, že pracují, a upřeně hleděly do papírů, kterými se probíraly. Drake zasunul ruce do kapes a zvedl zrak ke stropu.

Morton se mezitím bavil. „Vážně? Ten jsem ještě neslyšel,“ řekl s potlačovaným smíchem. Ohlédl se po ostatních a znovu se odvrátil.

„Podívejte, Pere, mám dojem, že jsme to vzali za špatný konec,“ začal Drake.

„Vůbec ne,“ pronesl Einarsson chladně. „Chápeme jeden druhého velice dobře. Jestli nás chcete přestat podporovat, nedá se nic dělat.“

„Nikdo tady nemluví o ukončení podpory.

„To ukáže čas,“ řekl Einarsson.

A pak se ozval Morton: „Cože? Co udělali? Převedli kam? Kolik peněz to je –? Panebože, Johne. To je neuvěřitelné!“ A zatímco pokračoval v rozhovoru, obrátil se a vyšel ze stanu.

Evans pospíchal za ním.

Bylo jasněji, slunce vystoupilo výš na oblohu a snažilo se prosvítit nízké mraky. Morton šplhal do svahu a stále mluvil do telefonu. Křičel, ale jeho slova k Evansovi, který ho následoval, ve větru nedolétla.

Došli k landcruiseru. Morton se sklonil a využil vozidlo jako ochranu před větrem. „Proboha, Johne, jsem za tohle právně odpovědný? Myslím – ne, nic jsem o tom nevěděl. Co to bylo za organizaci? Fond přátel planety?“

Morton se tázavě podíval na Evanse. Evans zavrtěl hlavou. Nikdy o Přátelích planety neslyšel. A to znal většinu environmentálních organizací.

„Kde sídlí?“ pokračoval Morton. „San José? V Kalifornii? Aha. Zatraceně. Co to sakra sídlí v Kostarice?“ Zakryl telefon rukou. „Fond přátel planety, San José, Kostarika.“

Evans kroutil hlavou.

„Nic mi to neříká,“ oznámil Morton, „a ani mému právníkovi. A nevzpomínám si – ne, Ede, jestli to bylo čtvrt milionu dolarů, vzpomněl bych si. Kde byl vystaven šek? Aha. A bylo na něm moje jméno? Aha. Dobře, díky. Jasně. Dám. Mějte se.“ Zaklapl telefon.

Obrátil se k Evansovi.

„Petere,“ řekl, „vezměte blok a pište si poznámky.“

Morton mluvil rychle. Evans psal a snažil se držet krok. Byl to komplikovaný příběh a on se jej pokoušel zaznamenal co nejpřesněji.

Johnu Kimovi, manažerovi Scotiabank ve Vancouveru, zavolal klient jménem Nat Damon, místní pronajímatel námořní techniky. Damon chtěl proplatit šek vystavený firmou Seismic Services z Calgary a ukázalo se, že šek není krytý. Zněl na 250 000 dolarů. Damon znervózněl, chtěl se dozvědět, kdo mu vlastně šek vystavil, a požádal Kima, aby věc prověřil.

John Kim nemohl legálně zahájit šetření ve Spojených státech, ale vydávající banka byla v Calgary a pracoval v ní jeden jeho přítel. Kim se dozvěděl, že firma Seismic Services při zakládání účtu uvedla místo adresy poštovní schránku. Pohyby na účtu byly skrovné a peníze přicházely v několikatýdenních intervalech z jediného zdroje: Nadace přátel planety se sídlem v San José v Kostarice.

Kim vyhledal telefonní číslo. Zhruba ve stejné době se na jeho monitoru objevila zpráva, že šek je již možné proplatit. Kim zavolal Damonovi a zeptal se, jestli chce zrušit pátrání. Damon řekl, že ne, ať věc prověří.

Kim krátce promluvil s Miguelem Chavezem z Banco Credito Agricola v San José. Chavez řekl, že vklad přišel elektronickou cestou od společnosti Moriah Wind Power Associates přes soukromou banku Ansbach (Cayman) Ltd. sídlící na ostrově Grand Cayman. Nic dalšího nevěděl.

O deset minut později se Chavez ozval znovu a oznámil, že se spojil s bankou Ansbach a získal od ní záznam, podle něhož byly peníze na účet Moriah poukázány před třemi dny Mezinárodní společností pro ochranu divočiny (IWPS). A u převodu z HIPWS byla připsána poznámka „Výzkumný fond G. Mortona“.

John Kim se spojil se svým vancouverským klientem Natem Damonem a zajímal se, čeho se ověření týkalo. Damon řekl, že se jednalo o pronájem malé dvoumístné výzkumné ponorky.

Kimovi to připadalo zajímavé, a tak zavolal svému příteli Georgi Mortonovi, aby ho trochu poškádlil a zeptal se, proč si půjčuje ponorku. A k jeho překvapení Morton o pronájmu naprosto nic nevěděl.

Evans dopsal poznámky a zeptal se: „Tohle vám vyprávěl ředitel bankovní pobočky z Vancouveru?“

„Ano. Můj dobrý přítel. Proč se na mě tak díváte?“

„Protože je to hodně informací,“ odpověděl Evans. Neznal pravidla kanadského bankovnictví, o kostarických nemluvě, ale podle jeho názoru bylo nepravděpodobné, že by si banky volně vyměňovaly informace, jak to popsal Morton. Jestliže vancouverský ředitel mluvil pravdu, pak toho musel vědět ještě víc. Evans si poznamenal, že to musí prověřit. „A znáte tu Mezinárodní společnost pro ochranu divočiny, která má váš šek na čtvrt milionu dolarů?“

Morton zavrtěl hlavou. „Nikdy jsem o nich neslyšel.“

„Takže těch dvě stě padesát tisíc dolarů nemají od vás?“

Morton znovu zakroutil hlavou.

„Povím vám, co jsem za poslední týden udělal,“ začal. „Dal jsem dvě stě padesát tisíc Nicholasi Drakeovi na pokrytí měsíčního provozního deficitu. Řekl mi, že měli nějaký problém s významným přispěvatelem ze Seattlu, který se o týden opozdil. O něco podobného mě Drake požádal už dřív, jednou nebo dvakrát.“

„Myslíte, že ty peníze skončily ve Vancouveru?“

Morton přikývl.

„Radši se na to zeptejte Drakea,“ doporučil Evans.

„Nemám nejmenší tušení,“ řekl Drake a tvářil se zmateně. „Kostarika? Mezinárodní společnost pro ochranu divočiny? Můj bože, tomu nerozumím.“

„Znáte tu Mezinárodní společnost pro ochranu divočiny?“ zeptal se Evans.

„Velmi dobře,“ přisvědčil Drake. „Jsou vynikající. Úzce jsme s nimi spolupracovali na mnoha projektech po celém světě – Everglades, Tiger Tops v Nepálu, záchrana jezera Toba na Sumatře. Napadá mě jedině to, že Georgeův šek byl omylem poslán na špatný účet. Nebo… Já vážně nevím. Zavolejte do kanceláře. Ale v Kalifornii je teď pozdě. Bude to muset počkat do rána.“

Morton hleděl na Drakea a mlčel.

„Georgi,“ řekl Drake a obrátil se k němu. „Chápu, že z toho musíte mít velice zvláštní pocit. I kdyby to byla neúmyslná chyba – a tím si jsem skoro jistý –, spousta peněz skončila jinde, než měla. Cítím se hrozně. Jenomže chyby se stávají, zejména když využíváte neplacených dobrovolníků jako my. My dva jsme ale dlouho přátelé. Chci, abyste věděl, že tomu přijdu na kloub. A samozřejmě se postarám, aby vaše peníze okamžitě přišly zpátky. Máte mé slovo, Georgi.“

„Díky,“ řekl Morton.

Všichni nastoupili do landcruiseru.

Vůz poskakoval po holé planině. „Zatraceně, ti Islanďané jsou ale tvrdohlaví,“ konstatoval Drake a díval se z okna. „Možná jsou to nejtvrdohlavější výzkumníci na světě.“

„Nepochopil, o co vám jde?“ zeptal se Evans.

„Ne,“ odpověděl Drake. „Nedokázal jsem ho přesvědčit. Vědci už dnes nemohou zastávat tenhle povýšený postoj. Nemohou říkat: ‚Dělám výzkum a nezajímá mě, k čemu bude využit.‘ Takhle to už nejde. Je to nezodpovědné. Dokonce i v tak zdánlivě okrajovém oboru jako geologie ledovců. Protože ať se nám to líbí nebo ne, jsme ve válce – v globální válce informací a dezinformací. Tato válka probíhá na mnoha bojištích. Novinové úvodníky. Televizní reportáže. Vědecké časopisy. Webové stránky, konference, učebny – a taky soudy, když na to přijde.“ Drake zavrtěl hlavou. „Pravda je na naší straně, ale oni mají početní a finanční převahu. Environmentální hnutí je dnes David bojující proti Goliášovi. A tím Goliášem jsou Aventis a Alcatel, Humana a GE, BP a Bayer, Shell a Glaxo-Wellcome – velké globální korporace. Tihle lidé jsou zapřísáhlí nepřátelé naší planety a Per Einarsson tady na svém ledovci nezodpovědně předstírá, že to není pravda.“

Peter Evans, jenž seděl vedle Drakea, souhlasně přikývl, ačkoli všechno, co Drake říkal, bral se značnou rezervou. Šéf NERF proslul svou melodramatičností. A záměrně se nezmiňoval o skutečnosti, že některé z vyjmenovaných firem každoročně podporovaly NERF tučnými finančními částkami a tři jejich vedoucí představitelé zasedali v radě Drakeových poradců. Totéž dnes platí o mnoha environmentálních organizacích, třebaže o důvodech zapojení firem se dosti diskutuje.

„Dobře,“ nadhodil Morton, „třeba si to Per ještě rozmyslí.“

„O tom pochybuji,“ pronesl Drake zasmušile. „Byl rozčílený. Tuhle bitvu jsme prohráli, i když to říkám nerad. Ale uděláme to co vždycky. Dřeme dál. Pokračujeme ve svém spravedlivém boji.“

V autě se na chvíli rozhostilo ticho.

„Ty holky vypadaly vážně k světu,“ řekl Morton. „Nemám pravdu, Petere?“

„Ano,“ odpověděl Evans. „Vypadaly.“

Evans pochopil, že se Morton pokouší odlehčit atmosféru. U Drakea však nepochodil. Šéf NERF zachmuřeně zíral na holou krajinu a truchlivě zavrtěl hlavou nad sněhem pokrytými horami v dálce.

Evans během posledních dvou let cestoval s Drakem a Mortonem mnohokrát. Morton zpravidla dokázal rozveselit všechny kolem, dokonce i Drakea, který byl nevrlý a popudlivý.

V poslední době byl však Drake ještě pesimističtější než obvykle. Evans si toho poprvé povšiml před několika týdny a občas uvažoval, jestli je za tím nemoc v rodině nebo něco jiného. Zdálo se ale, že všechno je v pořádku. Přinejmenším se nikdo o žádných potížích nezmínil. V NERF se pilně pracovalo, fond se přestěhoval do nádherné nové budovy v Beverly Hills, příliv financí lámal rekordy a plánovaly se velkolepé nové akce a konference včetně Konference o náhlé změně klimatu, jež měla začít za dva měsíce. Ovšem bez ohledu na tyto úspěchy – nebo kvůli nim? – Drake působil sklíčeněji než kdy dřív.

Morton si toho také povšiml, ale jen pokrčil rameny. „Je to právník,“ řekl. „Co byste čekal? Zapomeňte na to.“

Než dorazili do Reykjavíku, počasí se změnilo ze slunečného na deštivé a chladné. Na reykjavickém letišti padal mrznoucí déšť, takže museli počkat, než byla křídla Gulfstreamu očištěna od ledu. Evans se odklidil do rohu hangáru, a protože v USA stále byla hluboká noc, zavolal jednomu svému příteli z bankovní branže do Hongkongu. Zeptal se ho na vancouverský příběh.

„Absolutně nemožné,“ zněla okamžitá odpověď. „Žádná banka by takové informace neprozradila, dokonce ani jiné bance. Někde v řetězci se muselo objevit STR.“

„STR?“

„Hlášení podezřelého převodu. Jestliže se zdá, že peníze pocházejí z obchodu s drogami nebo z terorismu, účet je označen. A od té doby je sledován. Existují způsoby, jak vystopovat elektronické převody, i složitě šifrované. Jenže výsledek stopování se nedostane na stůl ředitele pobočky.“

„Ne?“

„V žádném případě. Když do takové zprávy chceš nahlédnout, musíš mít pověření nějaké mezinárodní agentury.“

„Takže ten ředitel to nemohl všechno zjistit sám?“

„O tom pochybuji. Zapojil se ještě někdo. Nějaký ochránce zákona. Někdo, o kom ti neřekli.“

„Co třeba celníci nebo Interpol?“

„Něco takového.“

„Proč mého klienta vůbec kontaktovali?“

„Nevím. Ale není to náhoda. Projevuje tvůj klient nějaké radikální tendence?“

Když pomyslel na Mortona, Evansovi se chtělo zasmát. „Rozhodně ne.“

„Víš to jistě, Petere?“

„No, ano…“

„Protože tihle bohatí sponzoři se někdy baví nebo si uklidňují svědomí tím, že podporují teroristické skupiny. Bylo to tak s IRA. Bohatí Američané z Bostonu jí posílali peníze celá desetiletí. Jenže časy se změnily. Zábava skončila. Tvůj klient by měl být opatrný. A ty bys měl být taky opatrný, jako jeho právník. Nerad bych tě navštěvoval ve vězení, Petere.“

Pak zavěsil.

CESTOU DO LOS ANGELES

PONDĚLÍ, 23. SRPNA 13:04

Letuška Mortonovi nalila do broušené sklenice vodku. „Ledu mám dost, drahoušku,“ řekl Morton a zvedl ruku. Letěli na západ a nyní se nalézali nad Grónskem, obrovskou plání ledu a oblaků, osvětlenou bledým sluncem.

Morton seděl s Drakem, který hovořil o tom, jak ledový příkrov Grónska ustupuje. A o rychlosti, s jakou taje led v Arktidě, a o ustupujících kanadských ledovcích. Morton usrkl vodku a přikývl. „Takže Island je anomálie?“

„Přesně tak,“ souhlasil Drake. „Anomálie. Všude jinde se ledovce nebývalým tempem rozpouštějí.“

„Je dobře, že vás máme, Nicku,“ řekl Morton a položil ruku Drakeovi na rameno.

Drake se usmál. „A je dobře, že my máme vás, Georgi,“ odpověděl. „Bez vaší velkorysé podpory bychom ničeho nedosáhli. Díky vám může proběhnout soud ohledně Vanutu – a ten je mimořádně důležitý kvůli pozornosti, kterou vyvolá. A pokud jde o vaše ostatní granty… zkrátka nemám slov.“

„Vy máte slova vždycky,“ připomněl Morton a poplácal ho po zádech.

Evans seděl naproti nim a napadlo ho, že jsou vlastně zvláštní dvojice. Morton, robustní a srdečný, oblečený neformálně do džínsů a pracovní košile, jako by se za všech okolností chystal pod šaty explodovat. A Nicholas Drake, vysoký a nápadně vychrtlý, nosil sako a kravatu a hubený krk vystupoval z límečku košile, která jako kdyby mu nikdy nepadla.

V jistém smyslu představovali dokonalé protiklady. Morton se obklopoval co nejvíce lidmi a rád jedl a smál se. Měl slabost pro hezká děvčata, staré sportovní vozy, asijské umění a kanadské žerty. Na jeho večírcích v sídle v Holmby Hills se scházela většina Hollywoodu a o jeho dobročinných akcích, za všech okolností výjimečných, se druhý den psalo v novinách.

Drake na tyto akce samozřejmě chodil, ale vždycky odešel dřív, někdy ještě před večeří. Často se vymlouval na nemoc – svou či nějakého přítele. Ve skutečnosti to byl samotářský a asketický muž, který pohrdal večírky a hlukem. I když stál na pódiu a pronášel řeč, působil jaksi osamoceně, jako kdyby v místnosti nikdo jiný nebyl. A svým typickým způsobem toho využíval ve svůj prospěch. Dařilo se mu vzbuzovat dojem, že je osamělým poslem v divočině, přinášejícím pravdu, kterou diváci potřebují slyšet.

Navzdory rozdílným povahám mezi muži vzniklo trvalé přátelství, jež vydrželo téměř deset let. Morton, jenž ke své hromadě peněz přišel jako dědic, trpěl vrozenými rozpaky ze snadno získaného bohatství. Drake měl pro jeho peníze dobré využití a na oplátku Mortonovi nabízel vášeň a cíl, které ovládly a řídily jeho život. Mortonovo jméno se objevilo v poradních sborech Audubonské společnosti, Wilderness Society, Světového fondu na ochranu přírody a Sierra Clubu. Významně podporoval Greenpeace a Ligu environmentální akce.

Všechno vyvrcholilo dvěma tučnými dary, které Morton poskytl NERF. Prvním byl grant ve výši jednoho milionu dolarů na uhrazení nákladů vanutského procesu. Potom přišel devítimilionový příspěvek na financování budoucího výzkumu a soudních sporů ve prospěch životního prostředí. Výbor NERF Mortona nikoli překvapivě zvolil Zodpovědným občanem roku. Banket na jeho počest byl naplánován na podzim do San Franciska.

Evans seděl naproti těm dvěma mužům a bez zájmu listoval časopisem. Telefonát s přítelem z Hongkongu jím však otřásl, a tak nyní shledal, že Mortonovi věnuje zvýšenou pozornost.

Morton nespouštěl ruku z Drakeova ramena a vyprávěl jakýsi vtip – jako obvykle se Drakea snažil rozesmát –, ovšem Evansovi se zdálo, že na Mortonově straně vycítil jistou odtažitost. Morton si zachovával odstup, ale nechtěl, aby si toho Drake všiml.

Podezření se potvrdilo, když Morton náhle vstal a odešel do pilotní kabiny. „Půjdu zjistit, jak je to s tou zatracenou elektronikou,“ vysvětlil. Od vzletu se potýkali s vlivy obrovské sluneční erupce, kvůli níž satelitní telefony ztrácely spojení nebo vůbec nefungovaly. Piloti tvrdili, že tyto jevy jsou znatelnější u pólů a cestou na jih brzy zmizí.

Zdálo se, že Morton si nutně potřebuje zavolat. Evans uvažoval komu. V New Yorku byly čtyři hodiny ráno a v Los Angeles hodina po půlnoci. Komu Morton telefonuje? Samozřejmě se to mohlo týkat kteréhokoli z jeho probíhajících environmentálních projektů – čištění vody v Kambodži, obnovy lesů v Guineji, ochrany přirozeného prostředí zvířat na Madagaskaru, léčivých rostlin v Peru. Nemluvě o německé expedici, která měřila tloušťku ledu v Antarktidě. Morton se do všech těchto projektů osobně zapojil. Podrobně je znal, seznámil se s vědci a navštívil místa, kde probíhaly.

Takže to mohlo být cokoli.

Jenže Evans cítil, že to jen tak něco nebude.

Morton se vrátil. „Piloti tvrdí, že už to bude v pořádku.“ Usadil se v přední části letadla, sáhl po sluchátku a kvůli soukromí za sebou zatáhl posuvné dveře.

Evans se vrátil k časopisu.

„Nemyslíte, že pije víc než obyčejně?“ zeptal se Drake.

„Ani ne,“ odpověděl Evans.

„Mám z toho strach.“

„To není nutné,“ uklidňoval ho Evans.

„Pochopte, že do banketu na jeho počest v San Francisku zbývá jenom pět týdnů,“ pokračoval Drake. „Je to naše největší benefiční akce roku. Vzbudí značnou pozornost a pomůže nám odstartovat Konferenci o náhlé změně klimatu.“

„Hmm,“ zamručel Evans.

„Rád bych měl jistotu, že se pozornost médií zaměří na environmentální otázky a na nic jiného. Třeba na osobní záležitosti, pokud mi rozumíte.“

„Neměl byste si o tom promluvit s Georgem?“ navrhl Evans.

„Už se stalo. S vámi o tom mluvím jenom proto, že s ním trávíte tolik času.“

„Zas tolik ho není.“

„Vím, že vás má rád, Petere,“ řekl Drake. „Jste syn, kterého nikdy neměl nebo – sakra, já nevím. Ale určitě vás má rád. A já po vás jenom chci, abyste nám pomohl, jestli můžete.“

„Nemyslím, že vám udělá ostudu, Nicku.“

„Prostě… na něj dávejte pozor.“

„Dobře. Dám.“

Posuvné dveře se otevřely. „Pane Evansi?“ ozval se Morton. „Na chviličku.“

Peter vstal a šel dopředu.

Dveře za sebou zavřel.

„Mluvil jsem se Sarah,“ řekl Morton. Sarah Jonesová byla jeho asistentka v LA.

„Není moc pozdě?“

„Je to její práce. Má slušný plat. Posaďte se.“ Evans zaujal místo naproti němu. „Slyšel jste někdy o NSIA?“

„Ne.“

„Národní bezpečnostní zpravodajská agentura?“

Evans zavrtěl hlavou. „Ne. Ale zpravodajských agentur je dvacet.“

„Říká vám něco jméno John Kenner?“

„Ne…“

„Podle všeho profesor na MIT.“

„Ne,“ odpověděl Evans. „Je mi líto. Má něco společného se životním prostředím?“

„Možná. Zkuste, co dokážete zjistit.“

Evans se obrátil k laptopu vedle své sedačky a zvedl displej. Počítač byl přes družici připojen k internetu. Evans začal psát.

Za chvíli si prohlížel fotografii sportovně vypadajícího muže s předčasně zešedivělými vlasy a silnými brýlemi s rohovinovými obroučkami. Připojený životopis byl stručný. Evans jej četl nahlas. „Richard John Kenner, profesor geoenvironmentálního inženýrství.“

„Ať to znamená cokoli,“ dodal Morton.

„Je mu třicet devět. Doktorát ze stavebního inženýrství na Kalifornské technice ve dvaceti. Napsal diplomovou práci o půdní erozi v Nepálu. Jen těsně mu unikla nominace do olympijského lyžařského týmu. Doktorát z práv na Harvard Law School. Čtyři roky pracoval pro vládu. Ministerstvo vnitra, kancelář politických analýz. Vědecký poradce Mezivládního vyjednávacího výboru. Jeho koníčkem je horolezectví, říkalo se, že zahynul na hoře Naya Khanga v Nepálu, ale nebyla to pravda. Pokusil se o K2, ale musel se vrátit kvůli počasí.“

„K2,“ zopakoval Morton. „Není to nejnebezpečnější vrchol?“

„Myslím, že ano. Vypadá to, že to lezení bere vážně. Potom šel na MIT, kde podle všeho rychle stoupal. Docent v devadesátém třetím. Ředitel Centra pro analýzu rizik MIT v devadesátém pátém. Profesor v devadesátém šestém. Konzultant EPA, ministerstva vnitra, ministerstva obrany, nepálské vlády a bůhvíčeho ještě. Firem je tu spousta. A od roku 2002 na vědecké dovolené.“

„Co to znamená?“

„Prostě tu píší, že je na dovolené.“

„Poslední dva roky?“ Morton vstal a podíval se Evansovi přes rameno. „To se mi nelíbí. Ten člověk všem vytře zrak na MIT, vezme si dovolenou a už se nevrátí. Myslíte, že se dostal do problémů?“

„Nevím. Ale…“ Evans propočítával data. „Profesor Kenner získal doktorát na Kalifornské technice ve dvaceti. Práva na Harvardu stihl za dva roky místo za tři. Profesorem na MIT se stal v osmadvaceti…“

„Dobře, dobře, tak mu to pálí,“ řekl Morton. „Pořád mě zajímá, proč je na dovolené. A co dělá ve Vancouveru.“

„On je ve Vancouveru?“ podivil se Evans.

„Volal Sarah z Vancouveru.“

„Proč?“

„Chtěl se sejít se mnou.“

„Dobře,“ přikývl Evans. „Předpokládám, že bude lepší, když se s ním sejdete.“

„Sejdu,“ souhlasil Morton. „Jenže co po mně může chtít?“

„Nemám tušení. Finance? Projekt?“

„Sarah tvrdí, že si přeje důvěrnou schůzku. Nechce, abych o ní někomu říkal.“

„To nebude tak těžké. Jste v letadle.“

„Ne,“ řekl Morton a ukázal palcem za sebe. „Zejména nechce, abych o ní řekl Drakeovi.“

„Možná bych se tam měl raději vypravit já,“ navrhl Evans.

„Ano,“ souhlasil Morton. „Možná byste měl.“

LOS ANGELES

PONDĚLÍ, 23. SRPNA 16:09

Železná brána se otevřela a auto vjelo na stinnou příjezdovou cestu k domu, který se zvolna objevil v zorném poli. Tady v Holmby Hills, v nejbohatší čtvrti Beverly Hills, žili miliardáři v domech oddělených od ulice vysokými vraty a hustým listovím. V této části města měly bezpečnostní kamery zelenou barvu a byly decentně zamaskované.

Konečně spatřili celý dům. Byla to vila ve středomořském stylu, krémové barvy a dost velká pro desetičlennou rodinu. Evans, který hovořil se svou kanceláří, zaklapl mobilní telefon a po zastavení auta vystoupil.

Na vysokých fíkusech cvrlikali ptáci. Ve vzduchu voněly gardénie a jasmíny, rostoucí podél příjezdové cesty. Před nachovou buganvilií u garáže se vznášel kolibřík. Typická Kalifornie, pomyslel si Evans. Protože vyrostl v Connecticutu a studoval v Bostonu, Kalifornie mu i po pěti letech připadala exotická.

Všiml si, že před domem parkuje ještě jedno auto: tmavě šedý sedan. Měl vládní poznávací značku.

Z hlavního vchodu vyšla Mortonova asistentka Sarah Jonesová, vysoká třicetiletá blondýnka, okouzlující jako filmová hvězda. Byla oblečená do bílé tenisové sukně a růžového tílka a vlasy měla stažené do ohonu. Morton ji zlehka políbil na tvář. „Dneska hrajete?“

„Hrála jsem. Šéf se vrátil dřív.“ Potřásla rukou Evansovi a obrátila se zpátky k Mortonovi. „Jaký byl výlet?“

„Fajn. Drake je mrzout. A nepije. Leze to na nervy.“

Když Morton vykročil ke dveřím, Sarah ho zarazila: „Myslím, že bych vám měla oznámit, že už jsou tady.“

„Kdo je tady?“

„Profesor Kenner. A s ním ještě jeden člověk. Cizinec.“

„Vážně? Vy jste jim neřekla, že musí mít –“

„Domluvenou schůzku? Ano, řekla. Ale zřejmě mají pocit, že na ně se to nevztahuje. Prostě se posadili a řekli, že počkají.“

„Měla jste mi zavolat.“

„Dorazili před pěti minutami.“

„Aha. Dobře.“ Morton se obrátil k Evansovi. „Jdeme, Petere.“

Vešli dovnitř. Z Mortonova obývacího pokoje byl výhled do zahrady za domem. Pokoj zdobily asijské starožitnosti včetně velké kamenné hlavy z Kambodže. Na gauči vzpřímeně seděli dva muži. První z nich byl středně vysoký Američan s krátkými šedými vlasy a brýlemi. Druhý byl dosti tmavý, podsaditý a velice pohledný, bez ohledu na tenkou jizvu, která se mu táhla po levé tváři před uchem. Na sobě měli bavlněné kalhoty a lehká sportovní saka. Oba se usadili na okraj gauče, jako by byli ve střehu a chystali se každou chvíli vyskočit.

„Vypadají jako vojáci, co?“ zamumlal Morton, když s Evansem vešli do místnosti.

Oba muži se postavili. „Pane Mortone, jsem John Kenner z MIT a tohle je můj kolega Sanjong Thapa. Postgraduální student z Mustangu. V Nepálu.“

„A tohle je můj kolega, Peter Evans,“ řekl Morton.

Všichni si potřásli rukama. Kennerův stisk byl pevný. Sanjong Thapa se při podávání ruky mírně uklonil. Mluvil tiše, s britským přízvukem. „Rád vás poznávám.“

„Nečekal jsem vás tak brzy,“ začal Morton.

„Pracujeme rychle.“

„To vidím. Tak oč se jedná?“

„Obávám se, že potřebujeme vaši pomoc, pane Mortone.“ Kenner se přívětivě usmál na Evanse a Sarah. „A náš rozhovor je bohužel důvěrný.“

„Pan Evans je můj právník,“ namítl Morton, „a před svou asistentkou nemám žádné tajnosti –“

„Rozumím,“ přikývl Kenner. „Můžete je do všeho zasvětit kdykoli později. Ale teď s vámi musíme mluvit o samotě.“

„Pokud vám to nevadí,“ ozval se Evans, „rád bych viděl nějaký doklad totožnosti.“

„Samozřejmě,“ odpověděl Kenner. Oba muži sáhli do náprsních tašek a předložili Evansovi řidičské průkazy státu Massachusetts, identifikační karty z MIT a cestovní pasy. Předali mu také své navštívenky.

John Kenner, PhD.

Centrum pro analýzu rizik

Massachusettský technologický institut

454 Massachusetts Avenue

Cambridge, MA 02138

Sanjong Thapa, PhD.

vědecký pracovník

Katedra geoenvironmentálního inženýrství

Budova 4-0 323

Massachusettský technologický institut

Cambridge, MA 02138

Nescházela telefonní čísla, faxy a e-maily. Evans si vizitky důkladně prohlédl. Vypadaly věrohodně.

„A teď,“ řekl Kenner, „když nás se slečnou Jonesovou omluvíte…“

Zůstali venku, na chodbě, a do obývacího pokoje se dívali velkými prosklenými dveřmi. Morton seděl na jednom gauči. Kenner a Sanjong se usadili na druhém. Rozhovor probíhal klidně. Evans měl pocit, jako by šlo o další nekonečné jednání o investicích, kterých Morton absolvoval bezpočet.

Evans zvedl telefon v hale a vytočil číslo. „Centrum pro analýzu rizik,“ ozval se ženský hlas.

„Kancelář profesora Kennera, prosím.“

„Moment.“ Cvaknutí. Další ženský hlas. „Centrum pro analýzu rizik, kancelář profesora Kennera.“

„Dobrý den,“ pozdravil Evans. „Jmenuji se Peter Evans a chtěl bych mluvit s profesorem Kennerem.“

„Je mi líto, ale není tady.“

„Nevíte, kde je?“

„Profesor Kenner má dlouhodobou dovolenou.“

„Je důležité, abych se s ním spojil,“ řekl Evans. „Nevíte, jak by se to dalo zařídit?“

„Neměl by to být problém, protože je v Los Angeles, stejně jako vy.“

Takže využívají identifikaci volajícího, pomyslel si Evans. Předpokládal by, že ji Morton bude mít zablokovanou. Ale zjevně tomu tak nebylo. Nebo možná sekretářka v Massachusetts věděla, jak ji odblokovat.

„Dobře,“ pokračoval Evans, „můžete mi říct –“

„Promiňte, pane Evansi,“ přerušila ho sekretářka, „ale víc vám pomoci nemůžu.“

Cvak.

„Co to mělo znamenat?“ zeptala se Sarah.

Než Evans stačil odpovědět, v obývacím pokoji zazvonil mobilní telefon. Kenner sáhl do kapsy a přijal stručný hovor. Potom se obrátil, podíval se na Evanse a zamával mu.

„Zavolali mu z kanceláře?“ zajímala se Sarah.

„Vypadá to tak.“

„Takže to nejspíš bude profesor Kenner.“

„Nejspíš ano,“ souhlasil Evans. „A my máme pro dnešek volno.“

„Pojďte,“ řekl Sarah. „Odvezu vás domů.“

Prošli kolem otevřené garáže, v níž se na slunci blýskala řada automobilů Ferrari. Morton měl devět historických aut této značky a parkoval je na různých místech. Mimo jiné vlastnil vozy Spyder Corsa z roku 1947, Testa Rossa z roku 1956 a Califomia Spyder z roku 1959, každý v ceně přes milion dolarů. Evans měl přehled, protože kontroloval pojišťovací smlouvy, kdykoli si Morton pořídil nový kousek. Na opačném konci stál černý kabriolet Porsche, který patřil Sarah. Sarah s ním vycouvala a Evans se posadil vedle ní. Dokonce i na losangeleské poměry patřila Sarah Jonesová k výjimečně krásným ženám. Byla vysoká a opálená a měla světlé vlasy na ramena, modré oči, dokonalé rysy a zářivě bílé zuby. Působila přirozeně sportovním dojmem, jak je pro obyvatele Kalifornie typické, a do práce pravidelně přicházela v běžeckém úboru nebo krátké tenisové sukni. Hrála golf a tenis, věnovala se potápění, jezdila na horském kole, uměla na lyžích i na snowboardu a kdovíco ještě. Evans se cítil unavený, kdykoli na to pomyslel.

Věděl však, že Sarah se potýká i s jistými „výzvami“, jak se tomu v Kalifornii říká. Narodila se jako nejmladší dítě v zámožné sanfranciské rodině. Její otec byl vlivný právník a dříve zastával politický úřad, matka bývala špičkovou modelkou. Její starší sourozenci žili ve šťastných manželstvích, byli úspěšní a všichni očekávali, že půjde v jejich šlépějích. Kolektivní úspěch celé rodiny vnímala jako břímě.

Evans si odjakživa kladl otázku, proč se rozhodla pracovat pro Mortona, dalšího vlivného a bohatého muže. Nebo proč se vlastně přestěhovala do Los Angeles, protože její rodina jakoukoli adresu na jih od Bay Bridge pokládala za beznadějně nevkusnou. V práci si však Sarah vedla dobře a Morton se na ni mohl spolehnout. A jak George často opakoval, její přítomnost byla esteticky příjemná. Herci a celebrity, kteří chodili na Mortonovy večírky, s ním souhlasili. S několika z nich chodila. Což její rodinu ještě více popuzovalo.

Evanse občas napadlo, jestli všechno, co Sarah dělá, není vzpoura. Stejně jako její styl řízení – jela rychle, téměř lehkomyslně, prohnala se Benedict Canyonem a zamířila k Beverly Hills. „Chcete do kanceláře, nebo do bytu?“

„Do bytu,“ odpověděl. „Musím si vyzvednout auto.“

Přikývla, předjela pomalu jedoucí mercedes a pak odbočila vlevo do vedlejší ulice. Evans se zhluboka nadechl.

„Petere,“ oslovila ho Sarah, „víte, co je to netwar?“

„Cože?“ Nebyl si jistý, jestli jí ve větru dobře rozuměl.

„Netwar. Válka sítí.“

„Ne,“ odpověděl. „Proč?“

„Zaslechla jsem, jak si o ní povídají, než jste přišli. Kenner a ten Sanjong.“

Evans zavrtěl hlavou. „Nic mi to neříká. Určitě jste se nepřeslechla?“

„Možná.“ Na Sunset Boulevardu zrychlila, projela na oranžovou a pak při odbočování do Beverly podřadila. „Pořád bydlíte na Roxbury?“

Odvětil, že ano. Podíval se na její dlouhé nohy, vystupující zpod krátké sukně. „S kým jste byla hrát tenis?“

„Myslím, že ho neznáte.“

„Není to, ehm…“

„Ne. To skončilo.“

„Aha.“

„Mluvím vážně, skončilo to.“

„Dobře, Sarah. Slyším vás.“

„Vy právníci jste všichni tak podezřívaví.“

„Takže hrajete s nějakým právníkem?“

„Ne, není to právník. S právníky nehraji.“

„Co s nimi děláte?“

„Pokud možno se jim vyhýbám. Jako všichni ostatní.“

„To mě mrzí.“

„Vás se to samozřejmě netýká,“ ujistila ho s okouzlujícím úsměvem.

Prudce zrychlila, až motor zavyl.

Peter Evans bydlel v jednom ze starších činžovních domů na Roxbury Drive v Beverly Hills. Budova se čtyřmi byty stála naproti Roxbury Parku. Park byl rozlehlý, plný zeleně a hojně navštěvovaný. Evans spatřil hispánské chůvy, které klábosily při hlídání dětí z bohatých rodin, a několik staříků sedících na slunci. V jednom rohu se pracující matka v kostýmku sešla na oběd se svými ratolestmi.

Auto se skřípěním pneumatik zastavilo. „A jsme tady.“

„Díky,“ řekl Evans a vystoupil.

„Není načase se přestěhovat? Bydlíte tady už pět let.“

„Na stěhování mám moc práce,“ odpověděl Evans.

„Máte klíče?“

„Jasně. Ale jeden je vždycky pod rohožkou.“ Sáhl do kapsy a zacinkal kovem. „Všechno v pořádku.“

„Tak se mějte.“ Sarah vyrazila vpřed, mihla se kolem rohu a byla pryč.

Evans přešel sluncem zalitý dvůr a po schodech vystoupal ke svému bytu v prvním patře. Sarah ho jako obyčejně trochu rozrušila. Byla tak krásná a tak koketní. Vždycky měl dojem, že si muže drží od těla tím, jak je vyvádí z rovnováhy. Přinejmenším jeho vyváděla z rovnováhy. Nikdy nedokázal rozpoznat, jestli by si přála, aby ji pozval na schůzku. Ale vzhledem k jeho postavení vůči Mortonovi to nebyl dobrý nápad. Něco takového by neudělal.

Jakmile vkročil do dveří, zazvonil telefon. Byla to jeho asistentka Heather. Chystala se dřív domů, protože se necítila dobře. Heather se často dělalo špatně v odpoledních hodinách, kdy bylo třeba vyhnout se dopravní špičce. Mnohokrát se po telefonu omluvila v pátek nebo v pondělí. Přesto firma prokazovala překvapivou neochotu k ukončení jejího pracovního poměru a Heather v ní působila už celé roky.

Někteří tvrdili, že Heather udržuje vztah se zakládajícím partnerem Brucem Blackem a že Bruce celý ten čas žije v neustálém strachu, že se to dozví jeho žena, jíž patřily všechny rodinné peníze. Jiní se domnívali, že Heather má poměr s nějakým jiným partnerem, ovšem jméno nikdy nepadlo. Podle třetí verze Heather byla u toho, když se firma stěhovala z jednoho mrakodrapu Century City do druhého, a při té příležitosti narazila na jakési kompromitující dokumenty a okopírovala si je.

Evans měl podezření, že realita je mnohem prostší: je to zkrátka mazaná ženská, která je ve firmě dost dlouho na to, aby věděla všechno o žalobách kvůli neoprávněnému propuštění, a nyní obezřetně poměřovala své opakované prohřešky s náklady a mrzutostmi, které by vznikly jejím vyhozením. Tímto způsobem se jí dařilo pracovat zhruba třicet týdnů ročně.

Heather byla tradičně přidělována nejlepšímu mladšímu společníkovi ve firmě, protože se předpokládalo, že skutečně dobrý právník se nenechá brzdit její nespolehlivostí. Evans se jí celé roky snažil zbavit. Od příštího roku mu slíbili novou asistentku. Chápal to jako povýšení.

„Je mi líto, že vám není dobře,“ ujistil Heather svědomitě. Bylo třeba přistoupit na její hru.

„Je to jenom žaludek,“ odpověděla. „Musím zajít k doktorovi.“

„Půjdete tam dnes?“

„No, zkusím se s ním domluvit.“

„Tak dobře.“

„Jenom jsem vám chtěla říct, že na pozítří naplánovali velkou schůzi. Na devátou do hlavní konferenční místnosti.“

„Vážně?“

„Před chvílí ji svolal pan Morton. Podle všeho přijde deset až dvanáct lidí.“

„Víte kdo?“

„Ne. To mi neřekli.“

Ta je k ničemu, pomyslel si Evans. Nahlas řekl: „Dobrá.“

„A nezapomeňte, že příští týden děláte tu žalobu pro Mortonovu dceru. Tentokrát je to v Pasadeně, ne ve městě. A Margo Lane neustále volá kvůli té věci s mercedesem. A ten dealer BMW s tím pořád chce pohnout.“

„Pořád chce žalovat církev?“

„Volá obden.“

„Dobře. To je všechno?“

„Ne, ještě deset dalších věcí. Pokusím se vám nechat na stole seznam, jestli mi bude dobře…“

Což znamenalo, že Evans žádný seznam nedostane. „Fajn,“ řekl.

„Přijedete do kanceláře?“

„Ne, už je moc pozdě. Potřebuji se vyspat.“

„Tak se uvidíme zítra.“

Evans si uvědomil, že má hlad. V ledničce nebylo nic k jídlu kromě jogurtu s neurčitou trvanlivostí, oschlého celeru a poloprázdné lahve vína od posledního rande, které proběhlo zhruba před dvěma týdny. Scházel se s dívkou jménem Carol, která se v jiné právnické firmě specializovala na právní odpovědnost výrobce za zboží. Jejich povrchní a přerušovaný vztah začal v posilovně. Oba byli příliš zaneprázdnění a vlastně se o sebe navzájem moc nezajímali. Scházeli se jednou nebo dvakrát týdně, užili si vášnivý sex a pak se jeden z nich vymluvil na pracovní snídani a odešel brzy domů. Občas společně povečeřeli, ale nebylo to pravidlem. Ani jeden nechtěl ztrácet čas.

Evans přešel do obývacího pokoje, aby zkontroloval záznamník. Carol mu žádný vzkaz nenechala, avšak měl jeden od Janis, dalšího děvčete, se kterým se někdy scházel.

Janis pracovala jako trenérka v posilovně a vlastnila jedno z oněch perfektních losangeleských těl, dokonale vypracovaných a tvrdých jako kámen. Sex s Janis byl atletický výkon zahrnující mnoho místností, gaučů a křesel a Evans si po něm pokaždé připadal jaksi neschopný, jako kdyby procento tuku v jeho těle nebylo pro partnerku dostatečně nízké. Přesto jejich vztah pokračoval a Evans pociťoval těžko popsatelnou hrdost, že se schází s tak úžasnou dívkou, i když sex za mnoho nestál. A Janis se nenechala dlouho pobízet. Měla přítele, jenž byl starší a pracoval jako produkční v kabelové zpravodajské stanici. Často odjížděl z města a ona měla své potřeby.

Janis mu zanechala vzkaz předešlého večera. Evans jí ani nevolal. Telefonovat Janis s jednodenním zpožděním nemělo smysl.

Před Janis a Carol měl jiné ženy, víceméně stejného typu. Sám sobě říkal, že by měl navázat nějaký uspokojivější vztah. Něco vážnějšího, dospělejšího, co by lépe odpovídalo jeho věku a životní fázi. Měl však plno práce a bral věci tak, jak přicházely.

Stále měl hlad.

Vrátil se do dolů ke svému autu a zajel na Pico do nejbližšího drive-inu, kde prodávali hamburgery. Znali ho tam. Dal si dvojitý cheeseburger a jahodový koktejl.

Odjel domů a měl v úmyslu jít do postele. Pak si vzpomněl, že slíbil zatelefonovat Mortonovi.

„Jsem rád, že voláte,“ řekl Morton. „Zrovna jsem procházel nějaké věci s – zkrátka procházel nějaké věci. Jak jsme na tom s mými příspěvky pro NERF? Případ Vanutu a tak podobně?“

„Nevím,“ odpověděl Evans. „Papíry jsou připravené a podepsané, ale mám dojem, že ještě nic nebylo vyplaceno.“

„Dobře. Chci, abyste platby odložil.“

„Samozřejmě, bez problémů.“

„Jenom na chvíli.“

„Fajn.“

„NERF o tom nemusí nic vědět.“

„Ne, ne. Samozřejmě ne.“

„Dobře.“

Evans zavěsil. Šel se do koupelny svléknout. Opět zazvonil telefon.

Byla to Janis. Cvičitelka z posilovny.

„Ahoj,“ pozdravila. „Vzpomněla jsem si na tebe a přemýšlela jsem, co děláš.“

„Právě se chystám jít spát.“

„Aha. Na to je docela brzy.“

„Zrovna jsem se vrátil z Islandu.“

„Tak to musíš být unavený.“

„No,“ zamyslel se, „není to tak zlé.“

„Potřebuješ společnost?“

„Jasně.“

Zasmála se a zavěsila.

BEVERLY HILLS

ÚTERÝ, 24. SRPNA 6:04

Evanse probudilo rytmické oddechování. Sáhl na postel vedle sebe, ale Janis tam nebyla. Její strana lůžka ještě nevychladla. Zvedl hlavu a zívl. V teplém ranním slunci spatřil jednu štíhlou, dokonale vytvarovanou nohu, jak se zdvihá zpoza postele, a vzápětí se k ní připojila druhá. Obě nohy pomalu klesly. Nadechnutí. Pak zase obě nohy nahoru.

„Janis, co to děláš?“ zeptal se.

„Musím se rozcvičit.“ S úsměvem se postavila, nahá a uvolněná, sebejistá, pokud šlo o vzhled a každý sval. „V sedm mám hodinu.“

„Kolik je?“

„Šest.“

Zaúpěl a zabořil hlavu do polštáře.

„Vážně bys měl vstávat,“ řekla Janis. „Vylehávání ti zkracuje život.“

Znovu zasténal. Janis neustále poučovala o zdraví, byla to její práce. „Jak by mi spánek mohl zkrátit život?“

„Provedli studii na krysách. Nenechali je spát a víš, co se stalo? Žily déle.“

„Hmm. Mohla bys udělat kafe?“

„Fajn,“ souhlasila, „ale vážně bys toho kafe měl nechat…“ Vyplula z místnosti.

Spustil nohy na podlahu a řekl: „Tys to neslyšela? Kafe předchází mozkovým příhodám.“

„Nepředchází,“ ozvalo se z kuchyně. „Káva obsahuje devět set dvacet tři různých chemikálií a to pro tebe není dobré.“

„Nová studie,“ odhadl. Samozřejmě správně.

„Kromě toho způsobuje rakovinu.“

„To se nikdy neprokázalo.“

„A samovolné potraty.“

„Z toho strach nemám.“

„A nervozitu.“

„Janis, prosím tě.“

Vrátila se, zkřížila ruce na dokonalých prsou a opřela se o rám dveří. Evans viděl žíly na jejím podbřišku, směřující k tříslům. „Ale ty jsi nervózní, Petere. To musíš přiznat.“

„Jenom když se dívám na tebe.“

Našpulila rty. „Nebereš mě vážně.“ Vykročila zpátky do kuchyně a předvedla mu perfektní hýždě. Slyšel, jak otevírá ledničku. „Není tady mléko.“

„Dám si černé.“

Vstal a zamířil do sprchy.

„Měl jsi nějaké škody?“

„Jaké škody?“

„Po zemětřesení. Jedno slabší jsme tu měli, když jsi byl pryč. Asi 4,3 stupně.“

„O ničem nevím.“

„Určitě se ti posunula televize.“

Zarazil se uprostřed kroku. „Cože?“

„Posunulo ti to televizi. Podívej se sám.“

Ranní slunce, dopadající oknem šikmo do místnosti, jasně ukazovalo obrysy, které spodní strana televizoru vytlačila do koberce. Přístroj se ze své původní pozice posunul asi o sedm centimetrů. Byla to stará a zatraceně těžká televize s dvaatřicetipalcovou obrazovkou. Evansovi při pohledu na ni přeběhl mráz po zádech.

„Měl jsi štěstí,“ řekla Janis. „Máš na krbové římse všechny ty skleněné věci. Věčně se rozbíjejí, i při malém zemětřesení. Jsi pojištěný?“

Neodpověděl. Sklonil se a zkontroloval kabely za televizí. Všechno vypadalo v pořádku. Jenže on se za televizi nepodíval zhruba rok, takže by tak jako tak nic nepoznal.

„Mimochodem,“ pokračovala Janis, „tohle není organická káva. Měl bys aspoň pít organickou. Posloucháš mě?“

„Vydrž chvilku.“ Shrbil se k televizi a hledal pod ní cokoli neobvyklého. Neviděl však nic mimořádného.

„A co je tohle?“ zeptala se Janis.

Obrátil se k ní. V ruce držela koblihu. „Petere,“ pronesla Janis přísně, „víš, kolik je v tom tuku? To už si rovnou dej kus másla.“

„Já vím… neměl bych je jíst.“

„To bys neměl. Pokud nechceš mít v pozdějším věku cukrovku. Co děláš na podlaze?“

„Prohlížím tu televizi.“

„Proč? Je rozbitá?“

„Nevypadá to.“ Vstal.

„Ve sprše ti teče voda,“ upozornila Janis. „To není ohleduplné k životnímu prostředí.“ Nalila kávu a podala mu ji. „Běž se vysprchovat. Já musím jít na hodinu.“

Než vyšel z koupelny, byla pryč. Urovnal přikrývky na posteli (což byla jeho verze stlaní) a odebral se k šatníku, aby se oblékl do práce.

CENTURY CITY

ÚTERÝ, 24. SRPNA 8:45

Právnická firma Hassle a Black zaujímala pět pater kancelářské budovy v Century City. Byla to perspektivní a společensky uvědomělá firma. Zastupovala mnoho hollywoodských celebrit a bohatých aktivistů, kteří byli oddáni environmentálním zájmům. O skutečnosti, že zároveň hájila zájmy tří předních developerů v Orange County, se hovořilo daleko méně. Ovšem jak zdůrazňovali partneři, firmu to udržovalo v rovnováze.

Evans do ní nastoupil kvůli mnoha jejím environmentálně aktivním klientům, zejména kvůli Georgi Mortonovi. Patřil ke čtyřem právníkům, kteří prakticky na plný úvazek pracovali pro Mortona a pro jeho nejmilovanější charitu, Národní fond environmentálních zdrojů (NERF).

Přesto stále působil jako mladší společník a jeho kancelář byla malá, s vyhlídkou přímo na plochou skleněnou stěnu protějšího mrakodrapu.

Evans zběžně přelétl papíry na svém stole. Jednalo se o obvyklé záležitosti, jaké jsou přidělovány mladším právníkům. Byla tu smlouva o pronájmu, pracovní smlouva, soudní dotazník týkající se bankrotu, formulář licenční daně a dva návrhy dopisů, kterými jeho klienti hrozili žalobami – v jednom případě šlo o malíře, jemuž galerie odmítla vrátit neprodané obrazy, a ve druhém o milenku George Mortona, která tvrdila, že jí zřízenec na parkovišti restaurace Sushi Roku poškrábal kabriolet Mercedes.

Tato milenka, Margaret Laneová, byla bývalá herečka, jež se vyznačovala popudlivou povahou a zálibou v soudních sporech. Kdykoli ji George zanedbával – což bylo v posledních měsících stále častěji –, našla si důvod, aby někoho zažalovala. A věc nevyhnutelně skončila na Evansově stole. Poznamenal si, že Margo musí zavolat. Nemyslel si, že by se s restaurací měla soudit, ovšem Margo se ráda nechala přesvědčovat.

Další na řadě byla stížnost dealera BMW z Beverly Hills, který prohlašoval, že kampaň „Čím by jezdil Ježíš?“ očerňuje luxusní vozy. Jeho obchod se nacházel jen ulici od kostela a někteří farníci prý po bohoslužbě kárali jeho prodavače. To se dealerovi nelíbilo, ale Evans měl pocit, že prodej se v porovnání s loňským rokem zvýšil. Poznamenal si, že i obchodníkovi musí zatelefonovat.

Potom se podíval na e-maily a odstranil dvacet nabídek zvětšení penisu, deset inzerátů na sedativa a další desítku výzev, aby si sjednal hypotéku, než sazby začnou stoupat. Zůstalo asi pět důležitých zpráv, z nichž první byla od Herba Lowensteina, který ho žádal o schůzku. Lowenstein byl starší partner, jemuž Evans podléhal, zabýval se především správou nemovitostí, ale vyznal se také v jiných aspektech investic. Pro Mortona byla správa nemovitostí prací na plný úvazek.

Evans se vydal po chodbě do Herbovy kanceláře.

Lisa, asistentka Herba Lowensteina, se sluchátkem u ucha poslouchala. Po Evansově příchodu zavěsila a zatvářila se provinile. „Mluví s Jackem Nicholsonem.“

„Jak se Jack má?“

„Dobře. Dokončuje film s Meryl. Byly tam nějaké problémy.“

Sedmadvacetiletá Lisa Rayová měla zářivé oči a slabost pro klípky. Evans na ni již dlouho spoléhal, potřeboval-li kancelářské informace jakéhokoli druhu.

„Co mi Herb chce?“

„Jde o Nicka Drakea.“

„Co to bude za schůzi zítra v devět?“

„Nevím,“ přiznala, jako by tomu sama nevěřila. „Vůbec nic jsem nezjistila.“

„Kdo ji svolal?“

„Mortonovi účetní.“ Podívala se na telefon na stole. „Už zavěsil. Můžete jít rovnou dál.“

Herb Lowenstein vstal a mechanicky Evansovi potřásl rukou. Byl to přívětivý muž s mírnou tváří, řídnoucími vlasy a mírně šplhounským vystupováním. Kancelář měl vyzdobenou desítkami fotografií své rodiny a jen na stole měl tři nebo čtyři. S Evansem vycházel dobře, přinejmenším kvůli tomu, že kdykoli Mortonovu třicetiletou dceru zatkli kvůli přechovávání kokainu, Evans o půlnoci vyrazil do města složit kauci. Lowenstein to dělával řadu let a nyní byl rád, že se v noci může vyspat.

„Tak jak bylo na Islandu?“ zeptal se.

„Dobře. Zima.“

„Je všechno v pořádku?“

„Samozřejmě.“

„Myslím mezi Georgem a Nickem. Nic zvláštního se tam nestalo?“

„Myslím, že ne. Proč?“

„Nick má strach. Za poslední hodinu mi dvakrát volal.“

„Kvůli čemu?“

„Jak jsme na tom s Georgeovými příspěvky pro NERF?“

„Nick se na ně ptal?“

„Je s nimi nějaký problém?“

„George je chce na chvíli odložit.“

„Proč?“

„To neřekl.“

„Je za tím ten Kenner?“

„To mi George neřekl. Jenom požádal, abychom je pozastavili.“ Evans uvažoval, jak se Lowenstein dozvěděl o Kennerovi.

„Co mám povědět Nickovi?“

„Pověz mu, že se na tom pracuje a že datum ještě nevíme.“

„Ale není s tím žádný problém, že ne?“

„O žádném jsem neslyšel,“ odpověděl Evans.

„Dobře,“ přikývl Lowenstein. „A teď jenom mezi námi. Je nějaký problém?“

„Možná ano.“ Evans přemýšlel o tom, že George jen zřídka pozdrží své dobročinné příspěvky. A v krátkém rozhovoru, který vedli předešlého večera, bylo patrné jisté napětí.

„Co má znamenat ta porada zítra ráno?“ zeptal se Lowenstein. „V hlavní konferenční místnosti?“

„Nemám zdání.“

„George ti nic neřekl?“

„Ne.“

„Nick je dost neklidný.“

„To není u Nicka nic neobvyklého.“

„Nick se doslechl o tom Kennerovi. Myslí si, že s ním jsou jenom potíže. Má něco proti environmentalistům.“

„To těžko. Je to profesor z MIT. Nějaké environmentální vědy.“

„Nick si myslí, že dělá potíže.“

„To nedokážu posoudit.“

„Zaslechl, jak jste se s Mortonem o Kennerovi bavili v letadle.“

„Nick by neměl poslouchal za zavřenými dveřmi.“

„Není si jistý, jak si u George stojí.“

„To mě nepřekvapuje,“ konstatoval Evans. „Nick zašantročil velký šek. Peníze odešly na špatný účet.“

„Slyšel jsem o tom. Byla to chyba nějakého dobrovolníka. Nicka z toho vinit nemůžeš.“

„Důvěře to neprospívá.“

„Byly odeslány Mezinárodní společnosti pro ochranu divočiny. Vynikající organizaci. A navíc je právě v tuhle chvíli převádějí zpátky.“

„To je dobře.“

„Na čí straně stojíš?“

„Na ničí. Prostě plním klientovy příkazy.“

„Ale radíš mu.“

„Pokud mě o to požádá. Nepožádal.“

„Zní to, jako bys sám ztratil důvěru.“

Evans zavrtěl hlavou. „Herbe, já o žádném problému nevím. Vím jenom o zpoždění. To je všechno.“

„Fajn,“ řekl Lowenstein a natáhl se po sluchátku. „Zavolám Nickovi, abych ho uklidnil.“

Evans se vrátil do své kanceláře. Na stole zvonil telefon. Zvedl jej. „Co máte dnes na práci?“ ozval se Morton.

„Nic zvláštního. Papírování.“

„To může počkat. Chci, abyste prověřil práci na vanutské žalobě a zjistil, jak to s ní vypadá.“

„Panebože, Georgi, na to je ještě dost času. Myslím, že ji máme podat až za pár měsíců.“

„Zastavte se za nimi,“ řekl Morton.

„Dobře, dělají na tom v Culver City, zavolám jim a –“

„Ne. Nevolejte. Prostě jeďte.“

„Ale jestli nečekají –“

„To je v pořádku. Nic jiného nechci. Dejte mi vědět, co jste zjistil, Petere.“

Potom zavěsil.

CULVER CITY

ÚTERÝ, 24. SRPNA 10:30

Tým pracující na vanutské žalobě se usídlil ve starém skladišti jižně od Culver City. Byla to průmyslová oblast s rozbitými silnicemi. Od obrubníku tam nebylo nic k vidění, jen obyčejná cihlová zeď a dveře s otlučenými kovovými číslicemi. Evans stiskl zvonek a byl vpuštěn do nevelké recepce, kterou ohraničovala stěna. Zpoza stěny slyšel tlumené hlasy, ale naprosto nic neviděl.

U dveří na opačné straně, vedoucích do samotného skladiště, stáli dva ozbrojení strážci. Recepční seděla za malým stolkem. Vrhla na něho nepřátelský pohled.

„Vy jste kdo?“

„Peter Evans, Hassle a Black.“

„Za kým?“

„Za panem Balderem.“

„Máte domluvenou schůzku?“

„Ne.“

Recepční se zatvářila nevěřícně. „Zavolám jeho asistentce.“

„Díky.“

Recepční polohlasně hovořila do telefonu. Evans zaslechl jméno své firmy. Podíval se na dvojici strážců. Byli ze soukromé bezpečnostní agentury. Hleděli na něho, tváře bez výrazu a bez úsměvu.

Recepční zavěsila a oznámila: „Slečna Haynesová pro vás za okamžik přijde.“ Kývla na ochranku.

Jeden z mužů přistoupil k Evansovi. „Je to jenom formalita, pane. Můžete mi ukázat nějaký doklad totožnosti?“

Evans mu podal řidičský průkaz.

„Máte u sebe kameru, fotoaparát nebo nějaké nahrávací zařízení?“

„Ne,“ odpověděl Evans.

„Nějaké diskety, disky, flash karty nebo jiné počítačové vybavení?“

„Ne.“

„Jste ozbrojen, pane?“

„Ne.“

„Mohl byste na chvíli zvednout ruce?“ Když mu Evans věnoval udivený pohled, strážce doporučil: „Prostě si představte, že jste na letišti,“ a prohledal ho. Zjevně hledal také elektronická zařízení. Přejel prsty po límci Evansovy košile, zkontroloval švy na jeho saku, sáhl mu na opasek a pak ho požádal, aby si zul boty. Nakonec kolem něj zamával detektorem kovů.

„Berete to vážně,“ konstatoval Evans.

„Bereme. Děkuji vám, pane.“

Strážce ustoupil a zaujal své místo u zdi. Nebylo kam se posadit, a tak Evans prostě stál a čekal. Asi dvě minuty nato se otevřely dveře. Objevila se přitažlivá, avšak přísně vypadající žena těsně před třicítkou, s krátkými černými vlasy a modrýma očima, v džínsech a bílé košili. „Pan Evans?“ zeptala se. „Já jsem Jennifer Haynesová.“ Měla pevný stisk ruky. „Pracuji pro Johna Baldera. Pojďte se mnou.“

Vydali se dovnitř.

Ocitli se v úzké chodbě, na jejímž konci byly zamčené dveře. Evans pochopil, že se jedná o bezpečnostní opatření – příchozí museli projít dvojími dveřmi.

„Co má tohle všechno znamenat?“ zeptal se, čímž měl na mysli strážce.

„Měli jsme tady menší potíže.“

„Jaké potíže?“

„Lidé chtějí vědět, co se tady děje.“

„Hmm…“

„Naučili jsme se opatrnosti.“

Podržela u dveří kartu a ty se s bzučením otevřely.

Vešli do starého skladiště – rozsáhlého prostoru s vysokým stropem, rozděleného skleněnými přepážkami na velké místnosti.

Za stěnou po své levici Evans viděl místnost plnou počítačových terminálů. U každého seděl mladý člověk a vedle klávesnice měl stoh dokumentů. Nápis velkými písmeny na skle hlásal „DATA--NEZPRACOVANÁ“.

Vpravo se nacházela podobná místnost označená „SATELITY/RADIOSONDY“. V ní Evans viděl čtyři lidi, vzrušeně diskutující nad zvětšenými grafy na stěně, zubatými liniemi v sítích souřadnic.

Ještě dále byla místnost s nápisem „OBECNÉ CIRKULAČNÍ MODELY (GCM)“. V ní byly stěny polepeny velkými mapami světa, hýřícími kvůli přehlednosti znázornění pestrými barvami.

„Páni,“ vydechl Evans. „Velká operace.“

„Velký soudní proces,“ upřesnila Jennifer Haynesová. „Tohle jsou všechny naše týmy, které se zabývají jednotlivými okruhy. Většinou v nich pracují postgraduální studenti klimatologie, ne právníci. Každý tým pro nás zkoumá jednu oblast.“ Ukázala po skladišti. „První skupina připravuje hrubá data, což znamená roztříděné údaje z Goddardova institutu vesmírných studií na Kolumbijské univerzitě v New Yorku, z USHCN v Oak Ridge v Tennessee a z Hadleyova centra na East Anglia University v Anglii. To jsou hlavní zdroje údajů o teplotách po celém světě.“

„Rozumím,“ přikývl Evans.

„Tamhle je skupina, která pracuje na datech z družic. Družice na oběžné dráze zaznamenávají teplotu horních vrstev atmosféry od roku 1979, tedy víc než dvacet let. Snažíme se zjistit, co by se s tím dalo dělat.“

„Co by se s tím dalo dělat?“

„Data z družic jsou problém,“ řekla Haynesová.

„Proč?“

Jako kdyby ho neslyšela, ukázala do další místnosti. „Tenhle tým pracuje na srovnávacích analýzách GCM – což jsou počítačové modely klimatu – od sedmdesátých let do dneška. Jak víte, tyto modely jsou nesmírně komplikované a pracují s milionem proměnných zároveň. Jsou to zdaleka nejsložitější počítačové modely, jaké kdy člověk vytvořil. Zabýváme se především americkými, britskými a německými.“

„Aha…“ Evanse to už začínalo zmáhat.

„Tým tamhle vzadu pracuje na otázkách hladiny moře. Za rohem je paleoklima. Pochopitelně studují nepřímé důkazy. Poslední skupina se zaměřuje na sluneční záření a aerosoly. Pak máme ještě externí tým na UCLA, který zkoumá mechanismy atmosférické zpětné vazby, zejména to, jak oblačnost reaguje na změny teplot. A to je všechno.“ Odmlčela se a zaznamenala zmatek v Evansově obličeji. „Promiňte. Předpokládala jsem, že když pracujete pro George Mortona, budete tohle všechno znát.“

„Kdo řekl, že pracuji pro George Mortona?“

Usmála se. „My víme, co děláte, pane Evansi.“

Minuli poslední skleněnou místnost, která postrádala označení. Byla plná schémat, velkých fotografií a trojrozměrných modelů planety v umělohmotných krychlích. „Co je tohle?“ zajímal se Evans.

„Naši experti na audiovizualizaci. Připravují prezentaci pro porotu. Některá data jsou mimořádně složitá a my se pokoušíme najít co nejjednodušší a nejpřesvědčivější způsob, jak je předložit.“

Šli dál. „Je to vážně tak komplikované?“ zeptal se Evans.

„Přesně tak,“ odpověděla. „Ostrovní zemi Vanutu totiž tvoří čtyři korálové atoly v jižním Pacifiku, které vystupují maximálně šest metrů nad hladinu moře. Osmi tisícům obyvatel těchto ostrovů hrozí, že je moře připraví o domov, pokud hladina v důsledku globálního oteplování stoupne.“

„Ano, tomu rozumím,“ řekl Evans. „Ale proč tolik lidí pracuje na vědeckých podkladech?“

Věnovala mu udivený pohled. „Protože se ten soud snažíme vyhrát.“

„Ano…“

„A vyhrát ho není jednoduché.“

„Jak to myslíte?“ zeptal se Evans. „Země se zahřívá. Všichni vědí, že globální oteplování je –“

Z druhého konce skladiště zahřímal hlas: „Je co?“

Došel k nim holohlavý muž v brýlích. Zvláštní držení těla při chůzi odpovídalo jeho přezdívce: Orel bělohlavý. John Balder byl jako vždy oblečen v modré: modrý oblek, modrá košile a modrá kravata. Neskrýval své pocity a při pohledu na Evanse přimhouřil oči. Evans proti své vůli pocítil při setkání se slavným právníkem bázeň.

Evans natáhl ruku. „Peter Evans, Hassle a Black.“

„Pracujete pro George Mortona?“

„Ano, pane, pracuji.“

„Jsme panu Mortonovi zavázáni za jeho velkorysost. Snažíme se být hodni jeho podpory.“

„Vyřídím mu to, pane.“

„O tom nepochybuji. Mluvil jste o globálním oteplování, pane Evansi. Zajímá vás to téma?“

„Ano, pane, zajímá. Stejně jako každého zodpovědného obyvatele planety.“

„S tím rozhodně souhlasím. Ale povězte mi, co je podle vašeho názoru globální oteplování?“

Evans se pokusil skrýt své překvapení. Neočekával, že ho budou vyslýchat. „Proč se ptáte?“

„Ptáme se každého, kdo sem přijde. Snažíme se získat přehled o všeobecné úrovni znalostí. Co je to globální oteplování?“

„Globální oteplování je zahřívání Země v důsledku spalování fosilních paliv.“

„To ovšem není pravda.“

„Není?“

„Ani zdaleka. Zkuste to znovu.“

Evans se odmlčel. Bylo zřejmé, že ho vyslýchá pedantský a precizní právnický mozek. Z právnické fakulty znal tento typ až příliš dobře. Na okamžik se zamyslel a pečlivě volil slova. „Globální oteplování je, ehm, zahřívání povrchu Země v důsledku toho, že se v atmosféře zvyšuje koncentrace oxidu uhličitého, vznikajícího spalováním fosilních paliv.“

„Ani tohle není pravda.“

„Proč ne?“

„Z několika důvodů. Ve výroku, který jste právě pronesl, jsem napočítal přinejmenším čtyři chyby.“

„Nerozumím,“ řekl Evans. „Můj výrok – tohle přece je globální oteplování.“

„Ve skutečnosti není.“ Balderův tón byl odměřený, autoritativní. „Globální oteplování je teorie –“

„– dnes již sotva teorie –“

„Ne, je to teorie,“ zopakoval Balder. „Věřte mi, přál bych si, aby tomu bylo jinak. Ale prakticky vzato, globální oteplování je teorie, podle níž zvýšená koncentrace oxidu uhličitého a jistých dalších plynů způsobuje zvýšení průměrné teploty zemské atmosféry v důsledku takzvaného ‚skleníkového efektu‘.“

„Tak dobře,“ řekl Evans. „Tohle je přesnější definice, ale…“

„Pane Evansi, rozumím tomu správně, že vy sám na globální oteplování věříte?“

„Pochopitelně.“

„Jste o něm pevně přesvědčen?“

„Samozřejmě. Jako každý.“

„Nemáte dojem, že když jste o něčem pevně přesvědčen, měl byste své přesvědčení vyjadřovat přesně?“

Evans se začal potit. Měl pocit, jako by se ocitl zpátky na fakultě. „Víte, pane, řekl bych… v tomto případě ne. Protože když hovoříte o globálním oteplování, každý ví, co máte na mysli.“

„Opravdu? Domnívám se, že ani vy sám nevíte, co máte na mysli.“

Evansem projela vlna rozhořčení. Bez přemýšlení se ohradil: „Podívejte, jenom proto, že možná nevyjadřuji všechny vědecké detaily –“

„Nejde mi o detaily, pane Evansi. Jde mi o podstatu vašich pevně zastávaných přesvědčení. Mám dojem, že tato přesvědčení nemají reálný základ.“

„Při vší úctě, tohle je směšné.“ Evans se vzpamatoval. „Pane.“

„Myslíte tím, že takový základ mají?“

„Samozřejmě mají.“

Balder se na něj zamyšleně podíval. Zdálo se, že je sám se sebou spokojen. „V tom případě můžete být během procesu velice užitečný. Mohl byste nám věnovat hodinu svého času?“

„Ehm… asi ano.“

„Vadilo by vám, kdybychom si vás natočili?“

„Ne, ale… proč?“

Balder se obrátil k Jennifer Haynesové, která řekla: „Snažíme se zjistit, jaké základní znalosti má dobře informovaný člověk jako vy o globálním oteplování. Pomůže nám to doladit prezentaci pro porotu.“

„Takže hra na porotu?“

„Přesně tak. S několika lidmi jsme ten rozhovor už dělali.“

„Fajn,“ řekl Evans. „Myslím, že bych mohl najít volné místo v diáři.“

„Teď to bude nejlepší,“ ozval se Balder. Otočil se k Jennifer. „Shromážděte svou skupinu do čtyřky.“

„Samozřejmě bych rád pomohl,“ namítl Evans, „ale přišel jsem sem vyslechnout –“

„Protože jste slyšel, že se objevily nějaké potíže se žalobou? Žádné nejsou. Jsou tu však důležité úkoly,“ řekl Balder. Podíval se na hodinky. „Za chvíli musím na schůzku,“ oznámil. „Vy budete nějaký čas se slečnou Haynesovou, a až skončíte, promluvíme si o žalobě, jak ji vidím já. Vyhovuje vám to?“

Evans neměl jinou možnost než souhlasit.

VANUTSKÝ TÝM

ÚTERÝ, 24. SRPNA 11:00

V konferenčním sále ho usadili na konec dlouhého stolu a z druhé strany na něj namířili videokameru. Zrovna jako u výslechu, napadlo ho.

Do místnosti se postupně dostavilo pět mladých lidí a jeden po druhém zaujali místa u stolu. Všichni byli oblečeni neformálně, do džínsů a triček. Jennifer Haynesová je představila tak rychle, že Evans přeslechl jejich jména. Vysvětlila mu, že jsou všichni postgraduální studenti různých vědních disciplín.

Zatímco se studenti připravovali, Jennifer vklouzla na židli vedle Evanse a řekla: „Mrzí mě, že k vám John byl tak hrubý. Je rozladěný a pod velkým tlakem.“

„Kvůli žalobě?“

„Ano.“

„Pod jakým tlakem?“

„Tohle sezení vám možná poskytne jistou představu o tom, čím se vlastně zabýváme.“ Obrátila se k ostatním. „Jste připraveni?“

Přikývli a otevřeli notebooky. Světlo na kameře se rozsvítilo. Jennifer začala: „Rozhovor s Peterem Evansem z Hassle a Black, v úterý dvacátého čtvrtého srpna. Pane Evansi, rádi bychom znali vaše názory na důkazy, které podporují globální oteplování. Toto není zkouška, jen bychom si rádi ujasnili, jak o tomto problému smýšlíte.“

„Dobře,“ řekl Evans.

„Začněme neoficiálně. Povězte nám, co víte o důkazech globálního oteplování.“

„Takže,“ nadechl se Evans, „vím, že teploty na celé planetě výrazně vzrostly během posledních dvaceti nebo třiceti let kvůli přibývání oxidu uhličitého, který je uvolňován průmyslem, když se spalují fosilní paliva.“

„Výborně. A tím výrazným zvýšením teploty máte na mysli o kolik?“

„Myslím asi o stupeň.“

„Fahrenheita, nebo Celsia?“

„Fahrenheita.“

„A k tomuto zvýšení došlo během dvaceti let?“

„Dvaceti nebo třiceti, ano.“

„A na začátku dvacátého století?“

„Teploty taky stoupaly, jenže ne tak rychle.“

„Dobře,“ řekla Haynesová. „Teď vám ukáži graf…“ Vytáhla graf1) na plastové podložce:

1) Všechny grafy jsou vytvořeny s použitím tabulkových dat z následujících standardních datových setů: GISS (Columbia), CRU (East Anglia), GHCN a USHCN (Oak Ridge). Pro úplné informace viz Dodatek II.

„Připadá vám povědomý?“ zeptala se.

„Už jsem ho viděl,“ odpověděl Evans.

„Je převzatý z datového souboru NASA-Goddard, který využívá OSN a další organizace. Považujete OSN za důvěryhodný zdroj?“

„Ano.“

„Takže ten graf můžeme považovat za přesný? Nezaujatý? Nezfalšovaný?“

„Ano.“

„Dobře. Víte, co tento graf představuje?“

Na to Evansovy síly stačily. „Je to globální teplotní průměr ze všech meteorologických stanic na celém světě za posledních přibližně sto let.“

„To je pravda,“ souhlasila Haynesová. „A jak si ten graf vykládáte?“

„Ukazuje to, co jsem popisoval,“ odpověděl Evans a ukázal na červenou linku. „Teploty celosvětově stoupají asi od roku 1890, ovšem výrazně začaly růst kolem roku 1970, kdy byla industrializace nejintenzivnější, což je skutečný důkaz globálního oteplování.“

„Fajn,“ řekla Haynesová. „Takže ten prudký růst teplot po roce 1970 byl způsoben čím?“

„Zvýšením emisí oxidu uhličitého kvůli industrializaci.“

„Dobře. Jinými slovy, když je víc oxidu uhličitého, teplota roste.“

„Ano.“

„V pořádku. Řekl jste, že teplota začala růst od roku 1890 a pokračovalo to zhruba do roku 1940. A zde je vidět, že to tak skutečně bylo. Co zapříčinilo tento růst? Oxid uhličitý?“

„Hmm… těžko říct.“

„Protože v roce 1890 byla industrializace daleko menší, a přece vidíme, jak teploty stoupaly. Rostly v roce 1890 emise oxidu uhličitého?“

„Těžko říct.“

„Skutečně, rostly. Tady je graf, který ukazuje růst koncentrace oxidu uhličitého a teploty.“

„Výborně,“ řekl Evans. „Přesně tohle se dalo čekat. Stoupá koncentrace oxidu uhličitého a s ní stoupá i teplota.“

„Dobře,“ přikývla Haynesová. „Teď vás chci upozornit na období od roku 1940 do roku 1970. Jak vidíte, v těchto letech teplota ve skutečnosti klesala. Vidíte to?“

„Ano…“

„Teď vám ukáži detail těchto desetiletí.“ Vytáhla další graf. „Je to období třiceti let. Jedna třetina století, během níž teplota klesala. Úrodu v létě ničil mráz, v Evropě se rozrůstaly ledovce. Co tento pokles způsobilo?“

„Nevím.“

„Stoupala v tomto období koncentrace oxidu uhličitého?“

„Ano.“

„Takže pokud je růst koncentrace příčinou růstu teploty, proč tomu tak nebylo v letech 1940 až 1970?“

„To nevím,“ odpověděl Evans. „Musel působit nějaký jiný faktor. Nebo to mohla být anomálie. U mnoha složitých trendů se vyskytují anomálie. Jen se podívejte na burzu.“

„Existují na burze anomálie, které trvají třicet let?“

Pokrčil rameny. „Nebo za to mohly saze. Nebo nějaké konkrétní částice ve vzduchu. Tehdy takových částic byla spousta, než se prosadily environmentální zákony. Nebo nějaký jiný faktor.“

„Grafy ukazují, že koncentrace oxidu uhličitého stále stoupala, ovšem teplota nikoli. Stoupla, pak klesla, pak zase stoupla. Vy jste ovšem navzdory tomu stále přesvědčen, že za růst teploty v poslední době může oxid uhličitý, je to tak?“

„Ano. Všichni vědí, že to je důvod.“

„Ten graf vás nijak netrápí?“

„Ne,“ odpověděl Evans. „Připouštím, že vyvolává jisté otázky, jenže o klimatu nevíme všechno. Takže ne. Ten graf mě nijak netrápí.“

„Fajn, dobře. To ráda slyším. Pojďme dál. Řekl jste, že tento graf ukazuje průměr z meteorologických stanic po celém světě. Jak spolehlivá ta data jsou, co myslíte?“

„Nemám zdání.“

„Víte, například na konci devatenáctého století údaje pocházely od lidí, kteří dvakrát denně chodili k malé krabičce a zapisovali teplotu. Třeba na pár dní zapomněli. Mohl onemocnět někdo z rodiny. Všechno museli dopsat později.“

„To bylo tenkrát.“

„Dobře. Ale jak přesná jsou podle vás data z Polska ze třicátých let? Nebo z ruských provincií po roce 1990?“

„Ne moc dobrá, řekl bych.“

„A já bych s vámi souhlasila. Takže v průběhu posledních sta let značný počet meteorologických stanic po celém světě možná neposkytoval kvalitní, spolehlivé údaje.“

„To je možné,“ připustil Evans.

„Která země podle vašeho názoru měla po celé sledované období nejlépe udržovanou síť meteorologických stanic na velkém území?“

„Spojené státy?“

„Správně. Myslím, že o tom není sporu. Tady je další graf.“

„Vypadá tento graf jako ten první s globální teplotou?“

„Ne úplně.“

„Jaká je změna teploty od roku 1880?“

„Vypadá to, že asi o třetinu stupně.“

„Třetina stupně Celsia za sto dvacet let. Nic dramatického.“ Ukázala na graf. „A jaký byl nejteplejší rok minulého století?“

„Vypadá to, že 1934.“

„Vyplývá z tohoto grafu, že dochází ke globálnímu oteplování?“

„No, teplota skutečně stoupá.“

„V posledních třiceti letech ano. Ovšem v předešlých třiceti letech klesala. A současné teploty ve Spojených státech jsou zhruba stejné jako ve třicátých letech. Takže: Dokazuje tento graf globální oteplování?“

„Ano,“ řekl Evans. „Ve Spojených státech zkrátka není tak výrazné jako ve zbytku světa, ale přesto k němu dochází.“

„Nevadí vám, že nejpřesnější teplotní záznamy ukazují na nejmenší oteplování?“

„Ne. Protože globální oteplování je globální fenomén. Netýká se jenom USA.“

„Kdybyste měl tyto grafy obhájit před soudem, myslíte, že byste dokázal získat porotu na svou stranu? Nebo by se porota podívala na grafy a řekla, že ty řeči kolem globálního oteplování nejsou nic vážného?“

„Tohle je ovlivňování svědka,“ upozornil Evans se smíchem.

Ve skutečnosti byl poněkud nesvůj. Ale jen nepatrně. Podobné názory slyšel již dříve, na environmentálních konferencích. Námezdní vědci ve službách průmyslu poslepovali překroucená data a vystoupili s přesvědčivou, dobře připravenou přednáškou, a než se Evans nadál, začal pochybovat o známých faktech.

Jako kdyby četla jeho myšlenky, Jennifer připomněla: „Tyhle grafy stojí na solidních datech, Petere. Teplotní záznamy jsou z Goddardova institutu vesmírných studií na Kolumbijské univerzitě. Koncentrace oxidu uhličitého byla zjištěna z ledových vrstev v Mauna Loa a Law Dome v Antarktidě.1) Všechno pochází od vědců, kteří pevně věří v globální oteplování.“

„Ano,“ řekl Evans. „Protože obrovská většina vědců po celém světě se shoduje na tom, že ke globálnímu oteplování dochází a že to je vážná celosvětová hrozba.“

1) D. M. Etheridge a kol., 1996, „Natural and anthropogenic changes in atmospheric C02 over tne last 1,000 years from air in Antarctic ice and firn“, Journal of Geophysical Research 101 (1996): 4115-28. „Fajn, dobře,“ uzavřela Haynesová klidně. „Ráda slyším, že nic neotřáslo vašimi názory. Teď se zaměříme na některé další zajímavé otázky. Davide?“

Jeden z postgraduálních studentů se naklonil dopředu. „Pane Evansi, rád bych s vámi pohovořil o využívání půdy, efektu městských teplotních ostrovů a satelitních datech o teplotě troposféry.“

Panebože, pomyslel si Evans, ale přikývl. „Fajn…“

„Jeden z problémů, které se snažíme řešit, se týká toho, jak se povrchová teplota mění s využíváním půdy. Slyšel jste o tomto problému?“

„Vlastně ani ne.“ Podíval se na hodinky. „Abych pravdu řekl, pracujete tady na úrovni podrobností, které jdou mimo mě. Já prostě poslouchám, co říkají vědci –“

„A my připravujeme soudní proces,“ ozvala se Jennifer, „založený na tom, co říkají vědci. Spor bude probíhat právě na úrovni detailů.“

„Spor?“ Evans pokrčil rameny. „S kým se budete přít? Těžko s někým vlivným. Na světě není žádný uznávaný vědec, který by nevěřil v globální oteplování.“

„V tomto směru se mýlíte,“ namítla Jennifer. „Obhajoba předvolá profesory z MIT, Harvardu, Kolumbijské univerzity, Duke, Virginie, Colorada, UC Berkeley a dalších prestižních škol. Předvolá bývalého prezidenta Národní akademie věd. Může rovněž předvolat několik nositelů Nobelovy ceny. Přivedou profesory z Anglie, z Institutu Maxe Plancka v Německu, ze Stockholmské univerzity ve Švédsku. Tito profesoři budou tvrdit, že globální oteplování je přinejlepším neprokázané a přinejhorším čirá smyšlenka.“

„Jejich výzkumy nepochybně platí průmysl.“

„Některých. Ne všech.“

„Arcikonzervativci. Neokonzervativci.“

„Během procesu,“ připomněla Jennifer, „půjde především o data.“

Evans se podíval po ostatních a v jejich tvářích spatřil znepokojení. Oni si vážné myslí, že ten spor můžou prohrát, napadlo ho.

„Ale to je směšné,“ řekl. „Vždyť stačí přečíst si noviny nebo se podívat na televizi –“

„Noviny a televize snadno podléhají pečlivě připraveným mediálním kampaním. Soudy ne.“

„Tak zapomeňte na masmédia,“ navrhl Evans, „a pročtěte si vědecké časopisy –“

„To děláme. Nestojí bezpodmínečně na naší straně. Pane Evansi, čeká nás spousta práce. Pokud si své námitky necháte pro sebe, můžeme pokročit v řešení problémů.“

V tu chvíli zabzučel telefon a Evansova muka ukončil Balder. „Pošlete toho člověka od Hasslea a Blacka do mé kanceláře. Mám na něj deset minut.“

VANUTSKÝ TÝM

ÚTERÝ, 24. SRPNA 12:04

Balder seděl ve své prosklené kanceláři, nohy měl na skleněném stole a listoval stohem hlášení a vědeckých referátů. Nohy nepoložil na zem, ani když vešel Evans.

„Připadá vám to zajímavé?“ zeptal se. Měl na mysli výslech.

„V jistém smyslu,“ odpověděl Evans. „Ovšem pokud to tak mohu říct, mám dojem, že se obávají, že by mohli prohrát.“

„Nepochybuji o tom, že ten soud vyhrajeme,“ řekl Balder. „Ani v nejmenším. Ale nechci, aby mí lidé uvažovali takhle! Chci, aby se báli. Chci, aby měli před každým soudem strach. Zejména před tímhle. Chystáme žalobu na EPA a agentura se již připravuje a jako právního zástupce si najala Barryho Beckmana.“

„Páni,“ vzdychl Evans. „Jde do tuhého.“

Barry Beckman byl nejslavnějším právníkem své generace. V osmadvaceti se stal profesorem na Stanford Law School a po třicítce odešel z univerzity, aby se věnoval soukromé praxi. Již měl za sebou zastupování Microsoftu, Toyoty, Philipsu a spousty dalších nadnárodních firem. Vyznačoval se nesmírně bystrou myslí, okouzlujícím vystupováním, smyslem pro humor a fotografickou pamětí. Všichni věděli, že když se jeho věc projednává u Nejvyššího soudu (což se přihodilo již třikrát), při odpovídání na otázky soudců cituje čísla stránek. „Vaše ctihodnosti, jsem přesvědčen, že to naleznete v poznámce pod čarou číslo 17 na straně 237.“ Tak nějak.

„Barry má svoje slabá místa,“ řekl Balder. „Pracuje s tolika informacemi najednou, že snadno sklouzne k podružnostem. Rád se poslouchá. Jeho argumentace vás uspí. Jednou jsem ho porazil. A jednou jsem s ním prohrál. Jedna věc je ale jistá: Můžeme počítat s mimořádně dobře připraveným protivníkem.“

„Není to trochu neobvyklé, najímat si právníka ještě před podáním žaloby?“

„To je taktika,“ vysvětlil Balder. „Současná vláda se do toho sporu nechce pouštět. Jsou přesvědčeni, že vyhrají, ale nestojí o negativní publicitu, kterou vzbudí jejich popírání globálního oteplování. Takže doufají, že nás zastraší natolik, abychom od žaloby upustili. A samozřejmě se jim to nepodaří. Zejména teď, když máme díky panu Mortonovi potřebnou finanční podporu.“

„To je dobře,“ řekl Evans.

„Výzvy jsou enormní. Barry bude tvrdit, že neexistují dostatečné důkazy globálního oteplování. Bude argumentovat tím, že vědecká teorie stojí na chabých základech. Bude poukazovat na to, že předpovědi staré deset nebo patnáct let se ukázaly jako mylné. A upozorní, že dokonce i přední zastánci globálního oteplování veřejně vyjádřili pochybnosti o tom, zda je lze předvídat a zda je to vážný problém – a jestli k němu vůbec dochází.“

„To prohlásili přední zastánci?“

Balder vzdychl. „Ano. V tisku.“

„Nikdy jsem nic takového nečetl.“

„Taková prohlášení existují. Barry je vydoluje.“ Zavrtěl hlavou. „Někteří experti vyjadřovali v různých dobách různé názory. Někteří tvrdili, že rostoucí koncentrace oxidu uhličitého není vážný problém, a nyní říkají, že je. Zatím nemáme jediného odborníka, jehož výpověď by obhajoba nemohla zpochybnit. Nebo z něj při křížovém výslechu udělat blázna.“

Evans soucitně pokýval hlavou. Tohle dobře znal. Jednou z prvních věcí, kterou se studenti na právnické fakultě dozvědí, je poučka, že právo nezávisí na pravdě. Závisí na vyřešení sporu. Během řešení sporu pravda může, ale nemusí vyjít najevo. Často se to nestane. Žalobce někdy ví, že zločinec je vinen, a přece ho nedokáže usvědčit. Děje se to neustále.

„Proto se tenhle spor bude točit kolem záznamů o hladině Pacifiku,“ pokračoval Balder. „V současné době shromažďujeme všechna dostupná data.“

„Proč se bude točit kolem nich?“

„Protože jsem přesvědčen, že toto téma bychom měli využít jako návnadu a svou největší zbraň,“ odpověděl Balder. „Spor se týká globálního oteplování, jenže pro porotu spočívá nejsilnější emocionální dopad v něčem jiném. Porotci si neradi prohlížejí grafy. A hovory o desetinách stupně Celsia jsou taky mimo jejich chápání. Jsou to technické detaily, slovíčkaření expertů, pro obyčejné smrtelníky neuvěřitelně nudné.

Ne, porota musí za žalobou vidět bezmocné, oklamané, zbídačené lidi, které voda vyhání ze země jejich předků. Musí vnímat hrůzu z hladiny moře, která stoupá překotně – a nevysvětlitelně – bez jakékoli myslitelné příčiny, pokud neuznáme, že svět je ovlivněn čímsi mimořádným a nebývalým, a to v posledních letech. Něčím, co způsobuje, že hladina moře stoupá a ohrožuje životy nevinných mužů, žen a dětí.“

„A to něco je globální oteplování.“

Balder přikývl. „Porota bude muset dojít k vlastním závěrům. Pokud jim dokážeme předložit přesvědčivé důkazy o vzestupu hladiny moře, naše pozice bude velice silná. Když porotci vidí, že byla napáchána škoda, mají tendenci dát ji někomu za vinu.“

„Výborně.“ Evans pochopil, kam Balder míří. „Takže údaje o hladině moře jsou důležité.“

„Ano, ale musí být věrohodné, nevyvratitelné.“

„Je tak těžké je získat?“

Balder zdvihl obočí. „Pane Evansi, víte něco o zkoumání úrovně hladiny moře?“

„Ne. Jenom vím, že po celém světě stoupá.“

„Bohužel, o tomto tvrzení se vedou dalekosáhlé spory.“

„Vy žertujete.“

„O mně je známo,“ namítl Balder, „že nemám smysl pro humor.“

„Ale hladina moře žádný spor nepřipouští,“ řekl Evans. „Je to úplně prosté. Při přílivu si uděláte značku na molo a potom rok za rokem měříte a zjišťujete, jak se hladina zvedá… Co na tom může být složitého?“

Balder si povzdechl. „Myslíte, že je to tak jednoduché? Věřte mi, není. Slyšel jste někdy o geoidu? Ne? Geoid je ekvipotenciální plocha gravitačního pole Země, která je aproximací průměrné úrovně hladiny moře. Pomohlo vám to?“

Evans zavrtěl hlavou.

„Dobrá, je to klíčový pojem pro měření mořské hladiny.“ Balder zalistoval horou papírů, které měl před sebou. „Co takhle glaciohydroizostatické modelování? Eustatické a tektonické vlivy na dynamiku pobřeží? Holocenní sedimentární sekvence? Intertidální distribuce dírkonošců? Uhlíková analýza pobřežních paleoenvironmentů? Aminostratigrafie? Ne? Vůbec nic? Můžu vás ujistit, že hladina moře je téma, o němž se vede vzrušená debata.“ Poslední listy odhodil stranou. „Zrovna se tím prokousávám. Jenže právě kvůli sporům v této oblasti je obzvlášť důležité najít nenapadnutelný soubor dat.“

„A vy taková data seženete?“

„Čekáme, až dorazí. Několik souborů mají Australané. Francouzi mají nejméně jeden na ostrově Moorea a možná další v Papeete. Existuje soubor, který financuje Nadace V. Allena Willyho, ale ten nejspíš nezahrnuje dost dlouhé období. A ještě pár dalších. Budeme je muset prověřit.“

Zabzučel interkom. Asistentka oznámila: „Pane Baldere, na lince je pan Drake z NERF.“

„Výborně.“ Balder se obrátil k Evansovi a natáhl ruku. „Rád jsem si s vámi popovídal, pane Evansi. Ještě jednou, vyřiďte naše díky Georgeovi. Řekněte mu, že kdykoli se tu bude chtít porozhlédnout, může se zastavit. Pořád pilně pracujeme. Hodně štěstí. Až budete odcházet, zavřete dveře.“

Balder se odvrátil a zvedl telefon. Evans ho slyšel říkat: „Nicku, co se to sakra děje v NERF? Můžu se spolehnout, že to dáš do pořádku, nebo ne?“

Evans zavřel dveře.

Balderovu kancelář opouštěl s dosti rozpačitými pocity. Balder patřil k nejpřesvědčivějším mužům na světě. Uvědomoval si, že Evans přišel jako zástupce George Mortona. Věděl, že Morton se chystá uvolnit značný finanční příspěvek na vedení soudního sporu. Proto by měl Balder vyzařovat naprostý optimismus a neotřesitelnou sebedůvěru. Skutečně začal v tomto stylu.

Nepochybuji o tom, že ten soud vyhrajeme.

Jenže pak od něj Evans slyšel toto:

Výzvy jsou enormní.

Zatím nemáme jediného odborníka, jehož výpověď by obhajoba nemohla zpochybnit.

Toto téma bychom měli využít jako návnadu a svou největší zbraň.

Spor se bude točit kolem záznamů o hladině.

Hladina moře je téma, o němž se vede vzrušená debata.

Budeme je muset prověřit.

Cílem rozhovoru každopádně nebylo posílit Evansův optimismus a důvěru. Totéž koneckonců platilo o sezení, během něhož s Jennifer Haynesovou probíral vědecké problémy, které se budou přetřásat u soudu.

Po důkladné úvaze dospěl k závěru, že vyjádření pochybností je vlastně výrazem sebedůvěry na straně právnického týmu. Evans sám byl právník; musel se seznámit s problémy kolem procesu, a proto s ním lidé z týmu jednali otevřeně. Nakonec spor vyhrají, i když to kvůli komplikovanosti dat a nemožnosti udržet pozornost poroty nebude snadné.

Takže: doporučil by Mortonovi pokračovat?

Samozřejmě ano.

Před Balderovou kanceláří na něj čekala Jennifer. „Čekají na vás v konferenční místnosti,“ řekla.

„Je mi to moc líto, ale nemůžu,“ omluvil se Evans. „Můj program…“

„Rozumím,“ přerušila ho, „uděláme to jindy. Napadlo mě, jestli máte program opravdu tak nabitý, nebo by se v něm našla chvilka času, abychom si my dva zašli na oběd.“

„No,“ odpověděl Evans pohotově, „zas tak nabitý není.“

„Výborně,“ řekla.

CULVER CITY

ÚTERÝ, 24. SRPNA 12:15

Rozhodli se pro mexickou restauraci v Culver City. Byl v ní klid. V rohu jedlo několik střihačů z nedalekých studií Sony. Vášnivě se líbající párek středoškoláků. Skupina starších žen ve slamácích.

Usadili se do rohového boxu a oba si objednali místní specialitu. „Balder si zřejmě myslí, že klíčové budou údaje o hladině moře,“ začal Evans.

„To si myslí Balder. Popravdě řečeno, já si nejsem tak jistá.“

„Proč?“

„Nikdo zatím všechna data neviděl. Ale i kdyby byla kvalitní, musela by ukazovat na podstatné zvýšení hladiny, aby zapůsobila na porotu. Možná nezapůsobí.“

„Proč ne?“ podivil se Evans. „Vždyť tají ledovce a odlamují se ledy v Antarktidě –“

„I tak možná nezapůsobí,“ řekla Jennifer. „Znáte Maledivy v Indickém oceánu? Také tam měli strach ze zaplavení, a tak přijela skupina skandinávských vědců, aby prozkoumali výšku hladiny. Zjistili, že se nezvýšila po celá staletí – a v posledních dvaceti letech klesla.“

„Klesla? Bylo to publikováno?“

„Loni,“ odpověděla. Donesli jídlo a Jennifer výmluvně mávla rukou: prozatím dost diskusí. S chutí se pustila do burrita a hřbetem ruky si otírala bradu. Evans si všiml bílé jizvy, která se jí táhla od dlaně po celém předloktí. „Bože, tohle jídlo miluji,“ vydechla Jennifer. „Ve Washingtonu pořádné mexické jídlo neseženete.“

„Vy jste z Washingtonu?“

Přikývla. „Přijela jsem pomoct Johnovi.“

„Požádal vás?“

„Nemohla jsem ho odmítnout.“ Pokrčila rameny. „A tak se s přítelem vídáme každý druhý víkend. Přijíždí sem, nebo se já vracím za ním. Ale jestli ten soud začne, potáhne se rok, možná dva. Nemyslím, že náš vztah vydrží.“

„Co dělá? Tedy váš přítel.“

„Právníka.“

Evans se usmál. „Občas mám dojem, že všichni jsou právníci.“

„Je to tak. Specializuje se na cenné papíry. To není můj obor.“

„Co je váš obor?“

„Příprava svědků a výběr poroty. Psychologická analýza složení. Proto vedu prezentační skupinu.“

„Chápu.“

„Víme, že většina lidí, které v porotě můžeme očekávat, už slyšela o globálním oteplování a převážná část se pravděpodobně kloní k názoru, že k němu skutečně dochází.“

„Panebože, to doufám,“ řekl Evans. „Posledních patnáct let je to prokázaná skutečnost.“

„Potřebujeme zjistit, čemu lidé uvěří, až uslyší důkazy naznačující opak.“

„Jako například?“

„Jako například grafy, které jsem vám dnes ukázala. Nebo družicová data. Slyšel jste o družicových datech?“

Evans zavrtěl hlavou.

„Teorie globálního oteplování předpovídá, že horní vrstvy atmosféry se budou ohřívat vinou zachyceného tepla, asi jako ve skleníku. Povrch planety se ohřeje mnohem později. Ale od roku 1979 máme na oběžné dráze družice, které mohou soustavně měřit teploty v atmosféře osm kilometrů nad námi. Ukazují, že atmosféra se otepluje daleko pomaleji než zemský povrch.“

„Třeba je nějaký problém s daty –“

„Věřte mi, družicová data byla mnohokrát znovu analyzována,“ ujistila ho. „Jsou to zřejmě nejprověřenější údaje na světě. Satelitnímu měření ovšem odpovídají také záznamy z meteorologických balonů. Ukazují na mnohem menší oteplování, než předvídala teorie.“ Pokrčila rameny. „Další problém pro nás. Děláme na tom.“

„Jak?“

„Myslíme si, že to porota bude pokládat za příliš složité. Podrobnosti o MSU – mikrovlnných sondujících jednotkách, sledovacích snímačích se čtyřkanálovou analýzou záření – a otázky, zda byl druhý kanál přizpůsoben denním posunům a mezisatelitním kompenzacím, časově proměnlivé nelineární instrumentální odezvy… Doufáme, že nad tím vším rozhodí rukama. No nic. To by stačilo.“ Otřela si ústa ubrouskem a on znovu spatřil bílou jizvu na vnitřní straně ruky.

„Jak jste k tomu přišla?“ zeptal se.

Pokrčila rameny. „Na právnické fakultě.“

„A já jsem myslel, že drsné to bylo na mojí škole.“

„Vedla jsem hodiny karate v centru města,“ vyprávěla. „Občas jsme se zdrželi. Budete ještě ty hranolky?“

„Ne,“ odpověděl.

„Necháme si přinést účet?“

„Vyprávějte,“ vyzval ji.

„Není to na dlouhé vyprávění. Jednou večer jsem nastoupila do auta a chtěla jet domů, když vtom na sedadlo spolujezdce skočil kluk a vytáhl pistoli. Řekl mi, abych se rozjela.“

„Někdo z vašeho kurzu?“

„Ne. Starší kluk. Přes pětadvacet.“

„Co jste udělala?“

„Řekla jsem mu, aby vystoupil. On na to, že pojedeme. Nastartovala jsem, a když jsem zařadila rychlost, zeptala jsem se, kam mám jet. A on byl tak pitomý, že ukázal rukou, a tak jsem ho praštila do ohryzku. Neudeřila jsem ho dost silně, takže stiskl spoušť a roztříštil čelní sklo. Pak jsem ho znova praštila loktem. Asi třikrát.“

„Co se mu stalo?“ zeptal se Evans.

„Nepřežil to.“

„Panebože,“ vydechl Evans.

„Lidé někdy dělají hlouposti,“ konstatovala. „Proč na mě tak zíráte? Měl sto devadesát centimetrů a skoro metrák a znala ho policie od nás až do Nebrasky. Loupežné přepadení, ozbrojený útok, pokus o znásilnění – na co si vzpomenete. Myslíte, že bych ho měla litovat?“

„Ne,“ odpověděl Evans rychle.

„Vy ho litujete, vidím vám to na očích. Hodně lidí ho lituje. Říkají: ‚Byl ještě mladý, jak jsi to mohla udělat?‘ Něco vám povím: Nemají ponětí, o čem vlastně mluví. Bylo jasné, že jeden z nás ten večer zemře. Jsem ráda, že se to nestalo mně. Ale samozřejmě mě to pořád trápí.“

„To si myslím.“

„Někdy se v noci vzbudím zalitá studeným potem. Vidím ten výstřel, který před mým obličejem vyrazil čelní sklo. Uvědomím si, jak blízko jsem byla smrti. Byla jsem pitomá. Měla jsem ho zabít hned první ranou.“

Evans se odmlčel. Nevěděl, co říct.

„Měl jste někdy pistoli u hlavy?“ zajímala se.

„Ne…“

„Takže nemáte představu, jaké to je, že ne?“

„Měla jste z toho nějaké potíže?“ zeptal se.

„To si pište. Chvíli jsem myslela, že na právničinu můžu zapomenout. Tvrdili, že jsem ho do auta vlákala. Věřil byste takové kravině? V životě jsem ho neviděla. Ale pak mě z toho vysekal jeden dobrý právník.“

„Balder?“

Přikývla. „Proto jsem tady.“

„A co vaše ruka?“

„Zatraceně,“ řekla, „auto narazilo a já jsem se pořezala o rozbité sklo.“ Zamávala na servírku. „Jak to uděláme s placením?“

„Nechte to na mně.“

O pár minut později vyšli ven. Evans zamrkal do mlžného poledního světla. Vydali se po ulici. „Takže,“ začal Evans, „zřejmě jste dost dobrá v karate.“

„Docela.“

Došli ke skladišti. Potřásl jí rukou.

„Opravdu ráda bych si ten oběd někdy zopakovala,“ řekla. Vyjadřovala se tak přímočaře, že Evans zauvažoval, zda je za tím něco osobního, nebo chce, aby měl přehled o vývoji případu. Podobně jako Balder totiž pronesla řadu nepříliš povzbudivých výroků.

„To zní skvěle,“ souhlasil.

„Někdy brzy?“

„Ujednáno.“

„Zavoláte mi?“

„Spolehněte se,“ ujistil ji.

BEVERLY HILLS

ÚTERÝ, 24. SRPNA 17:04

Než dorazil domů a zaparkoval v garáži obrácené směrem k ulici, byla už skoro tma. Stoupal po zadním schodišti, když vtom z okna vykoukla domácí. „Těsně jste se s nimi minul,“ oznámila.

„S kým?“

„S techniky od kabelovky. Zrovna odešli.“

„Nevolal jsem žádné techniky kvůli kabelovce,“ namítl. „Pustila jste je dovnitř?“

„Samozřejmě ne. Řekli, že na vás počkají. Zrovna odešli.“

Evans nikdy neslyšel o tom, že by technický personál kabelové televize na někoho čekal. „Jak dlouho tu vydrželi?“

„Moc dlouho ne. Možná deset minut.“

„Dobře.“

Vyšel na odpočívadlo v prvním patře. Na klice visela cedulka. „Je nám líto, nezastihli jsme vás.“ Výzva pod nápisem hlásala: „Telefonicky si dohodněte další návštěvu.“

Pak pochopil, co se stalo. Adresa byla uvedena jako Roxbury 2119. A on bydlel v Roxbury 2129. Prostě se spletli. Zvedl rohožku a podíval se, jestli je klíč na svém místě. Nalezl ho přesně tam, kde ho nechal. Obrys klíče se dokonce vytlačil do prachu.

Odemkl dveře a vešel dovnitř. Odebral se k ledničce a jeho zrak padl na kelímek prošlého jogurtu. Potřeboval zajet do samoobsluhy, ale byl moc unavený. Zkontroloval záznamník, jestli mu nevolaly Janis nebo Carol. Nevolaly. Nyní tu samozřejmě byla vyhlídka na Jennifer Haynesovou, jenže ta měla přítele, bydlela ve Washingtonu a… věděl, že by to nefungovalo.

Napadlo ho zavolat Janis, ale pak si to rozmyslel. Osprchoval se a zauvažoval, jestli si neobjedná pizzu. Lehl si na postel, aby si nejdřív chvilku odpočinul. A okamžitě usnul.

CENTURY CITY

STŘEDA, 25. SRPNA 8:59

Schůze se konala ve velkém konferenčním sále ve třináctém patře. Dostavili se čtyři Mortonovi účetní, jeho asistentka Sarah, Herb Lowenstein, který měl na starosti záležitosti kolem nemovitostí, člověk jménem Marty Bren, jenž zpracovával daně pro NERF, a Evans. Morton, který veškerá finanční jednání nenáviděl, neklidně přecházel sem a tam.

„Tak se do toho dáme,“ rozhodl. „Mám za to, že jsem NERF věnoval deset milionů dolarů a papíry jsme už podepsali, je to tak?“

„Správně,“ souhlasil Lowenstein.

„A oni teď chtějí nějaký dodatek ke smlouvě?“

„Přesně tak,“ přisvědčil Marty Bren. „Je to pro ně poměrně standardní formulace.“ Zalistoval v papírech. „Každá charitativní organizace chce mít plnou kontrolu nad penězi, které dostává, dokonce i když jsou vyhrazené pro zvláštní účel. Konkrétní náklady můžou být větší nebo menší, než se předpokládalo, dojde ke zpoždění, spor se dostane do slepé uličky nebo je z nějakého důvodu odročen. V tomto případě byly peníze vyhrazeny pro vanutský proces a NERF chce přidat odstavec, ve kterém se píše, že ‚tyto peníze budou použity na uhrazení nákladů vanutské žaloby, včetně soudních a registračních poplatků, nákladů na pořizování kopií… bla bla… nebo na jiné právnické účely nebo na takové účely, které NERF bude považovat za odpovídající své funkci environmentální organizace.‘“

„Tohle je ta formulace?“ zeptal se Morton.

„Standard, jak jsem řekl,“ odpověděl Bren.

„Byla v mých předešlých darovacích smlouvách?“

„To z hlavy nevím.“

„Protože mi to zní,“ pokračoval Morton, „jako kdyby chtěli mít možnost z toho sporu vycouvat a utratit peníze jinde.“

„O tom pochybuji,“ ozval se Herb.

„Proč?“ opáčil Morton. „Proč by jinak prosazovali tuhle formulku? Podívejte, máme podepsanou smlouvu. Teď ji chtějí změnit. Proč?“

„V podstatě to není změna,“ řekl Bren.

„To teda sakra je, Marty.“

„Pokud se podíváte na původní smlouvu,“ vysvětloval Bren klidně, „píše se v ní, že peníze, které nebudou vynaloženy v souvislosti s procesem, fondu připadnou na jiné účely.“

„Jenomže jedině v případě, že po skončení procesu nějaké peníze zbydou,“ upozornil Morton. „Nemůžou je utrácet za něco jiného, dokud soud nerozhodne.“

„Myslím, že si dokážou představit, že může dojít ke značným zpožděním.“

„Proč by mělo dojít ke zpožděním?“ Morton se obrátil k Evansovi. „Petere? Jak to vypadá v Culver City?“

„Zdá se, že se žalobou pokročili,“ informoval Evans. „Je to velká operace. Pracuje na tom čtyřicet lidí. Nepřipadá mi, že by to chtěli vzdát.“

„A jsou se žalobou nějaké potíže?“

„Určitě je na čem pracovat,“ řekl Evans. „Je to komplikovaná žaloba. Stojí proti nim silný právník. Pracují ze všech sil.“

„Proč z toho nemám dobrý pocit?“ uvažoval Morton. „Před šesti měsíci mě Nick Drake ujišťoval, že ten zatracený proces bude procházka růžovou zahradou a skvělá propagační příležitost, a teď chtějí tu zajišťovací klauzuli.“

„Asi bychom se měli zeptat Nicka.“

„Já mám lepší nápad. Uděláme audit v NERF.“

Šepot v místnosti. „Neřekl bych, že na to máte právo, Georgi.“

„Přidejte to do smlouvy.“

„Nejsem si jistý, jestli to můžete udělat.“

„Oni chtějí dodatek. Já chci dodatek. Jaký je v tom rozdíl?“

„Nejsem si jistý, jestli můžete prověřit veškerou jejich činnost –“

„Georgi,“ ozval se Herb Lowenstein. „Jste s Nickem dlouholetí přátelé. Vybrali vás za Zodpovědného občana roku. Audit jaksi neodpovídá charakteru vašeho vztahu.“

„Myslíte, že to vypadá, jako bych jim nevěřil?“

„Když to řeknu bez obalu, tak ano.“

„Nevěřím.“ Morton se opřel o stůl a podíval se po všech, kteří kolem něj seděli. „Víte, co si myslím? Chtějí se vykašlat na ten soud a utratit všechny peníze za tu Konferenci o náhlé změně klimatu, o které Nick pořád básní.“

„Na tu nepotřebují deset milionů dolarů.“

„Nevím, kolik potřebují. Už z mých peněz zašantročil dvě stě padesát tisíc dolarů. Skončily někde ve Vancouveru, sakra. Ztratil jsem přehled o tom, co dělá.“

„V tom případě byste měl zastavit svoje příspěvky.“

„No tak,“ zasáhl Marty Bren. „Ne tak zhurta. Mám dojem, že již přislíbili finanční podporu, a to na základě odůvodněného předpokladu, že peníze jsou na cestě.“

„Tak jim poskytněte jen určitou část té sumy.“

„Ne,“ řekl Morton. „Nechci ten grant odvolat. Peter Evans tvrdí, že na žalobě pracují, a já mu věřím. Nick prohlašuje, že s těmi dvě stě padesáti tisíci to byla chyba, a jemu věřím taky. Chci požádat o audit a zjistit, co se tam děje. Budu teď tři týdny mimo město.“

„Vážně? Kde?“

„Jedu na výlet.“

„Ale my s vámi musíme být ve spojení, Georgi.“

„Možná budu nedostupný. Zavolejte Sarah. Nebo požádejte tady Petera, aby mě kontaktoval.“

„Ale Georgi –“

„To je všechno, přátelé. Promluvte si s Nickem, uvidíte, co vám poví. Brzy se vám ozvu.“

Potom vyšel z místnosti a Sarah pospíchala za ním.

Lowenstein se obrátil k ostatním. „Co to krucinál mělo znamenat?“

VANCOUVER

ČTVRTEK, 26. SRPNA 12:44

Burácení hromu znělo hrozivě. Nat Damon vyhlédl z předního okna své kanceláře a vzdychl. Od počátku věděl, že s tím kontraktem budou potíže. Když se ukázalo, že šek není krytý, zrušil objednávku a doufal, že celá věc skončila. Jenže se zmýlil.

Celé týdny se nic nedělo, ale potom se nečekaně objevil jeden z mužů, právník v lesklém obleku, namířil mu prst do tváře a prohlásil, že Damon podepsal dohodu o důvěrnosti informací a zavázal se nesdělovat žádné podrobnosti o pronájmu ponorek, jinak mu hrozí soud. „Možná vyhrajeme, možná prohrajeme,“ řekl právník. „Ale vaše firma v každém případě končí, příteli. Máte hypotéku na dům. Jste zadlužený do konce života. Takže si to dobře rozmyslete. A držte jazyk za zuby.“

Damonovi celou dobu bušilo srdce. Skutečnost totiž byla taková, že se mu již ozval jakýsi zástupce celní správy. Člověk jménem Kenner. Chtěl se za Damonem téhož dne odpoledne zastavit. Přeptat se na pár věcí, jak říkal.

Damon měl strach, že by Kenner mohl přijít, dokud v jeho kanceláři bude právník, ale ten už odjížděl. Jeho auto, nenápadný sedan Buick s ontarijskou značkou, se propletlo doky a ztratilo se z dohledu.

Damon začal uklízet kancelář, aby byl připravený na odchod domů. Pohrával si s myšlenkou, že se vytratí dřív, než dorazí Kenner. Kenner pracoval pro celní správu. Damon neudělal nic špatného. Nemusel se nechat vyslýchat nějakým agentem od celníků. A kdyby ano, mohl říct, že na žádné otázky odpovídat nebude?

Zřejmě by potom dostal obsílku nebo tak něco. Předvolali by ho k soudu.

Damon se rozhodl, že půjde. Ozvalo se další hřmění a v dálce se zablýsklo. Blížila se prudká bouře.

Když sahal po klíčích, povšiml si, že právník na stole zapomněl mobilní telefon. Podíval se ven, jestli se pro něj nevrací. Zatím ne, ale určitě si na něj vzpomene později a přijede zpátky. Damon usoudil, že bude lepší být tou dobou pryč a vyhnout se mu.

Spěšně zasunul telefon do kapsy, zhasl světla a zamkl kancelář. Zatímco kráčel ke svému autu, zaparkovanému hned před budovou, na chodník dopadaly první dešťové kapky. Otevřel dveře a soukal se za volant, když vtom telefon zazvonil. Damon zaváhal, jestli má hovor přijmout. Nejistě otálel. Telefon nepřestával vyzvánět.

Z nebe sjel křivolaký blesk a udeřil do stěžně jedné z lodí v přístavišti. V příštím okamžiku u auta vyrazil světelný výboj, prudká tepelná exploze, která ho srazila na zem. Omráčeně se pokoušel zvednout.

Napadlo ho, že vozidlo vybuchlo, ale nebyla to pravda; vůz zůstal netknutý až na zčernalé dveře. Potom Damon zaregistroval, že mu hoří kalhoty. Přihlouple zíral na své nohy a nehýbal se. Uslyšel burácení hromu a uvědomil si, že ho zasáhl blesk.

Můj bože, pomyslel si. Uhodil do mě blesk. Posadil se a pleskal se přes kalhoty ve snaze uhasit oheň. Nedařilo se mu to a ucítil bolest v nohou. Před kanceláří měl hasicí přístroj.

Vrávoravě se postavil a nejistě se sunul ke dveřím. Třesoucími se prsty odemykal, když vtom došlo k další explozi. Pocítil ostrou bolest v uších, zvedl ruku a potřísnil si ji krví. Podíval se na zakrvácené konečky prstů, sesul se na zem a zemřel.

CENTUBY CITY

ČTVRTEK, 2. ZÁŘÍ 12:34

Za normálních okolností Peter Evans hovořil s Georgem Mortonem každý den. Někdy dvakrát denně. Když se mu tedy Morton celý týden neozval, Evans zatelefonoval k němu domů. Ozvala se Sarah.

„Naprosto nechápu, co se děje,“ přiznala. „Před dvěma dny byl v Severní Dakotě. V Severní Dakotě! Den předtím se vyskytoval v Chicagu. Pro dnešek bych ho tipovala na Wyoming. Tvrdí, že pojede do Boulderu v Coloradu, ale těžko říct.“

„Co v Boulderu?“ zeptal se Evans.

„Nemám ponětí. Na sníh je moc brzy.“

„Nemá novou přítelkyni?“ Morton občas zmizel, když se zapletl s nějakou ženou.

„O žádné nevím,“ odpověděla Sarah.

„Co dělá?“

„To netuším. Jako by měl nějaký nákupní seznam.“

„Nákupní seznam?“

„Něco na ten způsob,“ přisvědčila Sarah. „Chtěl, abych koupila jakési zvláštní GPS jednotky. Na určování zeměpisných souřadnic, víte? Potom chtěl nějakou speciální videokameru využívající CCD, CCF nebo co. Museli mu ji poslat expres z Hongkongu. A včera mi řekl, abych od jednoho chlápka v Monterey koupila nové ferrari a nechala ho poslat do San Franciska.“

„Další ferrari?“

„Já vím,“ řekla Sarah. „Kolika ferrari může jeden člověk jezdit? A tohle podle všeho neodpovídá jeho obvyklým standardům. Podle obrázků z e-mailu vypadá trochu potlučeně.“

„Třeba si ho chce nechat opravit.“

„Kdyby chtěl, poslal by ho do Rena. Tam sídlí jeho automechanik.“

Evans v jejím hlasu zaznamenal obavy. „Je všechno v pořádku, Sarah?“

„Mezi námi, nevím,“ odpověděla. „To ferrari je Daytona Spyder 365 GTS z roku 1972.“

„No a?“

„Jedno už má, Petere. Připadá mi, jako kdyby to nevěděl. A zní divně, když s ním mluvím.“

„V jakém smyslu divně?“

„Prostě… divně. Vůbec to není on.“

„Kdo s ním cestuje?“

„Pokud vím, tak nikdo.“

Evans se zamračil. To bylo velice zvláštní. Morton nenáviděl samotu. Evans o slovech jeho asistentky okamžitě zapochyboval.

„A co ten Kenner a jeho nepálský přítel?“

„Naposledy jsem slyšela, že jedou do Vancouveru a pak do Japonska. Takže s ním nejsou.“

„Hmm.“

„Až se mi ozve, povím mu, že jste volal.“

Evans nespokojeně zavěsil. Z náhlého popudu vytočil Mortonovo mobilní číslo. Ozvala se hlasová schránka. „Tady George. Po zaznění tónu.“ A hned nato pípnutí.

„Georgi, tady Peter Evans. Jenom jsem chtěl vědět, jestli něco nepotřebujete. Zavolejte mi do kanceláře, pokud pro vás můžu něco udělat.“

Ukončil hovor a zíral z okna. Potom vytočil další číslo.

„Centrum pro analýzu rizik.“

„Kancelář profesora Kennera, prosím.“

O chvíli později se ohlásila sekretářka. „Tady Peter Evans, chtěl bych mluvit s profesorem Kennerem.“

„Ano, pane Evansi. Doktor Kenner říkal, že se možná ozvete.“

„Vážně?“

„Ano. Snažíte se sehnat doktora Kennera?“

„Ano, snažím.“

„Právě teď je v Tokiu. Chcete číslo na jeho mobil?“

„To bych rád.“

Nadiktovala mu číslo a on si je zapsal na lístek papíru. Chystal se Kennerovi zavolat, když vešla jeho asistentka Heather a oznámila, že k obědu snědla něco špatného a odjede domů.

„Ať je vám líp,“ řekl a povzdechl si.

Jakmile odešla, musel zvednout telefon a absolvovat další rozhovor s Margo Lane, Georgeovou milenkou, která se zajímala, kde sakra George je. Evans s ní mluvil skoro půl hodiny.

A pak se v jeho kanceláři objevil Nicholas Drake.

„Mám vážné obavy,“ řekl Drake. Stál u okna, ruce spojené za zády, a prohlížel si protější kancelářskou budovu.

„Kvůli čemu?“

„Kvůli tomu Kennerovi, se kterým George tráví tolik času.“

„Nevím o tom, že by byli spolu.“

„Samozřejmě jsou. Nevěříte přece, že George je sám, že ne?“

Evans mlčel.

„George nikdy není sám. Víme to oba. Petere, tahle situace se mi vůbec nelíbí. Vůbec. George je dobrák – to vám nemusím říkat –, ale snadno podléhá vnějším vlivům. Špatné vlivy nevyjímaje.“

„Vy si myslíte, že profesor z MIT může mít špatný vliv?“

„Profesora Kennera jsem si prověřil,“ odvětil Drake, „a narazil jsem na několik záhad.“

„Třeba?“

„V jeho životopise se uvádí, že řadu let pracoval pro vládu. Ministerstvo vnitra, Mezivládní vyjednávací výbor a tak dále.“

„Ano?“

„Ministerstvo vnitra nemá žádný záznam o tom, že by tam působil.“

Evans pokrčil rameny. „Bylo to před deseti lety. A vzhledem ke spolehlivosti vládních záznamů…“

„To je možné,“ připustil Drake. „Jenže to není všechno. Profesor Kenner se vrací na MIT, kde pracuje osm let, velice úspěšně. Konzultant EPA, konzultant ministerstva obrany a kdovíčeho ještě – a pak si najednou bere dlouhodobou dovolenou a od té doby nikdo pořádně neví, co s ním je. Prostě se vypařil.“

„Neřekl bych,“ namítl Evans. „Na vizitce se píše, že je ředitel Centra pro analýzu rizik.“

„Ale má dovolenou. Nemám zdání, čím se vlastně v současné době zabývá. Nevím, kdo ho sponzoruje. Rozumím tomu správně, že jste se s ním setkal?“

„Krátce.“

„A on a George jsou teď kamarádi?“

„Nevím, Nicku. Neviděl jsem George ani jsem s ním nemluvil déle než týden.“

„Je někde s Kennerem.“

„O tom nic nevím.“

„Ale víte, že s Kennerem odjeli do Vancouveru.“

„Ani to jsem nevěděl.“

„Vysvětlím vám, jak to je,“ začal Drake. „Ze spolehlivého zdroje jsem se dozvěděl, že John Kenner má špatné konexe. Centrum pro analýzu rizik je plně financováno průmyslovými skupinami. Víc říkat nemusím. Kromě toho pan Kenner mnoho let působil jako poradce Pentagonu a spolupracoval s nimi natolik úzce, že dokonce absolvoval jakýsi výcvik.“

„Myslíte vojenský výcvik?“

„Ano. Fort Bragg a Harvey Point v Severní Karolíně,“ odpověděl Drake. „Není pochyb o tom, že ten člověk udržuje styky s armádou i s průmyslem. A také jsem se doslechl, že vystupuje nepřátelsky vůči významným environmentálním organizacím. Děsí mě, že takový muž působí na chudáka George.“

„O George bych si nedělal starosti. Dokáže prohlédnout propagandu.“

„To doufám. Ale upřímně řečeno, nesdílím váš optimismus. Objeví se člověk z armády a krátce poté se dozvíme, že by k nám George rád poslal kontrolu. Panebože, co ho k tomu vede? Copak si George neuvědomuje, jaké je to plýtvání prostředky? Časem, penězi, vším? Byla by to příšerná ztráta mého času.“

„Nevěděl jsem, že se k té kontrole schyluje.“

„Mluví se o ní. Pochopitelně nemáme co skrývat a může proběhnout kdykoli. To jsem říkal vždycky. Ale teď máme výjimečně moc práce, rozjíždíme vanutský proces a plánujeme Konferenci o náhlé změně klimatu. To všechno v několika následujících týdnech. Rád bych si s Georgem pohovořil.“

Evans pokrčil rameny. „Zavolejte mu na mobil.“

„Volal jsem. A vy?“

„Já taky.“

„Ozval se vám?“

„Ne,“ odpověděl Evans.

Drake zavrtěl hlavou. „Ten muž,“ řekl, „je můj Zodpovědný občan roku a já se mu ani nemůžu dovolat.“

BEVERLY HILLS

PONDĚLÍ, 13. ZÁŘÍ 8:07

V osm hodin ráno seděl Morton u stolku na chodníku před kavárnou na Beverly Drive a čekal, až přijde Sarah. Jeho asistentka byla zpravidla dochvilná a její byt se nacházel nedaleko. Pokud se zase nedala dohromady s tím hercem. Mladí lidé marní tolik času vztahy odsouzenými k zániku.

Upil kávu a bez zvláštního zájmu prohlížel Wall Street Journal. Ještě méně ho zajímal neobvyklý pár, který se posadil k vedlejšímu stolu.

Žena byla drobná a nápadně krásná, s tmavými vlasy a exotickým vzezřením. Možná pocházela z Maroka, což se z jejího přízvuku dalo těžko poznat. Její oblečení bylo elegantní a do ležérního Los Angeles se nehodilo – přiléhavá sukně, jehlové podpatky, sako Chanel.

Muž, který ji doprovázel, nemohl vypadat odlišněji. Byl to brunátný, svalnatý Američan s mírně prasečími rysy a na sobě měl svetr, pytlovité khaki kalhoty a běžecké boty. Postavou připomínal fotbalistu. Nahrbil se nad stolem a oznámil: „Dám si latte, zlato. Bez tuku. Grande.“

Dívka řekla: „Myslela jsem, že mi taky jedno objednáš, jako gentleman.“

„Nejsem gentleman,“ opáčil. „A ty nejsi žádná pitomá dáma. Když jsi včera večer nepřišla domů. Takže můžeme zapomenout na dámy a gentlemany, dobře?“

Našpulila rty. „Chéri, nedělej scénu.“

„Nech toho. Chci jen to zatracený latte. Kdo tady dělá scénu?“

„Ale chéri –“

„Tak dojdeš pro něj, nebo ne?“ Měřil si ji pohledem. „Už tě mám po krk, Mariso, chápeš to?“

„Nejsem tvoje věc,“ ohradila se. „Dělám si, co chci.“

„To jsem si všiml.“

Během jejich rozhovoru Morton zvolna spouštěl noviny. Nyní je přehnul, položil na koleno a předstíral, že čte. Ve skutečnosti však soustředěně pozoroval ženu. Je neobyčejně půvabná, usoudil, i když ne úplně mladá. Bude jí kolem pětatřiceti. Její vyzrálost se projevovala nepřehlédnutelnou sexuální přitažlivostí. Nemohl od ní odtrhnout oči.

„Williame, unavuješ mě,“ oznámila fotbalistovi.

„Chceš se rozejít?“

„Asi to bude nejlepší.“

„Tak jdi do prdele,“ řekl a vrazil jí facku.

Morton se neudržel. „Hej, uberte trochu,“ doporučil.

Žena se na něj usmála. Svalnatý muž vstal, pěsti zaťaté. „Hleďte si svýho, kurva!“

„Dáma se nemlátí, kamaráde.“

„Co kdybych si to rozdal s tebou?“ odsekl fotbalista a napřáhl ruku.

V tu chvíli kolem projížděl hlídkový vůz policie z Beverly Hills. Morton si jej všiml a zamával. Auto zastavilo u obrubníku. „Všechno v pořádku?“ zeptal se jeden z poldů.

„Skoro, strážníku,“ řekl Morton.

„Polib si prdel,“ zamumlal fotbalista a otočil se k odchodu. Vykročil ulicí pryč.

Snědá žena se na Mortona usmála. „Děkuji vám.“

„Není zač. Slyšel jsem správně, že chcete latte?“

Znovu se usmála. Přehodila nohu přes nohu, přičemž odhalila hnědá kolena. „Kdybyste byl tak hodný.“

Morton vstal, aby jí nápoj přinesl, když vtom na něho zavolala Sarah: „Georgi! Omlouvám se za zpoždění.“ Přibíhala v teplákové soupravě. Jako obvykle vypadala velmi krásně.

Ve tváři snědé ženy se objevil hněvivý výraz. Vzápětí zmizel, ale Morton jej zaznamenal a pomyslel si: Něco je tu špatně. Neznal ji. Neměla důvod se zlobit. Usoudil, že zřejmě chtěla uštědřit lekci svému příteli. Ten dosud postával na rohu ulice a předstíral, že se dívá do výlohy. V tak časnou hodinu však obchody byly zavřené.

„Můžeme jít?“ zeptala se Sarah.

Morton se ženě krátce omluvil a ona mu věnovala drobné lhostejné gesto. Nabyl dojmu, že je Francouzka.

„Třeba se ještě potkáme,“ navrhl.

„Ano,“ odvětila, „ale pochybuji. Promiňte. Qa va.“

„Hezký den.“

Když odcházeli, Sarah se zeptala: „Kdo to byl?“

„Nevím. Posadila se k vedlejšímu stolu.“

„Roztomilá.“

Pokrčil rameny.

„Nevyrušila jsem vás? Ne? To je dobře.“ Předala Mortonovi tři obálky. „Tohle je přehled vašich dosavadních příspěvků pro NERF Tohle je dohoda ohledně posledního příspěvku, abyste byl v obraze. A tohle je ten šek od pokladníka, který jste chtěl. Hlídejte si ho. Je na něm velká cifra.“

„Dobře. Nebojte se. Za hodinu odjíždím.“

„Nechcete mi říct kam?“

Morton zavrtěl hlavou. „Je lepší, když to nevíte.“

CENTURY CITY

PONDĚLÍ, 27. ZÁŘÍ 9:45

Evans nedostal od Mortona žádnou zprávu skoro dva týdny. Nepamatoval si, že by někdy ztratil kontakt se svým klientem na tak dlouhou dobu. Obědval se Sarah, která byla viditelně nervózní. „Ozve se vám vůbec někdy?“ zeptal se.

„Ani náhodou.“

„Co říkají piloti?“

„Jsou na Van Nuys. Najal si jiné letadlo. Nevím, kde je.“

„A vrátí se…“

Pokrčila rameny. „Kdo ví?“

Proto ho dosti překvapilo, když mu ještě téhož dne Sarah zatelefonovala. „Moc se nezdržujte,“ zavelela. „George vás chce okamžitě vidět.“

„Kde?“

„V NERF V Beverly Hills.“

„Je zpátky?“

„To bych řekla.“

Do sídla NERF to z jeho kanceláře v Century City bylo zhruba deset minut autem. Ústředí Národního fondu environmentálních zdrojů samozřejmě sídlilo ve Washingtonu, ovšem fond nedávno v Beverly Hills otevřel pobočku pro západní pobřeží. Cynikové prohlašovali, že hlavní důvod spočíval v tom, že NERF chtěl být blíže hollywoodským celebritám, které se rozhodující měrou podílely na jeho financování. To však byly jen pomluvy.

Evans napůl očekával, že Mortona uvidí přecházet před budovou, ale nikde ho nezaznamenal. Přistoupil k recepci a dozvěděl se, že Morton je v konferenční místnosti ve druhém patře. Vyšel do druhého patra.

Konferenční místnost byla ze dvou stran prosklená. Její vybavení sestávalo z velkého stolu a osmnácti židlí. V rohu čekala audiovizuální jednotka, používaná při prezentacích.

Evans viděl, že v místnosti jsou tři lidé a vzrušeně diskutují. Morton stál vpředu, tvář zrudlou rozčilením, a gestikuloval. Drake byl rovněž na nohou, přecházel sem a tam, rozezleně mířil prstem na Mortona a cosi na něj křičel. Evans si všiml také Johna Henleyho, zasmušilého šéfa oddělení public relations v NERF. Seděl v předklonu a psal si poznámky do bloku. Bylo zřejmé, že probíhá hádka mezi Mortonem a Drakem.

Evans nevěděl, co má dělat, a tak stál na místě. Po chvíli si ho všiml Morton a máchl rukou, čímž Evansovi naznačil, aby se usadil venku. Evans ho poslechl a sledoval rozepři přes sklo.

Ukázalo se, že v místnosti je ještě jeden člověk. Zprvu se nacházel mimo Evansovo zorné pole, neboť se krčil za pódiem, ovšem když se narovnal, Evans spatřil technika v čisté, pečlivě vyžehlené kombinéze, jenž v ruce držel kufřík na nářadí a u opasku mu visely dva elektronické měřicí přístroje. Na náprsní kapse měl logo AV NETWORK SYSTEMS.

Technik vypadal zmateně. Drake si zjevně nepřál, aby byl během hádky v místnosti, zatímco Morton publikum očividně vítal. Drake chtěl, aby technik odešel; Morton trval na tom, aby zůstal. Technik rozpačitě postával mezi nimi, pak se opět sklonil a znovu Evansovi zmizel z dohledu. Brzy nato však Drake získal převahu a technik odešel.

Když technik procházel kolem něj, Evans se zeptal: „Náročný den?“

Technik pokrčil rameny. „V tomhle baráku mají pořád problémy se sítí,“ odpověděl. „Osobně si myslím, že je to buď špatný síťový kabel, nebo se přehřívají routery…“ A šel dál.

V konferenční místnosti mezitím hádka pokračovala se zvýšenou intenzitou. Trvala dalších pět minut. Sklo bylo téměř dokonale zvukotěsné, avšak když tu a tam hodně zvýšili hlas, Evans zaslechl celou větu. Slyšel, jak Morton křičí: „Zatraceně, já chci vyhrát!“ a také Drakeovu odpověď: „Je to moc riskantní.“ Což Mortona ještě více pobouřilo.

Později se Morton zeptal: „Nebojujeme proti nejzávažnějšímu problému, kterému naše planeta čelí?“ A Drake odpověděl v tom smyslu, že je třeba uvažovat prakticky a uvědomit si realitu. Morton reagoval: „Do prdele s realitou!“

V tom okamžiku vzhlédl Henley z PR a poznamenal: „Vidím to úplně stejně.“ Nebo něco podobného.

Evans měl neodbytný dojem, že se debata točí kolem vanutské žaloby, ale zároveň se zdálo, že se dotýká mnoha dalších témat.

Nakonec Morton dosti nečekaně vstal a práskl za sebou dveřmi, až se stěna otřásla. „Kreténi!“

Evans se připojil ke svému klientovi. Skrze sklo viděl, jak se zbývající dva muži sklánějí jeden k druhému a cosi si šeptají.

„Kašlu na ně!“ řekl George hlasitě. Odmlčel se a podíval se přes rameno. „Jestliže je právo na naší straně, neměli bychom říkat pravdu?“

Uvnitř místnosti Drake zarmouceně vrtěl hlavou.

„Kašlu na ně,“ zopakoval Morton a odcházel.

Evans se zeptal: „Chtěl jste, abych přišel?“

„Ano,“ odpověděl Morton. „Víte, kdo je ten druhý člověk?“

„Ano,“ přisvědčil Evans. „John Henley.“

„Správně. Tihle chlapi jsou ve skutečnosti NERF,“ vysvětlil George. „Nezajímá mě, kolik celebrit uvádějí v hlavičkách dopisů jako zástupce fondu. Nebo kolik zaměstnávají právníků. Všechno řídí tihle dva a všichni ostatní jsou tu na černou práci. Nikdo ze zástupců nemá potuchy, co se tady vlastně děje. Jinak by se na tom nepodíleli. A něco vám povím: Já se na tom podílet nebudu. Končím.“

Vykročili ke schodišti.

„Co to znamená?“ zeptal se Evans.

„Znamená to,“ odpověděl Morton, „že jim nedám ten desetimilionový grant na soudní proces.“

„Řekl jste jim to?“

„Ne. Neřekl jsem jim to. A vy jim to taky neřeknete. Myslím, že si to nechám jako překvapení na později.“ Nasadil ponurý úsměv. „Ale papíry sepište okamžitě.“

„Jste si tím opravdu jistý, Georgi?“

„Nechtějte mě naštvat, hochu.“

„Jenom se ptám –“

„A já říkám, abyste sepsal papíry. Tak to udělejte.“

Evans slíbil, že udělá.

„Ještě dnes.“

Evans řekl, že se do toho hned pustí.

Evans znovu promluvil teprve v garáži. Šel s Mortonem k jeho čekajícímu autu. Mortonův řidič Harry otevřel dveře. Evans se zeptal: „Georgi, NERF měl příští týden uspořádat banket na vaši počest. Pořád to platí?“

„Samozřejmě,“ odpověděl Morton. „To si nenechám ujít za nic na světě.“

Nastoupil do vozu a Harry zavřel dveře.

„Hezký den, pane,“ popřál řidič Evansovi.

A pak auto vyjelo do dopoledního slunce.

V autě vytočil číslo. „Sarah?“

„Já vím, já vím.“

„Co se děje?“

„To mi neřekl. Ale je vážně rozčílený, Petere. Vážně rozčílený.“

„Taky mám ten dojem.“

„A zrovna zase odjel.“

„Cože?“

„Odjel. Řekl, že se vrátí za týden. Aby s ním všichni mohli odletět do San Franciska na ten banket.“

Drake Evansovi zavolal na mobilní telefon. „Co to mělo znamenat, Petere?“

„Nemám tušení, Nicku.“

„Ten chlap se zbláznil. Říkal takové věci… slyšel jste ho?“

„Vlastně ne.“

„Zešílel. Mám o něj velké obavy. Myslím jako o přítele. Aby něco neplácl na našem banketu příští týden. Chci se zeptat, bude v pořádku?“

„Myslím, že bude. Bere s sebou plné letadlo přátel.“

„Víte to jistě?“

„Řekla mi to Sarah.“

„Mohl bych s Georgem mluvit? Můžete to zařídit?“

„Slyšel jsem,“ odpověděl Evans, „že před chvílí zase odjel z města.“

„To ten zatracený Kenner. Všechno je to jeho vina.“

„Nevím, co se děje kolem George, Nicku. Vím jenom, že příští týden bude na banketu.“

„Chci, abyste mi slíbil, že ho tam přivedete.“

„Nicku,“ namítl Evans, „George si dělá, co chce.“

„Toho jsem se bál.“

CESTOU DO SAN FRANCISKA

PONDĚLÍ, 4. ŘÍJNA 13:38

Morton k letu ve svém Gulfstreamu přizval několik známých z řad nejprominentnějších hvězdných příznivců NERF. Byly mezi nimi dvě rockové hvězdy, manželka jednoho komika, herec, který ztvárnil prezidenta v televizním seriálu, spisovatel, jenž nedávno kandidoval na guvernéra, a dvojice environmentálních právníků z jiných firem. Nad bílým vínem a jednohubkami s uzeným lososem se rozproudila diskuse o tom, co by Spojené státy jako vedoucí světová ekonomika měly podniknout pro posílení environmentální zodpovědnosti.

Morton se kupodivu nezapojil. Místo toho se stáhl do zadní části letadla a tvářil se podrážděně a zasmušile. Evans se posadil vedle něj, aby ho nenechával samotného. Morton pil čistou vodku. Již se dostal ke druhé.

„Přinesl jsem dokumenty k odvolání vašeho grantu,“ oznámil Evans a vytáhl je z aktovky. „Jestli to pořád platí.“

„Platí.“ Morton naškrábal svůj podpis a na text se téměř nepodíval. „Až do zítřka na ně dávejte pozor.“ Rozhlédl se po svých hostech, kteří nyní probírali statistiky o vymírání druhů v deštných pralesích po celém světě. Ted Bradley, herec, který se proslavil v roli prezidenta, seděl stranou a mluvil o tom, že dává přednost svému elektromobilu – kterým, jak zdůraznil, jezdí již mnoho let – před hybridními vozy, jež jsou nyní tak populární. „Nedá se to srovnávat,“ vykládal. „Hybridy jsou pěkné, jenomže vlastně nic neřeší.“

U středového stolu Ann Garnerová, která působila ve správních radách dvou environmentálních organizací, mluvila o tom, že Los Angeles musí podpořit veřejnou dopravu, aby lidé nejezdili auty. Američané, vyprávěla, vypouštějí víc oxidu uhličitého než kterákoli jiná země na světě, což je ostudné. Ann byla krásná manželka známého právníka a do všeho se pouštěla s obrovským zápalem, zejména do environmentálních problémů.

Morton si povzdechl. Obrátil se k Evansovi. „Víte, kolik znečišťujících látek vytváříme právě teď? Spálíme sedmnáct set litrů leteckého benzinu, abychom přepravili dvanáct lidí do San Franciska. Během tohoto výletu uvolníme do ovzduší v přepočtu na člověka víc škodlivin než většina lidí na téhle planetě za celý rok.“

Dopil vodku a nervózně zachrastil ledem ve sklenici. Podal ji Evansovi a ten poslušně požádal o další.

„Jestli existuje něco horšího než liberál v limuzíně,“ poznamenal Morton, „pak je to environmentalista v soukromém tryskáči.“

„Ale Georgi,“ namítl Evans, „vy sám jste environmentalista v soukromém tryskáči.“

„Já vím,“ připustil Morton. „A přál bych si, aby mi to vadilo víc. Jenže víte co? Nevadí. Líbí se mi létat vlastním letadlem.“

Evans řekl: „Slyšel jsem, že jste byl v Severní Dakotě a Chicagu.“

„To je pravda. Byl.“

„Co jste tam dělal?“

„Utrácel peníze. Hromadu peněz. Hromadu.“

„Koupil jste si nějaké umění?“ zajímal se Evans.

„Ne. Koupil jsem si něco mnohem dražšího než umění. Koupil jsem si čest.“

„Vy jste měl čest vždycky,“ odporoval Evans.

„Ne svoji čest,“ vysvětlil Morton. „Čest někoho jiného.“

Evans nevěděl, jak zareagovat. Chvíli měl pocit, že si Morton dělá legraci.

„Chystal jsem se vám to říct,“ pokračoval Morton. „Mám soupis čísel, hochu, a chci, abyste ho předal Kennerovi. Je velice – moment. Ahoj, Ann!“

Blížila se k nim Ann Garnerová. „Takže ses na chvíli vrátil, Georgi? Moc tě totiž potřebujeme. Kvůli vanutské žalobě, kterou díkybohu podporuješ, a kvůli té konferenci o klimatu, kterou připravil Nick, je to tak důležité – můj bože, Georgi. Tolik se toho teď děje.“

Evans se začal zvedat, aby se Ann mohla posadit na jeho místo, ale Morton ho zatlačil zpátky.

„Ann, musím říct, že vypadáš krásně jako vždycky,“ začal, „ale máme teď s Peterem malé pracovní jednání.“

Vrhla pohled na dokumenty a Evansovu otevřenou aktovku. „Aha. Nevěděla jsem, že vás ruším.“

„Ne, ne, bude to jenom chvilka.“

„Samozřejmě. Omlouvám se.“ K odchodu se však neměla. „Tohle se ti nepodobá, Georgi, projednávat pracovní záležitosti v letadle.“

„Já vím,“ uznal Morton, „ale jestli to musíš vědět, poslední dobou se chovám trochu nezvykle.“

Zamrkala. Nevěděla, jak to myslel, a tak se usmála, přikývla a vytratila se. Morton řekl: „Vypadá nádherně. Zajímalo by mě, kdo na ní dělal.“

„Dělal?“

„Za uplynulých pár měsíců je toho víc. Myslím, že oči. Možná brada. No nic,“ mávl rukou, „zpátky k tomu soupisu čísel. Nikomu o něm neříkejte, Petere. Nikomu. Ani někomu z vaší firmy. A hlavně nikomu z –“

„Sakra Georgi, proč se schováváš tady vzadu?“ Evans se ohlédl a spatřil, že se k nim přibližuje Ted Bradley. Měl již dost vypito, třebaže bylo teprve poledne. „Bez tebe to není ono, Georgi. Můj bože, bez Bradleyho je na světě nuda. Páni! Chtěl jsem říct, že bez George Mortona je na světě nuda. No tak, Georgi. Pojď odsud. Tenhle chlap je právník. Pojď se s námi napít.“

Morton se nechal odvést. Přes rameno se podíval na Evanse. „Později,“ řekl.

SAN FRANCISCO

PONDĚLÍ, 4. ŘÍJNA 21:02

Před projevy, které následovaly po večeři, světla ve velkém tanečním sále hotelu Mark Hopkins potemněla. Publikum bylo elegantní, pánové oblečení do smokingů a dámy ve večerních šatech. Pod okázalými lustry z pódia hřímal hlas Nicholase Drakea.

„Dámy a pánové, není přehnané říci, že stojíme před environmentální krizí dosud nebývalých rozměrů. Naše lesy mizí. Naše jezera a řeky jsou znečištěné. Rostliny a živočichové, z nichž se skládá naše biosféra, nevídanou rychlostí vymírají. Každý rok přicházíme o čtyřicet tisíc druhů. To je sto druhů za jediný den. Při současném tempu v několika příštích desetiletích ztratíme polovinu všech druhů na naší planetě. Je to největší vymírání v dějinách Země.

A jak vypadá náš život? Naše potrava je kontaminována smrtícími pesticidy. Naši úrodu poškozuje globální oteplování. Počasí se zhoršuje, je čím dál drsnější. Záplavy, sucha, hurikány, tornáda. Po celém světě. Hladina našich moří stoupá – v příštím století o sedm a půl metru a možná víc. A nejhrozivější je, že nové vědecké důkazy ukazují na náhlou změnu klimatu v důsledku našeho destruktivního chování. Stručně řečeno, dámy a pánové, čelíme skutečné globální katastrofě naší planety.“

U stolu uprostřed sálu seděl Peter Evans a rozhlížel se po posluchačích. Hleděli do svých talířů, zívali, nakláněli se k sobě a povídali si. Drake neupoutal mnoho pozornosti.

„Už to slyšeli,“ zabručel Morton. Posunul své nepřehlédnutelné tělo a tiše říhl. Celý večer vytrvale popíjel a nyní byl docela podroušený.

„…ztráta biodiverzity, zmenšování přirozeného prostředí, ničení ozónové vrstvy…“

Vysoký Nicholas Drake vypadal neohrabaně a smoking mu nepadl. Hubený krk měl sevřený límcem košile. Jako obvykle budil dojem chudého, avšak obětavého učence, jakéhosi Ichaboda Cranea své doby. Evans si pomyslel, že by nikoho nenapadlo, že Drakeův plat činí tři sta tisíc dolarů ročně plus dalších sto tisíc na výdaje. Nebo že nemá naprosto žádné vědecké vzdělání. Nick Drake byl obhájce, jeden z pěti, kteří před mnoha lety založili NERF. A jako všichni obhájci věděl, jak je důležité neoblékat se příliš elegantně.

„…eroze biorezervoárů, nástup ještě exotičtějších a více smrtících nemocí…“

„Uvítal bych, kdyby to zrychlil,“ pronesl Morton. Zabubnoval prsty o stůl. Evans mlčel. Byl už na řadě podobných akcí, a tak věděl, že Morton je pokaždé nervózní, když ho čeká proslov.

Na pódiu řečnil Drake: „…záblesky naděje, matné paprsky pozitivní energie, o nic méně pozitivní a optimistické než muž, jehož celoživotní odhodlání zde dnes oceňujeme…“

„Můžu dostat ještě jeden drink?“ zeptal se Morton a dopil martini. Bylo to jeho šesté. Hlučně odložil sklenku na stůl. Evans se rozhlédl po číšníkovi a zvedl ruku. Doufal, že číšník nedorazí včas. George už měl dost.

„…po tři desetiletí věnoval značné prostředky a energii přeměně našeho světa v lepší, zdravější, rozumnější místo. Dámy a pánové, Národní fond environmentálních zdrojů má tu čest…“

„Do prdele, co se dá dělat,“ vzdychl Morton. Napjal svaly a připravil se na zvednutí od stolu. „Nerad ze sebe dělám blázna, i když je to pro dobrou věc.“

„Proč byste měl ze sebe dělat –“ začal Evans.

„…mého dobrého přítele, kolegu a Zodpovědného občana letošního roku… pana George Mortona!“

Sál se naplnil potleskem a reflektor zamířil na Mortona, jenž vstal a vykročil k pódiu jako nahrbený medvěd, fyzicky silný, vážný, hlavu skloněnou. Evans se polekal, když Morton při prvním kroku zavrávoral, a na okamžik měl strach, že jeho šéf upadne, ale potom Morton znovu nabyl rovnováhy a při vystupování na pódium vypadal zcela v pořádku. Potřásl si rukou s Drakem, přistoupil k řečnickému pultu a ze stran jej sevřel širokými dlaněmi. Rozhlédl se po sále, obrátil hlavu ze strany na stranu a zkoumal publikum. Mlčel.

Stál na místě a nic neříkal.

Ann Garnerová šťouchla do Evanse, který seděl vedle ní. „Je v pořádku?“

„Rozhodně ano,“ ujistil ji Evans a kývl hlavou. Ale jistý si nebyl.

Nakonec George Morton promluvil. „Rád bych poděkoval Nicholasi Drakeovi a Národnímu fondu environmentálních zdrojů za tuto cenu, ale mám dojem, že si ji nezasloužím. Je totiž třeba udělat ještě spoustu práce. Už jste slyšeli, přátelé, že toho víme víc o Měsíci než o oceánech u nás na Zemi? To je skutečný environmentální problém. Nevíme toho dost o planetě, na které závisejí naše životy. Ale jak řekl před třemi sty lety Montaigne, ‚ničemu nevěříme tak pevně jako tomu, o čem nejméně víme‘.“

Montaigne? pomyslel si Evans. George Morton cituje Montaigna?

V záři reflektoru se Morton viditelně kolébal dopředu a dozadu. Řečnického pultu se přidržoval kvůli rovnováze. V sále vládlo naprosté ticho. Lidé se ani nepohnuli. Dokonce i číšníci přestali chodit mezi stoly. Evans zadržoval dech.

„My všichni v environmentálním hnutí,“ pokračoval Morton, „jsme za ta léta zažili řadu báječných vítězství. Byli jsme svědky vytvoření EPA. Viděli jsme, jak se zlepšuje kvalita vzduchu a vody, jak se zdokonaluje čištění odpadních vod, jak jsou likvidovány toxické skládky a jak jsou v zájmu bezpečí nás všech regulovány běžné jedy jako olovo. Jsou to skutečná vítězství, přátelé. Jsme na ně oprávněně hrdí. A víme, že je třeba udělat mnohem víc.“

Posluchači se uvolnili. Morton se vydal na dobře známou půdu.

„Ale podaří se tu práci udělat? Nejsem si jistý. Dobře vím, že moje rozpoložení je melancholičtější, a to od smrti mé milované manželky Dorothy.“

Evans se na židli prudce napřímil. Herb Lowenstein u vedlejšího stolu překvapeně otevřel ústa. George Morton neměl manželku. Nebo spíše, měl šest bývalých manželek – z nichž žádná se nejmenovala Dorothy.

„Dorothy na mě naléhala, abych své peníze vynakládal moudře. Vždycky jsem se domníval, že to dělám. Nyní si tak jistý nejsem. Jak jsem již řekl, nevíme toho dost. Ovšem dnes se obávám, že se heslem NERF stalo: Nepodáváme dost žalob.“

Bylo slyšet, jak lidé v sále zalapali po dechu.

„NERF je právnická firma. Nevím, jestli si to uvědomujete. Založili ji právníci a řídí ji právníci. Já jsem však dospěl k názoru, že je lepší utratit peníze za výzkum než za soudy. A proto zastavuji svou podporu NERF a –“

V příštích okamžicích Mortona přehlušil poprask mezi posluchači. Lidé mluvili jeden přes druhého. Někteří řečníka okřikovali, další se zvedli k odchodu. Morton pokračoval v projevu, zjevně nevšímavý k jeho důsledkům. Evans slyšel jen úryvky: „…jednu environmentální organizaci vyšetřuje FBI… naprosto schází dozor…“

Ann Garnerová se naklonila k Evansovi a sykla: „ Odveďte ho odtamtud.“

„Jak to mám provést?“ zašeptal Evans.

„Běžte a odveďte ho. Očividně přebral.“

„To je možné, ale já nemůžu –“

„Musíte to ukončit.“

Na pódiu se však mezitím dal do pohybu Drake a řekl: „Výborně, děkujeme, Georgi –“

„Protože mám-li být v tuto chvíli upřímný –“

„Děkujeme, Georgi,“ zopakoval Drake a přikročil blíž. Dotýkal se Mortonova rozměrného těla a snažil se ho vytlačit od řečnického pultu.

„Dobře, dobře,“ opáčil Morton a setrvával na místě. „Řekl jsem, co jsem udělal pro Dorothy. Moje drahá zesnulá žena –“

„Děkujeme, Georgi.“ Drake začal tleskat, zvedl ruce před obličej a kýval na publikum, aby se k němu připojilo. „Děkujeme.“

„…kterou nesmírně postrádám…“

„Dámy a pánové, prosím, poděkujte se mnou –“

„Tak jo, fajn, už jdu.“

Morton se za tlumeného potlesku odvlekl z pódia. Drake bez váhání přistoupil k řečnickému pultu a zamával na hudebníky. Spustili energickou verzi „You May Be Right“ od Billyho Joela, protože jim kdosi prozradil, že to je Mortonova oblíbená skladba. Byla to pravda, ovšem za daných okolností se jednalo o nešťastnou volbu.

Herb Lowenstein se nahnul od vedlejšího stolu, chytil Evanse za rameno a přitáhl ho k sobě. „Poslouchej,“ zašeptal naléhavě. „Dostaň ho odsud.“

„Dobře,“ odpověděl Evans. „Neboj se.“

„Věděl jsi, co se stane?“

„Ne, přísahám, že ne.“

Lowenstein Evanse pustil právě v okamžiku, kdy se George Morton vrátil zpět ke stolu. Shromáždění byli v šoku. Morton však vesele zpíval s hudbou: „Možná máš pravdu, možná jsem blázen…“

„Pojďte, Georgi,“ vyzval ho Evans a vstal. „Vypadneme odsud.“

Morton si ho nevšímal. „…ale třeba hledáš zrovna šílence…“

„Georgi? Co říkáte?“ naléhal Evans. „Jdeme.“

„…zhasni světlo, nesnaž se mě zachránit…“

„Nesnažím se vás zachránit,“ odvětil Evans.

„Tak kde je sakra to martini?“ zeptal se Morton, sotva dozpíval. Jeho pohled byl klidný, mírně rozladěný. „Myslím, že si ho rozhodně zasloužím.“

„Harrry vám jedno nalije v autě,“ slíbil Evans a směroval Mortona pryč od stolu. „Jestli zůstanete tady, budete muset čekat. A vy teď na drink čekat nechcete…“ Evans nepřestával mluvit a Morton se nechal vést ke dveřím.

„…je pozdě bojovat,“ zpíval, „teď už mě nezměníš…“

Než stihli opustit sál, do tváří jim zasvítily reflektory televizních kamer a před Mortonem se objevilo několik reportérů s diktafony. Všichni křičeli otázky. Evans sklonil hlavu a stále opakoval: „Promiňte, omlouvám se, odcházíme, promiňte…“

Morton pokračoval ve zpěvu. Protlačili se do hotelového vestibulu. Novináři běželi před nimi a snažili se udržet náskok, aby mohli natočit jejich chůzi. Evans uchopil Mortona pevně za loket a Morton zapěl;

„Jenom jsem se bavil, nikomu jsem neublížil a ten víkend jsme si všichni užili…“

„Tudy,“ řekl Evans a zamířil k východu.

„Zůstal jsem trčet v bojové zóně…“

A potom konečně prošli otáčivými dveřmi a ven do noci. Morton přestal zpívat, jakmile ho ovanul chladný vzduch. Čekali, až předjede limuzína. Sarah vyšla za nimi a postavila se vedle Mortona. Nic neříkala, jen mu položila dlaň na paži.

Pak se přihnali reportéři a zase rozsvítili reflektory. A nakonec ze dveří vyrazil Drake a spustil: „Krucinál, Georgi –“

Když spatřil kamery, zarazil se. Nasupeně pohlédl na Mortona, obrátil se a zmizel uvnitř. Kamery zůstaly zapnuté, ale Morton, Evans a Sarah se nehýbali. Bylo to nesnesitelné, jen tak čekat. Než přijela limuzína, uplynula snad celá věčnost. Harry vystoupil a otevřel Georgeovi dveře.

„A je to, Georgi,“ řekl Evans.

„Ne, dneska večer ne.“

„Harry čeká, Georgi.“

„Řekl jsem, že dneska večer ne.“

Ze tmy se ozvalo hluboké předení a vedle limuzíny zastavil stříbrný kabriolet Ferrari.

„Moje auto,“ oznámil Morton. Vydal se dolů po schodech a lehce vrávoral.

„Georgi, nemyslím, že byste –“ ozvala se Sarah.

Ale Morton si zase prozpěvoval: „A tys mi řekla, abych nejezdil, jenže já se domů dostal ve zdraví, což prý jenom dokazuje, že jsem bláááázen.“

Jeden z reportérů zamumlal: „Blázen to je, to jo.“

Evans pln obav vykročil za Mortonem. Morton dal obsluze parkoviště stodolarovou bankovku se slovy: „Tady máte dvacku, kamaráde.“ Zápasil se dveřmi ferrari. „Tyhle italský šunty.“ Pak se usadil za volant, sešlápl plyn a usmál se. „Tomu říkám zvuk.“

Evans se naklonil do auta. „Georgi, nechte Harryho jet za sebou. Kromě toho,“ dodal, „nepotřebujeme si o něčem promluvit?“

„Nepotřebujeme.“

„Ale já jsem myslel –“

„Hochu, jděte mi z cesty.“ Stále na ně mířily kamery. Morton se však posunul tak, aby se před nimi ukryl za Evansovým tělem. „Víte, buddhisté mají takové rčení.“

„Jaké rčení?“

„Zapamatujte si ho, hochu. Zní takhle:, Všechno, na čem záleží, není v dálce od místa, kde sedí Buddha.‘“

„Georgi, vážně mám pocit, že byste neměl řídit.“

„Budete si pamatovat, co jsem vám teď řekl?“

„Ano.“

„Moudrost věků. Na shledanou, hochu.“

A pak přidal plyn a vyrazil z parkoviště, až Evans musel uskočit. Ferrari se prohnalo kolem rohu, nezastavilo se na stopce a bylo pryč.

„Petere, pojďte.“

Evans se obrátil a viděl, že Sarah stojí u limuzíny. Harry si sedal za volant. Evans se Sarah vklouzli na zadní sedačku a limuzína se rozjela za Mortonem.

Ferrari pod kopcem odbočilo doleva a zmizelo za rohem. Harry šlápl na plynový pedál a zkušeně řídil dlouhý vůz.

„Víte, kam jede?“ zeptal se Evans

„Nemám zdání,“ odpověděla Sarah.

„Tu řeč si napsal sám?“

„Ano.“

„Opravdu?“

„Pracoval na ní včera celý den a nechtěl mi říct, co dělá.“

„Panebože,“ vzpomněl si Evans. „Montaigne?“

„Vzal si k tomu knížku citátů.“

„Jak přišel na tu Dorothy?“

Zavrtěla hlavou. „To netuším.“

Minuli Golden Gate Park. Provoz byl slabý; ferrari se hnalo vpřed a kličkovalo mezi auty. Před nimi byl most Golden Gate, v noci jasně nasvícený. Morton zrychlil. Ferrari se řítilo bezmála stopadesátkou.

„Jede do Marinu,“ odhadla Sarah.

Evansovi zazvonil mobil. Volal Drake. „Vysvětlíte mi, co to všechno sakra mělo znamenat?“

„Promiňte, Nicku. Nevím.“

„Myslel to vážně? S tím zastavením podpory?“

„Myslím, že ano.“

„To je neuvěřitelné. Očividně prodělal nervové zhroucení.“

„To nedokážu odhadnout.“

„Měl jsem z toho strach,“ pokračoval Drake. „Měl jsem strach, že by se mohlo přihodit něco takového. Vzpomínáte si, jak jsme se vraceli letadlem z Islandu? Řekl jsem vám to a vy jste řekl, abych se nebál. Pořád to vidíte stejně? Že bych se neměl bát?“

„Nevím, na co se ptáte, Nicku.“

„Ann Garnerová říkala, že v letadle podepsal nějaké papíry.“

„To je pravda. Podepsal.“

„Souvisejí s tím náhlým a nevysvětlitelným odepřením podpory organizaci, kterou miloval a pomáhal budovat?“

„Zdá se, že v tomto směru změnil názor,“ odpověděl Evans.

„A proč jste mi nic neřekl?“

„Zakázal mi to.“

„Jděte do hajzlu, Evansi.“

„Je mi to líto,“ řekl Evans.

„Líto vám to teprve bude.“

Hovor byl ukončen. Drake zavěsil. Evans zaklapl telefon.

„Drake se zlobí?“ zajímala se Sarah.

„Zuří.“

Za mostem Morton zamířil na západ a sjel z osvětlené dálnice na temnou cestu klikatící se na útesech. Ujížděl rychleji než kdy předtím.

„Víte, kde jsme?“ obrátil se Evans na Harryho.

„Myslím, že ve státním parku.“

Harry se snažil nezaostávat, ovšem na úzké silnici s mnoha zatáčkami se limuzína nemohla s ferrari měřit. Náskok Mortonova vozu narůstal. Brzy viděli jen koncová světla, která pak zmizela za ohybem cesty zhruba čtyři sta metrů před nimi.

„Ztratíme ho,“ řekl Evans.

„Pochybuji, pane.“

Limuzína však nabírala stále větší ztrátu. Když se Harry vřítil do jedné zatáčky příliš rychle – těžká zadní část auta se dostala do smyku a vychýlila se k okraji útesu –, museli ještě více zpomalit. Projížděli teď neobydlenou oblastí. Noc byla tmavá a útesy nad mořem opuštěné. Vycházející měsíc vrhal stříbrné světlo na černou hladinu hluboko dole.

Vepředu již žádná světla neviděli. Zdálo se, že jsou na potemnělé silnici sami.

Projeli zatáčku a spatřili, že další zákrut cesty zhruba sto metrů před nimi je zahalen do šedého dýmu.

„To ne,“ vydechla Sarah a zakryla si ústa rukou.

Ferrari vylétlo ze silnice, narazilo do stromu a převrátilo se. Nyní leželo podvozkem nahoru, pomačkaná a kouřící hromada kovu. Málem se zřítilo z útesu. Přední část auta visela přes okraj.

Evans a Sarah se k němu rozběhli. Evans se spustil na všechny čtyři, lezl podél hrany útesu a pokoušel se nahlédnout do vozu. Neviděl skoro nic – čelní sklo se ohnulo a ferrari leželo téměř v rovině s vozovkou. Harry přinesl baterku a Evans posvítil do auta.

Sedadla byla prázdná. Na klice visel Mortonův černý motýlek, ale to bylo všechno, co po něm zbylo.

„Musel vypadnout.“

Evans posvítil dolů z útesu. Byla to rozdrolená žlutá skála, spadající příkře do pětadvacetimetrové hloubky k oceánu. Mortona nikde neviděl.

Sarah tiše vzlykala. Harry se vrátil do limuzíny pro hasicí přístroj. Evans přejížděl kuželem světla po povrchu skály. Georgeovo tělo zmizelo. Vlastně po něm nezůstala žádná stopa. Žádné olámané větve ani útržky oblečení. Nic.

Zezadu uslyšel syčení hasicího přístroje. Odplížil se od hrany útesu.

„Viděl jste ho, pane?“ zeptal se Harry s bolestným výrazem.

„Ne. Neviděl jsem nic.“

„Snad… tamhle.“ Harry ukázal ke stromu. A měl pravdu; kdyby Mortona vymrštil z auta první náraz, mohl by vypadnout na cestu o dvacet metrů zpátky.

Evans se vrátil a znovu posvítil na skálu. Baterie byla skoro vybitá a světlo sláblo. Téměř okamžitě však zahlédl pánskou koženou mokasínu, zaklíněnou mezi kameny těsně nad hladinou.

Posadil se na cestu a skryl obličej do dlaní. A rozbrečel se.

POINT MOODY

ÚTERÝ, 5. ŘÍJNA 3:10

Než policie všechny tři vyslechla a záchranáři se po laně spustili z útesu pro botu, byly tři hodiny ráno. Žádnou další stopu nenašli a policisté, kteří se o události dali do řeči, dospěli k závěru, že mořské proudy tělo pravděpodobně zanesou k Pismo Beach. „Najdeme ho,“ řekl jeden z nich, „zhruba do týdne. Nebo přinejmenším to, co z něj nechají žraloci bílí.“

Nyní odklízeli vrak a nakládali jej na odtahový vůz. Evans chtěl odjet, ale člen dálniční hlídky, jenž zapsal jeho výpověď, se stále vracel kvůli dalším podrobnostem. Byl to mladík těsně po dvacítce. Zdálo se, že podobných formulářů zatím mnoho nevyplnil.

Když k Evansovi přistoupil poprvé, zeptal se: „Jak dlouho po nehodě jste na místo přijeli?“

„Těžko říct,“ odpověděl Evans. „Ferrari jelo skoro kilometr před námi, možná víc. Jeli jsme asi tak šedesátkou, takže… asi za minutu?“

Mladík se zatvářil zděšeně. „Vy jste v limuzíně jeli šedesátkou? Na téhle silnici?“

„Ano. Nic mi nevyčítejte.“

Pak se vrátil a pokračoval: „Řekl jste, že jste byl na místě první. Vypověděl jste, že jste se pohyboval na okraji skály?“

„Přesně tak.“

„Takže jste šlápl na střepy na cestě?“

„Ano. Čelní sklo se rozbilo. Měl jsem střepy i na rukou, když jsem lezl po zemi.“

„Tím se tedy vysvětlují stopy mezi rozbitým sklem.“

„Ano.“

„Máte štěstí, že jste se nepořezal.“

„Ano.“

Napotřetí ho zajímalo: „V kolik hodin podle vašeho odhadu došlo k nehodě?“

„V kolik hodin?“ Evans se podíval na hodinky. „To nevím. Počkejte…“ Snažil se rekonstruovat běh událostí. Projev musel začít někdy v půl deváté. V devět Morton odjel z hotelu. Projel San Francisco, pak přes most… „Někdy mezi tři čtvrtě na deset a desátou hodinou večer.“

„Takže před pěti hodinami? Zhruba?“

„Ano.“

Mladík řekl: „Aha.“ Jako kdyby ho to překvapilo.

Evans se podíval na náklaďák, na němž nyní spočívalo ferrari. Jeden policista byl na korbě vedle vraku. Tři další stáli na silnici a živě diskutovali. Byl s nimi ještě jeden muž, oblečený do smokingu. Zapojil se do debaty. Když se muž obrátil, Evans s překvapením zaznamenal, že je to John Kenner.

„Co se tam děje?“ zeptal se Evans mladíka.

„Nevím. Jenom po mně chtěli, abych zjistil čas nehody.“

Řidič nastoupil do kabiny odtahového vozu a nastartoval. Jeden z policistů zavolal na mladíka: „Pusť to z hlavy, Eddie!“

„Tak nic,“ řekl mladík Evansovi. „Myslím, že to je všechno.“

Evans se obrátil k Sarah, aby zjistil, jestli si všimla Kennera. Opírala se o limuzínu a mluvila do telefonu. Když se Evans ohlédl, Kenner nastoupil do tmavého sedanu, za jehož volantem seděl Nepálec, a odjeli.

Policisté rovněž odjížděli. Náklaďák se obrátil a zamířil po cestě k mostu.

„Vypadá to, že je čas jet,“ řekl Harry.

Evans nastoupil do limuzíny. Vraceli se k rozzářenému San Francisku.

CESTOU DO LOS ANGELES

ÚTERÝ, 5. ŘÍJNA 12:02

Mortonovo letadlo odstartovalo zpátky do Los Angeles v poledne. Vládla pochmurná nálada. Na palubě byli stejní lidé a několik dalších, ale všichni tiše seděli a nebylo jim do řeči. Ranní vydání novin přinesla články o tom, jak bohatý filantrop George Morton, deprimovaný smrtí své milované manželky Dorothy, pronesl vyšinutý projev (v San Francisco Chronicle popsaný jako „nesouvislý a nelogický“) a o pár hodin později tragicky zahynul při zkušební jízdě ve svém novém ferrari.

Ve třetím odstavci se novinář zmínil o tom, že smrtelné nehody osamělých řidičů jsou často důsledkem neodhalené deprese a mnohdy se jedná o maskované sebevraždy. A to bylo, podle jakéhosi citovaného psychiatra, pravděpodobné vysvětlení Mortonovy smrti.

Po zhruba deseti minutách letu herec Ted Bradley řekl: „Myslím, že bychom si měli připít na Georgeovu památku a držet minutu ticha.“ A za všeobecných souhlasných projevů byly rozdány sklenky šampaňského.

„Na George Mortona,“ pronesl Ted. „Velkého Američana, skvělého přítele a významného ochránce životního prostředí. Bude chybět nám i celé planetě.“

Dalších deset minut se celebrity chovaly poměrně tiše, ovšem pak se konverzace zvolna rozproudila a nakonec se všichni dohadovali jako obvykle. Evans seděl vzadu, na stejném místě jako při předešlém letu. Sledoval dění u stolu uprostřed kabiny, kde nyní Bradley vysvětloval, že Spojené státy vyrábějí pouhá dvě procenta energie z obnovitelných zdrojů a že země potřebuje program výstavby tisíců větrných elektráren v pobřežních vodách po vzoru Anglie a Dánska. Pak se debatovalo o palivových článcích, vodíkových autech a fotogalvanických domácnostech odpojených od sítě. Někteří mluvili o tom, jak milují hybridní automobily, které nakoupili pro své zaměstnance.

Evans cítil, jak se mu během jejich hovoru zlepšuje nálada. Třebaže ztratili George Mortona, zbývalo mnoho lidí jako on – slavných, populárních osobností, zapálených pro změnu –, kteří příští generaci povedou k osvícenější budoucnosti.

Už se zdálo, že si zdřímne, když na sedadlo vedle něj klesl Nicholas Drake. Naklonil se přes uličku a řekl: „Poslechněte, dlužím vám omluvu za včerejší večer.“

„Nic se nestalo,“ opáčil Evans.

„Bylo toho na mě moc. A chci, abyste věděl, že je mi líto, co jsem udělal. Byl jsem rozčilený a měl jsem strach. Víte, George se v posledních dvou týdnech choval dost podivně. Říkal zvláštní věci a vyhledával konfrontace. Myslím, že z dnešního pohledu to byl počátek nervového zhroucení. Ale to jste nevěděl, že ne?“

„Nejsem si jistý, jestli to bylo nervové zhroucení.“

„Určitě ano,“ řekl Drake. „Co jiného by to bylo? Můj bože, ten muž se zřekl celoživotní práce a pak odjel a zabil se. Mimochodem, na jakékoli dokumenty, které včera podepsal, můžete zapomenout. Vzhledem k okolnostem je zřejmé, že nebyl zcela při smyslech. A já vím,“ dodal, „že byste v tomto směru netvrdil něco jiného. Už jste se dostal do střetu zájmů, když jste pracoval jak pro něj, tak pro nás. Rozhodně jste měl odmítnout jeho žádost a zařídit, aby veškeré dokumenty připravoval nějaký nezaujatý právník. Nechystám se vás obvinit ze zanedbání povinností právního zástupce, ovšem váš postup byl velice diskutabilní.“

Evans mlčel. Výhružka byla dostatečně zřejmá.

„Tak dobře,“ uzavřel Drake a položil ruku na Evansovo koleno, „chtěl jsem se jenom omluvit. Vím, že jste se v obtížné situaci snažil ze všech sil, Petere. A… myslím, že to pro nás dopadne dobře.“

Letadlo přistálo na letišti Van Nuys. U přistávací dráhy bylo vyrovnáno deset nových černých limuzín, čekajících na cestující. Celebrity se objaly, s patřičným odstupem políbily a rozešly.

Evans odjel poslední. Limuzína s řidičem na něj nezbyla. Nastoupil do svého malého hybridu Prius, který u letištní budovy zaparkoval předešlého dne, a vyjel branou na dálnici. Napadlo ho, že by se měl zastavit v kanceláři, ale při zdolávání polední dopravní špičky mu do očí nečekaně vhrkly slzy. Otřel si je a usoudil, že na návštěvu kanceláře je příliš unavený. Místo toho se pojede do svého bytu vyspat.

Byl skoro doma, když mu zazvonil mobilní telefon. Volala Jennifer Haynesová z vanutského týmu. „Je mi líto, co se stalo Georgeovi,“ řekla. „Je to strašné. Všichni jsou tu velice rozrušení, jak si dokážete představit. Zrušil finanční podporu, že ano?“

„Ano, ale Nick to odvolání napadne. Svoje peníze dostanete.“

„Musíme zajít na oběd,“ řekla.

„Dobře, myslím –“

„Dneska?“

Kvůli něčemu v jejím hlase odpověděl: „Zkusím to.“

„Zavolejte mi, až dorazíte.“

Ukončil hovor. Telefon téměř vzápětí zazvonil znovu. Byla to Margo Lane, Mortonova milenka. Byla zlostí bez sebe. „Zatraceně, co je s vámi?“

„Jak to myslíte?“ zeptal se Evans.

„Copak mi nikdo nezavolá, sakra?“

„Omlouvám se, Margo –“

„Zrovna jsem to viděla v televizi. Zmizel v San Francisku a zřejmě je mrtvý. Ukazovali záběry jeho auta.“

„Chystal jsem se vám zavolat,“ řekl Evans, „až dorazím do kanceláře.“ Ve skutečnosti na ni úplně zapomněl.

„A kdy by to bylo, příští týden? Jste stejně hrozný jako ta vaše věčně nemocná asistentka. Jste jeho právník, Petere. Dělejte svoji práci, proboha. Protože, povězme si to na rovinu, tohle není žádné překvapení. Věděla jsem, že se to stane. Věděli jsme to všichni. Chci, abyste se u mě zastavil.“

„Mám nabitý program.“

„Jenom na chvíli.“

„Dobře,“ svolil. „Na chvíli.“

ZÁPADNÍ LOS ANGELES

ÚTERÝ, 5. ŘÍJNA 15:04

Margo Lane bydlela ve čtrnáctém patře obytného věžáku v ulici Wilshire Corridor. Než Evans mohl nastoupit do výtahu, vrátný musel zavolat nahoru. Ačkoli Margo věděla, že Evans přijde, otevřela mu zahalená do osušky. „Ach! Neuvědomila jsem si, že dorazíte tak brzy. Pojďte dál, zrovna jsem se osprchovala.“ Takové věci dělala často, chlubila se svým tělem. Evans vešel do bytu a posadil se na gauč. Margo se usadila naproti němu. Osuška jí sotva zakrývala trup.

„Takže,“ začala, „jak to bylo s Georgem?“

„Je mi to líto,“ řekl Evans, „ale George ve velké rychlosti havaroval ve svém ferrari a vypadl z auta. Spadl z útesu – dole objevili jeho botu – a skončil ve vodě. Tělo nenašli, ale předpokládají, že někde vyplave asi za týden.“

Byl si jistý, že Margo vzhledem ke svým dramatickým sklonům začne plakat, avšak k tomu nedošlo. Upřeně na něj zírala. „To je blbost,“ pronesla.

„Proč si to myslíte, Margo?“

„Protože. Někde se schovává. Sám to dobře víte.“

„Schovává? Před čím?“

„Nejspíš před ničím. Byl paranoidní. Určitě jste si toho všiml.“

Zatímco mluvila, přehodila si nohu přes nohu. Evans si dal dobrý pozor, aby se jí díval do obličeje.

„Paranoidní?“ zeptal se.

„Netvařte se, jako byste to nevěděl, Petere. Věděli to všichni.“

Evans zavrtěl hlavou. „Já ne.“

„Naposledy tu byl před dvěma dny,“ pokračovala. „Šel rovnou k oknu, stál za záclonou a díval se dolů na ulici. Byl přesvědčený, že ho někdo sleduje.“

„Choval se takhle už dřív?“

„Nevím. Poslední dobou jsem ho moc nevídala; byl na cestách. Ale kdykoli jsem mu zavolala, aby sem přišel, odpověděl, že to není bezpečné.“

Evans vstal a došel k oknu. Postavil se ke straně a shlížel na ulici.

„Taky vás někdo sleduje?“ zeptala se Margo.

„Myslím, že ne.“

Wilshire Boulevard byl plný automobilů, neboť začínala odpolední špička. V obou směrech se pomalu sunuly tři řady vozidel. Evans dokonce i nahoře slyšel hluk motorů. Kvůli nedostatku parkovacích míst však nebylo možné vybočit ze souvislé kolony. Na opačné straně ulice zajel k obrubníku modrý hybrid Prius, ale auta za ním musela brzdit a troubila. Po chvíli se prius zase rozjel.

Nebylo kde zastavit.

„Vidíte něco podezřelého?“ zajímala se Margo.

„Ne.“

„Já jsem taky nikdy nic neviděla. Ale George ano – nebo si myslel, že vidí.“

„Pověděl vám, kdo ho sleduje?“

„Ne.“ Opět změnila pózu. „Myslela jsem, že by měl něco užívat. Řekla jsem mu to.“

„A co na to odpověděl?“

„Řekl, že jsem taky v nebezpečí. Doporučil mi, abych na nějaký čas odjela z města. Navštívila svou sestru v Oregonu. Neposlechla jsem ho.“

Osuška se jí uvolňovala. Přitáhla si ji a spustila ji na pevných, vylepšených prsou o něco níž. „Říkám vám, že se George někde ukryl,“ zopakovala. „A myslím, že byste ho měl rychle najít, protože ten člověk potřebuje pomoc.“

„Dobře,“ připustil Evans. „Ale já předpokládám, že je možné, že se neskrývá a opravdu havaroval… V tom případě musíte podniknout jisté kroky, Margo.“

Vysvětlil jí, že pokud by se George neobjevil, jeho majetek by mohl být zablokován. Což znamenalo, že Margo musí vybrat všechno z bankovního účtu, kam jí každý měsíc posílal peníze. Zajistí si tak, že bude mít z čeho žít.

„Ale to je hloupost,“ protestovala. „Já vím, že se za pár dní vrátí.“

„Pro všechny případy,“ naléhal Evans.

Zamračila se. „Víte snad něco, co jste mi neřekl?“

„Ne,“ odpověděl Evans. „Jenom tvrdím, že může trvat dlouho, než se všechno vyjasní.“

„Podívejte,“ začala Margo, „ten muž je nemocný. Vy jste údajně jeho přítel. Najděte ho.“

Evans slíbil, že se o to pokusí. Když odešel, Margo zamířila do ložnice, aby se oblékla na cestu do banky.

Venku, v mléčném odpoledním světle, na Evanse padla únava. Netoužil po ničem jiném než jet domů a vyspat se. Nastoupil do auta a rozjel se. Byl už na dohled od svého bytu, když mu zazvonil telefon.

Byla to Jennifer a ptala se, kde je.

„Omlouvám se,“ řekl. „Dneska přijet nemůžu.“

„Je to důležité, Petere. Opravdu.“

Zopakoval, že se omlouvá, a slíbil zavolat později.

Potom mu telefonovala Lisa, sekretářka Herba Lowensteina, a oznámila, že ho po obědě několikrát sháněl Nicholas Drake. „Nutně s vámi potřebuje mluvit.“

„Fajn,“ řekl Evans. „Zavolám mu.“

„Zněl naštvaně.“

„Dobrá.“

„Ale nejdřív radši zavolejte Sarah.“

„Proč?“

Telefon oněměl. V uličce za jeho domem se to stávalo běžně; bylo to hluché místo mobilní sítě. Uložil přístroj do kapsy košile; za pár minut jí zavolá zpátky. Projel uličku a zastavil na svém místě v garáži.

Vyšel po zadním schodišti ke svému bytu a odemkl dveře.

A užasle zíral dovnitř.

Byt byl vzhůru nohama. Nábytek polámaný, matrace rozřezané, papíry rozházené, knihy vysypané z polic a rozmetané po podlaze.

Evans stál ohromeně ve dveřích. Po chvíli vešel do pokoje, postavil jedno převrhnuté křeslo a posadil se. Napadlo ho, že musí zavolat policii. Vstal, našel na podlaze telefon a vytočil číslo. Skoro současně však zazvonil mobil v jeho kapse. Položil sluchátko a přijal hovor. „Ano?“

Byla to Lisa. „Vypadlo nám spojení,“ řekla. „Sarah radši zavolejte hned teď.“

„Proč?“

„Je v Mortonově domě. Došlo tam ke vloupání.“

„Cože?“

„Já vím. Radši zavolejte jí,“ doporučila Lisa. „Zněla nervózně.“

Evans zaklapl telefon. Vstal a došel do kuchyně. I tam vládl zmatek. Nahlédl do ložnice. Stejný nepořádek. Nenapadlo ho nic jiného, než že uklízečka přijde až příští úterý. Zvládne do té doby dát všechno do pořádku sám?

Vytočil číslo.

„Sarah?“

„To jste vy, Petere?“

„Ano. Co se stalo?“

„Po telefonu ne. Už jste doma?“

„Zrovna jsem přijel.“

„Takže… u vás je to stejné?“

„Ano. To samé.“

„Můžete sem přijet?“

„Ano.“

„Jak rychle?“ Zněla vyděšeně.

„Za deset minut.“

„Dobře. Tak zatím.“ Zavěsila.

Evans otočil klíčkem v zapalování a probudil svůj vůz k životu. Byl rád, že má hybridní auto; v Los Angeles se na něj čekalo přes šest měsíců. Musel se spokojit se světle šedým, což nebyla jeho oblíbená barva, ale auto si zamiloval. A s tichým uspokojením zaznamenával, kolik jich nyní po ulicích jezdí.

Zamířil uličkou k Olympic Avenue. Na opačné straně ulice stál modrý prius, stejný jako vůz, který Evans viděl z okna Margina bytu. Měl tutéž křiklavou, ostře modrou barvu. Evans si pomyslel, že jeho šedá je lepší. Zahnul doprava, pak doleva a rozjel se k Beverly Hills. Věděl, že v tuto denní dobu začíná špička, a chtěl se dostat na Sunset Boulevard, kde byl provoz o něco snesitelnější.

Když dojel k semaforu na Wilshire, uviděl za sebou další modrý prius. Stejná ošklivá barva. V autě dva muži, ne mladí. Jel k semaforu na Sunset, auto stále za ním. O dva vozy zpět.

Odbočil doleva, k Holmby Hills.

Prius rovněž zahnul doleva. Sledoval ho.

Evans zajel k bráně Mortonova sídla a stiskl tlačítko. Bezpečnostní kamera nad panelem ožila. „Co si přejete?“

„Tady Peter Evans, jedu za Sarah Jonesovou.“

Po chvilce se ozvalo zabzučení. Vrata se pomalu otevřela a za nimi se objevila stáčející se příjezdová cesta. Dům zatím vidět nebyl.

Během čekání se Evans rozhlédl po ulici po své levé ruce. Viděl, že ve vzdálenosti jednoho bloku se k němu blíží modrý prius. Auto ho bez zpomalení minulo a zmizelo za zatáčkou.

A je to. Možná ho přece jenom nesledují.

Zhluboka nasál vzduch do plic a dlouze vydechl.

Brána se otevřela a on zajel dovnitř.

HOLMBY HILLS

ÚTERÝ, 5. ŘÍJNA 15:54

Než Evans po příjezdové cestě dorazil k Mortonovu domu, byly skoro čtyři. Pozemek se hemžil muži z ochranky. Pár jich cosi hledalo mezi stromy u brány a další se shlukli na cestě, kolem několika dodávek s nápisem ANDERSON SECURITY SERVICE.

Evans zaparkoval vedle porsche, jímž přijela Sarah. Vykročil k hlavnímu vchodu. Strážce mu otevřel dveře. „Slečna Jonesová je v obývacím pokoji.“

Vešel do široké chodby a minul schodiště, které točitě stoupalo do prvního patra. Nahlédl do obývacího pokoje a předpokládal, že spatří stejný nepořádek jako ve svém bytě, ale zdálo se, že se tu nic nezměnilo. Místnost vypadala přesně tak, jak si ji Evans pamatoval.

Mortonův obývací pokoj byl zařízen jako výstavní síň jeho rozsáhlé sbírky asijských starožitností. Nad krbem se skvěla široká čínská zástěna s třpytivými zlatými obláčky, na podstavci u gauče spočívala velká kamenná hlava s lehce se usmívajícími nápadnými rty z oblasti Angkor v Kambodži a u jedné stěny stála krásně vykládaná japonská dřevěná truhla ze sedmnáctého století. Na zadní stěně visely dva neobyčejně vzácné dřevoryty od Hirošigeho, staré dvě stě let. U dveří do vedlejšího pokoje bylo možné spatřit stojícího barmského Buddhu, vyřezaného ze světlého dřeva.

Uprostřed místnosti, obklopena starožitnostmi, se na gauči krčila Sarah a otupěle zírala z okna. Když Evans vešel, stočila pohled k němu. „Byli u vás doma?“

„Ano. Obrátili mi byt vzhůru nohama.“

„Do tohohle domu se taky vloupali. Muselo to být včera večer. Všichni lidé z ochranky se snaží zjistit, jak se to mohlo stát. Podívejte se na tohle.“

Vstala a posunula podstavec, na kterém ležela kambodžská hlava. Vzhledem k váze kamene se pohyboval překvapivě lehce a pod ním se objevil sejf zapuštěný do podlahy. Dvířka sejfu byla otevřená. Uvnitř Evans spatřil úhledně srovnané obálky.

„Co vzali?“ zajímal se.

„Pokud je mi známo, tak nic,“ odpověděla. „Zdá se, že všechno zůstalo na svém místě. Jenže nevím přesně, co měl George v sejfech. Byly to jeho sejfy. Já jsem se do nich dívala málokdy.“

Došla k japonské truhle, odsunula střední panel a pak falešný zadní panel, čímž odhalila trezor ve zdi. Také ten byl otevřený. „V domě je šest sejfů,“ vysvětlovala. „Tři tady v přízemí, jeden v pracovně v patře, jeden ve sklepě a jeden ve skříni v ložnici. Dostali se do všech.“

„Vylomili je?“

„Ne. Někdo znal kombinace.“

„Ohlásila jste to policii?“ zajímal se Evans.

„Ne.“

„Proč ne?“

„Chtěla jsem nejdřív mluvit s vámi.“

Hlavy měli blízko u sebe. Evans cítil její nenápadný parfém. „Proč?“ zeptal se.

„Protože,“ odpověděla. „Někdo znal kombinace, Petere.“

„Myslíte, že to udělal někdo odsud.“

„Určitě ano.“

„Kdo v domě zůstává přes noc?“

„V krajním křídle spí dva lidé z personálu. Ale včera večer měli volno, takže tu nebyli.“

„V domě tedy nebyl nikdo?“

„Přesně tak.“

„Co alarm?“

„Sama jsem ho zapnula, než jsme včera letěli do San Františka.“

„Alarm nefungoval?“

Sarah zavrtěla hlavou.

„Takže někdo znal kód,“ konstatoval Evans. „Nebo věděl, jak alarm obejít. Co bezpečnostní kamery?“

„Jsou všude,“ odpověděla, „v domě i venku. Nahrávají na harddisk ve sklepě.“

„Přehráli jste záznam?“

Sarah přikývla. „Jenom šum. Všechno bylo vymazáno. Ochranka se snaží něco obnovit, ale…“ Pokrčila rameny. „Myslím, že to nepůjde.“

Lupiči museli být poměrně na výši, pokud věděli, jak vymazat harddisk. „Kdo zná kód alarmu a kombinace sejfů?“

„Pokud vím, jenom George a já. Ale zjevně je zná ještě někdo další.“

„Mám dojem, že bychom měli zavolat policii,“ navrhl Evans.

„Něco hledají,“ řekla Sarah. „Něco, co měl George. Něco, co teď podle nich má jeden z nás. Myslí si, že nám to George předal.“

Evans se zamračil. „Jenže jestli je to pravda,“ uvažoval, „proč na to jdou tak nápadně? U mě zůstala taková spoušť, že to nešlo přehlédnout. A tady nechali sejfy otevřené, aby nikomu neuniklo, že se sem někdo vloupal.

„Přesně tak,“ souhlasila Sarah. „Chtějí, abychom věděli, co dělají.“ Kousla se do rtu. „Chtějí, abychom zpanikařili a někam pro něco pospíchali, ať je to cokoli. Pak nás budou sledovat a vezmou si to.“

Evans se nad tím zamyslel. „Máte představu, co by to mohlo být?“

„Ne,“ odpověděla. „A vy?“

Evans si vzpomněl na soupis, o kterém mu Morton řekl v letadle. Smrt ho zastihla dřív, než stačil celou věc vysvětlit. Bylo však zřejmé, že Morton za jakýsi soupis zaplatil spoustu peněz. Evans ale váhal, jestli o tom má teď promluvit.

„Ne,“ řekl.

„Dal vám George něco?“

„Ne,“ odpověděl.

„Mně taky ne.“ Znovu se kousla do rtu. „Asi bychom měli jít.“

„Kam?“

„Odjet na chvíli z města.“

„Po vloupání je to přirozená reakce,“ uznal Evans. „Ale já mám dojem, že teď by bylo správné zavolat policii.“

„George by s tím nesouhlasil.“

„George už s námi není, Sarah.“

„George nenáviděl policii v Beverly Hills.“

„Sarah…“

„Nikdy je nevolal. Pokaždé se obracel na soukromou ochranku.“

„To je možné, ale…“

„Stejně jenom sepíšou hlášení.“

„Dobře, ale…“

„Vy jste k sobě do bytu policii zavolal?“

„Ještě ne. Ale zavolám.“

„Fajn, tak je zavolejte. Uvidíte, co se bude dít. Je to ztráta času.“

Evansovi zapípal telefon. Přišla mu textová zpráva. Podíval se na displej.

N. DRAKE: PŘIJEDTE HNED DO ME KANC. NALEHAVE.

„Musím jet na chvilku za Nickem,“ oznámil.

„Já to tady zvládnu.“

„Vrátím se co nejdřív.“

„Zvládnu to,“ zopakovala.

Postavil se a Sarah rovněž vstala. Z náhlého popudu ji objal. Byla tak vysoká, že měli ramena skoro na stejné úrovni. „Bude to v pořádku,“ řekl jí. „Nebojte se. Všechno bude v pořádku.“

Také ho objala, ale když ji pouštěl, ohradila se: „Tohle už nikdy nedělejte, Petere. Já nejsem hysterka. Uvidíme se, až se vrátíte.“

Spěšně se vytratil a připadal si jako blázen. Sarah se postavila do dveří a zeptala se: „Mimochodem, Petere, máte zbraň?“

„Ne,“ odpověděl. „Vy ano?“

„Jenom devítimilimetrovou berettu, ale je to lepší než nic.“

„Aha, dobře.“ Když vycházel předními dveřmi ven, napadlo ho, že mužné utěšování moderních žen je kapitola sama pro sebe.

Nastoupil do auta a vyrazil do Drakeovy kanceláře.

Teprve když zaparkoval a kráčel k hlavnímu vchodu, všiml si, že na konci bloku stojí modrý prius a v něm sedí dva muži. Sledovali ho.

BEVERLY HILLS

ÚTERÝ, 5. ŘÍJNA 16:45

„Ne, ne, ne!“ Nicholas Drake stál v prezentační místnosti NERF, obklopen zhruba pěti konsternované vypadajícími grafickými designéry. Na zdech a stolech byly plakáty, transparenty, letáky, hrnky na kávu a hory tiskových prohlášení a předmětů pro novináře. Všechny byly opatřeny logem, jehož barevný podklad přecházel ze zelené do červené a nápis hlásal: „Náhlá změna klimatu: Hrozí nebezpečí.“

„Je to hrozné,“ řekl Drake. „Je to naprosto příšerné.“

„Proč?“

„Protože je to nudné. Zní to jako heslo ze vzdělávacího pořadu. My potřebujeme něco, co má šťávu, co má šmrnc.“

„Dobře, pane,“ řekl jeden z designérů, „pokud si vzpomínáte, původně jste se chtěli vyhnout čemukoli, co by působilo jako přehánění.“

„Vážně? Já ne. To Henley se chtěl vyhnout přehánění. Henley si myslel, že by to mělo vypadat přesně jako běžná akademická konference. Ale jestli to tak uděláme, média si nás ani nevšimnou. Do prdele, víte vůbec, kolik konferencí o změně klimatu se tenhle rok pořádá? Po celém světě?“

„Ne, pane, kolik?“

„Hmm, čtyřicet sedm. Ale to není podstatné.“ Drake zabubnoval pěstí do transparentu. „Podívejte se na tohle. ‚Nebezpečí.‘ To je moc mlhavé, může to znamenat cokoli.“

„Myslel jsem, že takhle jste to chtěli – aby to mohlo znamenat cokoli.“

„Ne, chci ‚krizi‘ nebo ‚katastrofu‘. ‚Hrozí krize.‘ ‚Hrozí katastrofa.‘ To je lepší. ‚Katastrofa‘ je daleko lepší.“

„‚Katastrofu‘ jsme použili při vaší poslední konferenci, při té o vymírání druhů.“

„To mě nezajímá. Používáme to slovo, protože funguje. Konference musí varovat před katastrofou.“

„Ehm, pane,“ ozval se jeden z designérů, „při vší úctě, je skutečně přesné, že náhlá změna klimatu povede ke katastrofě? Protože z podkladových materiálů, které jsme dostali –“

„Ano, zatraceně,“ vyštěkl Drake, „povede ke katastrofě. Věřte mi, povede! Teď sakra udělejte ty změny!“

Grafici si prohlíželi materiály vyrovnané na stole. „Pane Drakeu, konference začíná za čtyři dny.“

„Myslíte, že to nevím?“ odsekl Drake. „Myslíte, že to nevím, do prdele?“

„Nejsem si jistý, jestli dokážeme stihnout –“

„Katastrofa! Vyhoďte ‚nebezpečí‘, dejte tam ‚katastrofu‘! Nic jiného po vás nechci. Je to tak těžké?“

„Pane Drakeu, můžeme předělat vizuální materiály a letáky pro novináře, ale máme problém s hrnky.“

„Co je s nimi za problém?“

„Vyrábějí je pro nás v Číně a –“

„Vyrábějí je v Číně? V zemi znečištění? Čí to byl nápad?“

„Hrnky si vždycky necháváme dělat v Číně, protože –“

„Tak ty určitě nemůžeme použít. Tohle je NERF, panebože. Kolik těch hrnků máme?“

„Tři sta. Rozdávají se novinářům s informačními materiály.“

„Sežeňte nějaké ekologicky přijatelné hrnky,“ řekl Drake. „Copak se nevyrábějí v Kanadě? Na Kanadu si nikdy nikdo nestěžuje. Kupte kanadské hrnky a natiskněte na ně ‚katastrofa‘. To je všechno.“

Výtvarníci se po sobě rozhlíželi. Jeden řekl: „Ve Vancouveru je takový velkosklad…“

„Ale mají jenom béžové…“

„Ať jsou klidně hráškově zelené,“ pronesl Drake zvýšeným hlasem. „Prostě to udělejte! Jak jsme na tom s tiskovými prohlášeními?“

Další designér zvedl list papíru. „Jsou to čtyřbarevné prospekty vytištěné biologicky rozložitelným inkoustem na recyklovaném papíře.“

Drake vzal list do ruky. „Je recyklovaný? Vypadá dost dobře.“

„Ve skutečnosti je to nový papír.“ Designér vypadal nervózně. „Ale nikdo to nepozná.“

„Tohle jste mi neřekl,“ konstatoval Drake. „Je důležité, aby recyklované materiály vypadaly dobře.“

„Opravdu vypadají, pane. Žádné strachy.“

„Pojďme teď k dalším věcem.“ Obrátil se k lidem z public relations. „Jaké je načasování kampaně?“

„Použijeme standardní propagační postup, aby se náhlá změna klimatu dostala do povědomí veřejnosti,“ začal první zástupce a postavil se. „První informace uvolníme během talk show v neděli dopoledne a budeme mít články v nedělních přílohách novin. Lidé se dozvědí, že ve středu začíná konference, a podívají se na rozhovory s důležitými a fotogenickými účastníky. Se Stanfordem, Levinem a ostatními lidmi, kteří v televizi dobře vypadají. Zamluvili jsme si dost vysílacího času na to, abychom se dostali do všech velkých světových časopisů. Time, Newsweek, Der Spiegel, Paris Match, Oggi, Economist. Celkem je to padesát periodik, která informují názorové vůdce. Požádali jsme o ilustrované články a poskytli jim logo k dalšímu grafickému zpracování. Nic menšího jsme nechtěli. Předpokládáme, že se dostaneme na minimálně dvacet obálek.“

„Fajn,“ řekl Drake a přikývl.

„Konference začíná ve středu. Naplánována jsou vystoupení známých charismatických environmentalistů a významných politiků z industrializovaných zemí. Máme delegáty z celého světa, takže v záběrech do hlediště na reakce publika docílíme uspokojivého barevného mixu. Mezi industrializované země dnes pochopitelně patří Indie, Korea a Japonsko. Zúčastní se čínská delegace, ale nikdo z nich nepronese projev.

Našich dvě stě pozvaných televizních novinářů bude bydlet v Hiltonu a prostory pro interview budeme mít jak v hotelu, tak v konferenčních sálech, takže naši řečníci se budou moci obracet k divákům po celém světě. Také budeme mít řadu píšících novinářů, kteří osloví elitní názorové vůdce, tedy ty, kteří čtou, ale nedívají se na televizi.“

„Výborně,“ řekl Drake. Vypadal spokojeně.

„Téma každého dne bude zdůrazněno charakteristickou grafickou ikonou, která vyzdvihne záplavy, požáry, stoupající hladinu moře, sucha, ledovce, tajfuny a hurikány a tak podobně. Na každý den máme čerstvý kontingent politiků z celého světa, kteří přijedou a v rozhovorech budou vysvětlovat, jak si zodpovědně lámou hlavu s tímhle novým problémem.“

„Dobře, dobře,“ přikyvoval Drake.

„Politici se zdrží pouze jeden den – někteří jenom několik hodin – a nebudou se muset konference účastnit, jenom potřebujeme, aby se posadili do hlediště a nechali se vyfotit, ale již o tom byli informováni a budou spolupracovat. Potom máme k dispozici místní školáky, od čtvrté do sedmé třídy, kteří budou přicházet každý den, aby se dozvěděli o nebezpečích – pardon, o katastrofě –, kterou jim budoucnost chystá, a připravujeme sady učebních pomůcek pro učitele ze základních škol, takže můžou děti učit o krizi způsobené náhlou změnou klimatu.“

„Kdy se ty sady budou distribuovat?“

„Měly se distribuovat dneska, ale musíme to odložit kvůli změně sloganu.“

„Fajn,“ řekl Drake. „A co střední školy?“

„Tady máme nějaké problémy,“ řekl člověk z PR. „Ukázali jsme ty sady vzorků středoškolských učitelů přírodních věd a, ehm…“

„A co?“ naléhal Drake.

„Zpětná vazba byla taková, že by s těmi pomůckami nemuseli být spokojení.“

Drake se zachmuřil. „Proč ne?“

„Víte, učební plány středních škol jsou koncipovány jako příprava na univerzitní studium a nezbývá v nich místo na volitelné předměty…“

„Tohle rozhodně není volitelný předmět…“

„A, ehm, měli dojem, že je to celé spekulativní a nepodložené. Pořád říkali: ‚Kde jsou vědecké důkazy?‘ Jenom opakuji jejich slova, pane.“

„Sakra, tohle přece není spekulativní,“ namítl Drake. „Děje se to!“

„Asi jsme nedostali ty správné materiály, abychom podpořili vaše tvrzení…“

„Do prdele. No, nevadí,“ řekl Drake. „Zkrátka mi věřte, děje se to. Spolehněte se.“ Obrátil se a překvapeně se zeptal: „Evansi, jak dlouho jste tady?“

Peter Evans stál ve dveřích přinejmenším dvě minuty a vyslechl podstatnou část rozhovoru. „Zrovna jsem přišel, pane Drakeu.“

„Výborně.“ Drake se otočil k ostatním. „Myslím, že jsme prošli všechno. Evansi, pojďte se mnou.“

Drake zavřel dveře své kanceláře. „Potřebuji vaši radu, Petere,“ začal klidně. Došel ke stolu, sebral jakési papíry a posunul je k Evansovi. „Co je sakra tohle?“

Evans vzhlédl. „To je odvolání Georgeovy podpory.“

„Psal jste ho vy?“

„Psal.“

„Kdo přišel s odstavcem 3a?“

„S odstavcem 3a?“

„Ano. Tohle malé moudro jste vymyslel vy?“

„Vážně si nevzpomínám –“

„Tak vám osvěžím paměť,“ řekl Drake. Zvedl dokument a začal číst: „‚V případě, že bude jakkoli zpochybněno mé duševní zdraví, může dojít k pokusu získat předběžné soudní nařízení, jež by umožnilo obejít ustanovení tohoto dokumentu. Proto tento dokument stanoví, že během čekání, než bude vynesen řádný soudní verdikt, NERF bude dostávat týdně padesát tisíc dolarů. Tyto peníze jsou považovány za dostatečné k uhrazení provozních nákladů NERF, a není tedy důvod předběžné soudní nařízení vydávat.‘ Tohle jste napsal vy, Evansi?“

„Ano.“

„Čí to byl nápad?“

„Georgeův.“

„George není právník. Někdo mu pomáhal.“

„Já ne,“ odpověděl Evans. „Víceméně mi to nadiktoval. Z mojí hlavy to nebylo.“

„Padesát tisíc týdně,“ odfrkl Drake znechuceně. „Tímhle tempem nám bude trvat čtyři roky, než dostaneme ten desetimilionový grant.“

„Právě tohle chtěl George tím dokumentem zajistit,“ konstatoval Evans.

„Jenomže čí to byl nápad?“ naléhal Drake. „Jestliže jste to nebyl vy, tak kdo tedy?“

„Nevím.“

„Zjistěte to.“

„Nevím, jestli to dokážu,“ řekl Evans. „Jde o to, že George je teď mrtvý a já nevím, na koho bych se mohl obrátit –“

Drake se na Evanse upřeně zahleděl. „Jste s námi, Petere, nebo ne?“ Začal rázovat sem a tam. „Protože ten vanutský soud je nepochybně nejvýznamnější spor, do jakého jsme se kdy pustili.“ Přešel do svého obvyklého řečnického stylu. „Sázky jsou vysoké, Petere. Globální oteplování je největší krize, které lidstvo čelí. Vy to víte. Já to vím. Většina civilizovaného světa to ví. Musíme jednat, abychom zachránili planetu, než bude pozdě.“

„Ano,“ přisvědčil Evans. „To vím.“

„Opravdu?“ zeptal se Drake. „Chystáme žalobu, nesmírně důležitou žalobu, která potřebuje naši podporu. A padesát tisíc dolarů týdně ji zadusí.“

Evans si byl jistý, že to není pravda. „Padesát tisíc je spousta peněz,“ namítl. „Nechápu, proč by měly zadusit –“

„Protože to tak je!“ odsekl Drake. „Protože vám to říkám!“ Zdálo se, že tímto vzplanutím sám sebe překvapil. Sevřel rukama stůl a ovládl se. „Podívejte,“ pokračoval, „nesmíme zapomínat, kdo jsou teď naši protivníci. Zástupci průmyslu jsou silní, neobyčejně silní. A průmysl si přeje, aby mohl vesele znečišťovat. Chce znečišťovat tady, v Mexiku, v Číně, prostě všude, kde se vyskytne. V sázce je opravdu hodně.“

„Chápu,“ řekl Evans.

„Na téhle věci má zájem řada vlivných klik, Petere.“

„Ano, to určitě.“

„Klik, které se nezastaví před ničím, aby zajistily naši porážku.“

Evans se zamračil. Co mu to Drake povídá?

„Jejich vliv je všude, Petere. Možná jednají prostřednictvím někoho z vaší právnické firmy. Nebo nějakých dalších lidí, které znáte. Lidí, kterým prý můžete důvěřovat – jenže nemůžete. Protože jsou na druhé straně a ani o tom nevědí.“

Evans mlčel. Dál pozoroval Drakea.

„Buďte opatrný, Petere. Kryjte si záda. S nikým nemluvte o tom, co děláte – s nikým kromě mě. Snažte se nepoužívat mobilní telefon. Neposílejte e-maily. A dejte si pozor, jestli vás nesledují.“

„Dobře… Jenže mě už vlastně někdo sleduje,“ řekl Evans. „Je to modrý prius –“

„To jsou naši lidé. Nevím, proč to dělají. Před několika dny jsem je odvolal.“

„Vaši lidé?“

„Ano. Je to nová bezpečnostní firma, kterou zkoušíme. Očividně nejsou moc profesionální.“

„Tomu nerozumím,“ řekl Evans. „NERF si najímá bezpečnostní firmy?“

„Samozřejmě. Už několik let. Kvůli nebezpečí, které nám hrozí. Snažte se to pochopit: My všichni jsme v nebezpečí, Petere. Nechápete, co to bude znamenat, jestli ten proces vyhrajeme? Průmysl v příštích letech vynaloží biliony dolarů, aby zastavil vypouštění emisí, které způsobují globální oteplování. Biliony. Když se hraje o takové částky, na pár životech nezáleží. Takže buďte zatraceně opatrný.“

Evans slíbil, že bude. Drake mu potřásl rukou.

„Chci vědět, kdo Georgeovi doporučil ten odstavec,“ pokračoval Drake. „A chci, aby ty peníze pro nás byly uvolněny k použití podle našeho vlastního uvážení. Všechno teď záleží na vás,“ uzavřel. „Hodně štěstí, Petere.“

Cestou ven z budovy se Evans střetl s mladíkem, který běžel nahoru po schodech. Narazili do sebe tak silně, že Evans málem upadl. Mladík se chvatně omluvil a pospíchal dál. Vypadal jako jeden z těch, kteří připravovali konferenci. Evans zauvažoval, jakou krizovou situaci mladík asi řeší.

Když vyšel ven, rozhlédl se po ulici. Modrý prius byl pryč.

Nastoupil do auta a vyjel zpátky k Mortonovi za Sarah.

HOLMBY HILLS

ÚTERÝ, 5. ŘÍJNA 17:57

Provoz byl silný. Evans se pomalu sunul po Sunset Boulevardu a měl spoustu času na přemýšlení. Z rozhovoru s Drakem měl zvláštní pocit. Jako kdyby k němu vlastně nemuselo dojít, jako kdyby si Drake chtěl jenom ověřit, že stačí Evansovi zavolat a Evans přijde. Jako kdyby testoval svou autoritu. Nebo něco takového.

V každém případě měl Evans dojem, že něco není v pořádku.

A také vysvětlení ohledně bezpečnostní firmy ho úplně neuspokojilo. Nepřipadalo mu to správné. Koneckonců, NERF v téhle hře patří ke kladným hrdinům. Neměli by čmuchat a sledovat lidi. A Drakeova paranoidní varování jaksi postrádala přesvědčivost. Drake reagoval neadekvátně, což se mu stávalo často.

Drake byl od přírody teatrální. Nemohl si pomoci. Všechno byla krize, všechno bylo zoufalé, všechno bylo životně důležité. Žil ve světě mimořádné naléhavosti, ovšem jeho svět se ne vždy shodoval se skutečným.

Evans zavolal do své kanceláře, ale Heather už odešla. Zatelefonoval k Lowensteinovi a promluvil s Lisou. „Poslouchejte,“ začal, „potřebuji vaši pomoc.“

Konspiračně ztišila hlas. „Samozřejmě, Petere.“

„Někdo se mi vloupal do bytu.“

„Ne – vám taky?“

„Ano, mně taky. A potřebuji to probrat s policií –“

„Jistě, to určitě potřebujete – proboha –, ukradli vám něco?“

„Vypadá to, že ne,“ odpověděl, „ale je potřeba to ohlásit a tak – mám teď hodně práce, jedu za Sarah… možná tam budu do noci…“

„Aha, samozřejmě, potřebujete, abych s policií vyřídila to vloupání k vám?“

„Mohla byste?“ zeptal se. „Hodně by mi to pomohlo.“

„Pochopitelně, Petere,“ ujistila ho. „Nechte to na mně.“ Odmlčela se. Když opět promluvila, téměř šeptala. „Existuje něco, co by policie neměla najít?“

„Ne,“ odpověděl.

„Víte, nic proti tomu nemám, v Los Angeles má každý pár zlozvyků, jinak bychom tady nebyli –“

„Ne, Liso,“ zarazil ji. „Vážně nemám žádné drogy, jestli mluvíte o tomhle.“

„Ach ne,“ odvětila rychle. „Nic takového jsem nemyslela. Žádné obrázky nebo něco takového?“

„Ne, Liso.“

„Nic, ehm, nezletilého?“

„Bohužel ne.“

„Dobře, jenom jsem se chtěla ujistit.“

„Díky za vaši péči. A teď, když se chcete dostat dovnitř –“

„Já vím,“ přerušila ho, „klíč je vzadu pod rohožkou.“

„Ano.“ Zarazil se. „Jak to víte?“

„Petere,“ pronesla mírně uraženým tónem. „Můžete se spolehnout, že toho vím hodně.“

„Výborně. A děkuji.“

„Není zač. A co Margo? Jak jí je?“ vyptávala se Lisa.

„Je v pořádku.“

„Byl jste za ní?“

„Ano, dneska odpoledne a –“

„Ne, myslím v nemocnici. Vy jste to neslyšel? Margo šla z banky a vrátila se domů zrovna ve chvíli, kdy u ní byli zloději. Tři vloupání během jediného dne! Vy, Margo, Sarah! Co se to děje? Nevíte?“

„Ne,“ odpověděl Evans. „Je to záhada.“

„To ano.“

„Ale co Margo…?“

„Dobře. Zřejmě se rozhodla, že se s těmi chlapy popere, což byla chyba a oni ji zmlátili, možná byla v bezvědomí. Slyšela jsem, že má monokl, a když s ní mluvili policajti, omdlela. Byla úplně ochromená a nemohla se hýbat. A dokonce přestala dýchat.“

„To nemyslíte vážně.“

„Myslím. Dlouho jsem mluvila s detektivem, který tam byl. Řekl mi, že ji to sebralo, nedokázala se ani pohnout a úplně zmodrala, než dorazila záchranka a odvezla ji do nemocnice. Celé odpoledne strávila na jednotce intenzivní péče. Doktoři vyčkávají, až se jí budou moci zeptat na ten modrý kruh.“

„Modrý kruh?“

„Těsně před tím, než ztuhla, jí skoro nebylo rozumět, ale říkala něco o modrém kruhu nebo o modrém kruhu smrti.“

„Modrý kruh smrti,“ zopakoval Evans. „Co to znamená?“

„Nevědí. Zatím nemůže mluvit. Bere drogy?“

„Ne, je posedlá péčí o zdraví,“ odpověděl Evans.

„No, slyšela jsem, že podle doktorů se vzpamatuje. Bylo to dočasné ochrnutí.“

„Ještě se za ní zastavím,“ slíbil.

„Zavoláte mi potom? A o ten váš byt se postarám, buďte bez obav.“

Když dorazil do Mortonova domu, byla už tma. Lidé z ochranky odjeli a před domem parkovalo jenom porsche, které patřilo Sarah. Zazvonil a ona mu otevřela dveře. Na sobě měla teplákovou soupravu. „Všechno v pořádku?“ zeptal se.

„Ano,“ odpověděla. Prošli předsíní do obývacího pokoje. Světla byla rozsvícená a pokoj působil útulně a elegantně.

„Kde je ochranka?“

„Odjeli na večeři. Ještě přijedou.“

„Oni odjeli všichni?“

„Vrátí se. Chci vám něco ukázat,“ řekla. Vzala do ruky elektronický detektor kovů. Přejela jím po Evansově těle, jako při kontrole na letišti. Poklepala na jeho levou kapsu u kalhot. „Ven s tím.“

V kapse měl jenom klíč od auta. Odložil jej na stolek. Sarah zvedla detektor k jeho hrudníku, oblečenému do saka. Dotkla se pravé náprsní kapsy a naznačila, aby ji také vyprázdnil.

„Co to děláte?“ zajímal se.

Zakroutila hlavou a neodpověděla.

Vytáhl cent a položil jej na stolek.

Sarah se gestem ruky zeptala, zda je to všechno.

Prohmatal kapsy. Nic.

Přiblížila detektor ke klíči. Na řetízku byl připevněný plastový obdélník, který odemykal dveře. Sarah k němu přiložila kapesní nožík.

„No tak, počkejte…“

Obdélník se otevřel. Evans uviděl elektronické obvody a hodinkovou baterii. Sarah z nitra vypáčila jakousi drobnou elektronickou součástku, sotva větší než hrot tužky. „To je ono.“

„Co to podle vás je?“

Sarah součástku vzala do ruky a potopila do sklenice vody. Potom se zaměřila na minci. Důkladně si ji prohlížela a otáčela ji v prstech. K Evansovu překvapení se mince rozlomila v půli a odhalila elektronický vnitřek.

Také ten Sarah ponořila do vody. „Kde máte auto?“ zeptala se.

„Před domem.“

„Podíváme se na něj později.“

„Co to má znamenat?“ podivil se Evans.

„Ochranka u mě našla štěnice,“ odpověděla Sarah. „A všude po domě. Podle všeho to byl důvod vloupání – rozmístit štěnice. A teď se ukázalo, že je máte i vy.“

Evans se rozhlédl. „Dům je už bezpečný?“

„Dům elektronicky prohledali a vyčistili. Našli jich tu asi deset. Už by měl být čistý.“

Oba se posadili na gauč. „Ať to udělal kdokoli, mysleli si, že něco víme,“ řekla Sarah. „A já začínám věřit, že měli pravdu.“

Evans jí prozradil, co mu Morton pověděl o soupisu.

„Koupil si nějaký soupis?“ zeptala se.

Evans přikývl. „Takhle mi to řekl.“

„Řekl vám, co je to za soupis?“

„Ne. Chtěl mi to vysvětlit, ale nedostal se k tomu.“

„Neřekl vám nic dalšího, když jste byli sami?“

„Na nic si nevzpomínám.“

„Když jste spolu seděli v letadle?“

„Ne…“

„U stolu při večeři?“

„Neřekl bych, ne.“

„Když jste s ním šel k autu?“

„Ne, celou dobu si zpíval. Bylo to celé trapné, abych pravdu řekl. A pak sedl do auta… Moment.“ Evans se napřímil. „Řekl jednu zvláštní věc.“

„Co to bylo?“

„Bylo to nějaké buddhistické filozofické rčení. Řekl, že si ho mám zapamatovat.“

„O čem bylo?“

„Nevzpomínám si,“ odpověděl Evans. „Alespoň ne přesně. Bylo to něco jako: ‚Všechno, na čem záleží, je blízko místa, kde sedí Buddha.‘“

„George se o buddhismus nezajímal,“ připomněla Sarah. „Proč by vám vykládal zrovna tohle?“

„Všechno, na čem záleží, je blízko místa, kde sedí Buddha,“ zopakoval Evans.

Díval se rovnou před sebe, do pokoje sousedícího s obývacím.

„Sarah…“

Přímo proti nim byla velká dřevěná socha sedícího Buddhy, osvětlená shora ostrým světlem. Barma, čtrnácté století.

Evans vstal a přešel do vedlejšího pokoje. Sarah ho následovala. Socha měřila sto dvacet centimetrů a spočívala na vysokém podstavci. Evans ji obhlédl ze všech stran.

„Myslíte?“ zeptala se Sarah.

„Možná.“

Přejel prsty po spodní části sochy. Pod zkříženýma nohama byla úzká prohlubeň, ale nic v ní nenahmatal. Sehnul se a nahlédl dovnitř: nic. Dřevěnou sochu brázdilo několik širokých prasklin, jenže i ty byly prázdné.

„Co takhle posunout podstavec?“ nadhodil Evans.

„Je na kolečkách,“ řekla Sarah.

Přemístili jej stranou, ovšem nenalezli pod ním nic než bílý koberec.

Evans si povzdechl.

„Jsou tady ještě nějací Buddhové?“ zeptal se a rozhlédl se po místnosti.

Sarah se spustila na všechny čtyři. „Petere,“ upozornila.

„Co je?“

„Podívejte.“

Nahrbil se vedle ní. Mezi spodní stranou podstavce a podlahou zela zhruba dvoucentimetrová mezera. Do mezery vyčníval sotva viditelný růžek obálky, připevněné dovnitř podstavce.

„A sakra.“

„Je to nějaká obálka.“

Sarah protáhla prsty do mezery.

„Dosáhnete na ni?“

„Myslím, že… mám ji!“

Vytáhla ji ven. Byla to obyčejná obálka, zalepená a neoznačená.

„To by mohlo být ono,“ řekla Sarah nedočkavě. „Petere, myslím, že jsme to asi našli!“

Zhasla světla a dům se ponořil do tmy.

Neohrabaně se postavili.

„Co se stalo?“ zeptal se Evans.

„To nic,“ uklidňovala ho. „Za chvilku naskočí nouzový generátor.“

„Na to bych nespoléhal,“ zazněl jakýsi hlas ze tmy.

Do tváří jim zasvítily dvě silné baterky. Evans v ostrém světle přimhouřil oči, Sarah si je zakryla dlaní.

„Můžu dostat tu obálku, prosím?“ zeptal se hlas.

„Ne,“ odpověděla Sarah.

Ozvalo se cvaknutí, jako když někdo natahuje kohoutek pistole.

„Tu obálku si vezmeme,“ řekl hlas. „Po dobrém, nebo po zlém.“

„Nevezmete,“ namítla Sarah.

Evans, který stál vedle ní, zašeptal: „Sarah.“

„Sklapněte, Petere. Nedostanou ji.“

„Budeme střílet, pokud to bude zapotřebí,“ vyhrožoval hlas.

„Sarah, dejte jim tu pitomou obálku,“ naléhal Evans.

„Tak ať si ji vezmou,“ pronesla Sarah vzdorovitě.

„Sarah.“

„Do prdele!“ zařval hlas a pak zazněl výstřel. Evans zůstal uvězněn ve zmatku a temnotě. Ozval se další výkřik. Jedna ze svítilen dopadla na podlahu a kutálela se, přičemž světlo mířilo do rohu. Evans podle stínů poznal, že se jakási urostlá postava sápe po Sarah, která vřeštěla a kopala kolem sebe. Evans se bez rozmýšlení vrhl na útočníka a chytil ho za paži v kožené bundě. V mužově dechu ucítil pivo a slyšel jeho vrčení. Potom ho druhý lupič odtáhl, srazil na podlahu a kopl do žeber.

Odvalil se, narážel do nábytku a potom jakýsi nový příchozí zvedl baterku a hlubokým hlasem pronesl: „Okamžitě vypadněte.“ Útočník se zarazil, přestal bojovat a otočil se za novým hlasem. Evans se podíval na Sarah, která ležela na podlaze. Také druhý nevítaný host vstal a obrátil se k muži se svítilnou.

Ozvalo se zapraskání, jeden z lupičů vykřikl a skácel se dozadu. Kužel světla se stočil k muži, který předtím kopal Petera.

„Teď ty. Lehnout.“

Muž bez váhání ulehl na koberec.

„Obličejem k zemi.“

Muž se převalil.

„To je lepší,“ řekl nový hlas. „Vy dva jste v pořádku?“

„Nic mi není,“ odpověděla Sarah, oddechovala a dívala se do světla. „Kdo sakra jste?“

„Sarah,“ oslovil ji hlas. „Mrzí mě, že jste mě nepoznala.“

Vtom se světla v pokoji znovu rozzářila.

„Johne!“ zvolala Sarah.

A k Evansovu úžasu překročila tělo padlého lupiče a vděčně objala Johna Kennera, profesora geoenvironmentálního inženýrství z MIT.

HOLMBY HILLS

ÚTERÝ, 5. ŘÍJNA 20:03

„Myslím, že mám právo na vysvětlení,“ řekl Evans. Kenner se sklonil a připínal pouta dvěma mužům spočívajícím na podlaze. První útočník byl stále v bezvědomí.

„Upravený taser,“ objasnil Kenner. „Po dobu čtyř milisekund vysílá impulzy o frekvenci pěti set megahertzů, které ochromí nervovou soustavu. Padnete k zemi. Okamžitě přichází bezvědomí. Ale trvá jen několik minut.“

„Ne,“ řekl Evans. „Myslel jsem –“

„Proč jsem tady?“ zeptal se Kenner a lehce se usmál.

„Ano,“ přisvědčil Evans.

„Je to Georgeův dobrý přítel,“ zasáhla Sarah.

„Opravdu?“ podivil se Evans. „Odkdy?“

„Od té doby, co jsme se nedávno seznámili,“ řekl Kenner. „A doufám, že si vzpomínáte také na mého společníka, Sanjonga Thapu.“

Do místnosti vešel podsaditý snědý muž s vlasy na ježka. Evanse stejně jako při prvním setkání zarazilo jeho neurčitě vojenské vystupování a britský přízvuk. „Světla už zase fungují, profesore,“ ohlásil Sanjong Thapa. „Mám zavolat policii?“

„Ještě ne,“ odpověděl Kenner. „Pomozte mi, Sanjongu.“ Kenner a jeho přítel prohledali kapsy spoutaných mužů. „Přesně jak jsem předpokládal,“ konstatoval Kenner, když se postavil. „Nemají žádné průkazy.“

„Co jsou zač?“

„To bude otázka pro policii,“ řekl Kenner. Muži na podlaze se rozkašlali a probírali se k vědomí. „Sanjongu, dovedeme je k předním dveřím.“ Postavili lupiče na nohy a napůl je doprovodili a napůl odtáhli z obývacího pokoje.

Evans se Sarah osaměli. „Jak se Kenner dostal do domu?“

„Byl ve sklepě. Skoro celé odpoledne to tu prohledával.“

„A proč jste mi to neřekla?“

„Požádal jsem ji o to,“ odpověděl Kenner, který se mezitím vrátil. „Nebyl jsem si vámi jistý. Tahle věc je složitá.“ Zamnul si ruce. „Podíváme se teď na tu obálku?“

„Ano.“ Sarah se posadila na gauč a roztrhla obálku. Uvnitř byl jediný úhledně složený list papíru. Sarah na něj nevěřícně zírala.

„Co je to?“ zajímal se Evans.

Beze slova mu papír podala.

Byl to účet od Edwards Fine Art Display Company z Torrance v Kalifornii za vyrobení dřevěného podstavce pod sochu Buddhy. Tři roky starý.

Evanse se zmocnilo rozčarování a klesl na gauč vedle Sarah.

„Copak?“ podivil se Kenner. „Vy to už vzdáváte?“

„Nevím, co dělat dál.“

„Můžete začít tím, že mi povíte, co přesně vám George Morton řekl.“

„Přesně si to nepamatuji.“

„Tak mi povězte, co si pamatujete.“

„Řekl, že to je filozofické rčení. A bylo to něco jako: ‚Všechno, na čem záleží, je blízko místa, kde sedí Buddha.‘“

„Ne. To není možné,“ poznamenal Kenner rozhodným tónem.

„Proč?“

„Tohle by neřekl.“

„Proč?“

Kenner vzdychl. „Předpokládal bych, že to je naprosto evidentní. Pokud vám dával instrukce – což podle mě dělal –, nebyl by tak neurčitý. Takže musel říct něco jiného.“

„Na nic jiného si nevzpomínám,“ bránil se Evans. Kennerova přímočarost mu připadala strohá, téměř urážlivá. Začínal k tomu člověku pociťovat antipatii.

„Na nic jiného si nevzpomínáte?“ zeptal se Kenner. „Zkusme to znovu. Kde vám George tu větu řekl? Muselo to být po tom, co jste vyšli z vestibulu.“

Evans byl zprvu zmatený. Pak mu to došlo: „Vy jste tam byl?“

„Ano, byl. Na parkovišti, o něco dál.“

„Proč?“ zajímal se Evans.

„K tomu se dostaneme později,“ odpověděl Kenner. „Vyprávěl jste mi, že jste s Georgem vyšli ven…“

„Ano,“ přisvědčil Evans. „Vyšli jsme ven. Ochladilo se a George přestal zpívat, když ten chlad ucítil. Stáli jsme na schodech před hotelem a čekali na auto.“

„Hmm…“

„A když se objevilo, nastoupil do ferrari a já jsem měl dojem, že by neměl řídit, a tak jsem mu to řekl a George odpověděl: ‚Tohle mi připomíná jedno filozofické rčení.‘ A já na to: ‚Jaké?‘ A on řekl: ‚Všechno, na čem záleží, není daleko od místa, kde sedí Buddha.‘“

„Není daleko?“ zopakoval Kenner.

„Takhle to řekl.“

„Dobře,“ konstatoval Kenner. „A vy jste v tu chvíli…“

„Nahýbal jsem se do auta.“

„Do ferrari.“

„Ano.“

„Nahýbal jste se. A když vám George řekl to filozofické rčení, co jste odpověděl?“

„Jenom jsem ho požádal, aby neřídil.“

„Zopakoval jste tu větu?“

„Ne,“ odvětil Evans.

„Proč ne?“

„Protože jsem o něj měl strach. Neměl řídit. Každopádně si vzpomínám, že to bylo nějak divně zformulované. ‚Není v dálce od místa, kde sedí Buddha.‘“

„Není v dálce?“ zpozorněl Kenner.

„Ano,“ odpověděl Evans.

„Řekl ‚není v dálce‘?“

„Ano.“

„To je daleko lepší,“ řekl Kenner. Neklidně se pohyboval po místnosti a těkal očima z jedné věci na druhou. Zvedal je, pokládal zpátky a pokračoval v chůzi.

„Proč je to daleko lepší?“ zeptal se Evans podrážděně.

Kenner ukázal rukou po místnosti. „Podívejte se kolem sebe, Petere. Co vidíte?“

„Vidím pokoj s elektronikou.“

„Správně.“

„Jenže nechápu –“

„Posaďte se na gauč, Petere.“

Evans se usadil, stále rozčílený. Zkřížil ruce na hrudi a mračil se na Kennera.

Zazvonil zvonek. Jejich rozhovor byl přerušen příjezdem policie. Kenner řekl: „Nechte to na mně. Bude to jednodušší, když vás neuvidí,“ a opět vyšel z místnosti. Z předsíně uslyšeli několik tlumených hlasů, hovořících o dvojici zadržených lupičů. Zněly přátelsky.

Evans se zeptal: „Kenner má něco společného s policií?“

„Ne tak docela,“ odpověděla Sarah.

„Co to znamená?“

„Zkrátka to vypadá, že má hodně známých.“

Evans se na ni zadíval. „Má hodně známých,“ zopakoval.

„Lidí z různých oborů. Vážně. Poslal George, aby si s některými z nich promluvil. Kenner má úžasně široké spektrum kontaktů. Zejména v environmentální oblasti.“

„Tím se zabývá to jeho Centrum pro analýzu rizik? Environmentálními riziky?“

„Nejsem si jistá.“

„Proč je na vědecké dovolené?“

„Na to byste se měl zeptat jeho.“

„Fajn.“

„Moc se vám nezamlouvá, že ne?“ zeptala se Sarah.

„Zamlouvá. Jenom si myslím, že je to nafoukaný pitomec.“

„Je hodně sebevědomý.“

„To pitomci obvykle bývají.“

Evans vstal a přešel do míst, odkud viděl do předsíně. Kenner si povídal s policisty, podepisoval nějaké dokumenty a předával lupiče. Policisté s ním vtipkovali. Vedle stál snědý Sanjong.

„A co ten malý chlapík?“

„Sanjong Thapa,“ odpověděla Sarah. „Kenner ho potkal v Nepálu, když tam lezl na nějakou horu. Sanjong byl jako armádní důstojník přidělen ke skupině vědců, kteří studovali půdní erozi v Himalájí. Kenner ho pozval do Spojených států, aby pracoval s ním.“

„Už si vzpomínám. Kenner je taky horolezec. A málem to dotáhl do olympijského lyžařského družstva.“ Evans nedokázal skrýt svou rozmrzelost.

„Je to pozoruhodný člověk, Petere,“ řekla Sarah. „I když vám není sympatický.“

Evans se vrátil ke gauči, posadil se a zkřížil ruce na prsou. „V tomhle máte pravdu,“ souhlasil. „Není.“

„Mám pocit, že v tom nejste sám,“ poznamenala Sarah. „Seznam lidí, kteří Johna Kennera nemají rádi, je dlouhý.“

Evans zasupěl a nic neřekl.

Stále seděli na gauči, když Kenner znovu vpadl do pokoje. Opět si zamnul ruce. „Výborně,“ začal. „Oba chlapci řekli, že chtějí mluvit s právníkem, a zřejmě nějakého znají. Jen si to představte. Ale za pár hodin budeme vědět víc.“ Obrátil se k Peterovi. „Takže: záhada vyřešena? Myslím s tím Buddhou?“

Evans na něj vrhl zlostný pohled. „Ne.“

„Vážně? Vždyť je to docela snadné.“

„Co kdybyste nám to prozradil?“ opáčil Evans.

„Položte ruku na kraj stolu,“ vyzval ho Kenner.

Evans natáhl ruku. Na stole leželo pět dálkových ovládání.

„No a?“ zeptal se Evans. „Co dál?“

„K čemu slouží?“

„Tenhle pokoj je plný elektroniky,“ řekl Evans. „Na tom jsme se, myslím, shodli.“

„Ano,“ souhlasil Kenner. „Ale k čemu slouží?“

„Zřejmě k ovládání televize, satelitu, přehrávače DVD, videa a tak dále.“

„Který patří k čemu?“ pokračoval Kenner.

Evans se zadíval na stůl. A pak mu to došlo. „Panebože,“ vydechl. „Máte úplnou pravdu.“

Bral do ruky jedno ovládání po druhém.

„Tohle je k té televizi s plochou obrazovkou… DVD… satelit… video…“ Odmlčel se. Jeden ovladač přebýval. „Zdá se, že jsou tady dvě ovládání k přehrávači DVD.“ Poslední ovladač byl černý a silný, s obvyklými tlačítky, ale o něco světlejší než ostatní.

Evans otevřel kryt prostoru na baterie. Uvnitř byla jen jedna. Na místě druhé se nacházel srolovaný papír.

„Máte to,“ ohlásil.

Vytáhl papír ven.

Všechno, na čem záleží, není v dálce od místa, kde se nachází Buddha. Dálka – dálkové ovládání. Tohle George naznačoval. Papír, na němž záleželo, byl v dálkovém ovládání, které nic neovládalo.

Evans opatrně rozložil tenký lístek, hranou ruky jej vyrovnal na stolku a vyhladil záhyby.

A pak jenom zíral.

Na papíru nebylo nic než sloupce čísel a slov:

662262 3982293 24FXE 62262 82293 TERROR

882320 4898432 12FXE 82232 54393 SNAKE

774548 9080799 02FXE 67533 43433 LAUGHER

482320 5898432 22FXE 72232 04393 SCORPION

ALT

662262 3982293 24FXE 62262 82293 TERROR

382320 4898432 12FXE 82232 54393 SEVER

244548 9080799 02FXE 67533 43433 CONCH

482320 5898432 22FXE 72232 04393 SCORPION

ALT

662262 3982293 24FXE 62262 82293 TERROR

382320 4898432 12FXE 82232 54393 BUZZARD

444548 7080799 02FXE 67533 43433 OLD MAN

482320 5898432 22FXE 72232 04393 SCORPION

ALT

662262 3982293 24FXE 62262 82293 TERROR

382320 4898432 12FXE 82232 54393 BLACK MESA

344548 9080799 02FXE 67533 43433 SNARL

482320 5898432 22FXE 72232 04393 SCORPION

„Že by všichni hledali tohle?“ podivil se Evans.

Sarah mu nahlédla přes rameno. „Nějak to nechápu. Co to znamená?“

Evans předal soupis Kennerovi. Ten se na čísla sotva podíval a řekl: „Není divu, že to tak strašně chtěli zpátky.“

„Vy víte, co to je?“

„To je úplně jasné,“ odpověděl Kenner a podal papír Sanjongovi. „Je to soupis zeměpisných souřadnic.“

„Souřadnic? Jakých míst?“

„To budeme muset vypočítat,“ řekl Sanjong. „Jsou to souřadnice UTM, což může znamenat, že jsou určené pro piloty.“ Kenner si všiml, že Evans a Sarah se tváří nechápavě. „Svět je kulatý,“ vysvětlil, „a mapy jsou ploché. Proto jsou všechny mapy projekcemi povrchu koule do roviny. Jednou z těchto projekcí je souřadnicový systém Universal Transverse Mercator, který zeměkouli pokrývá sítí po šesti stupních. Je to původně vojenský systém, ale setkáte se s ním také u některých leteckých map.“

Evans se zeptal: „Takže tahle čísla jsou zeměpisná šířka a délka v jiné podobě?“

„Správně. Ve vojenské podobě.“ Kenner jel prstem po údajích. „Zdá se, že tu máme několik různých sérií po čtyřech místech. Ale první a poslední místo jsou ve všech případech stejné. Z nějakého důvodu…“ Zamračil se a chvíli hleděl do prázdna.

„Je to špatné?“ zajímala se Sarah.

„Nejsem si jistý,“ odpověděl Kenner. „Možná ano.“ Podíval se na Sanjonga.

Sanjong vážně pokýval hlavou. „Co je dneska za den?“ zeptal se.

„Úterý.“

„To znamená… že času je velice málo.“

„Sarah, budeme potřebovat Georgeovo letadlo,“ řekl Kenner. „Kolik pilotů pro něj pracuje?“

„Obvykle dva.“

„Musíme mít nejméně čtyři. Jak rychle je dokážete sehnat?“

„Nevím. Kam chcete letět?“ zeptala se.

„Do Chile.“

„Do Chile! A kdy odlétáte?“

„Co nejdřív. Nejpozději o půlnoci.“

„Bude mi nějaký čas trvat, než zařídím –“

„Tak se do toho pusťte hned,“ nařídil Kenner. „Času je málo, Sarah. Velice málo.“

Evans sledoval, jak Sarah vychází z místnosti. Pak se obrátil zpátky ke Kennerovi. „Fajn, dám se poddat,“ řekl. „Proč Chile?“

„Předpokládám, že tam mají vhodná letiště. A palivo do tryskových motorů.“ Kenner luskl prsty. „Dobrá připomínka, Petere. Sarah,“ zavolal do vedlejšího pokoje, „co je to za typ?“

„Gé pětka!“ zněla odpověď.

Kenner se otočil k Sanjongu Thapovi, který vytáhl kapesní počítač a ťukal do něj. „Připojil jste se na Akamai?“

„Ano.“

„Měl jsem pravdu?“

„Zatím jsem zkontroloval jenom první místo,“ odpověděl Sanjong. „Ale ano. Potřebujeme letět do Chile.“

„Takže Terror je Terror?“ pokračoval Kenner.

„Myslím, že ano.“

Evans klouzal pohledem z jednoho muže na druhého. „Terror je Terror?“ zeptal se nejistě.

„Přesně tak,“ přisvědčil Kenner.

„Víte, Peter na to kápnul,“ řekl Sanjong.

„Mohli byste mi prozradit, na co jsem kápnul?“ ozval se Evans.

„Ano,“ ujistil ho Kenner. „Ale nejdřív, máte u sebe cestovní pas?“

„Nosím ho s sebou pořád.“

„Výborně.“ Kenner se obrátil k Sanjongovi. „Jak jste to myslel?“

„Jsou to souřadnice UTM, profesore. Šestistupňová síť.“

„Samozřejmě!“ Kenner opět luskl prsty. „Co to se mnou je?“

„Vzdávám se,“ řekl Evans. „Co s vámi je?“

Kenner však neodpověděl. Vypadal teď skoro hyperaktivně a nervózně natahoval prsty, když ze stolu vedle Petera sebral dálkové ovládání a zblízka si je prohlížel a otáčel je ve světle. Nakonec znovu promluvil.

„Šestistupňová síť znamená,“ řekl, „že ta místa jsou určena s přesností pouze na tisíc metrů. To prostě nestačí.“

„Proč? Jak přesné by to mělo být?“

„Na tři metry,“ odpověděl Sanjong.

„Za předpokladu, že používají PPS,“ dodal Kenner a stále pozoroval dálkové ovládání. „V tom případě… Aha. Myslel jsem si to. Tohle je ta nejstarší finta pod sluncem.“

Odklopil celou zadní část ovládání, pod níž se skrývala deska s obvodem. Nadzdvihl ji a vytáhl druhý složený list. Byl tenký, jen o málo silnější než průklepový papír. Byly na něm řady čísel a symbolů.

-2147483640,8,0*x°%ÁgKA_A0#_QÁ_cÁ«aaaaaÚ?_____ýýý__á

-2147483640,8,0%h°á#KÁ_0,_@BÁjÁ«aaaaaÚ? ýýýý___ýý_ý__

-2147483640,8,0a‘»A$PIÁ_N__éxFÁ_cÁ-aaaaaÚ 6__ýýý___Á

-2147483640,8,0óW»1/4_OÁ ó°q_IMÁ_cÁ«aaaaaLi? ýýýý___ýýý__¥

-214748364O,8,O%ooe7Ň_LÁ00_8_OPA_cÁ«aaaaaÚ?___ýýý_

-2147483640,8,0*x°%ÁgKÁ_A0#_QA_cÁ«aaaaaÚ?_____ýýý__á

-2147483640,8,0%h° á#KÁ_0,__@BA_cÁ«aaaaaÚ? ýýýý___ýýý_

-2147483640,8,0óW»1/4_OÁ ó°q_IMA_cÁ«aaaaaÚ? ýýýý___ýýý__¥

-2147483640,8,0ě{»L’OÁr°’ULÁ_cÁ-.aaaaaÚ6__.ýýý

-214748364O,8,O%ooe7Ň_LÁ00_8_OPA_cÁ«aaaaaÚ?___ýýý__

-2147483640) 8,0*xo%ÁgKÁ_A0#_QA_cÁ«aaaaaÚ?_____ýýý__á

-2147483640,8,0%h° á#KÁ_0,_@BÁ_cÁ«aaaaaÚ? ýýyý___ýýý_

-2147483640,8,0óW»1/4_OÁ ó°q_IMÁ_cÁ«aaaaaLI? ýýýý___ýýý__¥

-2147483640,8,0e{»L‘0Áro“d,LA_cÁ-aaaaaÚi___ýýý

-2147483640,8,0%ooe°/iM_LÁtícS_8“OPÁ__cÁ«aaaaaÚ?____ýýý__

„Dobře,“ řekl Kenner. „Tohle vypadá daleko líp.“

„A co to je?“ zajímal se Evans.

„Skutečné souřadnice. Pravděpodobně stejných míst.“

„Terror je Terror?“ zeptal se Evans. Začínal si připadat jako blázen.

Kenner odpověděl: „Ano. Mluvíme o hoře Mount Terror, Petere. Nečinná sopka. Slyšel jste o ní někdy?“

„Ne.“

„Tak právě tam poletíme.“

„Kde to je?“

„Myslel jsem, že už jste na to přišel,“ řekl Kenner. „Je v Antarktidě, Petere.“

II

TERROR

CESTOU DO PUNTA ARENAS

ÚTERÝ, 5. ŘÍJNA 21:44

Letiště Van Nuys nechali hluboko pod sebou. Tryskový stroj zamířil na jih a letěl nad rozsáhlou zářící rovinou losangeleského pobřeží. Letuška Evansovi přinesla kávu. Na nevelké obrazovce svítil údaj, že jim k cíli schází 9982 kilometrů. Čekal je dvanáctihodinový let.

Letuška se ho zeptala, jestli chce večeři, a odešla ji připravit.

„Tak dobře,“ řekl Evans. „Před třemi hodinami jsem přijel za Sarah, abych s ní vyřídil to vloupání. Teď letím do Antarktidy. Není načase, aby mi někdo vysvětlil, co se děje?“

Kenner přikývl. „Slyšel jste někdy o Frontě environmentálního osvobození? ELF?“

„Ne,“ odpověděl Evans a zakroutil hlavou.

„Já taky ne,“ přidala se Sarah.

„Je to tajná extremistická skupina. Údajně se skládá z bývalých členů Greenpeace a Eart’h First!, kterým připadalo, že tyto organizace ztratily na rozhodnosti. ELF podniká násilné akce na podporu environmentálních kauz. V Coloradu podpalovali hotely a na Long Islandu obytné domy, v Michiganu bránili těžbě dřeva, v Kalifornii zapalovali auta.“

Evans přikývl. „Četl jsem o nich… FBI a další vyšetřovací agentury organizaci nedokázali infiltrovat, protože se skládá z izolovaných buněk, které spolu nekomunikují.“

„Ano,“ přisvědčil Kenner. „Říká se to. Ale byly zaznamenány rozhovory mobilními telefony. Už nějakou dobu víme, že skupina se globalizuje, plánuje sérii velkých akcí po celém světě a chce s nimi začít za několik dní.“

„Jakých akcí?“

Kenner zavrtěl hlavou. „To nevíme. Ale máme důvod věřit, že budou velké – a ničivé.“

„Jak to souvisí s Georgem Mortonem?“ zeptala se Sarah.

„Jde o peníze,“ řekl Kenner. „Jestliže v ELF plánují akce po celém světě, potřebují spoustu peněz. Otázka zní: Kde je seženou?“

„Vy tvrdíte, že George financoval extremistickou skupinu?“

„Ne úmyslně. ELF je zločinecká organizace, ale i tak ji podporují radikální spolky jako PETA. Je to vážně ostuda. Jenže otázka zní, jestli ji finančně podporují také známější environmentální skupiny.“

„Známější skupiny? Které například?“

„Kterékoli,“ řekl Kenner.

„Moment,“ zarazila ho Sarah. „Vy prohlašujete, že Audobonská společnost nebo Sierra Club poskytují finance teroristickým skupinám?“

„Ne,“ odpověděl Kenner. „Prohlašuji, že nikdo přesně neví, co tyto organizace dělají se svými penězi. Protože vládní dozor nad nadacemi a charitami je mimořádně laxní. Neprobíhají v nich audity. Nikdo jim nekontroluje účetnictví. Environmentálními skupinami ve Spojených státech proteče ročně půl miliardy dolarů. Co s nimi dělají, na to nikdo nedohlíží.“

Evans svraštil čelo. „A George to věděl?“

„Když jsme se seznámili, měl již nějaké pochybnosti ohledně NERF,“ řekl Kenner. „Kvůli tomu, co dělá se svými penězi. NERF rozděluje čtyřicet čtyři milionů dolarů za rok.“

Evans začal: „Nechcete tvrdit, že NERF –“

„Ne přímo,“ přerušil ho Kenner. „Jenomže NERF vynaloží skoro šedesát procent svých peněz na podporu dalších organizací. Pochopitelně to nemůžou přiznat. Vypadalo by to špatně. Obcházejí to tím, že téměř veškerou svoji práci zadávají externím společnostem, které shánějí příspěvky poštou nebo po telefonu. Tyto společnosti mají zavádějící jména jako Mezinárodní fond pro ochranu divočiny, IWPF – což je firma z Omahy, rozesílající reklamní poštu, a ta zase zadává práci do Kostariky.“

„To je vtip,“ řekl Evans.

„Ne, není. A loni IWPF utratil šest set padesát tisíc dolarů za shromažďování informací o environmentálních problémech, přičemž tři sta tisíc dolarů dostala jakási Akční koalice podpory deštných pralesů, RASC. Což je ve skutečnosti poštovní schránka v Elmiře ve státě New York. A stejnou sumu Seismic Sevices v Calgary, další poštovní schránka.“

„Myslíte…“

„Poštovní schránka. Slepá ulička. To byla pravá příčina neshody mezi Mortonem a Drakem. Morton měl pocit, že Drake zanedbává své povinnosti. Proto chtěl externí audit organizace, a když Drake odmítl, Mortona to opravdu znervóznilo. Morton je ve výboru NERF, je za fond odpovědný. A tak najal tým soukromých vyšetřovatelů, aby NERF prověřili.“

„Opravdu?“ zeptal se Evans.

Kenner přikývl. „Před dvěma týdny.“

Evans se otočil k Sarah. „Vy jste to věděla?“

Podívala se stranou a pak zpátky na Evanse. „Řekl mi, abych o tom s nikým nemluvila.“

„George?“

„Já,“ odpověděl Kenner.

„Takže to byla vaše práce?“

„Ne, jenom jsem Georgeovi poradil. Byla to jeho hra. Ale problém je v tom, že jakmile peníze jednou převedete, nemáte kontrolu nad tím, za co se utratí. Nebo můžete popřít, že o tom něco víte.“

„Panebože,“ řekl Evans. „Celou dobu jsem si myslel, že George má jenom obavy o tu vanutskou žalobu.“

„Ne,“ pokračoval Kenner. „Ta žaloba pravděpodobně nemá šanci. Je velice nepravděpodobné, že se vůbec dostane k soudu.“

„Ale Balder říkal, že pokud sežene kvalitní data o hladině moře –“

„Balder už má kvalitní data. Má je několik měsíců.“

„Cože?“

„Vyplývá z nich, že hladina moře v jižním Pacifiku se za posledních třicet let nezvýšila.“

„Cože?“

Kenner se obrátil k Sarah. „Takhle se chová pořád?“

Letuška rozdala tácy, ubrousky a stříbrné nádobí. „Podávají se těstoviny s kuřecím masem, chřest a rajčata,“ oznámila, „a pak míchaný zeleninový salát. Budete si přát víno?“

„Dal bych si bílé,“ požádal Evans.

„Je tam Puligny-Montrachet. Ročníkem si nejsem jistá, myslím, že to je osmadevadesátý. Pan Morton na palubě obvykle míval osmadevadesátý.“

„Prostě mi dejte celou láhev,“ pokusil se Evans o vtip. Kenner ho doháněl k šílenství. Na začátku večera byl Kenner plný elánu, skoro nedočkavý. Nyní však strnule seděl vzadu a tvářil se sveřepě. Měl vystupování člověka, jenž pronáší očividné pravdy, i když Peterovi tak očividné nepřipadaly. „Celé jsem to špatně pochopil,“ řekl Evans nakonec. „Jestli máte pravdu…“

Kenner jen zvolna kývl.

Evans si pomyslel: Nechává mě, abych na to přišel sám. Obrátil se k Sarah: „Vy jste to taky věděla?“

„Ne,“ odpověděla. „Ale tušila jsem, že něco není v pořádku. George byl poslední dva týdny dost rozrušený.“

„Myslíte, že kvůli tomu pronesl tu řeč a pak se zabil?“

„Chtěl vrhnout špatné světlo na NERF,“ ozval se Kenner. „Chtěl, aby je rozcupovala média. Protože si přál, aby se to celé zastavilo.“

Letuška přinesla víno v broušené křišťálové sklence. Evans ji jedním douškem vyprázdnil a nechal si dolít. „Aby se zastavilo co?“ zeptal se.

„Podle toho soupisu má dojít ke čtyřem událostem,“ vysvětlil Kenner. „Na čtyřech místech světa. Přibližně s jednodenním odstupem.“

„K jakým událostem?“

Kenner zavrtěl hlavou. „Zatím máme tři dobré stopy.“

Sanjong mezi prsty promnul ubrousek. „Tohle je opravdové plátno,“ pronesl ohromeně. „A opravdový křišťál.“

„Pěkné, že?“ řekl Evans a opět dopil.

Sarah se zeptala: „Jaké jsou to stopy?“

„První je skutečnost, že načasování není přesné. Dalo by se předpokládat, že teroristická akce bude důkladně naplánovaná, na minuty. Tyto události nejsou.“

„Třeba ta skupina není tak dobře organizovaná.“

„Pochybuji, že to je vysvětlení. Druhou stopu jsme získali dnes večer a je velice důležitá,“ pokračoval Kenner. „Jak jste poznali ze soupisu, pro tyto události existuje několik alternativních míst. Zase byste předpokládali, že se teroristi rozhodnou pro jedno místo a budou se ho držet. Jenže takhle to neudělali.“

„Proč ne?“

„Domnívám se, že to odráží povahu událostí, které jsou naplánovány. Musí existovat nějaká nepředvídatelnost vlastní události samotné nebo podmínkám, které jsou potřeba k tomu, aby k ní došlo.“

„To je dost neurčité.“

„Je to víc, než jsme věděli před dvanácti hodinami.“

„A třetí stopa?“ zeptal se Evans a zamával na letušku, aby mu dolila.

„Třetí stopu máme už nějaký čas. Jisté vládní agentury sledují obchodování s utajovanými technologiemi, které by se mohly hodit teroristům. Sledují všechno, co lze použít při výrobě jaderných zbraní – odstředivky, určité kovy a tak dále. Sledují obchodování se všemi konvenčními trhavinami. Sledují jisté kritické biotechnologie. A sledují vybavení, které může být využito pro narušení komunikačních sítí – takové, které vytváří elektromagnetické impulzy, například, nebo rádiové frekvence s vysokou intenzitou.“

„Ano…“

„Dělají tuhle práci s pomocí nervové sítě počítačů, které pátrají po pravidelnostech v obrovských objemech dat – v tomto případě zejména v tisících prodejních faktur. Přibližně před osmi měsíci tyto počítače odhalily velice nenápadný vzorec, který podle všeho ukazoval na stejný původ široce rozptýleného obchodu s jistým polním a elektronickým vybavením.“

„Jak na to počítače přišly?“

„To vám počítač nepoví. Prostě ohlásí vzorec, který pak prověří agenti v terénu.“

„A dál?“

„Vzorec byl potvrzen. ELF nakupovala velice pokročilé technologie od firem ve Vancouveru, Londýně, Ósace, Helsinkách a Soulu.“

„Jaká to byla zařízení?“ zajímal se Evans.

Kenner je vypočítával na prstech. „Fermentační nádrže pro primery AOB – to jsou aerobní nitrifikační bakterie. Střední typ jednotek pro rozptyl částic, takové jednotky jsou použitelné v armádě. Tektonické impulzní generátory. Přenosné miniharddisky. Hypersonické kavitační generátory. Sestavy rezonantních dynamických procesorů.“

„Nemám nejmenší tušení, co je to za věci,“ přiznal Evans.

„To málokdo,“ řekl Kenner. „Některé patří k poměrně standardním environmentálním technologiím, třeba nádrže pro primery AOB. Používají se v průmyslovém čištění odpadních vod. Jiné jsou vojenské, ale prodávají se na volném trhu. Další jsou velmi experimentální. A všechny stojí hromadu peněz.“

„Ale jak budou použity?“ zeptala se Sarah.

Kenner zavrtěl hlavou. „To nikdo neví. Proto se to chystáme zjistit.“

„Jak si myslíte, že budou použity?“

„Nerad spekuluji,“ řekl Kenner. Zvedl ošatku s rohlíky. „Dá si někdo pečivo?“

CESTOU DO PUNTAARENAS

STŘEDA, 6. ŘÍJNA 3:01

Gulfstream se řítil nocí.

V přední části kabiny bylo zhasnuto; Sarah a Sanjong spali na provizorních lůžkách, ale Evansovi se usnout nepodařilo. Seděl vzadu a díval se z okna na oceán mraků, které se v měsíčním světle stříbrně leskly.

Kenner seděl naproti němu. „Je to nádherný svět, co říkáte?“ zeptal se. „Vodní pára patří k nejtypičtějším rysům naší planety. Dokáže být tak krásná. Je překvapivé, jak málo toho o chování vodní páry ví věda.“

„Vážně?“

„Atmosféra je mnohem záhadnější, než se všeobecně připouští. Dám vám jednoduchý příklad: Nikdo není schopen s jistotou říct, jestli kvůli globálnímu oteplování bude více mraků, nebo méně.“

„Počkejte chvilku,“ přerušil ho Evans. „Globální oteplování zvýší teplotu, takže se z oceánů odpaří víc vody a větší odpařování znamená víc mraků.“

„To je jedna možnost. Ale vyšší teplota také znamená vyšší vlhkost vzduchu, a tedy méně mraků.“

„Takže co se stane?“

„To nikdo neví.“

„Jak tedy můžou vytvářet počítačové modely klimatu?“ zeptal se Evans.

Kenner se usmál. „Pokud jde o mraky, hádají.“

„Hádají?“

„No, nenazývají to hádání. Říkají tomu odhad, parametrizace nebo aproximace. Jenže když něčemu nerozumíte, nemůžete to aproximovat. Potom vážně jenom hádáte.“

Evanse začínala bolet hlava. „Myslím, že bych se měl trochu vyspat.“

„Dobrý nápad,“ souhlasil Kenner a podíval se na hodinky. „Do přistání nám pořád zbývá osm hodin.“

Letuška Evansovi přinesla pyžamo. Odešel se do koupelny převléknout. Když se vrátil, Kenner stále seděl na původním místě a zíral z okna na oblaka osvětlená měsícem. Evans se odhodlal k poznámce: „Říkal jste, že vanutská žaloba se k soudu vůbec nedostane.“

„To je pravda.“

„Proč ne? Kvůli údajům o hladině moře?“

„Částečně ano. Je těžké tvrdit, že globální oteplování zaplaví vaši zemi, když hladina moře nestoupá.“

„Nechce se mi věřit, že hladina moře nestoupá,“ namítl Evans. „Všude se o tom píše. Všechny televizní reportáže…“

„Vzpomínáte si na africké zabijácké včely?“ přerušil ho Kenner. „Mluvilo se o nich celá léta. Teď jsou tady a očividně s nimi nejsou žádné problémy. Vzpomínáte si na Y2K? Všichni tenkrát psali, že nás čeká katastrofa. Trvalo to několik měsíců. Jenže nakonec to nebyla pravda.“

Evanse napadlo, že Y2K nijak nesouvisí s hladinou moře. Chtěl na to upozornit, ale zjistil, že musí potlačit zívnutí.

„Je pozdě,“ řekl Kenner. „Můžeme si o tom popovídat ráno.“

„Vy nejdete spát?“

„Ještě ne. Mám nějakou práci.“

Evans se odebral dopředu, kde spali ostatní. Uložil se na opačné straně uličky než Sarah a přitáhl si deku pod bradu. Nyní měl odkryté nohy. Posadil se, přehodil si přikrývku přes špičky a znovu si lehl. Deka mu dosahovala sotva k ramenům. Uvažoval, jestli by neměl vstát a požádat letušku ještě o jednu.

A potom usnul.

Vzbudilo ho ostré sluneční světlo. Zaslechl cinkot stříbrného nádobí a ucítil kávu. Promnul si oči a posadil se. Ostatní už snídali v zadní části letadla.

Podíval se na hodinky. Spal přes šest hodin. Vydal se dozadu do kabiny.

„Raději se najezte,“ doporučila Sarah. „Asi za hodinu přistáváme.“

Vystoupili na přistávací dráhu letiště Marso del Mar a roztřásli se v mrazivém větru, který vanul od oceánu. Okolní krajina byla plochá, zelená, bažinatá a studená. V dálce Evans viděl rozeklané a zasněžené vrcholy hřebenu El Fogara v jižním Chile.

„Myslel jsem, že je léto,“ řekl.

„Je,“ přisvědčil Kenner. „Vlastně konec jara.“

Vybavení letiště sestávalo z nevelkého dřevěného terminálu a řady hangárů z vlnitého plechu, připomínajících abnormálně velké chatrče. Podél dráhy stálo sedm či osm dalších letadel, vesměs čtyřmotorových vrtulových strojů. Některá měla nad koly podvozku namontované lyže.

„Jsme tu přesně,“ řekl Kenner a ukázal ke kopcům za letištěm. Od kopců se rychle blížil landrover. „Jdeme.“

V malém terminálu, což byla vlastně jen jediná velká místnost s vybledlými letovými řády na stěnách, si skupina vyzkoušela teplé bundy, boty a další výstroj, kterou přivezl landrover. Bundy byly všechny červené nebo oranžové. „Snažil jsem se opatřit každému správnou velikost,“ vysvětlil Kenner. „Určitě si vezměte dlouhé spodky a mikroflísová trika.“

Evans se podíval na Sarah. Seděla na podlaze a natahovala si silné ponožky a boty. Pak se bez ohledu na okolí svlékla až na podprsenku a přetáhla si přes hlavu teplé tričko. Její pohyby byly rychlé a metodické. Na žádného z mužů se ani nepodívala.

Sanjong si prohlížel tabulky na stěně a zdálo se, že zejména jedna upoutala jeho pozornost. Evans k němu přistoupil. „Co to je?“

„Takhle vypadá záznam z meteorologické stanice v Punta Arenas nedaleko odsud. Je to nejbližší město k Antarktidě na světě.“ Poklepal na graf a zasmál se. „Tady máte to svoje globální oteplování.“

Evans nad tabulkou svraštil čelo.

„Pospěšte si,“ zvolal Kenner a pohlédl na hodinky. „Za deset minut nám to letí.“

„Kam přesně letíme?“ zeptal se Evans.

„Na nejbližší základnu u Mount Terror. Jmenuje se Weddellova stanice. Řídí ji Novozélanďané.“

„Co tam je?“

„Nic moc, příteli,“ odpověděl řidič landroveru a zasmál se. „Ale vzhledem k tomu, jaké je teď počasí, budete rádi, když se tam vůbec dostanete.“

CESTOU NA WEDDELLOVU STANICI

STŘEDA, 6. ŘÍJNA 8:04

Evans se díval z úzkého okna nákladního letounu Hercules. Vibrace motorů ho uspávaly, ovšem byl fascinován tím, co viděl pod sebou – nekonečnými pláněmi šedého ledu, roztrhanou mlhou, která mu občas zakryla výhled, a občasnými vrcholky černých skal. Byl to jednobarevný, ponurý svět. A byl velký.

„Neskutečné,“ pronesl Kenner. „Lidé nemají o Antarktidě představu, protože ji z většiny map znají jako proužek na spodním okraji. Jenže Antarktida je ve skutečnosti důležitý rys povrchu Země a významný klimatický faktor. Jedná se o velký kontinent, o polovinu větší než Evropa nebo Spojené státy, a je na něm devadesát procent ledu na planetě.“

„Devadesát procent?“ zeptala se Sarah. „Chcete říct, že na zbytek planety připadá jenom deset procent?“

„No, protože čtyři procenta připadají na Grónsko, všechny ostatní ledovce – Kilimandžáro, Alpy, Himálaj, Švédsko, Norsko, Kanada, Sibiř – představují šest procent světového ledu. Naprostá většina zmrzlé vody na této planetě se nachází v Antarktidě. Na mnoha místech je led až pět kilometrů silný.“

„Není divu, že tání vyvolává takové obavy,“ poznamenal Evans.

Kenner mlčel.

Sanjong zavrtěl hlavou.

„Ale no tak,“ napomenul je Evans, „Antarktida doopravdy taje.“

„Ve skutečnosti netaje,“ řekl Sanjong. „Můžu vám poskytnout odkazy, jestli chcete.“

Kenner vysvětlil: „Zatímco jste spal, hovořili jsme se Sanjongem o tom, jak bychom vás zasvětili do problematiky, protože se zdá, že jste dost špatně informován.“

„Špatně informován?“ ohradil se Evans.

„Nevím, jak bych to měl jinak nazvat,“ odpověděl Kenner. „Možná máte srdce na pravém místě, Petere, ale zkrátka nevíte, o čem mluvíte.“

„Počkejte,“ ozval se Evans a potlačil vztek, „Antarktida skutečně taje.“

„Myslíte, že se něco stane pravdou díky opakování? Data ukazují, že taje jedna relativně malá oblast zvaná Antarktický poloostrov a odlamují se tam obrovské ledovce. O tom se každý rok dozvídáte z médií. Ale kontinent jako celek se ochlazuje a tloušťka ledu roste.“

„Antarktida se ochlazuje?“

Sanjong vytáhl laptop a připojil jej k malé přenosné bublinkové tiskárně. Odklopil displej počítače.

„Rozhodli jsme se,“ začal Kenner, „že vám od této chvíle budeme poskytovat odkazy. Protože je nudné pokoušet se vám všechno vysvětlovat.“

Z bzučící tiskárny se vysunul list papíru. Sanjong jej podal Evansovi.

Doran, P. I, J. C. Priscu, W. B. Lyons, J. E. Walsh, A. G. Fountain, D. M. McKnight, D. L Moorhead, R. A. Vírginia, D. H. Wall, G. D. Clow, C. H. Fritsen, C. P. McKay a A. I. Parsons. „Antarctic Climate Cooling and Terrestrial Ecosystem Response.“ /Vafure415 (2002): 517-20.

V letech 1986 až 2000 se údolí ve střední Antarktidě ochlazovala tempem 0,7 °C za deset let, přičemž chlad napáchal značné škody na ekosystémech.

Comiso, J. C. „Variability and Trends in Antarctic Surface Temperatures From in s/íuand Satellite Infrared Measurements.“ Journal of Climate 13 (2000): 1674-96.

Data z družic i pozemních stanic ukazují na mírné ochlazení za posledních 20 let.

Joughin, I. a S. Tulaczyk. „Positive Mass Balance of the Ross Ice Streams, West Antartica.“ Sc; e/; ce295 (2002): 476-80.

Radarová měření ukazují, že led v západní Antarktidě přibývá tempem 26,8 gigatuny za rok. Došlo k obráceni‘ trendu tání po 6000 letech.

J. Chappellaz, M. Davis, G. Delaygue, M. Delmotte, V. M. Kotlyakov, M. Legrand, V. Y. Lipenkov, C. Lorius, L. Pepin, C. Ritz, E. Saltzman a M. Stievenard. „Climate and Atmospheric History of the Past 420,000 years from the Vostok Ice Core, Antarctica.“ Nature 399 (1999): 429-36.

Během posledních čtyř interglaciálních období, počínaje dobou před 420 000 lety, byla Země teplejší než dnes.

Thompson, D. W. J. a S. Solomon. „Interpretation of Recent Southern Hemisphere Climate Change.“ Science 296 (2002): 895-99.

Antarktický poloostrov se o několik stupňů oteplil, zatímco vnitrozemí poněkud ochladlo. Ledové příkrovy ustoupily, ale mořského ledu přibylo.

Petit, J. R“ J. Jouzel, D. Raynaud, l. I. Barkov, J.M. Barnola, I. Basile. M. Bender, J. Chappellaz, M. Davis, G. Delaygue, M. Delmotte, V. M. Kotlyakov, M. Legrand, V. Y. Lipenkov, C. Lorius, L. Pepin, C. Ritz, E. Saltzman a M. Stievenard. „Climate and Atmospheric History of the Past 420,000 years from the Vostok Ice Core, Antarctica.“ /Vart/re 399 (1999): 429-36.

Během posledních čtyř interglaciálních období, počínaje dobou před 420 000 lety, byla Země teplejší než dnes.

Anderson, J. B. a J. T. Andrews. „Radiocarbon Constraints on Ice Sheet Advance and Retreat in the Weddell Sea, Antarctica.“ Geology27 (1999): 179-82.

Dnes taje méně antarktického ledu než v průběhu posledního interglaciálního období.

Liu, J., J. A. Curry a D. G. Martinson. „Interpretation of Recent Antarctic Sea Ice Variability.“ Geophysical Research Letters 31 (2004): 10.1029/2003GL018732. Od roku 1979 antarktického mořského ledu přibylo.

Vyas, l. K., M. K. Dash, S. M. Bhandari, l. Khare, A. Mitra a P C. Pandey. „On the Secular Trends in Sea Ice Extent overthe Antarctic Region Based on OCEANSAT-1 MSIViR Observations.“ International Journal of Remote SensinglA (2003): 2277-87. Trend přibývání mořského ledu se možná zrychluje.

Parkinson, C. L. „Trends in the Length of the Southern Oceán Sea-lce Season, 1979-99.“ Annals ofGlaciology3t (2002): 435-40.

Většina Antarktidy zažívá delší sezónu mořského ledu, která trvá o 21 dní déle než v roce 1979.

„Dobrá, vidím, že se tu píše o mírném ochlazení,“ uznal Evans. „Ale také zaznamenali oteplení poloostrova o několik stupňů. To rozhodně vypadá významněji. A ten poloostrov tvoří značnou část světadílu, ne?“ Odložil papír stranou. „Po pravdě řečeno, velký dojem to na mě neudělalo.“

Sanjong odpověděl: „Ten poloostrov představuje dvě procenta rozlohy kontinentu. A po pravdě řečeno, zaráží mě, že jste se nevyjádřil k nejdůležitější skutečnosti v údajích, které jste dostal.“

„Ke které?“

„Když jste předtím řekl, že Antarktida taje,“ řekl Sanjong, „uvědomoval jste si, že taje posledních šest tisíc let?“

„Ani ne.“

„Ale věděl jste to, že ano?“

„Ne,“ odpověděl Evans. „Nevěděl jsem to.“

„Domníval jste se, že antarktické tání je něco nového?“

„Myslel jsem, že tání je rychlejší než dřív,“ řekl Evans.

„Asi toho už necháme,“ ozval se Kenner.

Sanjong přikývl a začal sklízet počítač.

„Ne, ne,“ namítl Evans. „Zajímá mě, co říkáte. Nemám v tomhle směru předsudky. Jsem připraven vyslechnout nové informace.“

„Právě jste je vyslechl,“ konstatoval Kenner.

Evans sebral list papíru a pečlivě jej složil. Potom jej zasunul do kapsy. „Tyhle studie pravděpodobně financuje uhelný průmysl,“ odhadl.

„Pravděpodobně,“ řekl Kenner. „Tím se bezpochyby všechno vysvětluje. Jenže každého někdo platí. Kdo platí vás?“

„Moje právnická firma.“

„A kdo platí firmu?“

„Klienti. Máme několik stovek klientů.“

„Pracujete pro všechny?“

„Já osobně? Ne.“

„Věnujete se hlavně environmentálním klientům,“ řekl Kenner. „Je to pravda?“

„Převážně. Ano.“

„Dalo by se říct, že peníze na váš plat pocházejí od environmentálních klientů?“ pokračoval Kenner.

„Na takové konstatování máte právo.“

„Jenom se ptám, Petere. Dalo by se říct, že peníze na váš plat pocházejí od environmentalistů?“

„Ano.“

„Dobře. Dalo by se tedy říct, že své názory zastáváte proto, že pracujete pro environmentalisty?“

„To samozřejmě ne –“

„Chcete tím naznačit, že nejste placený lokaj environmentálního hnutí?“

„Nejsem. Popravdě –“

„Nejste loutka environmentalistů? Hlásná trouba obrovského finančního a mediálního stroje – svébytného mnohamiliardového průmyslu – s vlastními soukromými cíli, které ne vždy odpovídají veřejným zájmům?“

„Zatraceně –“

„Leze vám to na nervy?“ zeptal se Kenner.

„To si pište!“

„Dobře,“ řekl Kenner. „Teď víte, jak se cítí seriózní vědci, když někdo zlomyslnými náznaky zpochybňuje jejich věrohodnost, jako jste to před chvílí udělal vy. Dodali jsme vám se Sanjongem střízlivou a kritickou interpretaci dat, vypracovanou několika skupinami vědců z různých zemí. Nejprve jste ji ignoroval a pak jste zaútočil na osobní úrovni. Na data jste nereagoval. Nepřišel jste s důkazy svědčícími o opaku. Uchýlil jste se k nařčení.“

„Jděte někam,“ odsekl Evans. „Myslíte si, že máte na všechno odpověď. Jenomže je tu jeden problém: Nikdo s vámi nesouhlasí. Nikdo na světě si nemyslí, že se Antarktida ochlazuje.“

„Tihle vědci ano,“ připomněl Kenner. „Publikovali data.“

Evans rozhodil rukama. „Na to kašlu. Už o tom nechci mluvit.“

Odebral se do přední části letadla, posadil se, zkřížil ruce na prsou a díval se z okna.

Kenner se rozhlédl po Sanjongovi a Sarah. „Nedáte si někdo kávu?“

Sarah sledovala Kennera a Evanse s jistým znepokojením. Třebaže poslední dva roky pracovala pro Mortona, nikdy nesdílela zaměstnavatelovo nadšení pro environmentální kauzy. Celou tu dobu udržovala bouřlivý vztah s jedním pohledným mladým hercem. Byla to nekonečná série vášnivých večerů, divokých hádek, práskání dveřmi, dojemných usmiřování, žárlivých výstupů a nevěr – a přece jej Sarah prožívala víc, než si dokázala přiznat. NERF a dalším Mortonovým environmentálním zájmům věnovala jen tolik pozornosti, kolik vyžadovala její práce. Přinejmenším do té doby, než v People vyšla fotka toho proklatého herce s jeho kolegyní z televizní show a Sarah se konečně rozhodla, že toho má dost, vymazala ho ze svého mobilního telefonu a naplno se vrhla do práce. Rozhodně měla na věci zhruba stejný názor jako Evans. Evans byl ve vyjadřování svých postojů možná o něco agresivnější a víc důvěřoval vlastním předpokladům, ale v podstatě s ním souhlasila. A teď tu byl Kenner a vyvolával jednu pochybnost za druhou.

Uvažovala, jestli má Kenner skutečně pravdu ve všem, co říká. A nešlo jí na rozum, jak se on a Morton mohli stát přáteli.

Zeptala se Kennera: „Vedl jste stejné diskuse s Georgem?“

„Ano, v posledních týdnech jeho života.“

„A hádal se s vámi stejně jako Evans?“

„Ne.“ Kenner zavrtěl hlavou. „Protože tou dobou už to věděl.“

„Co věděl?“

Přerušil je pilotův hlas z interkomu. „Dobrá zpráva,“ řekl. „Nad Weddellovou stanicí se roztrhaly mraky a za deset minut přistáváme. Pro ty, kteří nikdy nepři stávali na ledě: Pásy mějte nízko a pevně utažené a všechny věci si pořádně připevněte. A myslíme to vážně.“

Letadlo zahájilo pozvolný sestup po stáčející se křivce. Sarah se podívala z okna na zmrzlou planinu bílého, sněhem pokrytého ledu. V dálce spatřila několik zářivě zbarvených budov – červených, modrých, zelených –, vystavěných na útesu nad šedivým a vlnícím se oceánem.

„To je Weddellova stanice,“ řekl Kenner.

WEDDELLOVA STANICE

STŘEDA, 6. ŘÍJNA 11:04

S námahou postupovali směrem k budovám, které vypadaly jako dílky z obří dětské stavebnice. Evans nakopl sněhový zmrazek. Měl mizernou náladu. Bez ustání musel čelit výpadům Kennera, jehož nyní považoval za jednoho z oněch věčných nespokojenců, kteří se bouří proti obecně přijatým tvrzením jen proto, že jsou obecně přijatá.

Protože však s tím šílencem musel prozatím vydržet – minimálně několik příštích dní –, rozhodl se Kennerovi co nejvíce vyhýbat. A rozhodně se s ním nebude pouštět do rozhovorů. Nemá smysl dohadovat se s extrémisty.

Pohlédl na Sarah, která kráčela po ledovém letišti vedle něho. Tváře jí na studeném vzduchu zčervenaly. Vypadala nádherně. „Myslím, že ten člověk je blázen,“ řekl Evans.

„Kenner?“

„Jasně. Co myslíte vy?“

Pokrčila rameny. „Možná.“

„Vsadím se, že ty reference, které mi dal, jsou falešné,“ pokračoval Evans.

„To se dá snadno ověřit,“ odpověděla Sarah. Oklepali si boty a vešli do první budovy.

Ukázalo se, že Weddellovu stanici obývá něco přes třicet vědců, postgraduálních studentů, techniků a členů podpůrného personálu. Evanse příjemně překvapilo, když shledal, že je uvnitř vcelku pohodlná, s příjemnou jídelnou, hernou a velkou tělocvičnou s řadou posilovačích strojů. Široká okna nabízela výhled na zčeřený oceán. Na druhé straně bylo možné spatřit rozlehlý Rossův šelfový ledovec, táhnoucí se na západ.

Velitel stanice je srdečně přivítal. Byl to statný vousatý vědec jménem MacGregor, který vypadal jako Santa Claus v prošívané vestě. Evanse rozladilo, že MacGregor podle všeho znal Kennera, přinejmenším z doslechu. Oba muži okamžitě zapředli přátelský rozhovor.

Evans se omluvil a řekl, že musí zkontrolovat e-mail. Ukázali mu cestu do místnosti s několika počítačovými terminály. Usadil se k jednomu a rovnou se připojil na stránku časopisu Science.

Za chvíli již věděl, že odkazy, které dostal od Sanjonga, jsou pravé. Přečetl si internetová resumé a pak celé texty. Hned mu bylo o něco lépe. Kenner správně shrnul hrubá data, ale interpretoval je jinak než pisatelé článků. Autoři byli neochvějnými zastánci myšlenky globálního oteplování – a ve svých textech se k tomu hlásili.

Nebo alespoň většina z nich.

Bylo to trochu komplikované. Z jednoho článku vyplývalo, že ačkoli autoři varují před hrozbou globálního oteplování, z jejich dat vyplývá opak toho, co píší v textu. Tento zdánlivý protiklad, usoudil Evans, však vyplynul ze skutečnosti, že se na článku podílelo půltucet lidí. Ve skutečnosti napsali, že myšlenku globálního oteplování podporují. A na tom záleželo.

Daleko znepokojivější byl článek o zvětšování Rossova šelfového ledovce. Především, autor se zmínil o tom, že ledovec posledních šest tisíc let, tedy od počátku holocénu, vytrvale tál. (Evans si ovšem nepamatoval, že by v nějakém textu o tání antarktického ledu četl o tom, že k němu dochází již šest tisíc let.) Pokud to byla pravda, nemohlo by se jednat o úplnou novinku. Na druhé straně, podle autora z čerstvých údajů vyplývalo, že tání skončilo a tloušťka ledu se poprvé začala zvětšovat. Autor naznačoval, že by to mohla být nenápadná známka nástupu nové doby ledové.

Panebože!

Další doba ledová?

Za Evansem se ozvalo zaklepání. Sarah strčila hlavu do dveří. „Volá nás Kenner,“ řekla. „Něco objevil. Vypadá to, že chce jít ven na led.“

Mapa zabírala celou zeď a zobrazovala obrovský světadíl ve tvaru hvězdy. V pravém dolním rohu byla Weddellova stanice a oblouk Rossova šelfového ledovce.

„Zjistili jsme,“ začal Kenner, „že před pěti dny připlula zásobovací loď s bednami terénního vybavení pro amerického vědce jménem James Brewster, z Michiganské univerzity. Brewster sem dorazil teprve nedávno a pobyt mu byl povolen na poslední chvíli díky tomu, že podmínky jeho výzkumného grantu byly nezvykle štědré, pokud jde o případné přečerpání – což znamená, že stanice dostane tolik potřebné peníze na provoz.“

„Takže si místo na stanici koupil?“ zeptal se Evans.

„Prakticky ano.“

„Kdy sem přijel?“

„Minulý týden.“

„Kde je teď?“

„V terénu.“ Kenner zapíchl prst do mapy. „Někde na jih od Mount Terror. A tam teď pojedeme my.“

„Říkáte, že ten člověk je vědec z Michiganu?“ zeptala se Sarah.

„Ne,“ odpověděl Kenner. „Zrovna jsme si to ověřili na univerzitě. Mají tam profesora Jamese Brewstera, to ano. Je to geofyzik, jenže právě teď se nachází v Ann Arboru a čeká, až jeho manželka porodí.“

„Takže co je ten chlap zač?“

„To nikdo neví.“

„A jaké vybavení mu přivezli?“ zajímal se Evans.

„Ani to nikdo neví. Do terénu je přepravili vrtulníkem, stále v původních bednách. Ten člověk tam je už týden se dvěma údajnými postgraduálními studenty. Ať dělá cokoli, zjevně pracuje na velké ploše a často přesouvá svůj základní tábor. Nikdo přesně neví, kde se právě nachází.“ Kenner ztišil hlas. „Jeden ze studentů se včera vrátil udělat nějakou práci na počítači. Ze zřejmých důvodů ho nevyužijeme, aby nás dovedl na místo. Pojede s námi místní člověk, Jimmy Bolden. Je velice zkušený.

V tomto počasí je létání vrtulníkem příliš riskantní, a tak musíme jet sněžnými rolbami. Do tábora je to sedmadvacet kilometrů. Rolby by nás tam měly dovézt za dvě hodiny. Venkovní teplota odpovídá antarktickému jaru – minus třicet stupňů Celsia. Takže se pořádně oblékněte. Nějaké otázky?“

Evans se podíval na hodinky. „Nezačne se brzy stmívat?“

„Teď na jaře je noc mnohem kratší. Celou dobu, co budeme venku, nám bude svítit slunce. Jediný problém je tady,“ řekl Kenner a ukázal na mapu. „Musíme překonat zlomovou zónu.“

ZLOMOVÁ ZÓNA

STŘEDA, 6. ŘÍJNA 12:09

„Zlomová zóna?“ zeptal se Jimmy Bolden, když se ubírali k hangáru, v němž parkovaly rolby. „V tom bych neviděl problém. Jenom musíte být opatrní, to je všechno.“

„Ale co to vlastně je?“

„Je to zóna, kde na led působí boční, zlomové síly, přibližně jako na zemskou kůru v Kalifornii. Jenže místo zemětřesení vznikají trhliny. Spousta trhlin. Hlubokých.“

„Musíme jet přes ně?“

„Na tom není nic těžkého,“ řekl Bolden. „Před dvěma lety vybudovali cestu, která nás přes zónu bezpečně převede. Všechny trhliny na cestě zasypali.“

Vešli do budovy z vlnitého plechu. Evans spatřil řadu hranatých vozidel s červenými kabinami a pásy. „Tohle jsou sněžné rolby,“ ukázal Bolden. „Vy a Sarah si vezmete jednu, doktor Kenner dostane druhou a já pojedu ve třetí a povedu vás.“

„Proč nemůžeme jet všichni v jedné?“

„Standardní bezpečnostní opatření. Musíme rozložit váhu. Nechcete přece, aby se rolba propadla do trhliny.“

„Myslel jsem, že jste říkal, že ty trhliny jsou zasypané.“

„To ano. Ale cesta vede ledovým polem a led se každý den posouvá o několik centimetrů. Což znamená, že se cesta neustále pohybuje. Nebojte se, je jasně vyznačená praporky.“ Bolden se vyhoupl na pás. „Teď vám vysvětlím, jak se s rolbou jezdí. Řídí se jako auto: tady je spojka, ruční brzda, plyn, volant. Tímhle se ovládá topení –“ ukázal na páčku, „– mějte je pořád zapnuté. Tak udržíte v kabině stabilní teplotu kolem plus deseti stupňů. Ten oranžový majáček na palubní desce je transpondér. Zapne se, když zmáčknete tenhle knoflík. Také se zapíná automaticky, když se vozidlo vychýlí o víc než třicet stupňů z vodorovné polohy.“

„Tedy když spadneme do trhliny,“ řekla Sarah.

„Věřte mi, k tomu nedojde,“ uklidňoval ji Bolden. „Jenom vám chci všechno ukázat. Transpondér vysílá nezaměnitelný kód vozidla, takže vás podle něj můžeme najít. Pokud vás z nějakého důvodu budeme muset hledat, měli byste vědět, že průměrný čas na záchrannou akci jsou dvě hodiny. Tady máte potraviny, tady vodu, je toho dost na deset dní. Tady je lékárnička včetně morfinu a antibiotik. Tady hasicí přístroj. Expediční vybavení najdete v téhle krabici – mačky, lana, karabiny a podobně. Tady jsou deky vybavené miniohřívači. Když se do nich zabalíte, asi týden vás budou chránit před zmrznutím. A to je asi všechno. Komunikujeme rádiem. Reproduktor je v kabině. Mikrofon nad čelním sklem. Aktivuje se hlasem – stačí, když promluvíte. Je to jasné?“

„Jasné,“ odpověděla Sarah a šplhala do rolby.

„Tak můžeme jet. Profesore, rozuměl jste všemu?“

„Rozuměl,“ řekl Kenner při nastupování do vedlejší kabiny.

„Dobře,“ přikývl Bolden. „Hlavně nezapomeňte, že když budete venku z vozidla, okolní teplota je minus třicet. Ruce a obličej mějte zakryté. Na odhalené pokožce se během necelé minuty tvoří omrzliny. Po pěti minutách vám hrozí amputace. Nechceme, aby se od nás lidi vraceli bez prstů. Nebo bez nosu.“

Bolden zamířil ke třetí rolbě. „Pojedeme v koloně,“ řekl. „Odstup tři kabiny. Za žádných okolností se nepřibližujte ani nevzdalujte. Jestliže přijde bouře a klesne viditelnost, udržíme stejné vzdálenosti, ale snížíme rychlost. Jasné?“

Všichni pokývali hlavami.

„Tak jedeme.“

Na opačném konci hangáru vyjela s kovovým skřípěním nahoru vrata z vlnitého plechu. Dovnitř zasvítily jasné sluneční paprsky.

„Vypadá to na pěkný den,“ konstatoval Bolden. A pak projel s první rolbou vraty, přičemž její motor prskal oblaka naftových zplodin.

Během divoké jízdy měli dojem, že vypustí duši. Ledové pole, které z dálky vypadalo tak ploše a jednotvárně, bylo zblízka překvapivě nerovné, s dlouhými koryty a příkrými svahy. Evans měl pocit, jako by ve člunu plul po rozbouřeném oceánu, jenže tato hladina byla samozřejmě zmrzlá a oni po ní ujížděli velmi pomalu.

Sarah se ujala řízení a zkušeně volant svírala rukama. Evans seděl vedle ní a přidržoval se palubní desky, aby udržel rovnováhu.

„Jak rychle jedeme?“

„Něco přes dvacet kilometrů za hodinu.“

Evans zabručel, neboť se spustili z krátkého kopce a pak zase zamířili vzhůru. „Tohle bude trvat dvě hodiny?“

„Říkal to. Mimochodem, prověřil jste Kennerovy odkazy?“

„Ano,“ přisvědčil Evans nevrle.

„Byly vymyšlené?“

„Ne.“

Jejich vozidlo bylo třetí v řadě. Uprostřed jela Kennerova rolba a Bolden v první určoval cestu.

Rádio zasyčelo. „Fajn,“ ozval se z reproduktoru Bolden. „Právě přijíždíme do zlomové zóny. Udržujte vzdálenost a zůstaňte mezi praporky.“

Evans nezaznamenal žádnou změnu – kolem se ve slunečních paprscích dál blyštělo ledové pole –, ale po obou stranách cesty byly tu a tam červené praporky, připevněné na metr a půl vysokých tyčích.

Když vjeli hlouběji do pole, Evans vedle cesty spatřil zející trhliny. Měly tmavě modrou barvu a zdálo se, že září.

„Jak jsou hluboké?“ zeptal se.

„Nejhlubší, kterou jsme našli, má kilometr,“ odpověděl z rádia Bolden. „Jiné kolem tří set metrů. Většina kolem sta metrů a méně.“

„Všechny jsou takhle barevné?“

„Ano. Ale neradil bych vám prohlížet si je zblízka.“

Navzdory pochmurným varováním pole bezpečně překonali a nechali praporky za sebou. Nyní nalevo viděli svažující se horu a bílá oblaka.

„To je Erebus,“ vysvětlil Bolden. „Je to činná sopka. Ta pára vychází z vrcholu. Někdy chrlí lávu, ale nikdy ne na takovouhle vzdálenost. Mount Terror je nečinná. Vidíte ji před sebou. Ten menší svah.“

Evans byl zklamaný. Podle jména Mount Terror měl dojem, že spatří cosi hrůzostrašného – ne tento kopeček se skalnatým výstupkem na vrcholu. Kdyby je Bolden na horu neupozornil, možná by si jí vůbec nevšiml.

„Proč se jí říká Mount Terror?“ zeptal se. „Nevypadá děsivě.“

„S děsivostí to nijak nesouvisí. První význačné body v Antarktidě dostávaly jména podle lodí, které je objevily,“ odpověděl Bolden. „Terror bylo podle všeho jméno nějaké lodi v devatenáctém století.“

„Kde je Brewsterův tábor?“ zajímala se Sarah.

„Každou chvíli bychom ho měli vidět,“ řekl Bolden. „Vy jste něco jako inspektoři?“

„Jsme z IADG,“ ujal se slova Kenner. „Mezinárodní inspekční agentura. Máme za úkol zajistit, aby žádný americký projekt neporušil mezinárodní dohody o Antarktidě.“

„Aha.“

„Doktor Brewster se tu objevil tak rychle, že nestačil požádat IADG o schválení svého výzkumného grantu,“ pokračoval Kenner. „A tak ho prověřujeme v terénu. Je to běžný postup.“

Několik minut kodrcavě ujížděli vpřed. Tábor stále neviděli.

„Hmm,“ ozval se Bolden. „Asi se přestěhoval.“

„Jaký druh výzkumu dělá?“ zeptal se Kenner.

„Nejsem si jistý,“ odpověděl Bolden, „ale slyšel jsem, že studuje mechaniku odštěpování ledu. Víte, to, jak se led sune k pobřeží a na šelfu se láme. Brewster do ledu umisťuje jednotky GPS, aby mohl sledovat jeho pohyb k moři.“

„Je moře daleko?“ zeptal se Evans.

„Asi patnáct kilometrů,“ řekl Bolden. „Na sever.“

„Jestliže studuje vznik plujících ledovců, proč pracuje tak daleko od pobřeží?“ podivila se Sarah.

„Vlastně to není tak daleko,“ vysvětlil Kenner. „Před dvěma lety se z Rossova šelfu odlomil ledovec šest a půl kilometru široký a šedesát kilometrů dlouhý. Byl velký jako Rhode Island. Jeden z největších, jaké kdy byly spatřeny.“

„Ale ne kvůli globálnímu oteplování,“ poznamenal Evans směrem k Sarah a znechuceně odfrkl. „Globální oteplování za to nemůže. To ne.“

„Opravdu za to nemůže,“ řekl Kenner. „Způsobily to místní podmínky.“

Evans vzdychl. „Že mě to hned nenapadlo.“

Kenner pokračoval: „Na úvaze o místních podmínkách není nic špatného, Petere. Tohle je kontinent. Bylo by zvláštní, kdyby neměl své vlastní charakteristické rysy počasí, bez ohledu na existující nebo neexistující globální trendy.“

„To je pravda,“ připojil se Bolden. „Tady místní rysy určitě existují. Třeba sestupné větry.“

„Jaké větry?“

„Sestupné. Jsou to gravitační větry. Zřejmě jste si všimli, že je tu mnohem větrněji než ve vnitrozemí. Vnitrozemí kontinentu je poměrně klidné.“

„Co je to gravitační vítr?“ zeptal se Evans.

„Antarktida je v podstatě jedna velká ledová kopule,“ vysvětlil Bolden. „Vnitrozemí je daleko vyšší než pobřeží. A chladnější. Chladný vzduch proudí z kopce dolů a cestou nabírá rychlost. Na pobřeží mívá osmdesát až sto třicet kilometrů za hodinu. Dneska to ale není tak špatné.“

„To se mi ulevilo,“ poznamenal Evans.

A pak Bolden řekl: „Podívejte, přímo před námi. To je výzkumný tábor profesora Brewstera.“

BREWSTERŮV TÁBOR

STŘEDA, 6. ŘÍJNA 14:04

Nebylo toho mnoho k prohlížení: dva oranžové klenuté stany, jeden menší a druhý větší, třepotající se ve větru. Zdálo se, že velký slouží jako skladiště; pod tkaninou byly patrné okraje beden vyrovnaných na sebe. Evans si všiml, že v táboře začíná řada jednotek GPS, označených oranžovými praporky a umístěných v ledu vždy po několika stovkách metrů, a táhne se kamsi do dálky.

„Zastavíme tady,“ rozhodl Bolden. „Je mi líto, ale doktor Brewster tady zrovna není, jeho rolba je pryč.“

„Rozhlédnu se tu,“ řekl Kenner.

Vypnuli motory a vystoupili. Evansovi se zdálo, že v kabině je zima, ale pak zažil šok, když stanul na ledu a do tváře ho udeřil mrazivý vítr. Zalapal po dechu a rozkašlal se. Kenner zřejmě žádné potíže neměl, neboť bez váhání vykročil k většímu stanu a zmizel uvnitř.

Bolden ukázal na linii praporků. „Vidíte ty stopy podél řady senzorů? Doktor Brewster jel určitě na kontrolu. Má ty přístroje asi na sto padesáti kilometrech odsud na západ.“

„Na sto padesáti kilometrech?“ zeptala se Sarah.

„Přesně tak. Na téhle vzdálenosti nainstaloval rádiové jednotky GPS. Vysílají údaje a on podle nich zaznamenává, jak se s ledem pohybují.“

„Ale ten pohyb není až takový…“

„Během několika dní pochopitelně ne. Ale senzory tady zůstanou rok a možná i déle. Data od nich přebírá přijímač ve Weddellově stanici.“

„Doktor Brewster tu vydrží tak dlouho?“

„To ne, určitě pojede zpátky. Bylo by to moc drahé, kdyby tu zůstal. Jeho grant mu umožňuje jenom počáteční jednadvacetidenní pobyt a potom monitorovací týden jednou za pár měsíců. Ale my mu data budeme odesílat. Vlastně mu je jenom umístíme na internet a on si je stáhne, ať zrovna bude kdekoli.“

„Takže mu přidělíte chráněnou webovou stránku?“

„Správně.“

Evans v chladu podupával. „Tak vrátí se ten Brewster, nebo ne?“

„Měl by se vrátit. Ale nedokážu vám říct kdy.“

Ze stanu zavolal Kenner: „Evansi!“

„Předpokládám, že mi něco chce.“

Evans vykročil ke stanu. Bolden se obrátil k Sarah: „Běžte s ním, jestli chcete.“ Ukázal na jih, kde se stahovaly temné mraky. „Nezůstaneme tady moc dlouho. Vypadá to, že se kazí počasí. Máme před sebou dvě hodiny cesty a nebude to žádná legrace, jestli nás to chytne. Viditelnost klesne na tři metry nebo ještě míň. Museli bychom zastavit, dokud se počasí neumoudří. A to může trvat dva nebo tři dny.“

„Vyřídím jim to,“ řekla Sarah.

Evans vešel do stanu. Světlo procházející tkaninou barvilo jeho vnitřek do oranžova. Byly tam dřevěné bedny, polámané a rozložené po zemi. Na nich ležely desítky lepenkových krabic označených stejnými šablonami. Na všech byl znak Michiganské univerzity a zelený nápis:

Michiganská univerzita

Katedra environmentální vědy

Obsah: výzkumné materiály

Mimořádně citlivé

ZACHÁZET OPATRNĚ

Neklopit!

„Vypadá to oficiálně,“ konstatoval Evans. „Jste si jistý, že ten člověk není skutečný badatel?“

„Podívejte se sám,“ řekl Kenner a otevřel jednu lepenkovou krabici. Uvnitř Evans spatřil sloupec plastových kuželů, jež velikostí zhruba odpovídaly těm, které se používají jako dopravní značení. Byly však černé, nikoli oranžové. „Víte, co to je?“

„Ne.“ Evans zavrtěl hlavou.

Do stanu vešla Sarah. „Bolden říká, že se zhorší počasí, takže bychom tu neměli zůstávat.“

„Bez obav, nezůstaneme,“ ujistil ji Kenner. „Sarah, potřebuji, abyste zašla do toho druhého stanu. Zkuste tam najít nějaký počítač. Jakýkoli počítač – laptop, laboratorní řídicí jednotku, PDA –, cokoli s mikroprocesorem. A taky se podívejte po nějakém rádiu.“

„Myslíte vysílačku, nebo stačí přijímač na poslouchání?“

„Cokoli s anténou.“

„Dobře.“ Obrátila se a vyšla ven.

Evans stále prohlížel krabice. Otevřel tři, pak čtvrtou. Ve všech byly stejné plastové kužely. „Tomu nerozumím.“

Kenner vytáhl jeden kužel a natočil jej proti světlu. Na boku se objevil nápis: „Jednotka PTBC-XX-904/8776-AW203 US DOD.“

„Má to něco společného s armádou?“ zeptal se Evans.

„Přesně tak,“ odpověděl Kenner.

„Ale co to je?“

„Tohle jsou ochranné kontejnery na kuželové PTB.“

„PTB?“

„Přesně časované nálože. To jsou výbušniny, které se s pomocí počítače odpalují s přesností na milisekundy, aby se docílilo rezonantního efektu. Jednotlivé výbuchy nejsou nijak zvlášť ničivé, ale díky načasování vzniknou v okolním materiálu stacionární vlny. Odtud pochází destruktivní síla – ze stacionárních vln.“

„Co je to stacionární vlna?“ zeptal se Evans.

„Díval jste se někdy, když holky skákaly přes švihadlo? Ano? Dobře, takže kdyby tím švihadlem netočily, ale mávaly nahoru a dolů, vytvořily by vlny, které by se šířily po délce švihadla, tam a zpátky.“

„Fajn…“

„Jenže kdyby s ním ty holky mávaly určitým způsobem, vlny by se přestaly pohybovat tam a zpátky. Švihadlo by utvořilo jedinou křivku a drželo ji. Viděl jste to někdy? Tak to je stacionární vlna. Naprosto synchronizovaně se odráží dopředu a dozadu, takže to vypadá, jako kdyby se nehýbala.“

„A tohle dělají ty výbušniny?“

„Ano. V přírodě mají stacionární vlny neuvěřitelnou sílu. Můžou roztříštit visutý most na kusy. Dokážou rozbít mrakodrap. Nejničivější účinky zemětřesení jsou způsobeny stacionárními vlnami vytvořenými v zemské kůře.“

„Takže Brewster má tyhle výbušniny… vyrovnané do řady… na sto padesáti kilometrech? Říkal to tak Bolden? Sto padesát kilometrů?“

„Ano. A podle mě není pochyb o tom, co má v úmyslu. Náš přítel Brewster doufá, že v ledu vytvoří trhlinu dlouhou sto padesát kilometrů a uvolní největší plující ledovec v dějinách planety.“

Dovnitř nakoukla Sarah.

„Našla jste nějaký počítač?“ zeptal se Kenner.

„Ne,“ odpověděla. „Nic tam není. Vůbec nic. Ani spací pytel, jídlo nebo osobní věci. Jenom prázdný stan. Ten chlap je pryč.“

Kenner zaklel. „Dobře,“ řekl potom. „Teď mě dobře poslouchejte. Povím vám, co uděláme.“

CESTOU NA WEDDELLOVU STANICE

STŘEDA, 6. ŘÍJNA 14:22

„To ne,“ ohradil se Jimmy Bolden a zavrtěl hlavou. „Je mi líto, ale tohle vám nemůžu dovolit, doktore Kennere. Je to moc nebezpečné.“

„Proč je to nebezpečné?“ zeptal se Kenner. „Vezměte tyhle dva zpátky na stanici a já budu sledovat Brewsterovu stopu, dokud se s ním nesetkám.“

„Ne, pane, zůstaneme všichni pohromadě.“

„Jimmy,“ pronesl Kenner odhodlaně, „pohromadě nezůstaneme.“

„Při vší úctě, pane, nevíte, jak to v téhle části světa chodí…“

„Zapomínáte, že jsem inspektor IADG,“ přerušil ho Kenner. „V devětadevadesátém jsem prožil šest zimních měsíců na Vostoku. A v jednadevadesátém jsem strávil tři měsíce na Morvalu. Dobře vím, co dělám.“

„No tedy, nevěděl jsem…“

„Zavolejte na Weddellovu stanici. Velitel vám to potvrdí.“

„Dobře, pane, pokud je to tak…“

„Je,“ ujistil ho Kenner. „Teď vezměte tyhle dva zpátky na stanici. Nebudeme ztrácet čas.“

„V pořádku, pane, jestli to zvládnete…“ Bolden se obrátil k Evansovi a Sarah. „Myslím, že půjdeme. Oblečte se, lidi, a vyrazíme ven.“

O několik minut později se Evans a Sarah kodrcali přes ledovou pláň ve stopách Boldenovy rolby. Kenner vzadu za nimi vyrazil rovnoběžně s linií oranžových praporků a směřoval na východ. Evans se ohlédl právě ve chvíli, kdy Kenner zastavil, vystoupil, krátce zkontroloval jeden z praporků, zase nasedl do rolby a ujížděl dál.

Bolden si toho rovněž povšiml. „Co to dělá?“ zeptal se nervózně.

„Mám dojem, že se jenom podíval na jednotku.“

„Neměl by vystupovat z rolby,“ řekl Bolden. „A neměl by se po šelfovém ledovci pohybovat sám. Je to proti pravidlům.“

Sarah měla pocit, že se Bolden chystá obrátit o sto osmdesát stupňů. „Něco vám v souvislosti s doktorem Kennerem poradím, Jimmy,“ řekla.

„Co?“

„Nechtějte ho naštvat.“

„Vážně?“

„Vážně, Jimmy. Radši ne.“

„Hmm… tak dobře.“

Pokračovali v cestě, zdolali táhlý svah a na druhé straně sjeli dolů. Brewsterův tábor jim zmizel z dohledu, stejně jako Kennerova rolba. Před nimi leželo bílé pole Rossova šelfového ledovce, rozprostírající se až k obzoru.

„Dvě hodiny, vážení,“ řekl Bolden. „A pak horká sprcha.“

První hodina uplynula klidně. Evans usínal, ale budily ho otřesy vozidla. Potom zase dřímal až do dalšího prudkého nárazu.

Sarah řídila. „Nejste unavená?“ zeptal se jí.

„Ne, vůbec ne,“ odpověděla.

Slunce kleslo k horizontu a zahalily je mraky. Krajina se ponořila do odstínů světlé šedi a přechod mezi zemí a oblohou byl sotva patrný. Evans zívl. „Nechcete vystřídat?“

„Zvládnu to, díky.“

„Jsem dobrý řidič.“

„Já vím, že ano.“

Napadlo ho, že její vystupování je rozhodně panovačné, bez ohledu na její šarm a krásu. Patřila k onomu druhu žen, které mají potřebu držet dálkové ovládání.

„Vsadím se, že byste dálkové ovládání nepustila z ruky,“ řekl.

„Myslíte?“ Usmála se.

Evans si uvědomil, že ho svým způsobem popuzuje skutečnost, že ho nebere vážně jako muže. Aspoň ne jako muže, o kterého by mohla mít zájem. Po pravdě řečeno, na jeho vkus byla příliš rezervovaná. Trochu moc ledová blondýna. Pod přitažlivou vnější slupkou přehnaně upjatá.

Rádio zachrčelo. Ozval se Bolden: „Tohle počasí se mi vůbec nelíbí. Radši pojedeme zkratkou.“

„Jakou zkratkou?“

„Měří necelý kilometr, ale ušetří nám dvacet minut. Pojeďte za mnou.“ Obrátil rolbu doleva, nechal uježděnou komunikaci za sebou a zamířil do ledových polí.

„Dobře,“ souhlasila Sarah. „Jedeme za vámi.“

„Výborně,“ řekl Bolden. „Na Weddellovu stanici nám zbývá hodina. Tuhle cestu znám, nic nám tady nehrozí. Neodbočujte doleva ani doprava, držte se za mnou, rozumíte?“

„Rozumím,“ přisvědčila Sarah.

„Fajn.“

Během pár minut se dostali několik stovek metrů od cesty. Led zde byl holý a tvrdý a pod pásy projíždějících rolb skřípal a vrzal.

„Teď jste na ledu,“ řekl Bolden.

„Všimla jsem si.“

„Nebude to trvat dlouho.“

Evans se podíval z okna. Cestu již neviděl. Ani si nebyl jistý, kterým směrem leží. Všechno nyní vypadalo stejně. Náhle se ho zmocnily obavy. „Jsme tady uprostřed pustiny.“

Rolba se na ledu smýkla lehce do strany. Evans se chytil palubní desky. Sarah vzápětí opět získala kontrolu nad vozidlem.

„Panebože,“ vydechl Evans a dál se držel palubní desky.

„Jste nervózní spolujezdec?“ zeptala se Sarah.

„Možná trochu.“

„Škoda že si nemůžeme pustit hudbu. Dalo by se to nějak zařídit?“ obrátila se na Boldena.

„Dalo,“ odpověděl. „Weddellova stanice vysílá dvacet čtyři hodin denně. Počkejte chvilku.“ Zastavil rolbu a došel k jejich vozidlu. Vyhoupl se na pás a otevřel dveře, takže dovnitř zavanul mrazivý vzduch. „Občas dochází k interferencím s tímhle,“ řekl a vysunul z palubní desky transpondér. „Fajn. Teď vyzkoušejte rádio.“

Sarah si pohrála s přijímačem a otáčela knoflíkem. Bolden odešel zpátky ke své rolbě a transpondér držel v ruce. Naftový motor vychrlil oblak černého kouře a rolba se rozjela.

„Člověk by si myslel, že budou trochu víc dbát na ekologii,“ konstatoval Evans při pohledu na zplodiny z Boldenova vozidla.

„Pořád neslyším žádnou hudbu,“ postěžovala si Sarah.

„Nevadí,“ řekl Evans. „Zas tolik po ní netoužím.“

Ujeli dalších sto metrů. Pak Bolden znovu zastavil.

„Co je?“ podivil se Evans.

Bolden vystoupil z rolby, postavil se za ni a prohlížel si pásy.

Sarah stále zkoušela naladit rádio. Mačkala knoflíky rázných vysílacích frekvencí, ale na všech zněl jen statický šum.

„Připadá mi to pořád stejné,“ poznamenal Evans. „Už toho nechte. Proč vlastně stojíme?“

„Nevím,“ řekla Sarah. „Zdá se, že něco kontroluje.“

Bolden se obrátil a díval se na ně. Nehýbal se. Stál na místě a upřeně je pozoroval.

„Neměli bychom vystoupit?“ navrhl Evans.

V rádiu zapraskalo a zazněla nesouvislá zpráva: „– Weddell CM pro – 401. Jste tam, doktore Kennere? Weddell CM pro – Kennere. Slyšíte –?“

„Tak přece,“ usmála se Sarah. „Myslím, že jsme konečně něco naladili.“

Rádio syčelo a prskalo.

„– zrovna jsme našli Jimmyho Boldena v bezvědomí v – místnosti údržby. Nevíme, kdo je – venku s vámi – ale není to –“

„Do prdele,“ řekl Evans a zadíval se na muže před rolbou. „Tenhle chlap není Bolden? Tak kdo je to?“

„To nevím, ale stojí nám v cestě,“ odpověděla Sarah. „A čeká.“

„Na co čeká?“

Zdola se ozvalo hlasité křup! Ozvěna v kabině zvuk rozezněla jako výstřel z pistole. Rolba se mírně posunula.

„Sakra,“ řekla Sarah. „Musíme odsud, i kdybych toho hajzla měla přejet.“ Zařadila zpátečku a couvala od rolby před nimi. Potom přeřadila a opět se rozjela dopředu.

Další křup!

„Šlápněte na to!“ zvolal Evans. „Rychle!“

Křup! Křup! Rolba poklesla a nachýlila se ke straně. Evans se podíval na muže, který se vydával za Boldena.

„Jsme na ledu,“ řekla Sarah. „Čeká, až se vlastní vahou propadneme.“

„Přejeďte ho!“ vykřikl Evans a ukázal dopředu. Muž gestikuloval. Evans chvíli nechápal, co pohyb ruky znamená. Pak mu to došlo.

Muž jim mával na rozloučenou.

Sarah sešlápla plynový pedál a rolba s burácením vyrazila vpřed, ovšem o chvíli později led úplně povolil a vozidlo se naklonilo dopředu. Evans spatřil modrou stěnu trhliny. Pak se rolba rozjela dolů, Evans se Sarah se na okamžik ocitli ve světě tajemné modři a potom se zřítili do temné hlubiny.

ZLOMOVÁ ZÓNA

STŘEDA, 6. ŘÍJNA 15:51

Sarah otevřela oči a uviděla obrovský modrý ohňostroj, který vysílal světelné paprsky všemi směry. Čelo měla ledově studené a cítila nesnesitelnou bolest v zátylku. Opatrně se posunula a přezkoumala stav všech končetin. Bolely ji, ale mohla pohnout všemi s výjimkou pravé nohy, která se jí pod cosi zaklínila. Zakašlala a pak chvíli bez hnutí hodnotila situaci. Ležela na boku a tváří se tiskla k přednímu sklu, které úderem čela roztříštila. Skleněné úlomky ležely jen několik centimetrů od jejích očí. Odtáhla se a rozhlédla se kolem sebe.

Nacházela se ve tmě, či spíše v příšeří. Odněkud zleva přicházelo slabé světlo. Sarah zjistila, že rolba leží na boku a pásy se opírá o ledovou stěnu. Podle všeho dopadli na nějakou římsu. Podívala se nahoru – jícen trhliny byl překvapivě blízko, možná pětadvacet až pětatřicet metrů nad ní. K povzbuzení jí to stačilo.

Potom stočila pohled dolů a pokoušela se najít Evanse. Dole však byla neproniknutelná tma. Nikde ho neviděla. Oči si pomalu zvykaly. Zalapala po dechu. Uvědomila si, jak na tom vlastně je.

Nezarazili se o římsu.

Vozidlo spadlo do zužující se trhliny a zaklínilo se mezi jejími stěnami. O jednu stěnu se opíraly pásy, o druhou střecha kabiny a samotná kabina se nacházela nad inkoustově černou propastí. Otevřené dveře na Evansově straně visely dolů.

Evans v kabině nebyl.

Vypadl.

Do tmy.

„Petere?“

Žádná odpověď.

„Petere, slyšíte mě?“

Poslouchala. Stále nic. Žádný zvuk ani pohyb.

Vůbec nic.

A pak si s hrůzou uvědomila: Je tady dole sama. V třicetimetrové hloubce v mrazivé puklině, uprostřed nepřístupného ledového pole, daleko od cesty, kilometry od civilizace.

A zamrazilo ji, když pochopila, že se tato prasklina stane jejím hrobem.

Bolden – nebo ten, kdo se za něj vydával – to měl dobře naplánované, pomyslela si Sarah. Sebral jim transpondér. Mohl ujet několik dalších kilometrů, zahodit jej do nejhlubší praskliny, kterou najde, a pak se vrátit na stanici. Až je začnou hledat záchranné oddíly, vydají se za transpondérem. A ten se bude nacházet dost daleko od místa, kde je teď ona. Záchranáři mohou hlubokou puklinu prohledávat několik dní, než to vzdají.

A kdyby se rozhodli rozšířit okruh pátrání? Stejně by jejich rolbu nenašli. I když byla jenom třicet metrů pod povrchem, mohla stejně dobře ležet ve čtyřsetmetrové hloubce. Nemohli by ji spatřit z vrtulníku ani z projíždějícího vozidla. Usoudili by, že rolba vybočila ze značené cesty, a hledali by těsně vedle ní. Ne až tady, uprostřed ledového pole. Cesta měří sedmadvacet kilometrů. Pátrání se potáhne několik dní.

Ne, pomyslela si Sarah. Nikdy mě nenajdou.

A i kdyby se dostala na povrch, co pak? Neměla kompas, mapu ani GPS. Nemohla použít vysílačku – ta ležela rozbitá vedle jejího kolena. Neměla ani představu o tom, kterým směrem by se mohla nacházet Weddellova stanice.

Vzpomněla si, že má červenou bundu, která bude zdaleka viditelná, zásoby jídla a další vybavení – všechny věci, o nichž ten člověk mluvil, než vyjeli. Co všechno může využít? Matně si vzpomínala, že se zmínil o horolezecké výstroji. O mačkách a lanech.

Sarah se předklonila, podařilo se jí uvolnit krabici s nářadím, která jí tiskla nohu k podlaze, a pak se odplížila do zadní části kabiny, přičemž se opatrně vyhnula zejícímu otvoru dveří pod sebou. Ve stálém šeru, které vládlo uvnitř trhliny, spatřila úložnou skříňku. Skříňka byla po nárazu pomačkaná a nedala se otevřít.

Sarah se vrátila ke krabici s nářadím, otevřela ji, našla kladivo a šroubovák a další téměř půlhodinu se snažila vypáčit dvířka skříňky. Nakonec se jí to podařilo a dvířka se s kovovým skřípěním rozlétla. Sarah nahlédla dovnitř.

Skříňka byla prázdná.

Žádné jídlo, voda ani horolezecké vybavení. Žádné přikrývky a ohřívače.

Vůbec nic.

Sarah se zhluboka nadechla a pomalu vzduch vypustila z plic. Zůstala klidná, odmítala propadnout panice. Zvažovala své možnosti. Bez lan a maček se nemohla dostat na povrch. Čím by je mohla nahradit? Měla krabici s nářadím. Nešlo by použít šroubovák místo cepínu? Na to byl nejspíš moc krátký. Snad by mohla odmontovat řadicí páku a udělat z ní násadu. Nebo třeba rozebrat pás a využít některé jeho části.

Neměla mačky, ale určitě mohla najít dlouhé zašpičatělé věci, šrouby nebo něco takového, zastrkat si je do podrážek bot a potom šplhat nahoru. A lana? Snad nějaké pruhy látky… Rozhlédla se po kabině. Co kdyby odpárala potahy sedadel? Nebo odřízla pásy? To by snad šlo.

Díky podobným úvahám neztrácela odhodlání. Neustále na něčem pracovala. I když její naděje na úspěch byla malá, stále měla šanci. Šanci.

Na to se zaměřila.

Kde byl Kenner? Co udělal, když přišlo rádiové hlášení? Bylo pravděpodobné, že je rovněž vyslechl. Vrátil se na Weddellovu stanici? To skoro určitě. A hledal toho člověka, kterého považovali za Boldena. Sarah si však byla naprosto jistá, že se ten muž vytratil. A s ním její naděje na záchranu.

Krystal v jejích hodinkách byl napadrť. Nevěděla, jak dlouho je dole, ale všimla si, že se setmělo. Jícen trhliny již nevypadal tak jasně. Buď se na povrchu měnilo počasí, nebo slunce kleslo k obzoru. To by znamenalo, že je pod ledem už dvě či tři hodiny.

Uvědomovala si, že jí tuhne celé tělo – nejen v důsledku pádu, ale také zimou. Z kabiny uniklo teplo.

Napadlo ji, že by mohla nastartovat motor a ohřát se. Stálo to za pokus. Zapnula reflektory a zjistila, že jeden stále funguje. Světlo se odráželo od ledové stěny. Baterie tedy nebyla úplně vybitá.

Otočila klíčkem v zapalování. Dynamo zachrčelo, ale motor nenaskočil.

A pak uslyšela výkřik: „Tady!“

Sarah se podívala vzhůru, k povrchu. Neviděla nic než jícen a nad ním pruh šedé oblohy.

„Tady!“

Přimhouřila oči. Opravdu tam nahoře někdo je? Zavolala: „Haló! Jsem tady dole!“

„Já vím, kde jste,“ pronesl hlas.

A potom si uvědomila, že ten hlas přichází z míst někde pod ní.

Pohlédla dolů, do hlubin trhliny.

„Petere?“ vykřikla.

„Je mi strašná zima,“ řekl. Jeho slova stoupala temnotou.

„Jste zraněný?“

„Ne, asi ne. Nevím. Nemůžu se hýbat. Jsem zaklíněný v nějaké štěrbině.“

„Jak hluboko jste?“

„Nevím. Nemůžu otočit hlavu, abych se podíval nahoru. Jsem tady uvězněný, Sarah.“ Hlas se mu třásl. Zněl vyděšeně.

„Můžete se pohnout aspoň trochu?“ zeptala se.

„Jenom jednou rukou.“

„Vidíte něco?“

„Led. Vidím modrou stěnu. Asi půl metru před sebou.“

Sarah se rozkročila nad otevřenými dveřmi a dívala se dolů do trhliny. Dole panovala neproniknutelná temnota. Zdálo se však, jako by se prostor o něco hlouběji značně zužoval. Pokud to byla pravda, Evans nemohl spadnout příliš daleko od ní.

„Petere, pohněte rukou. Můžete pohnout rukou?“

„Ano.“

„Zamávejte.“

„Mávám.“

Nic neviděla. Jenom tmu.

„Dobře,“ řekla. „Nechte toho.“

„Viděla jste mě?“

„Ne.“

„Do prdele.“ Zakašlal. „Je tu vážně zima, Sarah.“

„Já vím. Vydržte.“

Musela najít způsob, jak nahlédnout do štěrbiny. Podívala se pod palubní desku, do míst, kde byl na stěně kabiny připevněný hasicí přístroj. Pokud je tam hasicí přístroj, najde se i baterka. Určitě tu musí být baterka… někde.

Ale pod palubní deskou ne.

Možná v přihrádce na palubní desce. Otevřela ji, strčila dovnitř ruku a hmatala. Zašustily papíry a pak její prsty narazily na silný válcovitý předmět. Vytáhla jej ven.

Byla to svítilna.

Sarah ji zapnula. Baterka fungovala. Posvítila dolů do trhliny.

„Vidím vás,“ ozval se Peter. „Vidím světlo.“

„Dobře,“ řekla Sarah. „Zamávejte rukou.“

„Mávám.“

„A teď?“

„Pořád mávám.“

Dívala se pod sebe. „Petere, nevidím – moment.“ Spatřila ho – vlastně jen konečky prstů v červené rukavici, jež se krátce mihly v mezeře mezi pásem rolby a ledovou stěnou.

„Petere?“

„Co je?“

„Jste velice blízko,“ řekla Sarah. „Asi tak metr a půl až dva metry pode mnou.“

„Skvěle. Dostanete mě odsud?“

„Mohla bych, kdybych měla lano.“

„Vy nemáte lano?“ zeptal se.

„Ne. Otevřela jsem skříňku. Je úplně prázdná.“

„Ale lano není v té skříňce,“ řekl Evans. „Je pod sedačkou.“

„Cože?“

„Ano, viděl jsem ho. Lana a takové ty věci jsou pod sedadlem spolujezdce.“

Podívala se tam. Sedadlo bylo přes kovový podstavec pevně spojeno s podlahou rolby. V podstavci nebyla žádná dvířka ani přihrádky. Bylo nesnadné obhlédnout jej ze všech stran, ale po chvíli měla Sarah jistotu: žádná dvířka nenašla. Z náhlého popudu uchopila sedací polštář, nadzdvihla ho a odhalila prostor pod ním. Ve světle baterky spatřila lana, háky, cepíny, mačky…

„Mám to,“ ohlásila. „Měl jste pravdu. Je to všechno tady.“

„Výborně,“ odvětil Evans.

Opatrně věci vytahovala a dávala pozor, aby jí nic nevypadlo otevřenými dveřmi. Prsty měla stále necitlivější a připadala si nešikovná, když v nich držela patnáctimetrové lano, na jehož konci visel hák se třemi hroty.

„Petere,“ řekla, „když k vám spustím lano, dokážete ho zachytit?“

„Možná. Snad ano.“

„Jste schopen pořádně se toho lana držet, abych vás mohla vytáhnout?“

„Nevím. Mám volnou jenom jednu ruku. Druhou mám zastrčenou pod sebou.“

„Máte dost síly na to, abyste lano udržel jednou rukou?“

„Nevím. Asi ne. Problém je v tom, že když bych byl venku jen napůl a vyklouzlo by mi…“ Zarazil se. Zdálo se, že nemá daleko k slzám.

„Fajn,“ řekla Sarah. „Ničeho se nebojte.“

„Jsem tady v pasti, Sarah!“

„Ne, nejste.“

„Ale ano, jsem v pasti, jsem v pasti, do prdele!“ Tohle byla čistá panika. „Chcípnu tady!“

„Petere. Přestaňte.“ Zatímco s ním mluvila, ovíjela si lano kolem pasu. „Všechno dobře dopadne. Mám plán.“

„Jaký plán?“

„Spustím k vám na laně hák,“ vysvětlila. „Můžete si ho za něco zachytit? Třeba za opasek?“

„Za opasek ne… To nepůjde. Jsem tu zaklíněný, Sarah. Nemůžu se hýbat. K opasku si nedosáhnu.“

Pokoušela se vžít do jeho situace. Musel zapadnout do nějaké štěrbiny v ledu. Už jen ta představa byla děsivá. Nebylo divu, že měl strach. „Petere,“ oslovila ho, „můžete si ten hák za něco zachytit?“

„Zkusím to.“

„Dobře, tady je,“ řekla a začala spouštět lano. Hák zmizel ve tmě. „Vidíte ho?“

„Vidím.“

„Dosáhnete na něj?“

„Ne.“

„Fajn, rozhoupu ho k vám.“ Zlehka otáčela zápěstím, aby se lano pohybovalo patřičným směrem. Ztratila hák z dohledu, pak se zase objevil, potom znovu zmizel.

„Nemůžu… zkoušejte to dál, Sarah.“

„Zkouším.“

„Nedosáhnu na něj, Sarah.“

„Snažte se.“

„Spusťte ho níž.“

„Dobře. O kolik?“

„Asi o třicet centimetrů.“

„Fajn.“ Odmotala třicet centimetrů lana. „Takhle je to správně?“

„Ano, teď ho rozhoupejte.“

Pohybovala lanem. Slyšela, jak Evans supí námahou, ale hák se pokaždé znovu objevil.

„Nezvládnu to, Sarah.“

„Zvládnete. Zkoušejte to dál.“

„Nejde to. Mám moc ztuhlé prsty.“

„Zkoušejte to,“ řekla. „Zase bude u vás.“

„Nejde to, Sarah, nejde to… Sakra!“

„Co je?“

„Teď to bylo těsné.“

Podívala se dolů a viděla, jak se hák v jejím zorném poli otáčí. Evans se jej dotkl.

„Ještě jednou,“ vyzvala ho. „Dokážete to, Petere.“

„Snažím se, jenom je tu moc – mám ho, Sarah. Mám ho!“ Dlouze si oddechla.

Evans ve tmě kašlal. Sarah vyčkávala.

„Dobře,“ řekl. „Zachytil jsem si ten hák za bundu.“

„Kam?“

„Dopředu. Rovnou na prsa.“

Představila si, že kdyby se hák uvolnil, zapíchl by se Evansovi přímo do brady. „Ne, Petere, dejte si ho do podpaží.“

„To nepůjde, ledaže byste mě popotáhla o půl metru.“

„Fajn. Řekněte kdy.“

Zakašlal. „Poslechněte, Sarah, jste dost silná, abyste mě utáhla?“

O tom radši nepřemýšlela. Předpokládala, že to prostě nějak zvládne. Pochopitelně nevěděla, jak pevně je zaklíněný, ale… „Ano,“ odpověděla. „Dokážu to.“

„Určitě? Vážím přes sedmdesát kilo.“ Zase zakašlal. „Možná trochu víc. Necelých osmdesát.“

„Mám lano omotané kolem volantu.“

„Dobře, ale… nepouštějte mě.“

„Nepustím vás, Petere.“

Chvíli bylo ticho. „Kolik vážíte vy?“

„Petere, na tohle se dámy nikdy neptejte. Zejména v Los Angeles.“

„Nejsme v Los Angeles.“

„Nevím, kolik vážím,“ odpověděla. Samozřejmě že to věděla přesně. Vážila šedesát dva kilogramů. Evans měl minimálně o patnáct víc. „Ale vím, že vás dokážu vytáhnout,“ ujistila ho. „Můžeme?“

„Do prdele.“

„Petere, jste připravený, nebo ne?“

„Jo. Začněte.“

Pevně chytla lano, nahrbila se a chodidla položila po obou stranách otevřených dveří. Připadala si jako zápasník sumo na začátku zápasu. Věděla však, že má v nohou daleko větší sílu než v rukou. Jinak to zvládnout nemohla. Zhluboka se nadechla.

„Jdeme na to?“ zeptala se.

„Zkusíme to.“

Sarah se začala napřimovat a nohy se jí rozklepaly námahou. Lano se napjalo a pak se pohnulo nahoru – nejdříve pomalu a jen o pár centimetrů. Ale pohnulo se.

Pohnulo se.

„Fajn, zastavte. Stop!“

„Proč?“

„ Stop!“

„Dobře.“ Byla zpola sehnutá. „Ale takhle to lano dlouho neudržím.“

„Vůbec ho nedržte. Povolte. Pomalu. Asi o půl metru.“

Uvědomila si, že ho již musela částečně vytáhnout ze štěrbiny. Slyšela ho zřetelněji a byl méně vylekaný, ačkoli skoro bez přestání kašlal.

„Petere?“

„Moment. Zachytím si hák za opasek.“

„Dobře…“

„Už vidím nahoru,“ řekl. „Vidím pás. Je asi dva metry nad mojí hlavou.“

„Fajn.“

„Ale až mě potáhnete nahoru, lano se bude třít o kraj pásu.“

„To nevadí,“ uklidnila ho.

„A budu viset přímo nad, ehm…“

„Nepustím vás, Petere.“

Chvíli kašlal. Čekala. Pak ji vyzval: „Povězte mi, až budete připravená.“

„Jsem připravená.“

„Tak ať je to za námi,“ řekl, „než se začnu bát.“

Přišla jenom jedna nepříjemná chvíle. Když ho vytáhla přibližně o metr a půl nahoru, vyklouzl ze štěrbiny a Sarah náhle naplno pocítila jeho váhu. Překvapilo ji to a metr lana jí projel mezi prsty. Evans zakvílel. „ Sar-ah!“

Chytla lano a zastavila je. „Omlouvám se.“

„Do prdele!“

„Promiňte.“ Přizpůsobila postoj zvýšené námaze a začala znovu tahat. Sténala vypětím, ale zanedlouho se nad pásem objevila ruka, Evans se chytil rolby a vlastní silou se vytahoval vzhůru. Pak Sarah uviděla druhou ruku a hlavu.

Byl to pro ni šok. Evans měl zkrvavený obličej a vlasy slepené krví. Usmíval se však.

„Tahejte dál, holka.“

„Tahám, Petere. Tahám.“

Teprve když se vyškrábal do kabiny, Sarah vyčerpaně klesla na podlahu. Nohy se jí neovladatelně rozklepaly. Třásla se po celém těle. Evans ležel na boku vedle ní, kašlal a sípal a sotva si něčeho všiml. Nakonec třes ustal. Našla lékárničku a začala mu otírat obličej.

„Je to jenom povrchové říznutí,“ řekla. „Pár stehů to spraví.“

„Jestli se odsud dostaneme.

„Dostaneme se odsud, nebojte.“

„Těší mě váš optimismus.“ Podíval se vzhůru k jícnu trhliny. „Máte zkušenosti s lezením po ledu?“

Zavrtěla hlavou. „Ale umím lézt po skalách. Jaký v tom může být rozdíl?“

„Možná to víc klouže? A co až se dostaneme nahoru?“ zeptal se.

„To nevím.“

„Nemáme tušení, kudy se vydat.“

„Půjdeme po stopách rolby.“

„Jen jestli tam ještě budou. Třeba je zavál vítr. A na stanici je to nejméně dvanáct kilometrů.“

„Petere,“ napomenula ho.

„Pokud přijde bouře, možná by nám bylo líp tady dole.“

„Tady nezůstanu,“ řekla. „Jestli mám zemřít, zemřu na denním světle.“

Samotný výstup z trhliny nebyl tak těžký, jakmile Sarah zjistila, jak má kopnout, aby se hroty maček zabodly do ledu, a jak máchnout cepínem, aby se patřičně zasekl. Zdolat stěnu a vylézt na povrch jí trvalo jen sedm či osm minut.

Terén vypadal úplně stejně jako před jejich pádem. Stejné tlumené sluneční paprsky, stejný šedý horizont splývající se zemí. Tentýž šedý, nevýrazný svět.

Pomohla Evansovi. Řezná rána na jeho tváři se zase otevřela, takže mu zakrvácená, rudá maska tuhla na obličeji.

„Sakra, to je zima,“ konstatoval. „Tak co myslíte, kudy?“

Sarah se podívala na slunce. Viselo nízko nad obzorem, jenže klesalo, nebo stoupalo? A kterým směrem slunce vlastně ukazuje, když jste tak blízko jižního pólu? Svraštila čelo: Nedokázala na to přijít a neodvažovala se udělat chybu.

„Půjdeme po stopách,“ řekla nakonec. Odepnula si mačky a vyrazila.

Musela připustit, že Peter měl v jedné věci pravdu: Na povrchu bylo mnohem chladněji. Po půlhodině se zvedl silný vítr; museli se předklonit, pokud chtěli postupovat proti němu. Ještě horší bylo, že proudění vzduchu zvířilo sníh pod jejich nohama. Což znamenalo –

„Stopy se ztrácejí,“ řekl Evans.

„Já vím.“

„Vítr je zavane.“

„Já vím.“ Někdy se choval jako dítě. Co asi čekal, že Sarah s větrem udělá?

„Co budeme dělat?“ zeptal se.

„Nevím, Petere. Ještě nikdy jsem se v Antarktidě neztratila.“

„Ani já ne.“

Plahočili se dál.

„Ale byl to váš nápad, vylézt nahoru.“

„Petere, seberte se.“

„Mám se sebrat? Je tady strašná zima, Sarah. Necítím nos ani uši, necítím prsty na rukou a na nohou –“

„Petere.“ Chytla ho za ramena a zatřásla jím. „Držte hubu!“

Zmlkl. Díval se na ni štěrbinami v obličejové masce. Řasy mu zbělely ledem.

„Já taky necítím nos,“ řekla Sarah. „Nesmíme to zabalit.“

Rozhlédla se, otočila se dokola a snažila se zakrýt své rostoucí zoufalství. Vítr teď přinášel víc sněhu. Viditelnost klesala. Svět byl jednotvárnější a šedivější a téměř postrádal hloubku. Pokud toto počasí vydrží, zanedlouho nebudou vidět na zem, aby se vyhnuli trhlinám.

Pak bude třeba zastavit tam, kde právě budou.

Uprostřed pustiny.

„Když se rozčilujete, jste krásná, víte to?“ zeptal se Evans.

„Petere, proboha.“

„Je to tak.“

Vykročila, dívala se na zem a snažila se rozeznat stopu. „Pojďte, Petere.“ Třeba je stopy po pásech brzy dovedou na cestu. Jestliže se na ni dostanou, budou se v bouři snadněji orientovat. A chůze bude bezpečnější.

„Myslím, že se zamilovávám, Sarah.“

„Petere…“

„Musel jsem vám to říct. Možná to je poslední příležitost.“ Znovu se rozkašlal.

„Šetřete dechem, Petere.“

„Zatracená zima.“

Klopýtali dál a mlčeli. Vítr skučel. Sarah měla bundu přitisknutou k tělu. Postupovat vpřed bylo těžší a těžší. Přesto se nevzdávala. Nevěděla, kolik ušli, než zvedla ruku a zastavila se. Evans si jejího gesta zřejmě nevšiml, neboť jí narazil do zad, zabručel a zůstal stát.

Aby se ve větru slyšeli, museli sklonit hlavy k sobě a křičet.

„Musíme zastavit!“ volala Sarah.

„Já vím.“

A potom, protože ji nic jiného nenapadlo, se posadila na zem, pokrčila nohy, sklonila hlavu ke kolenům a snažila se neplakat. Vítr byl stále hlasitější. Nyní přímo hučel. Vzduch byl plný poletujících vloček.

Evans se posadil vedle ní. „Chcípneme tady,“ řekl.

ZLOMOVÁ ZÓNA

STŘEDA, 6. ŘÍJNA 17:02

Začala se chvět, zprvu nárazově a pak téměř bez ustání. Měla pocit, jako by ji postihl záchvat. Dobře to znala z lyžování. Teplota pokožky nebezpečně klesla a třas byl automatickou fyziologickou reakcí s cílem zahřát tělo.

Zuby jí drkotaly. Mluvila jen s obtížemi. Přesto její mozek stále pracoval a hledal řešení. „Nemůžeme si postavit iglú?“

Evans něco řekl. Jeho slova odnesl vítr.

„Víte jak?“ zeptala se.

Neodpověděl.

Stejně už je moc pozdě, pomyslela si. Ztrácela kontrolu nad svým tělem. Stěží udržela ruce kolem kolenou, jak se třásla.

A začínala být ospalá.

Pohlédla na Evanse. Ležel na zádech na ledu.

Strčila do něj, aby se posadil. Pak do něj kopla. Ani se nepohnul. Chtěla na něj zavolat, ale nepodařilo se jí to, protože jí příliš jektaly zuby.

Sarah se pokoušela zůstat při vědomí, avšak touha po spánku ji začala přemáhat. Snažila se udržet oči otevřené a ke svému úžasu zjistila, že vidí zrychleně přehrávané obrazy ze svého života – dětství, matku, svou třídu ze školky, lekce baletu, slavnostní zakončení střední školy…

Promítl se jí celý život. Z románů věděla, že se to lidem před smrtí stává. A když zvedla hlavu, viděla v dálce světlo, což také znala z knížek. Světlo na konci dlouhého temného tunelu…

Potom jí došly síly. Lehla si. Necítila zem pod sebou. Ztratila se ve svém vlastním, uzavřeném světě bolesti a vyčerpání. A světlo před ní bylo stále jasnější a pak se z něj stala dvě světla, blikající žlutě a zeleně…

Žlutě a zeleně?

Přemáhala ospalost. Zkusila se znovu posadit, ale nedokázala to. Svaly měla příliš ochablé a paže ztuhlé mrazem. Nemohla se hýbat.

Žluté a zelené světlo se zvětšovalo. Uprostřed se objevilo ještě jedno, bílé. Pronikavé bílé světlo, snad halogenové. Upřela pohled do poletujícího sněhu, aby rozeznala podrobnosti. Spatřila stříbrnou kupoli, kola a nápadná velká písmena. Nápis hlásal –

NASA.

Rozkašlala se. Věc se k ní blížila. Bylo to jakési malé vozidlo – asi metr vysoké, ne větší než zahradní sekačka, jaké lidé vytahují o nedělích. Mělo velká kola a plochou kopuli a s pípáním směřovalo rovnou k ní.

Vlastně se ji chystalo přejet. Bez zájmu si to uvědomila. Nemohla tomu nijak zabránit. Ležela na zemi, omámená a lhostejná. Kola se zvětšovala. Poslední věc, která jí utkvěla v paměti, byl mechanický hlas, který říkal: „Haló. Haló. Uvolněte cestu, prosím. Velice děkuji za spolupráci. Haló. Haló. Uvolněte cestu, prosím…“

Pak už nic.

WEDDELLOVA STANICE

STŘEDA, 6. ŘÍJNA 20:22

Tma. Bolest. Skřípavé hlasy.

Bolest.

Tření. Po celém těle, na pažích a nohách. Jako kdyby se o ni otíral oheň.

Zasténala.

Ozval se hlas, drsný a vzdálený. Znělo to jako: „Je štěp ořad dal.“

Tření neustávalo, rychlé, ostré a mučivé. Doprovázel je podobný zvuk jako broušení smirkovým papírem – škrábavý, hrubý, děsivý.

Ucítila něco na obličeji a na ústech. Olízla si rty. Byl to sníh. Mrazivý sníh.

„Lep ší set o?“ zeptal se hlas.

„Za tí mne.“

Byla to nějaká cizí řeč. Čínština nebo tak něco. Nyní Sarah slyšela několik hlasů. Chtěla otevřít oči, ale nešlo to. Bránilo jí v tom cosi těžkého na obličeji, snad maska nebo –

Pokusila se zvednout ruku, jenže nemohla. Všechny údy měla připoutané. A tření pokračovalo, tření, tření…

Zasténala. Zkusila promluvit.

„Už tosta čin ebone?“

„Tone dokaž u odhad nout.“

„Takp okra čuj te.“

Bolest.

Ať to byl kdokoli, třeli ji, zatímco ležela znehybněná ve tmě a do končetin a tváře se jí postupně vracel cit. Nepotěšilo ji to. Bolest byla horší a horší. Měla dojem, jako kdyby jí celé tělo hořelo.

Odosobněné hlasy se zdánlivě vznášely kolem ní. A připojovaly se další. Čtvrtý, pátý – už si nebyla jistá. Všechny ženské, aspoň jí to tak připadalo.

A teď dělají něco jiného, uvědomila si. Chtějí jí ublížit. Tisknou jí cosi na tělo. Lepí to a studí. Nebolí. Studí.

Hlasy se vznášely a klouzaly kolem ní. Byly u hlavy a hned zas u nohou. Nevybíravě se jí dotýkaly.

Byl to sen. Nebo smrt. Možná jsem mrtvá, pomyslela si. Měla z toho zvláštní odtažitý pocit. Bolest jej ještě posilovala. A potom uslyšela ženský hlas, velice blízko ucha a velmi zřetelný. Hlas řekl:

„Sarah.“

Pohnula rty.

„Sarah, jste při vědomí?“

Lehce kývla hlavou.

„Sundám vám z obličeje ledový zábal, dobře?“

Přikývla. Maska, která jí tlačila na obličej, byla náhle pryč.

„Otevřete oči. Pomalu.“

Poslechla. Byla v tlumeně osvětlené místnosti s bílými stěnami. Na jedné straně spatřila monitor s několika zelenými křivkami. Byl to nemocniční pokoj. Žena na ni s obavami hleděla. Na sobě měla bílou uniformu a vestu. V pokoji byla zima. Sarah viděla, jak jí od úst stoupá pára.

„Nepokoušejte se mluvit,“ řekla ošetřovatelka.

Sarah si její slova vzala k srdci.

„Jste dehydrovaná. Pár hodin to potrvá. Pomalu vás zahříváme. Měla jste velké štěstí, Sarah. Nečeká vás žádná amputace.“

Žádná amputace.

Sarah se vyděsila. Pohnula rty. Jazyk měla suchý a napuchlý. Z hrdla se jí vydralo podivné syčení.

„Nemluvte,“ zopakovala žena. „Na to je moc brzy. Cítíte velkou bolest? Ano? Něco vám na ni dám.“ Zvedla ruku s injekční stříkačkou. „Váš přítel vám zachránil život. Podařilo se mu vstát a otevřít radiofon na robotu NASA. Díky tomu jsme věděli, kde vás máme hledat.“

Sarah znovu pohnula rty.

„Je ve vedlejším pokoji. Myslíme, že se z toho taky dostane. Teď odpočívejte.“

Sarah cítila, jak se jí v žilách rozlévá cosi studeného.

Oči se jí zavřely.

WEDDELLOVA STANICE

ČTVRTEK, 7. ŘÍJNA 19:34

Sestry nechaly Petera Evanse o samotě, aby se oblékl. Zvolna si navlékal šaty a zjišťoval, jak na tom je. Usoudil, že je v uspokojivém stavu, ačkoli ho při nádechu bolela žebra. Na levé straně hrudníku měl rozsáhlou podlitinu, další na stehně a na rameni ošklivý purpurový šrám. Na hlavě se mu objevila řada stehů. Celé tělo měl ztuhlé a rozbolavělé. Při natahování ponožek a obouvání bot zažíval muka.

Nebylo mu však nic vážného. Vlastně se cítil docela dobře – jaksi nový, bezmála znovuzrozený. Tam venku, na ledu, si byl jistý, že zemře. Kde našel sílu, aby se postavil na nohy, to nevěděl. Cítil, jak do něj Sarah kope, ale nereagoval. Potom uslyšel pípání. A když se podíval nahoru, spatřil nápis „NASA“.

Matně si uvědomoval, že to je jakési vozidlo. Takže v něm musí sedět řidič. Přední kola zastavila jen několik centimetrů od jeho těla. S vypětím všech sil se zvedl na kolena, vytáhl se přes kola a zachytil se vzpěr. Nechápal, proč řidič nevystoupil a nepomohl mu. Nakonec se ve skučícím větru postavil na nohy. Došlo mu, že vozidlo je nízké a oblé a na výšku měří jen něco přes metr. Vypadalo příliš malé na to, aby je řídil člověk – musel to být nějaký robot. Evans smetl sníh z kupolovité skořápky a objevil nápis: „Dálkově řízené vozidlo NASA pro hledání meteoritů.“

Robot mluvil a opakoval znovu a znovu nahranou zprávu. Evans mu ve větru nerozuměl. Stíral ze stroje sníh, protože věřil, že musí existovat nějaký způsob komunikace, nějaká anténa, nějaký –

Potom jeho ruka spočinula na panelu s otvorem na prst. Otevřel jej. Uvnitř byl telefon – obyčejné, jasně červené sluchátko.

Přitiskl si je ke zmrzlé obličejové masce. I když nic neslyšel, řekl: „Haló? Haló?“

Nic víc.

Pak se sesul na zem.

Ošetřovatelky mu však vyprávěly, že to stačilo, aby vyslal signál stanici NASA v Patriot Hills. NASA informovala Weddellovu stanici a ta vypravila záchranný tým, který je našel během deseti minut. Evans i Sarah byli stále naživu, i když by o mnoho déle nevydrželi.

To se stalo před více než čtyřiadvaceti hodinami.

Lékařskému týmu trvalo dvanáct hodin, než vrátil jejich tělesnou teplotu do normálu, protože to muselo proběhnout pomalu, jak mu vysvětlila jedna zdravotní sestra. Evans se pak dozvěděl, že bude v pořádku, třebaže možná přijde o dva prsty na nohou. Počkají a pak se uvidí. Potrvá to několik dní.

Nohy měl zabandážované a prsty zajištěné ochrannými dlahami. Nemohl si obout boty, a tak mu našli pár obrovských tenisek. Podle všeho patřily nějakému basketbalistovi. Evans v nich vypadal jako klaun. Dokázal je však nazout, aniž by mu působily příliš velkou bolest.

Opatrně se postavil. Třásl se, ale jinak byl v pořádku.

Vrátila se ošetřovatelka. „Máte hlad?“

Zavrtěl hlavou. „Zatím ne.“

„Bolí vás něco?“

Opět zavrtěl hlavou. „Vlastně, víte, úplně všechno.“

„Bude to ještě horší,“ řekla. Dala mu malou lahvičku s tabletkami. „Každé čtyři hodiny si vezměte jednu, pokud to bude potřeba. A zřejmě bez nich pár dní neusnete.“

„A Sarah?“

„Sarah uvidíte asi za půl hodiny.“

„Kde je Kenner?“

„Myslím, že je v počítačové místnosti.“

„Kde to je?“

Ošetřovatelka zaváhala: „Neměl byste chodit sám. Asi vás raději budu podpírat.

„To je v pořádku,“ odmítl. „Jenom mi ukažte cestu.“

Řekla mu kudy jít a Evans vykročil. Jeho chůze však byla vrávoravější, než předpokládal. Svaly nepracovaly správně a celé tělo měl rozechvělé. Začal se kácet. Ošetřovatelka rychle sklonila hlavu a vklouzla pod jeho paži.

„Tak dobře,“ řekla. „Jenom vám ukážu cestu.“

Tentokrát nic nenamítal.

John Kenner seděl v počítačové místnosti s vousatým šéfem stanice MacGregorem a Sanjongem Thapou. Všichni se tvářili zasmušile.

„Našli jsme ho,“ řekl Kenner a ukázal na monitor. „Poznáváte svého známého?“

Evans pohlédl na obrazovku. „Jasně,“ odpověděl. „To je ten parchant.“

Na monitoru byla fotografie člověka, jehož Evans znal jako Boldena. Podle zobrazeného identifikačního formuláře se však jmenoval David R. Kane. Dvacet šest let. Narozen v Minneapolisu. Bakalářský titul z univerzity Notre Dame, magisterský z Michiganské univerzity. V současnosti doktorandské studium oceánografie na Michiganské univerzitě v Ann Arboru. Výzkumný projekt: Měření dynamiky Rossova šelfového ledovce senzory GPS. Poradce/vedoucí projektu: James Brewster, Michiganská univerzita.

„Jmenuje se Kane,“ řekl šéf stanice. „Byl tady týden, společně s Brewsterem.“

„Kde je teď?“ otázal se Evans zlověstně.

„Nevíme. Dneska se nevrátil na stanici. Ani Brewster. Myslíme si, že mohli jet na McMurdo a dopoledne odletět. Volali jsme na McMurdo, aby přepočítali vozidla, ale zatím se nám neozvali.“

„Víte jistě, že už není tady?“ zeptal se Evans.

„Naprosto jistě. U nás k otevření venkovních dveří potřebujete identifikační štítek, abychom vždycky věděli, kdo je kde. Kane ani Brewster během posledních dvanácti hodin dveře neotevřeli. Nejsou tady.“

„Takže myslíte, že jsou v letadle?“

„Na věži v McMurdo si nebyli jistí. S každodenními transporty si hlavu moc nedělají – když chce někdo pryč, prostě nastoupí a letí. Je to C-130, takže je vždycky spousta místa. Víte, hodně výzkumných grantů neumožňuje opuštění základny během práce, ale lidi slaví na pevnině narozeniny a rodinné události. Takže zkrátka odletí a zase se vrátí. Nikam se to nezaznamenává.“

„Pokud si dobře vzpomínám,“ řekl Kenner, „Brewster sem přijel se dvěma studenty. Kde je ten druhý?“

„Je to zvláštní. Odletěl z McMurdo včera, v den, kdy jste dorazili.“

„Takže zmizeli všichni,“ uzavřel Kenner. „Jedno se jim musí nechat: Jsou mazaní.“ Podíval se na hodinky. „Teď se půjdeme podívat, jestli tu po nich něco zbylo.“

Nápis na dveřích hlásal: „Dave Kane, Mich. U.“ Evans je otevřel a uviděl malý pokoj, neustlanou postel, nevelký stůl s haldou papírů a čtyři prázdné plechovky dietní coly. V rohu ležel otevřený kufr.

„Dáme se do toho,“ řekl Kenner. „Já si beru postel a kufr. Vy zkontrolujte stůl.“

Evans se začal probírat papíry na stole. Zdálo se, že jsou to vesměs kopie vědeckých článků. Na některých bylo razítko MICH U GEO KNIH a číslo.

„Nic zajímavého,“ konstatoval Kenner, když mu Evans články ukázal. „Tyhle materiály si přivezl s sebou. Něco dalšího? Něco osobního?“

Evans nic zajímavého neviděl. Některé papíry byly označeny žlutým fixem. Dále nalezl notýsek s nějakými poznámkami, ale všechny vypadaly hodnověrně a vztahovaly se k hromadě článků.

„Vy si nemyslíte, že ten člověk je doopravdy postgraduální student?“

„Je to možné, ale pochybuji. Ekoteroristé většinou nebývají moc vzdělaní.“

Pak Evans nalezl fotografie ledovcových proudů a jakési satelitní snímky. Rychle je prohlédl. U jednoho se zarazil:

Jeho pozornost zaujal popisek. „Poslouchejte,“ řekl, „nebylo na tom seznamu čtyř míst jedno nazvané ‚Scorpion‘?“

„Ano…“

„Je přímo tady, v Antarktidě,“ pokračoval Evans. „Podívejte se na tohle.“

Kenner začal: „Ale to nemůže být –“ a náhle se zarazil. „To je mimořádně zajímavé, Petere. Výborně. Bylo to v té hromadě? Dobře. Ještě něco?“

Evanse proti jeho vůli Kennerova pochvala potěšila. Rychle hledal dál. O chvíli později ohlásil: „Ano. Tady je další.“

„Je to stejné základní uspořádání skal vystupujících ze sněhu,“ řekl Evans nadšeně. „A co tyhle tenké čáry… cesty? Kameny schované pod sněhem?“

„Ano,“ přikývl Kenner „Předpokládám, že to tak bude.“

„A pokud jsou to letecké fotografie, pak se určitě dají vystopovat. Nemyslíte, že tahle čísla jsou nějaké odkazy?“

„O tom není pochyb.“ Kenner vytáhl malou lupu a pozorně si obrázek prohlédl. „Ano, Petere. Skvělá práce.“

Evans se rozzářil.

Ode dveří se ozval MacGregor: „Můžu vám nějak pomoct?“

„Ani ne,“ odpověděl Kenner. „Zvládneme to sami.“

Evans navrhl: „Třeba pozná –“

„Ne,“ odmítl Kenner. „Identifikaci si zjistíme ze souborů NASA. Zpátky do práce.“

Několik minut mlčky pokračovali v pátrání. Kenner vytáhl kapesní nůž a začal řezat vnitřní potah kufru, který ležel otevřený v rohu Brewsterovy pracovny. „Vida.“ Narovnal se. Mezi prsty držel dva zakřivené kousky jakési světlé gumy.

„Co to je?“ zeptal se Evans. „Silikon?“

„Nebo něco velice podobného. V každém případě nějaká měkká umělá hmota.“ Kenner vypadal spokojeně.

„K čemu jsou dobré?“ zajímal se Evans.

„Nemám zdání,“ odpověděl Kenner. Vrátil se k prohledávání kufru. Evans uvažoval, co Kennera tak potěšilo. Zřejmě nechtěl mluvit před MacGregorem. Ale co ty dva kousky gumy? K čemu mohly sloužit?

Evans ještě jednou prohlédl dokumenty na stole, ale už nic neobjevil. Zvedl stolní lampu a podíval se pod její podstavec. Nahrbil se a podíval se pod stůl pro případ, že by na něm bylo něco přilepeného zespoda. Nic nenašel.

Kenner zavřel kufr. „Jak jsem předpokládal, nic dalšího. Máme štěstí, že jsme objevili aspoň tohle.“ Obrátil se k MacGregorovi. „Kde je Sanjong?“

„Je v serverové místnosti a dělá, co jste mu řekl – vytahuje z našeho systému všechno o Brewsterovi a jeho lidech.“

„Serverová místnost“ byla jen o trochu větší komora. Od podlahy po strop se táhly řady procesorů a obvyklá změť kabelů. Hlavní terminál se nacházel v rohu, na malém ocelovém stolku. Nad ním se skláněl Sanjong a místní technik, který se tvářil znechuceně.

Kenner a Evans stáli venku, na chodbě. Evans měl radost, že se již dokázal udržet na nohou. Rychle se mu vracely síly.

„Nebylo to jednoduché,“ řekl Sanjong Kennerovi. „Postupovalo se tak, že každý výzkumník na stanici dostal ukládací paměť a také přímé rádiové a internetové spojení. A tihle tři věděli, jak toho využít. Ten třetí člověk z Brewsterovy party byl podle všeho odborník na počítače. Během prvního dne po příjezdu se naboural do systému a nainstaloval do něj spoustu červů a trojských koňů. Zatím nevíme kolik. Snažíme se je odstranit.“

„Taky založil pár falešných uživatelských účtů,“ dodal technik. „Asi dvacet,“ upřesnil Sanjong. „Ale z těch strach nemám. Jsou to jenom – atrapy. Jestliže byl ten člověk chytrý – což byl –, zajistil si přístup do systému přes existujícího uživatele, aby nevzbudil pozornost. Hledáme všechny uživatele, kteří si během posledního týdne přidali druhé heslo. Jenže tenhle systém nemá moc údržbových utilit. Jde to pomalu.“

„Co ty trojské koně?“ zeptal se Kenner. „Jak jsou načasované?“

V počítačovém slangu trojský kůň označuje nevinně vypadající program nainstalovaný do systému. Tento program byl napsán proto, aby se později aktivoval a vykonal určitou akci. Jeho jméno je odvozeno od způsobu, jímž Řekové vyhráli trojskou válku – vyrobili velkého koně a nabídli ho Trojanům jako dar. Jakmile byl kůň za hradbami Tróje, řečtí vojáci, kteří se skrývali v jeho útrobách, vyšli ven a zaútočili na město.

Klasický trojský kůň je nainstalován nespokojeným zaměstnancem. Vymaže všechny harddisky ve firmě tři měsíce poté, co je zaměstnanec propuštěn. Ale existuje mnoho obměn.

„Načasování těch, které jsem objevil, je velice krátké,“ odpověděl Sanjong. „Jeden den, dva dny ode dneška. Našli jsme jeden, který se spustí za tři dny. Potom už nic.“

„Dobře. Přesně jak jsem předpokládal,“ řekl Kenner.

„Naprosto,“ přikývl Sanjong. „Měli v plánu provést to brzy.“

„Co měli v plánu?“ zajímal se Evans.

„Odštěpit velký ledovec,“ řekl Kenner.

„Proč tak brzy? Tou dobou by ještě byli tady.“

„Tím si nejsem jistý. O načasování v každém případě rozhodoval někdo jiný.“

„Ano? Kdo?“ zeptal se Evans.

Kenner se na něj podíval. „K tomu se můžeme vrátit později.“ Otočil se k Sanjongovi. „A co ta rádiová spojení?“

„Okamžitě jsme vyřadili všechna přímá spojení,“ odpověděl Sanjong. „A předpokládám, že vy jste udělal svou terénní práci přímo na místě.“

„Udělal,“ přisvědčil Kenner.

„Co jste udělal na místě?“ ozval se Evans.

„Náhodná odpojení.“

„Čeho?“

„To vám vysvětlím později.“

„Takže děláme stejnou práci zbytečně dvakrát,“ usoudil Sanjong.

„Ne. Protože si nemůžeme být jistí, jestli se sem nevetřel ještě někdo, kdo by věci uvedl do původního stavu.“

„Uvítal bych,“ řekl Evans, „kdybych věděl, o čem to vy dva sakra mluvíte…“

„Později,“ odbyl ho Kenner. Tentokrát se zatvářil přísně.

Evans mlčel. Trochu se ho to dotklo.

MacGregor ohlásil: „Slečna Jonesová se probrala a obléká se.“

„Dobře,“ řekl Kenner. „Tady jsme, myslím, skončili. Za hodinu vyrážíme.“

„Kam máme namířeno?“ zeptal se Evans.

„Myslel jsem, že je to jasné,“ odpověděl Kenner. „Do Helsinek. To je ve Finsku.“

NA CESTĚ

PÁTEK, 8. ŘÍJNA 6:04

Letadlo se vracelo v oslnivé záři ranního slunce. Sarah spala. Sanjong pracoval na svém laptopu. Kenner se díval z okna.

Evans se ho zeptal: „Tak dobře, co jste náhodně odpojil?“

„Kuželové nálože,“ řekl Kenner. „Byly rozloženy v přesném vzorci, se čtyřsetmetrovými odstupy. Odpojil jsem padesát náhodně vybraných, většinou na východním konci linie. To bude stačit, aby se zabránilo vytvoření stacionární vlny.“

„Takže se neodštípne ledovec?“

„O to nám šlo.“

„A proč letíme do Helsinek?“

„Neletíme tam. Řekl jsem to jenom kvůli tomu technikovi. Letíme do Los Angeles.“

„Fajn. A proč letíme do Los Angeles?“

„Protože tam NERF pořádá Konferenci o náhlé změně klimatu.“

„Tohle všechno souvisí s tou konferencí?“

Kenner přikývl.

„Oni se snaží odlomit ledovec v době, kdy se koná konference?“

„Přesně tak. Patří to k jejich ambiciózní mediální kampani. Chtějí vyvolat nepřehlédnutelnou událost, která by se shodovala s tématem konference.“

„Mluvíte o tom neuvěřitelně klidně,“ řekl Evans.

„Takhle to prostě je, Petere.“ Kenner pokrčil rameny. „Environmentální problémy nepřitáhnou pozornost veřejnosti samy od sebe.“

„Jak to myslíte?“

„Vezměte si například své oblíbené riziko, globální oteplování. Nástup globálního oteplování dramaticky ohlásil prominentní klimatolog James Hansen v roce 1988. Svědčil před společným výborem Sněmovny reprezentantů a Senátu, kterému předsedal senátor Wirth z Colorada. Slyšení bylo naplánováno na červen, takže Hansen svou řeč pronesl v době nesnesitelných veder. Od začátku to bylo naaranžované.“

„To mi nevadí,“ řekl Evans. „Je zákonné využít vládní slyšení k tomu, aby si veřejnost uvědomila –“

„Vážně? Podle vás tedy není rozdíl mezi vládním slyšením a tiskovou konferencí?“

„Podle mě byla vládní slyšení tímto způsobem využita již mnohokrát předtím.“

„To je pravda. Ale je to manipulativní. A Hansenovo svědectví nebylo jediným případem mediální manipulace, ke kterému došlo během kampaně za protlačení globálního oteplování do médií. Nezapomeňte na změny na poslední chvíli ve zprávě IPCC z roku 1995.“

„IPCC? Jaké změny na poslední chvíli?“

„Organizace spojených národů na konci osmdesátých let vytvořila Mezivládní panel o klimatických změnách. To je IPCC, jak víte – početná skupina byrokratů a vědců pod palcem byrokratů. Na začátku byla myšlenka, že pokud se jedná o globální problém, OSN by měla sledovat zkoumání klimatu a v několikaletých odstupech vydávat zprávy. V první hodnotící zprávě z roku 1990 se psalo, že bude velice obtížné odhalit vliv člověka na klima, ačkoli se všichni obávali, že by mohl existovat. Zpráva z roku 1995 však obsahovala rezolutní tvrzení, že nyní existuje ‚zřetelný vliv člověka‘ na klima. Vzpomínáte si?“

„Matně.“

„Tato zmínka o ‚zřetelném vlivu člověka‘ byla do souhrnné zprávy z roku 1995 doplněna poté, co vědci skončili svou práci. V dokumentu se původně psalo, že vědci nejsou schopni s jistotou stanovit vliv člověka na klima a nedokážou odhadnout, kdy se to podaří. Výslovně řekli, že nevědí. Toto tvrzení bylo vypuštěno a nahrazeno novým, že zřetelný lidský vliv skutečně existuje. Byla to zásadní změna.“

„Vážně to tak bylo?“ zeptal se Evans.

„Ano. Změna dokumentu v té době vyvolala mezi vědci pozdvižení. Vystupovali její odpůrci i obhájci. Jestliže čtete tvrzení pro a proti, nemůžete si být jistý, kdo má vlastně pravdu. Ale žijeme ve věku internetu. Každý si může najít původní dokument a seznam změn a udělat si vlastní názor. Z revize textu jednoznačně vyplývá, že IPCC je politická organizace, nikoli vědecká.“

Evans se zamračil. Nenapadala ho žádná odpověď. O IPCC pochopitelně slyšel, i když o něm nevěděl tolik…

„Ale moje otázka je jednoduchá, Petere. Jestliže je něco skutečné, jestliže se jedná o opravdový problém, který vyžaduje činy, proč vůbec někdo zveličuje svá tvrzení? K čemu jsou ty obratně řízené mediální kampaně?“

„Dám vám jednoduchou odpověď,“ řekl Evans. „Média jsou jako přelidněné tržiště. Lidé jsou každou minutu bombardováni tisíci zpráv. Musíte mluvit nahlas – ano, možná i trochu přehánět –, abyste upoutal pozornost. A snažit se zmobilizovat celý svět k tomu, aby podepsal Kjótský protokol.“

„Dobře, zamysleme se nad tím. Když Hansen v létě 1988 oznámil, že dochází ke globálnímu oteplování, předpověděl, že v následujících deseti letech teploty stoupnou o 0,35 stupně Celsia. Víte, jaký byl skutečný nárůst?“

„Určitě mi řeknete, že menší.“

„Mnohem menší, Petere. Doktor Hansen se spletl o tři sta procent. Skutečný nárůst byl 0,11 stupně Celsia.“

„Fajn. Ale teploty opravdu stouply.“

„A deset let po svém svědectví řekl, že silám, které určují klimatickou změnu, rozumíme tak málo, že jakákoli dlouhodobá předpověď je nemožná.“

„To neřekl.“

Kenner vzdychl. „Sanjongu?“

Sanjong vyhledal údaj v laptopu. „Zprávy Národní akademie věd, říjen 1998.“ *[1]1)

„Hansen neřekl, že předpovídání je nemožné.“

„Doslova řekl: ‚Síly, které určují dlouhodobou klimatickou změnu, nejsou známy s přesností dostatečnou pro stanovení budoucí klimatické změny.‘ A vyslovil názor, že v budoucnu by vědci měli používat více scénářů pro stanovení rozsahu možných klimatických důsledků.“

„Dobře, ale to není přesně –“

„Přestaňte s tím slovíčkařením,“ přerušil ho Kenner. „Tohle řekl. Proč má podle vás Balder takové obavy ze svědectví ve vanutském procesu? Kvůli takovýmhle prohlášením. Ať jej formulujete jakkoli, ten výrok rozhodně vypovídá o omezených znalostech. A sotva je jediný. Samotný IPCC vydal řadu omezujících zpráv.“*[2]

„Jenže Hansen stále věří v globální oteplování.“

„Ano, věří,“ přisvědčil Kenner. „A ve své předpovědi z roku 1988 se spletl o tři sta procent.“

„No a?“

„Přehlížíte důsledky tak velké chyby,“ řekl Kenner. „Porovnejte ji s jinými obory. Když například NASA vyslala raketu s vozidlem Rover k Marsu, oznámila, že za dvě stě padesát tři dní Rover přistane na povrchu planety, a to ve 20:11 kalifornského času. Ve skutečnosti k tomu došlo ve 20:35. To je chyba několik tisícin procenta. Lidé z NASA věděli, o čem mluví.“

„Dobře, fajn. Ale některé věci se musí odhadovat.“

„V tom máte naprostou pravdu,“ souhlasil Kenner. „Lidé neustále odhadují. Odhadují prodej, odhadují zisk, odhadují data dodání, odhadují – mimochodem, odhadujete pro vládu, kolik zaplatíte na daních?“

„Ano, jednou za čtvrt roku.“

„Jak přesný ten odhad musí být?“

„No, neexistuje žádné pevně stanovené pravidlo –“

„Petere, jak přesný, abyste neplatil penále?“

„Možná na patnáct procent.“

„Takže kdybyste se spletl o tři sta procent, zaplatíte penále?“

„Ano.“

„Hansen se spletl o tři sta procent.“

„Klima není daňové přiznání.“

„Ve skutečném světě lidských znalostí,“ řekl Kenner, „se třistaprocentní chyba pokládá za známku toho, že nemáte přesnou představu o tom, co odhadujete. Kdybyste nastoupil do letadla a pilot vám řekl, že let bude trvat tři hodiny, ale pak byste letěl jen hodinu, připadal by vám ten pilot dobře informovaný, nebo ne?“

Evans vzdychl. „Klíma je složitější.“

„Ano, Petere. Klima je složitější. Je tak složité, že zatím nikdo nedokázal přesně odhadnout jeho budoucí změny. I když se utrácejí miliardy dolarů a snaží se o to stovky lidí po celém světě. Proč odmítáte nepohodlnou pravdu?“

„Předpovídání počasí je daleko lepší,“ připomněl Evans. „A to díky počítačům.“

„Ano, předpovídání počasí se zlepšilo. Ale nikdo se nepokouší předpovídat na víc než deset dní dopředu. Tvůrci počítačových modelů předpovídají, jaká bude teplota za sto let. Jindy za tisíc nebo za tři tisíce.“

„A také se zlepšují.“

„Spíš ne,“ řekl Kenner. „Podívejte se, největší událostí globálního klimatu je El Nino. Opakují se zhruba každé čtyři roky. Ale klimatické modely je nedokáží předvídat – načasování, trvání ani intenzitu. A pokud nedokážete předpovědět El Nino, předpovědní hodnota vašeho modelu v jiných oblastech je sporná.“

„Slyšel jsem, že El Nino předvídat dokáží.“

„To se tvrdilo v roce 1998. Ale nebyla to pravda.“*[3] Kenner zavrtěl hlavou. „Klimatologie zkrátka ještě nevznikla, Petere. Jednoho dne vznikne. Zatím však ne.“

CESTOU DO LOS ANGELES

PÁTEK, 8. ŘÍJNA 14:22

Uplynula další hodina. Sanjong vytrvale pracoval na svém laptopu. Kenner nehybně seděl a díval se z okna. Na to byl Sanjong zvyklý. Věděl, že Kenner dokáže mlčet a strnout na několik hodin. Od okna se Kenner odvrátil jen ve chvíli, kdy Sanjong zaklel.

„Co se děje?“ zeptal se.

„Ztratil jsem satelitní připojení na internet. Chvíli teď vypadávalo.“

„Dokázal jste vystopovat ty snímky?“

„Ano, to nebyl problém. Místo jsem určil. Evans si vážně myslí, že jsou z Antarktidy?“

„Ano. Připadalo mu, že to jsou skály vystupující ze sněhu. Nevymlouval jsem mu to.“

„Ve skutečnosti je to místo zvané Resolution Bay,“ řekl Sanjong. „Nachází se na severovýchodě ostrova Gareda.“

„Jak daleko od Los Angeíes?“

„Zhruba šest tisíc námořních mil.“

„Takže doba šíření je dvanáct nebo třináct hodin.“

„Ano.“

„Tím se budeme zabývat později,“ řekl Kenner. „Teď máme jiné problémy.“

Peter Evans spal neklidně. Za lůžko mu posloužilo rozložené sedadlo s předělem právě v místech, kde měl boky. Nepokojně se převaloval a na okamžik se probudil, takže zaslechl útržky hovoru, který vedli Kenner a Sanjong v zadní části letadla. Kvůli hučení motorů nezachytil celou rozmluvu. Slyšel však dost.

Kvůli tomu, co od něj potřebuji.

Odmítne, Johne.

… ať se mu to líbí nebo ne… Evans je v centru dění.

Peter Evans se okamžitě probral. Snažil se zaslechnout co nejvíc. Zdvihl hlavu z polštáře, aby lépe slyšel.

Nevymlouval jsem mu to.

Ve skutečnosti… Resolution Bay… Gareda.

Jak daleko…?

… tisíc námořních mil…

… doba šíření… třináct hodin…

Pomyslel si: Doba šíření? O čem je sakra řeč? Impulzivně vyskočil na nohy, vyrazil dozadu a přistoupil k nim.

Kenner ani nemrkl. „Vyspal jste se dobře?“

„Ne,“ odpověděl Evans. „Nevyspal jsem se dobře. Myslím, že mi dlužíte pár vysvětlení.“

„Ohledně čeho?“

„Třeba ohledně těch satelitních snímků.“

„Nemohl jsem vám to dost dobře vykládat v té místnosti, před ostatními,“ řekl Kenner. „A nechtěl jsem mírnit vaše nadšení.“

Evans si šel nalít šálek kávy. „Dobře. Co na těch snímcích doopravdy je?“

Sanjong natočil laptop a ukázal Evansovi displej. „Nic si z toho nedělejte. Těžko jste na to mohl přijít. Ty obrázky byly negativy. Používají se často, kvůli zvýšení kontrastu.“

„Negativy…“

„Ty černé skály jsou ve skutečnosti bílé. Jsou to mraky.“

Evans vzdychl.

„A co je ta pevnina?“

„Je to ostrov Gareda, v jižní části Šalamounových ostrovů.“

„A to je…“

„U pobřeží Nové Guineje. Severně od Austrálie.“

„Takže je to ostrov v jižním Pacifiku,“ řekl Evans. „Ten člověk měl v Antarktidě snímek pacifického ostrova.“

„Správně.“

„A to slovo SCORPION odkazuje na…“

„To nevíme,“ odpověděl Sanjong. „To místo se podle map jmenuje Resolution Bay. Ale místní mu říkají třeba Záliv škorpionů.“

„A co tam plánovali?“

„To taky nevíme,“ ozval se Kenner.

„Zaslechl jsem vás mluvit o době šíření. Doba šíření čeho?“

„Vlastně jste mi špatně rozuměl,“ pronesl Kenner klidně. „Mluvil jsem o době dotazování.“

„O době dotazování?“ zeptal se Evans.

„Ano. Doufáme, že se nám podaří identifikovat alespoň jednoho z těch tří mužů z Antarktidy, protože máme dobré fotky všech tří. A víme, že ty fotky jsou dobré, protože je viděli lidé ze stanice. Ale obávám se, že nám přestalo přát štěstí.“

Sanjong vysvětlil, že zaslali fotografie Brewstera a dvou postgraduálních studentů do několika databází ve Washingtonu, kde je počítače na rozpoznávání vzorů porovnaly s jedinci, kteří mají záznam v rejstříku trestů. Někdy máte štěstí a počítač najde shodu. Tentokrát však žádná potěšující zpráva nepřišla.

„Už je to několik hodin, a tak si myslím, že jsme neuspěli.“

„Přesně jak jsme předpokládali,“ řekl Kenner.

„Ano,“ přidal se Sanjong. „Jak jsme předpokládali.“

„Protože ti muži nemají záznam v rejstříku trestů?“ zeptal se Evans.

„Ne. Velmi pravděpodobně nějaké mají.“

„Tak proč se nenašla žádná shoda?“

„Protože tohle je válka sítí,“ řekl Kenner. „A my v ní teď prohráváme.“

CESTOU DO LOS ANGELES

PÁTEK, 8. ŘÍJNA 15:27

Kenner vysvětlil, že v médiích je Fronta environmentálního osvobození zpravidla popisována jako volné sdružení ekoteroristů, kteří operují v malých skupinách z vlastní iniciativy a používají poměrně primitivní metody k vyvolání zmatku – zakládají požáry, rozbíjejí luxusní auta na parkovištích a podobně.

Skutečnost byla poněkud odlišná. Policie dosud dopadla jediného člena ELF – jednadvacetiletého studenta Kalifornské univerzity v Santa Cruz. Chytli ho, když připravoval sabotáž ropného vrtu v El Segundu v Kalifornii. Popřel jakoukoli spojitost se skupinou a trval na tom, že jedná na vlastní pěst.

Úřady však znepokojila skutečnost, že měl na čele pomůcku, která mu změnila tvar lebky a zvýraznila jeho obočí. Také měl falešné uši. Jako maska to nestálo za řeč. Alarmující byl ovšem fakt, že student podle všeho dobře věděl, jak pracují programy pro rozpoznávání vzorů, které používá vláda.

Tyto programy jsou nastaveny tak, aby přehlížely změny vlasového porostu a vousů – paruky, falešné plnovousy a kníry –, neboť se jedná o nejběžnější způsob maskování. Kromě toho berou v potaz projevy stárnutí, jako je přibývání vrásek, ochabování mimických svalů nebo ustupující linie vlasů.

Uši se však nemění. Totéž platí o čele. A tak se programy spoléhaly zejména na tvar uší a čela. Úprava těchto obličejových rysů měla za následek, že počítač nenalezl žádnou shodu.

Mladík ze Santa Cruz to věděl. Uvědomoval si, že až se přiblíží k vrtu, budou ho snímat bezpečnostní kamery. A tak změnil svou vizáž způsobem, který vylučoval identifikaci počítačem.

Příprava trojice extremistů, kteří pobývali na Weddellově stanici, k jejich technologicky náročnému ekoteroristickému činu byla obdobně důkladná. Vyžádala si měsíce plánování. Náklady byly vysoké. A očividně měli rozsáhlou podporu při zajišťování akademických doporučení, univerzitních šablon na označení beden, nastrčených firem kvůli dodávkám do Antarktidy, falešných webových stránek a desítek dalších nezbytných detailů. Na plánu ani na způsobu jeho provedení nebylo naprosto nic primitivního.

„A málem by uspěli,“ řekl Kenner, „nebýt toho soupisu, který krátce před smrtí získal George Morton.“

Z toho všeho vyplývalo, že jestliže ELF bývala volným sdružením amatérů, dávno tomu tak není. Teď to byla vysoce organizovaná síť – používající pro výměnu informací mezi členy tolik komunikačních kanálů (e-mail, mobilní telefony, vysílačky, textové zprávy), že síť jako celek unikala odhalení. Vlády celého světa se již dlouho znepokojovaly tím, jak se mají vypořádat s podobnými skupinami a s „válkami sítí“, které propukají v důsledku snahy je potírat.

„Koncept války sítí dlouho zůstával v teoretické rovině,“ řekl Kenner. „RAND Corporation zveřejnila několik studií, ale nikdo z armády se problému nevěnoval naplno. Představa nepřítele, teroristů nebo dokonce zločinců, kteří fungují jako síť, byla příliš obecná na to, aby se jí někdo zatěžoval.“

Jenže právě nepostižitelnost sítě – proměnlivé a rychle se vyvíjející –, z ní činí protivníka, proti němuž se těžko bojuje. Nelze ji infiltrovat. Není možné ji odposlouchávat, vyjma náhodných případů. Nelze ji geograficky lokalizovat, neboť se nevyskytuje na jediném místě. Síť je radikálně nový druh nepřítele, k jehož poražení je zapotřebí naprosto nových postupů.

„V armádě to zkrátka nepochopili,“ řekl Kenner. „Ale ať se jim to líbí nebo ne, jsme teď ve válce sítí.“

„A jak se v takové válce bojuje?“ zeptal se Evans.

„Proti síti můžete postavit jedině jinou síť. Rozšíříte odposlouchávání na více míst. Čtyřiadvacet hodin denně dekódujete zprávy. Uplatníte síťové techniky klamání a chytání do pastí.“

„Jako například?“

„Jsou to čistě odborné záležitosti,“ odpověděl Kenner neurčitě. „V tomto směru se spoléháme na průkopnickou práci Japonců.

Jsou nejlepší na světě. A samozřejmě začínáme sondovat v mnoha nových oblastech. Podle toho, co jsme právě zjistili na Weddellově stanici, máme v ohni spoustu želízek.“ Kenner nechal prohledat databáze. Zmobilizoval státní organizace. Rozeslal dotazy na místa, kde teroristé získali akademická doporučení, kódovací vysílače, výbušniny a počítačové časové spínače detonací. Nejednalo se o běžné zboží, a tak bylo možné tyto věci vystopovat, pokud na to bude dost času.

„Je dost času?“ zeptal se Evans.

„Tím si nejsem jistý.“

Evans pochopil, že Kenner má z něčeho obavy. „Takže: Co chcete, abych udělal?“

„Jenom jednu velice jednoduchou věc,“ řekl Kenner.

„Jakou?“

Kenner se usmál.

III

ANDĚL

LOS ANGELES

SOBOTA, 9. ŘÍJNA 7:04

„Je to skutečně nutné?“ zeptal se Peter Evans se znepokojeným výrazem.

„Je,“ potvrdil Kenner.

„Ale je to nezákonné,“ namítl Evans.

„Není,“ řekl Kenner rozhodně.

„Protože pracujete pro vládní agenturu?“ zeptal se Evans.

„Samozřejmě. S tím si nedělejte hlavu.“

Letěli teď nad Los Angeles a blížili se k přistávací dráze letiště Van Nuys. Okny svítilo kalifornské slunce. Sanjong se hrbil nad jídelním stolem uprostřed letadla. Před ním ležel Evansův mobilní telefon s odmontovaným zadním krytem. Sanjong nahoru na baterii připevňoval tenkou šedou destičku velkou jako nehet na palci.

„Co to přesně je?“ zajímal se Evans.

„Flashová paměť,“ odpověděl Sanjong. „Zaznamená čtyři hodiny rozhovoru v komprimovaném formátu.“

„Aha,“ řekl Evans. „A co se očekává ode mě?“

„Prostě mějte telefon v ruce a dělejte svou práci.“

„A co když mě chytí?“ zeptal se Evans.

„Nechytí vás,“ ujistil ho Kenner. „Můžete si ho vzít kamkoli. Bez problémů projdete jakoukoli bezpečnostní prohlídkou.“

„Jenže pokud budou mít detektor odposlechu…“

„Neodhalí vás, protože nic nevysíláte. Tahle věc vysílá nárazově. Každou hodinu dvě sekundy. Zbytek času nedělá nic.“ Kenner si povzdechl. „No tak, Petere. Je to obyčejný mobilní telefon. Mají je všichni.“

„Já nevím,“ řekl Evans. „Mám z toho divný pocit. Nejsem přeci volavka.“

Připojila se k nim Sarah, zívala a protírala si oči. „Kdo je volavka?“

„Já si tak připadám,“ odpověděl Evans.

„Změníme téma,“ zasáhl Kenner. „Sanjongu?“

Sanjong sáhl pro vytištěný seznam a podal jej Evansovi. Byl to původní Mortonův soupis, doplněný o nové údaje:

662262 3982293 24FXE 62262 82293 TERROR Mt. Terror, Antarktida

882320 4898432 12FXE 82232 54393 SNAKE Snake Butte, Arizona

774548 9080799 02FXE 67533 43433 LAUGHER Laugher Cay, Bahamy

482320 5898432 22FXE 72232 04393 SCORPION Resolution, Šalamounovy o.

ALT

662262 3982293 24FXE 62262 82293 TERROR Mt. Terror, Antarktida

382320 4898432 12FXE 82232 54393 SEVER Sever City, Arizona

244548 9080799 02FXE 67533 43433 CONCH Conch Cay, Bahamy

482320 5898432 22FXE 72232 04393 SCORPION Resolution, Šalamounovy o.

ALT

662262 3982293 24FXE 62262 82293 TERROR Mt. Terror, Antarktida

382320 4898432 12FXE 82232 54393 BUZZARD Buzzard Gulch, Utah

444548 7080799 02FXE 67533 43433 OLD MAN o. Old Man, Turks & Caicos

482320 5898432 22FXE 72232 04393 SCORPION Resolution, Šalamounovy o.

ALT

662262 3982293 24FXE 62262 82293 TERROR Mt. Terror, Antarktida

382320 4898432 12FXE 82232 54393 BLACK MESA Black Mesa, Nové Mexiko

344548 9080799 02FXE 67533 43433 SNARL Snarl Cay, Brit. Záp. Indie

482320 5898432 22FXE 72232 04393 SCORPION Resolution, Šalamounovy o.

„Jak vidíte, Sanjong určil přesné souřadnice GPS,“ řekl Kenner. „Nepochybně jste si v tomto seznamu povšimli jisté pravidelnosti. O prvním incidentu víme. Druhý se odehraje někde v americké poušti – v Utahu, Arizoně, nebo Novém Mexiku. Ke třetímu dojde někde v Karibském moři, východně od Kuby. A čtvrtý incident je naplánován na Šalamounovy ostrovy.“

„Dobře. Co dál?“

„Nás teď zajímá druhý incident,“ pokračoval Kenner. „A problém spočívá v tom, že od Utahu přes Arizonu do Nového Mexika se rozkládá sto třicet tisíc čtverečných kilometrů pouště. Pokud nezískáme další informace, nikdy ty mizery nenajdeme.“

„Ale máte přesné souřadnice GPS…“

„Ty určitě změní, když teď vědí o potížích v Antarktidě.“

„Myslíte, že už pozměnili plány?“

„Samozřejmě. Jejich síť věděla, že je něco špatně, jakmile jsme včera přiletěli na Weddellovu stanici. Předpokládám, že právě proto se ten první muž vytratil. Podle mě to byl skutečný šéf trojice. Zbývající dva byli obyčejní pěšáci.“

„Takže teď chcete, abych zašel za Drakem,“ řekl Evans.

„Správně. A co nejvíc toho zjistil.“

„Nemám z toho radost,“ připomněl Evans.

„To chápu,“ řekl Kenner. „Ale potřebujeme, abyste to udělal.“

Evans se podíval na Sarah, která si mnula oči, stále ospalá. Zarazilo ho, že vstala z lůžka dokonale vyrovnaná, bez vrásek v obličeji, krásná jako vždycky. „Jak vám je?“ zeptal se jí.

„Musím si vyčistit zuby,“ odpověděla. „Za jak dlouho přistáváme?“

„Za deset minut.“

Vstala a odebrala se dozadu.

Evans vyhlédl z okna. Sluneční světlo bylo ostré, nepříjemné. Moc se nevyspal. Stehy na hlavě ho štípaly. Tělo měl rozbolavělé od toho, že trčel tak dlouho v té zatracené prasklině. I pouhé položení lokte na opěrku sedadla mu působilo bolest.

Vzdychl.

„Petere,“ oslovil ho Kenner, „ti chlapi se vás pokusili zabít. Moc bych si nelámal hlavu s etiketou, kdybych jim vracel úder.“

„Vy možná ne, ale já jsem právník.“

„A mohl byste být mrtvý právník,“ řekl Kenner. „Což vám nedoporučuji.“

Peter Evans se s pocitem jakési neskutečnosti zařadil ve svém hybridním voze na sandiegskou dálnici, kterou tvořilo dvanáct pruhů plných burácejících vozidel na betonovém prostoru o šířce poloviny fotbalového hřiště. Šedesát pět procent rozlohy Los Angeles bylo věnováno autům. Lidé museli vzít zavděk místem zbývajícím mezi silnicemi. Bylo to nelidské a environmentálně absurdní uspořádání. Všechno se nacházelo tak daleko, že se nedalo chodit pěšky, a znečištění dosahovalo neuvěřitelných hodnot.

A lidé jako Kenner nedělali nic jiného, než že kritizovali záslužnou práci environmentálních organizací, bez jejichž úsilí by životní prostředí místa jako Los Angeles bylo mnohem, mnohem horší.

Podívej se pravdě do očí, vyzval sám sebe. Svět potřeboval pomoc. Zoufale potřeboval environmentální perspektivu. A Kennerovy obratné manipulace s fakty pravdu v žádném případě změnit nemohly.

Jeho myšlenky se tímto způsobem odvíjely dalších deset minut, než minul Mulholland Pass a začal sjíždět k Beverly Hills.

Pohlédl na sedadlo vedle sebe. Upravený mobilní telefon se blyštěl ve slunečních paprscích. Evans si řekl, že s ním hned zajede do Drakeovy kanceláře. Aby měl celou tu věc za sebou.

Zatelefonoval k Drakeovi a požádal o rozmluvu; dozvěděl se, že Drake je u zubaře a vrátí se ještě téhož dne. Sekretářka si však nebyla jistá kdy.

Evans se rozhodl, že pojede domů a osprchuje se.

Zaparkoval v garáži a šel přes nevelkou zahrádku ke svému bytu. Dolů mezi domy pronikalo sluneční světlo a růže nádherně kvetly. Evanse napadlo, že celkový dojem kazí jedině zápach doutníkového kouře, vznášející se ve vzduchu. Pohoršila ho představa, že někdo vykouřil doutník a zůstal po něm –

„Pssst! Evansi!“

Zastavil se. Podíval se kolem sebe. Nikoho neviděl.

Znovu uslyšel naléhavý šepot připomínající syčení: „Obraťte se. Chytněte nějakou pitomou růži.“

„Cože?“

„Nemluvte, vy idiote. A přestaňte se rozhlížet. Pojďte sem a vyberte si nějakou růži.“

Evans šel za hlasem. Zápach doutníku byl silnější. Za propletenými keři Evans spatřil starou kamennou lavičku, které si dříve nevšiml. Byla obrostlá mechem. Na lavičce se hrbil muž ve sportovním saku. V ústech měl doutník.

„Kdo jste –“

„Nemluvte,“ zašeptal muž. „Kolikrát vám to budu říkat? Vezměte si růži a přivoňte k ní. Tak získáte důvod, abyste tu chvíli postál. A teď poslouchejte. Jsem soukromý detektiv. Najal mě George Morton.“

Evans přivoněl k růži. Cítil kouř z doutníku.

„Mám pro vás něco důležitého,“ pokračoval muž. „Přinesu vám to za dvě hodiny do bytu. Chci ale, abyste zase odešel, protože vás sledují. Dveře nechte odemčené.“

Evans otáčel růži v prstech a předstíral, že si ji prohlíží. Díval se však na muže na lavičce. Ten obličej mu připadal jaksi povědomý. Byl si jistý, že ho již někde viděl…

„Jasně, jasně,“ řekl detektiv, jako by mu četl myšlenky. Obrátil klopu a ukázal odznak. „AV Network Systems. Pracoval jsem v sídle NERF Už si vzpomínáte? Nekývejte. Panebože. Běžte nahoru, převlékněte se a na chvíli odejděte. Běžte třeba do posilovny nebo někam. Hlavně odejděte. Ti parchanti –“ ukázal bradou směrem k ulici „– na vás čekali. Takže je nezklamte. Teď běžte.“

Jeho byt vypadal poměrně uklizeně. Lisa odvedla dobrou práci. Obrátila rozřezané polštáře a knížky vrátila do knihovny. Bylo třeba je srovnat, ale to prozatím mohlo počkat.

Z velkého okna v obývacím pokoji Evans vyhlédl na ulici. Neviděl nic kromě zeleně Roxbury Parku. Hrající si děti. Klábosící chůvy. Nic nenasvědčovalo tomu, že by ho někdo sledoval.

Všechno vypadalo naprosto normálně.

Zamyšleně si začal rozepínat košili a odvrátil se od okna. Došel do koupelny a pustil na sebe horkou vodu. Podíval se na své prsty na nohou, jejichž nepřirozený nachový odstín mu dělal starosti. Zakroutil s nimi. Částečně v nich ztratil cit, ale jinak měl dojem, že jsou v pořádku.

Osušil se a zkontroloval záznamník. Volala mu Janis, jestli má večer čas. Pak se ozvala ještě jednou a oznámila, že se její přítel vrátil do města a že je v jednom kole (což byl pro Evanse pokyn, aby jí netelefonoval). Další vzkaz byl od Lisy, asistentky Herba Lowensteina, která chtěla vědět, kde Evans je. Lowenstein s ním chtěl probrat nějaké dokumenty, údajně důležité. Volala rovněž Heather, že ho shání Lowenstein. Margo Lane hlásila, že je pořád v nemocnici, a chtěla vědět, proč se jí neozval. Jako poslední telefonoval dealer BMW, kterého zajímalo, kdy se Evans zastaví v autosalonu.

Asi desetkrát volající zavěsil, aniž zanechal vzkaz. Obyčejně se to tak často nestávalo.

Evansovi z toho naskočila husí kůže.

Rychle si vzal oblek a kravatu. Vrátil se do obývacího pokoje a celý nesvůj zapnul televizi, v níž právě začínaly polední místní zprávy. Zamířil ke dveřím, když vtom uslyšel: „Dvě nové vědecké práce znovu upozorňují na nebezpečí globálního oteplování. První studie, anglická, tvrdí, že globální oteplování má vliv na otáčení Země, takže se zkracuje délka dne.“

Evans se obrátil a zadíval se na obrazovku. Spatřil moderátorskou dvojici, muže a ženu. Muž vysvětloval, že podle druhé, ještě varovnější studie úplně roztaje ledová pokrývka Grónska. To by způsobilo zvýšení hladiny moří o šest metrů.

„Takže sbohem, Malibu!“ uzavřel moderátor vesele. „Samozřejmě, nějakou dobu to potrvá. Ale dojde k tomu… pokud všichni nezměníme své chování.“

Evans se k televizi obrátil zády a vykročil ke dveřím. Uvažoval, co mu o posledních zprávách řekne Kenner. Vliv na rotaci Země? Zavrtěl hlavou nad nesmírností této myšlenky. A rozpuštění veškerého grónského ledu? Evans si dokázal představit, do jakých rozpaků Kenner upadne.

Jenže potom všechno pravděpodobně popře, jako obvykle.

Evans otevřel dveře, přesvědčil se, že zůstanou odemčené, zavřel za sebou a vydal se do kanceláře.

CENTURY CITY

SOBOTA, 9. ŘÍJNA 9:08

Na chodbě potkal Herba Lowensteina, který mířil do konferenční místnosti. „Proboha, Petere, kde jsi byl?“ zeptal se Lowenstein. „Nikdo o tobě nevěděl.“

„Dělal jsem tajnou práci pro jednoho klienta.“

„Tak příště řekni té své zatracené sekretářce, kam se ti může dovolat. Vypadáš příšerně. Co se ti stalo, popral ses nebo co? A co to máš nad uchem? Panebože, to jsou stehy?“

„Upadl jsem.“

„Hmm. Pro kterého klienta jsi dělal tu tajnou práci?“

„De facto pro Nicka Drakea.“

„Zvláštní. Nezmínil se o tom.“

„Ne?“

„Ne, a to právě odešel. Byl jsem s ním celé ráno. Je velice nešťastný kvůli tomu dokumentu, kterým byl odvolán desetimilionový grant od Mortonovy nadace. Zejména kvůli jistému odstavci.“

„Já vím,“ řekl Evans.

„Chce vědět, odkud se ten odstavec vzal.“

„Já vím.“

„Odkud se vzal?“

„George mě požádal, abych to neprozrazoval.“

„George je mrtvý.“

„Ne oficiálně.“

„To jsou kecy, Petere. Odkud se ten odstavec vzal?“

Evans zavrtěl hlavou. „Promiň, Herbe. Mám výslovné instrukce od klienta.“

„Pracujeme pro stejnou firmu. A je to i můj klient.“

„Nařídil mi to písemně, Herbe.“

„Písemně? Nesmysl. George nikdy nic nepsal.“

„Mám od něj rukou psaný pokyn,“ upřesnil Evans.

„Nick chce prokázat neplatnost toho dokumentu.“

„To mě nepřekvapuje.“

„A já jsem mu slíbil, že to pro něj uděláme,“ řekl Lowenstein.

„Nechápu jak.“

„Morton nebyl při smyslech.“

„Ale byl, Herbe,“ namítl Evans. „Pokud z jeho pozůstalosti převedeš deset milionů dolarů a nějaký dobrák se o tom zmíní před jeho dcerou –“

„Ta je závislá na kokainu.“

„– která spotřebuje obrovskou spoustu peněz, naše firma bude mít na krku žalobu kvůli těm deseti milionům a náhradě škody způsobené spiknutím s cílem zpronevěry. Mluvil jsi o tomhle vývoji událostí s ostatními staršími partnery?“

„Děláš potíže.“

„Jsem prostě opatrný. Možná bych ti svoje varování měl poslat e-mailem.“

„Takhle v naší firmě nepostupujeme, Petere.“

Evans řekl: „Myslím, že postupuji v nejlepším zájmu firmy. Rozhodně nevidím způsob, jak bys mohl napadnout platnost toho dokumentu, aniž by sis předem alespoň neobstaral písemná vyjádření právníků mimo firmu.“

„Ale žádný právník zvenku nepodpoří –“ Lowenstein se zarazil a zadíval se na Evanse. „O tomhle s tebou bude chtít mluvit Drake.“

„Rád si s ním popovídám.“

„Řeknu mu, že zavoláš.“

„Fajn.“

Lowenstein šel dál svou cestou. Pak se ohlédl. „A co měla znamenat ta věc s policií a tvým bytem?“

„Někdo se ke mně vloupal.“

„Proč? Kvůli drogám?“

„Ne, Herbe.“

„Moje asistentka musela odejít z kanceláře, aby to s policií vyřídila.“

„To je pravda. Byla to osobní laskavost. A bylo po pracovní době, pokud si dobře vzpomínám.“

Lowenstein odfrkl a pokračoval v chůzi.

Evans si slíbil, že Drakeovi zavolá. Aby se to celé konečně nějak uzavřelo.

LOS ANGELES

SOBOTA, 9. ŘÍJNA 11:04

V horkém poledním slunci Kenner odstavil auto na parkovišti uprostřed města a vyšel se Sarah na ulici. Od rozpáleného chodníku stoupal žár. Vývěsní štíty obchodů byly vesměs ve španělštině, jen občas doplněné anglickou větou – „Proplácíme šeky“ nebo „Půjčujeme peníze“. Z rozskřípaných reproduktorů se linula mexická lidová hudba.

„Jste připravená?“ zeptal se Kenner.

Sarah zkontrolovala malý sportovní batoh na svém rameni. Batoh měl po obou stranách nylonovou síťku. Za ní se skrýval objektiv videokamery. „Ano,“ odpověděla. „Jsem připravená.“

Společně vykročili směrem k rozlehlému rohovému obchodu nazvanému „Braderovy armádní/námořní přebytky“.

„Co tady hledáme?“ zeptala se Sarah.

„ELF koupila větší množství raket,“ řekl Kenner.

Sarah se zamračila. „Raket?“

„Malých. Lehkých. Asi půlmetrových. Je to zastaralá verze raket Varšavské smlouvy z osmdesátých let, označovaných Hotfire. Ruční, naváděné kabelem, tuhé palivo, dolet necelý kilometr.“

Sarah si nebyla jistá, co to všechno znamená. „Takže jsou to zbraně?“

„Pochybuji, že je koupili s tímhle záměrem.“

„Kolik jich koupili?“

„Pět set. S odpalovacími zařízeními.“

„Páni.“

„Řekněme, že nejspíš nepůjde o obyčejné nadšence.“

Nade dveřmi byla cedule s oprýskanými žlutými a zelenými písmeny, která hlásala: „Tábornické vybavení Paintball Parašutismus Bundy Kompasy Spací pytle a mnohem, mnohem víc!“

Když procházeli dovnitř, nad jejich hlavami zacinkal zvonek.

Obchod byl velký a neuspořádaný, plný vojenského materiálu na policích a v nevzhledných hromadách na podlaze. Ve vzduchu se vznášel zatuchlý pach staré plachtoviny. V tuto denní dobu bylo uvnitř jen pár lidí. Kenner zamířil přímo k mladíkovi za pokladnou, mávl mu před očima náprsní taškou a zeptal se na pana Bradera.

„Vzadu.“

Mladík se usmál na Sarah. Kenner odešel někam dozadu. Sarah zůstala v obchodě.

„Potřebovala bych malou pomoc,“ začala.

„Vynasnažím se.“ Prodavač se usmál. Vlasy měl ostříhané na ježka a bylo mu asi devatenáct nebo dvacet. Na sobě měl černé tričko s nápisem „The Crow“. Podle jeho paží se zdálo, že posiluje.

„Snažím se najít jednoho muže,“ oznámila Sarah a přisunula k němu list papíru.

„Spíš bych čekal, že muži budou hledat vás,“ řekl mladík. Vzal papír do ruky. Byla to fotografie muže, který se vydával za Brewstera a vybudoval tábor v Antarktidě.

„Jasně,“ zareagoval prodavač bez váhání. „Jo, znám ho. Občas sem chodí.“

„Jak se jmenuje?“

„To nevím, ale zrovna je tady.“

„Tady?“ Sarah se podívala po Kennerovi, jenže ten byl vzadu a hovořil s majitelem. Nechtěla ho volat nebo udělat cokoli, čím by vzbudila pozornost.

Prodavač si stoupl na špičky a rozhlížel se. „Jo, je tady. Teda byl tu před pár minutami. Přišel si koupit nějaké časové spínače.“

„Kde ty spínače máte?“

„Ukážu vám je.“ Mladík obešel pult a vedl Sarah kolem hromad zeleného oblečení a krabic vyrovnaných do dvoumetrové výše. Nic přes ně neviděla. Kenner se jí ztratil z dohledu.

Prodavač se na ni ohlédl přes rameno. „Co jste zač, detektivové?“

„Tak nějak.“

„Nešla byste na rande?“

Směřovali hlouběji do obchodu, když vtom ode dveří zazněl zvonek. Sarah se obrátila. Přes haldu neprůstřelných vest zahlédla dohněda opálenou hlavu, bílou košili s červeným límečkem a zavírající se dveře.

„Odchází…“

Nepřemýšlela. Prostě se otočila a utíkala k východu. Batoh jí narážel do boku. Přeskočila vyrovnané polní láhve a ještě zrychlila.

„Hej,“ volal za ní mladík. „Vrátíte se?“

Vyběhla ze dveří.

Byla na ulici. Ve sluneční výhni se sunuly nepřehledné davy lidí. Rozhlédla se nalevo i napravo. Bílou košili s červeným límečkem nikde neviděla. Muž však neměl dost času na to, aby přešel na druhou stranu. Sarah se podívala za roh a spatřila ho, jak se od ní volným krokem vzdaluje směrem k Páté ulici. Vydala se za ním.

Bylo mu kolem pětatřiceti a na sobě měl levné oblečení jako na golf. Jeho kalhoty byly zmačkané a sportovní boty špinavé. Na očích měl tmavé brýle a pod nosem pěstěný knírek. Vypadal jako člověk, který tráví hodně času pod širým nebem – ne však jako stavební dělník, ale spíše mistr na stavbě. Možná majitel firmy. Stavební inspektor. Něco takového.

Sarah se snažila všimnout si detailů a zapamatovat si je. Přiblížila se k muži, ale pak usoudila, že to není dobrý nápad, a zvětšila odstup. „Brewster“ se zastavil u výkladní skříně, chvíli do ní soustředěně hleděl a pak šel dál.

Sarah se u výlohy rovněž zastavila. Byl to obchod s nádobím, který lákal zákazníky na levné talíře. Sarah uvažovala, jestli si muž stačil všimnout, že mu je někdo v patách.

Při sledování teroristy ulicemi města si připadala jako ve filmu, ale měla mnohem větší strach, než očekávala. Obchod s armádními přebytky zůstal daleko za ní. Nevěděla, kde je Kenner. Přála si, aby byl s ní. Sotva mohla působit nenápadně, neboť lidé kolem ní byli většinou Hispánci a její blonďatá hlava je skoro všechny převyšovala.

Sestoupila z obrubníku a pokračovala podél chodníku na okraji zástupu. Díky tomu byla o patnáct centimetrů menší. Přesto si stále uvědomovala, jak jsou nápadné její světlé vlasy. S nimi však nic dělat nemohla.

Nechala Brewstera jít asi dvacet metrů před sebou. Nechtěla, aby se jí vzdálil víc, protože měla strach, že by ho ztratila.

Brewster přešel Pátou ulici a pokračoval rovně. Ušel ještě půl bloku a pak odbočil doleva, do úzké uličky. Sarah dospěla ke křižovatce a zastavila se. V uličce byly v pravidelných odstupech hromady pytlů s odpadky. Do nosu ji udeřil hnilobný pach. Opačný konec uličky blokovala velká dodávka.

A Brewster nikde.

Zmizel.

To nebylo možné, pokud by neprošel některým z otevřených zadních vchodů. Dveře od sebe dělilo vždy zhruba šest metrů a kolem některých byly v cihlových zdech výklenky.

Sarah se kousla do rtu. Nelíbilo se jí, že Brewstera nikde nevidí. Nějací muži však stáli u dodávky…

Vešla do uličky.

Dívala se na všechny dveře, kolem nichž procházela. Některé byly zatlučené prkny, jiné zamčené. Na několika visely špinavé cedulky se jménem firmy a výzvou POUŽIJTE PŘEDNÍ VCHOD nebo ZVOŇTE.

Brewster nikde.

Dostala se do poloviny uličky, když ji cosi přimělo k ohlédnutí. Obrátila se právě včas, aby zahlédla Brewstera, jak vychází ze dveří, vyráží zpátky k hlavní ulici a rychle se vzdaluje.

Rozběhla se.

Když míjela dveře, spatřila na prahu starší ženu. Nápis na dveřích hlásal „Hedvábí a látky Munro“.

„Co je to za chlapa?“ zavolala Sarah.

Starší žena pokrčila rameny a zavrtěla hlavou. „Spletl si dveře. Pořád sem někdo –“ Říkala ještě něco, ale Sarah ji už neslyšela.

Byla zpátky na chodníku a utíkala. Blížila se ke Čtvrté ulici. Brewstera viděla půl bloku před sebou. Pospíchal, skoro běžel.

Přešel Čtvrtou. Ze strany se přiblížila dodávka a zastavila několik metrů před ním. Vůz měl otlučený modrý nátěr a arizonskou poznávací značku. Brewster naskočil na místo spolujezdce a dodávka vyrazila pryč.

Sarah si začala psát číslo vozu, když vtom vedle ní se skřípěním zastavilo Kennerovo auto. „Nastupte.“

Sarah ho poslechla a Kenner šlápl na plyn.

„Kde jste byl?“ zeptala se.

„Pro auto. Viděl jsem vás odcházet. Natočila jste ho?“

Úplně zapomněla, že má v batohu na rameni kameru. „Myslím, že ano.“

„Dobře. Od majitele obchodu jsem zjistil jeho jméno.“

„Ano?“

„Ale pravděpodobně bude falešné. David Poulson. A zasílací adresa.“

„Kvůli raketám?“

„Ne, kvůli odpalovacím stojanům.“

„Jaká adresa?“

„Flagstaff v Arizoně,“ odpověděl Kenner.

Před sebou viděli modrou dodávku.

Sledovali dodávku po Druhé ulici, kolem budovy Los Angeles Times, trestních soudů a na dálnici. Kenner řídil zkušeně, podařilo se mu zachovat odstup, ale neztráceli auto z dohledu.

„Máte s pronásledováním zkušenosti,“ usoudila Sarah.

„Ani ne.“

„Co je to za průkaz, který každému ukazujete?“

Kenner vytáhl pouzdro a podal je Sarah. Byl na něm stříbrný odznak, jenž vypadal zhruba jako policejní až na to, že nesl nápis „NSIA“. Uvnitř Sarah našla oficiální legitimaci „Národní bezpečnostní zpravodajské agentury“ s Kennerovou fotografií.

„O Národní bezpečnostní zpravodajské agentuře jsem nikdy neslyšela.“

Kenner přikývl a vzal si pouzdro zpátky.

„Čím se zabývá?“

„Zůstává v pozadí,“ odpověděl Kenner. „Ozval se vám Evans?“

„Vy mi to nechcete říct?“

„Není na tom nic zvláštního,“ vysvětlil Kenner. „Domácí agentury se nedokážou vypořádat s domácím terorismem. Postupují buď příliš ostře, nebo moc liknavě. V NSIA mají všichni zvláštní výcvik. Teď zavolejte Sanjongovi a nadiktujte mu poznávací číslo té dodávky, ať se na něj podívá.“

„Takže bojujete s domácím terorismem?“

„Někdy.“

Dodávka najela na mezistátní dálnici číslo 5 a zamířila na východ, kolem žlutých staveb v areálu okresní všeobecné nemocnice.

„Kam jedeme?“ zeptala se Sarah.

„Nevím,“ odpověděl Kenner. „Ale tahle cesta vede do Arizony.“

Sarah vytáhla telefon a zavolala Sanjongovi.

Sanjong si zapsal číslo a ozval se za necelých pět minut. „To auto je registrované na ranči Lazy-Bar u Sedony,“ řekl Kennerovi. „Zřejmě to je nějaký turistický ranč. Krádež auta nikdo nehlásil.“

„Fajn. Komu ten ranč patří?“

„Je to holdingová společnost: Great Western Environmental Associates. Vlastní řetězec turistických rančů v Arizoně a Novém Mexiku.“

„Komu patří ta holdingová společnost?“

„Podívám se na to, ale chvíli to potrvá.“

Sanjong zavěsil.

Dodávka před nimi přejela do pravého pruhu a zapnula směrovku.

„Odbočují z dálnice,“ řekl Kenner.

Sledovali dodávku do nevábné průmyslové zóny. Občas projeli kolem cedule VÁLCOVNA PLECHU nebo OBRÁBĚCÍ NÁSTROJE, ale většinu budov tvořily anonymní kvádry. Vzduch byl prašný, skoro jako kdyby čtvrť zahalila řídká mlha.

Po třech kilometrech dodávka znovu odbočila doprava, hned za nápisem LTSI CORP., pod nímž byl nevelký obrázek letiště a šipka.

„Musí tu být nějaké malé soukromé letiště,“ řekl Kenner.

„Co je to LTSI?“ zeptala se Sarah.

Kenner zavrtěl hlavou. „Nevím.“

O něco dál uviděli přistávací dráhu, u níž stálo několik vrtulových letadel, především cessny a pipery. Dodávka zajela na letiště a zaparkovala u jednoho dvoumotorového stroje.

„Twin Otter,“ konstatoval Kenner.

„Je to důležité?“

„Krátký rozjezd, velká nosnost. Dříč mezi letadly. Používá se při hašení požárů a podobně.“

Brewster vystoupil z dodávky a došel ke kabině letadla. Krátce promluvil s pilotem. Potom nasedl zpátky do auta, které po cestě ujelo ještě zhruba sto metrů a zastavilo u prostorného obdélníkového hangáru z vlnitého plechu. U budovy již čekaly dvě další dodávky. Na hangáru bylo velkými modrými písmeny napsáno LTSI.

Brewster vystoupil a došel k zadním dveřím vozu. Potom se objevil také řidič.

„Ten parchant,“ řekla Sarah.

Za volantem dodávky seděl muž, jehož znali jako Boldena. Nyní měl džínsy, baseballovou čepici a sluneční brýle, ovšem o jeho totožnosti nemohlo být pochyb.

„Uklidněte se,“ doporučil Kenner.

Sledovali, jak Brewster a Bolden vstupují úzkými dveřmi do hangáru. Dveře se za nimi s kovovým cvaknutím zavřely.

Kenner se obrátil k Sarah. „Zůstaňte tady.“

Vystoupil z auta, rychle došel k hangáru a zmizel uvnitř.

Sarah seděla na místě spolujezdce, stínila si oči před sluncem a čekala. Minuty se vlekly. Přimhouřenýma očima si prohlížela nápis na boku hangáru, protože si všimla, že pod velkými písmeny LTSI se skrývají menší, bílá. Byla však příliš daleko na to, aby je přečetla.

Napadlo ji, že zavolá Sanjongovi, ale neudělala to. Měla strach, co se stane, pokud Brewster a Bolden vyjdou ven, ale Kenner zůstane uvnitř. Musela by je sledovat sama. Nemohla je nechat uniknout…

Při této myšlence se přesunula na sedadlo řidiče. Opřela se rukama o volant. Podívala se na hodinky. Určitě již uběhlo devět nebo deset minut. Pátrala po jakékoli známce aktivity, ale budova byla zjevně postavena tak, aby působila co nejnenápadněji a odhalovala co nejméně.

Sarah znovu pohlédla na hodinky.

Začala si připadat jako zbabělec, že tam jen tak sedí. Celý život se stavěla tváří v tvář věcem, které ji děsily. Tímto způsobem se naučila lyžovat na ledovcích, lézt po skalách (i když na to byla moc vysoká) a potápět se k vrakům.

Teď jenom seděla v rozpáleném autě a sledovala, jak ubíhají minuty.

Kašlu na to, pomyslela si. Potom vystoupila.

U dveří hangáru visely dvě malé cedulky. Na první se psalo LTSI LIGHTING TEST SYSTEMS INTERNATIONAL. Nápis na druhé zněl POZOR: NEVSTUPOVAT DO TESTOVACÍHO PROSTORU BĚHEM VÝBOJOVÝCH INTERVALŮ.

Sarah si nebyla jistá, jak by takové testování s pomocí blesků mohlo vypadat.

Opatrně otevřela dveře. Uviděla recepci, jenže ta byla opuštěná. Na jednoduchém dřevěném pultu Sarah nalezla rukou psaný pokyn a bzučák. POTŘEBUJETE-LI POMOC, STISKNĚTE TLAČÍTKO.

Nebrala bzučák na vědomí a vzala za kliku vnitřních dveří, na nichž viselo zlověstné varování:

NEVSTUPOVAT

VÝBOJE VYSOKÉHO NAPĚTÍ

NEPOVOLANÝM VSTUP ZAKÁZÁN

Tiše prošla dveřmi a octla se v rozlehlé, tlumeně osvětlené hale – trubky u stropu, lávka z kovových roštů, gumové pásy na podlaze. Hala byla temná až na dvoupodlažní prosklenou komoru uprostřed, která tonula v jasném světle. Sarah si všimla, že to je poměrně rozlehlý prostor, přibližně velikosti jejího obývacího pokoje. V komoře spatřila proudový letecký motor, připevněný na krátkém úseku křídla. V rohu komory byla velká kovová deska, opřená o stěnu. Vedle komory se nacházel ovládací panel. U panelu seděl jakýsi muž. Brewstera a Boldena nikde neviděla.

Na monitoru zapuštěném do stěny komory svítil nápis OKAMŽITĚ VYKLIĎTE PROSTOR. Počítačový hlas pronesl: „Vykliďte prostor, prosím. Testování začne za… třicet sekund.“ Sarah uslyšela sílící hukot a potom supění čerpadla. Nedělo se však nic viditelného.

Zvědavě se posunula blíž.

„Ssst!“

Sarah se obrátila, ale neviděla, odkud zvuk přichází.

„Ssst!“

Podívala se nahoru. Kenner byl nad ní, na lávce. Gestem ji pozval k sobě a ukázal na schody v rohu haly.

Počítačový hlas řekl: „Testování začne za… dvacet sekund.“

Vystoupala po schodech a nahrbila se vedle Kennera. Hučení mezitím přešlo v jekot a supění zrychlilo a změnilo se v takřka souvislý zvuk. Kenner ukázal na motor a zašeptal: „Testují letecké součástky.“ Ve stručnosti objasnil, že do letadel často udeří blesk a všechny jejich díly v takové zkoušce musí obstát. Pak povídal ještě něco, ale Sarah mu v sílícím rámusu nerozuměla.

Ve skleněné komoře mezitím zhasla světla a svítil jen slabý modrý reflektor nad proudovým motorem a jeho hladce tvarovaným krytem. Počítačový hlas odpočítával posledních deset sekund.

„Testování začíná… teď.“

Ozvalo se prásk! hlasité jako výstřel z pistole, z jedné stěny vyrazil klikatý blesk a udeřil do motoru. Okamžitě následovaly výboje z ostatních stěn a motor dostával zásahy ze všech stran. Blesky přebíhaly po krytu jako zkroucené rozžhavené prsty a pak sjížděly dolů k podlaze, na níž Sarah zahlédla vyklenutý kus kovu o průměru přibližně třicet centimetrů.

Všimla si také, že některé výboje směřují rovnou k této polokouli a motoru se úplně vyhýbají.

Jak testování pokračovalo, blesky byly stále intenzivnější a zářivější. Výboje doprovázelo hlasité práskání a na krytu motoru se objevily černé šmouhy. Jeden blesk udeřil do lopatek dmychadla, které se tiše roztočilo.

Sarah zaznamenala, že se víc a víc blesků strefuje nikoli do motoru, ale do kovu na podlaze, až nakonec výhradně k němu směřovala celá pavučina bílých výbojů, přicházejících ze všech stran.

Potom test náhle skončil. Hukot utichl a světla v komoře se rozsvítila. Z krytu motoru stoupal sotva patrný sloup kouře. Sarah se podívala k řídicímu panelu a uviděla za sedícím technikem Brewstera a Boldena. Všichni tři muži vešli do skleněné komory, přikrčili se pod motor a zkoumali kovovou polokouli.

„Co to je?“ zašeptala Sarah.

Kenner si položil prst na rty a zavrtěl hlavou. Vypadal znepokojeně.

Muži v komoře převrátili polokouli a Sarah si mohla udělat obrázek o tom, jak složité je její vnitřní uspořádání – zelené desky s plošnými spoji a lesklé kovové součástky. Trojice mužů se však skláněla nad zařízením a vzrušeně debatovala, takže Sarah skoro nic neviděla. Potom polokouli položili zpátky na podlahu a opustili komoru.

Smáli se a poplácávali se vzájemně po zádech, zjevně spokojeni s výsledkem testu. Sarah slyšela, jak jeden z nich slibuje, že koupí rundu piv, což vyvolalo další veselí. Pak vyšli předními dveřmi z haly. Testovací prostor ztichl.

Ozvalo se bouchnutí hlavního vchodu.

Sarah a Kenner vyčkávali.

Sarah pohlédla na Kennera. Celou minutu se ani nepohnul a jen poslouchal. Když se pořád nic neozývalo, řekl: „Tak se na tu věc podíváme.“

Sestoupili z lávky dolů.

Na úrovni podlahy nic neviděli ani neslyšeli. Budova byla podle všeho prázdná. Kenner ukázal na prosklenou komoru. Otevřeli dveře a vešli dovnitř.

Komoru zalévalo jasné světlo. Ve vzduchu se vznášel dráždivý zápach.

„Ozon,“ vysvětlil Kenner. „Z výbojů.“

Zamířil přímo k polokouli na podlaze.

„Co myslíte, že to je?“ zeptala se Sarah.

„Nevím, ale musí to být nějaký přenosný generátor napětí.“ Sklonil se a podíval se do kupole. „Víte, pokud dokážete vytvořit dostatečně silný záporný náboj –“

Zarazil se. Polokoule byla prázdná. Její elektronický vnitřek zmizel.

Dveře za jejich zády s jasným kovovým zvukem zaklaply.

Sarah se obrátila. Na druhé straně dveří stál Bolden a nevzrušeně je zajišťoval visacím zámkem.

„Do prdele,“ řekla Sarah. U řídicího pultu viděla Brewstera, který otáčel knoflíky a mačkal přepínače. Spustil interkom.

„Do tohohle zařízení je nepovolaným vstup zakázán, přátelé. Na dveřích je to jasně napsáno. Zřejmě jste si nepřečetli varování…“

Brewster odstoupil od pultu. Komora se ponořila do tmavě modrého světla. Sarah uslyšela hučení, které nabíralo na intenzitě. Na obrazovce se objevil nápis OKAMŽITĚ VYKLIĎTE PROSTOR. A pak počítačový hlas pronesl: „Vykliďte prostor, prosím. Testování začne za… třicet sekund.“

Brewster a Bolden bez ohlížení kráčeli pryč.

Sarah zaslechla, jak Bolden říká: „Nesnáším pach spáleného masa.“

Za chvíli byli pryč a práskli za sebou dveřmi.

Počítačový hlas pokračoval: „Testování začne za… patnáct sekund.“

Sarah se obrátila ke Kennerovi. „Co budeme dělat?“

Před budovou Bolden a Brewster nastupovali do auta. Bolden nastartoval. Brewster mu položil ruku na rameno.

„Chvíli počkáme.“

Dívali se ke dveřím. Červené světlo nad nimi začalo blikat, zprvu pomalu, pak rychleji a rychleji.

„Test začal,“ konstatoval Brewster.

„Smůla,“ řekl Bolden. „Jak dlouho předpokládáš, že vydrží?“

„Jeden výboj, možná dva. Ale po třetím budou určitě mrtví. A pravděpodobně začnou hořet.“

„Vážně smůla,“ zopakoval Bolden. Potom zařadil rychlost a rozjel se k čekajícímu letadlu.

IV

ZÁBLESK

PRŮMYSLOVÁ ZÓNA

SOBOTA, 9. ŘÍJNA 12:13

V testovací komoře se zelektrizovaný vzduch chvěl jako atmosféra před bouřkou. Sarah viděla, jak jí vstávají chloupky na ruce. Oblečení se jí přitisklo k tělu, vyhlazené elektrickým nábojem.

„Máte pásek?“ zeptal se Kenner.

„Ne…“

„Sponu do vlasů?“

„Ne.“

„Cokoli kovového?“

„Ne! Nemám, sakra!“

Kenner se vrhl proti skleněné zdi, ale odrazil se od ní. Kopl do ní patou, jenže ani to nikam nevedlo. Udeřil vší silou do dveří, ovšem zámek držel pevně.

„Test začíná za… deset sekund,“ řekl počítačový hlas.

„Co budeme dělat?“ volala Sarah vyděšeně.

„Svlékněte se.“

„Cože?“

„Okamžitě. Udělejte to.“ Svlékal si košili, strhával ji ze sebe, až knoflíky létaly vzduchem. „Rychle, Sarah. Hlavně ten svetr.“

Měla na sobě chlupatý svetr z angorské vlny a z nějakého podivného důvodu si vzpomněla, že to je dárek od přítele, jedna z prvních věcí, které jí kdy koupil. Stáhla ze sebe svetr i tričko pod ním.

„Sukni,“ zavelel Kenner. Sám měl na sobě jen šortky a zouval si boty.

„Proč zase?“

„Je na ní zip!“

Sarah zápasila se sukní a svlékla ji. Zůstala jen ve sportovní podprsence a kalhotkách. Roztřásla se. Počítačový hlas odpočítával: „Deset… devět… osm…“

Kenner věšel oblečení na motor. Přidal i sukni. Nahoru rozprostřel vlněný svetr.

„Co to děláte?“

„Lehněte si,“ přikázal. „Lehněte si naplocho na podlahu – co nejvíc s ní splyňte – a nehýbejte se.“

Sarah se celým tělem přitiskla na chladný beton. Srdce jí tlouklo jako o závod. Vzduch byl nabitý elektřinou. Cítila jeho chvění na zátylku.

„Tři… dva… jedna…“

Kenner se vrhl na podlahu vedle ní a vzápětí komoru roztřáslo prásknutí prvního blesku. Sarah byla šokována jeho silou a závanem vzduchu, který vnímala celým tělem. Vlasy se jí zvedly do vzduchu, což poznala podle toho, že je necítila na krku. Následovaly další výboje – jejichž zvukový doprovod byl děsivý a modré světlo tak pronikavé, že je viděla i s pevně zavřenýma očima. Tiskla se k zemi, přála si být co nejtenčí, vydechla a hlavou jí prolétlo: Teď je čas na modlitbu.

Náhle se však v komoře rozzářilo jiné světlo, žlutější, neklidné a doprovázené ostrým štiplavým zápachem.

Oheň.

Cár hořícího svetru jí dopadl na holé rameno. Ucítila pronikavou bolest.

„Hoří –“

„Nehýbejte se!“ zavrčel Kenner.

Výboje neustávaly, následovaly teď rychleji po sobě a práskaly po celé místnosti. Sarah koutkem oka viděla, že oblečení navršené na motoru je v plamenech, a komora se plnila kouřem.

Hoří mi vlasy, pomyslela si. A vzápětí ucítila horko na krku, podél linie vlasového porostu…

Náhle do komory vnikl příval vody, blesky ustaly a shora bylo slyšet syčení trysek hasicího systému. Sarah byla zima; plameny zhasly a beton byl mokrý.

„Už můžu vstát?“

„Ano,“ řekl Kenner. „Teď už můžete vstát.“

Několik dalších minut se neúspěšně pokoušel rozbít sklo. Nakonec toho nechal a rozhlížel se, vlasy rozcuchané syčící vodou. „Tomu nerozumím,“ postěžoval si. „Takovouhle komoru nemůžete postavit bez bezpečnostního mechanismu, který člověku umožní uniknout ven.“

„Zamkli dveře, sám jste to viděl.“

„To ano, na dveřích je zvenčí visací zámek. Ten zámek zajišťuje, aby nikdo nemohl vejít zvenku do komory, když se v hale nepracuje. Ale stejně musí existovat nějaký způsob, jak se dostat z komory, jestliže jste uvnitř.“

„Jestli existuje, tak já ho nevidím.“ Sarah se otřásla. Popálené rameno ji bolelo. Spodní prádlo měla nasáklé vodou. Nestyděla se, ale byla jí zima a Kenner pořád jen žvanil…

„Musí existovat nějaký způsob,“ zopakoval a pomalu se rozhlížel.

„Sklo se rozbít nedá.

„Ne,“ souhlasil. „Nedá.“ Ale zřejmě ho přivedla na jiný nápad. Předklonil se, začal prohlížet rám a zkoumal přechod mezi sklem a stěnou. Přejížděl po něm prstem.

Sarah se rozklepala a sledovala ho. Trysky byly stále funkční a stříkaly. Sarah stála v několikacentimetrové vrstvě vody. Nechápala, jak Kenner může být tak soustředěný, tak zaměřený na –

„Že mě to hned nenapadlo,“ řekl. Nahmatal prstem malou západku a vyklopil ji z rámu. Na opačné straně skleněné tabule našel další a naložil s ní stejně. Potom na okno, které bylo uprostřed upevněno na pantech, zatlačil a otočením je otevřel.

Vystoupil oknem do haly.

„Nic na tom nebylo,“ konstatoval. Natáhl ruku. „Můžu vám nabídnout nějaké suché oblečení?“

„Děkuji,“ řekla Sarah a nabízenou ruku přijala.

Návštěva šaten LTSI nepatřila k zážitkům, na které člověk rád vzpomíná, ale když se Sarah s Kennerem osušili papírovými ručníky a našli teplé kombinézy, Sarah se hned cítila o něco lépe. Podívala se do zrcadla a zjistila, že jí na levé straně shořelo pět centimetrů vlasů. Konečky měla roztřepené, černé a pokroucené.

„Mohlo to dopadnout hůř,“ řekla a pomyslela si, že je nějaký čas bude nosit stažené do ohonu.

Kenner jí ošetřil rameno, na němž měla popáleninu prvního stupně s několika puchýři. Přiložil jí na místo led a vysvětlil, že takové popáleniny ve skutečnosti nejsou způsobeny teplem, ale jedná se o nervovou reakci těla a ochlazení během prvních deseti minut sníží závažnost poranění, protože otupí nervy a reakci zpomalí. Kdyby se jí tedy dělaly puchýře, může jim zamezit s pomocí ledu.

Přestala jeho hlas vnímat. Postižené místo neviděla, a tak musela věřit jeho slovům. Rameno ji začínalo bolet. Kenner našel lékárničku a vytáhl aspirin.

„Aspirin?“ podivila se Sarah.

„Lepší než nic.“ Podal jí dvě tablety. „Většina lidí to neví, ale aspirin je opravdu zázračný lék, protože tlumí bolest lépe než morfin, působí proti popáleninám, proti horečce –“

„Teď ne,“ zarazila ho Sarah. „Prosím.“ Na další přednášku neměla náladu.

Kenner zmlkl. Beze slov jí popáleninu obvázal. Zdálo se, že i v tom se vyzná.

„Existuje něco, v čem nejste dobrý?“ zeptala se.

„Samozřejmě.“

„Co třeba? Tanec?“

„Ne, tancovat umím. Ale nejdou mi jazyky.“

„To je úleva.“ Sama v jazycích vynikala. První rok univerzity strávila v Itálii a hovořila poměrně plynně italsky a francouzsky. A studovala čínštinu.

„A co vy?“ zajímal se Kenner. „V čem jste špatná?“

„Ve vztazích,“ odpověděla. Pohlédla do zrcadla a zatahala se za zčernalé pramínky vlasů.

BEVERLY HILLS

SOBOTA, 9. ŘÍJNA 13:13

Když Evans stoupal po schodech ke svému bytu, uslyšel hlasitě puštěnou televizi. Zdálo se, že hraje daleko hlasitěji než dřív. Evans zaslechl skandování a smích. Běžela nějaká show se živým publikem ve studiu.

Otevřel dveře a vešel do obývacího pokoje. Soukromý detektiv ze dvora seděl na gauči, obrácen k Evansovi zády, a díval se na televizi. Svlékl si sako a přehodil je přes vedlejší křeslo. Ruku měl volně položenou na opěradle křesla. Netrpělivě bubnoval prsty.

„Vidím, že jste si udělal pohodlí,“ řekl Evans. „Je to dost nahlas, nemyslíte? Mohl byste to trošku ztlumit?“

Muž neodpověděl a dál zíral na obrazovku.

„Slyšel jste mě?“ zeptal se Evans. „Ztlumte to, ano?“

Muž nereagoval. Pouze jeho prsty neklidně narážely do gauče.

Evans ho obešel a postavil se před něj. „Promiňte, nevím, jak se jmenujete, ale –“

Zarazil se. Detektiv se k němu neobrátil, ale dál upřeně hleděl na televizi. Jeho tělo se vůbec nepohnulo. Byl naprosto ztuhlý. Jeho oči se dívaly přímo dopředu. Ani nemrkl. Z celého těla se hýbaly jenom prsty na opěradle. Jejich bubnování vypadalo skoro jako nervový tik. Jako křeč.

Evans si stoupl přímo proti muži. „Je vám něco?“

Detektivův obličej nezměnil výraz. Oči hleděly skrz Evanse někam dozadu.

„Pane?“

Detektiv dýchal povrchně a hruď se mu skoro nezvedala. Jeho pokožka měla šedý nádech.

„Dokážete se pohnout? Co se vám stalo?“

Nic. Muž zůstával nehybný.

Přesně tohle se prý stalo Margo, pomyslel si Evans. Stejná ztuhlost, stejná otupělost. Zvedl telefon, vytočil 911 a přivolal do svého bytu sanitku.

„Fajn, pomoc je na cestě,“ oznámil detektivovi. Nezaznamenal žádnou viditelnou reakci, ale přesto měl pocit, že ho muž slyší, že uvnitř nehybného těla plně vnímá, co se děje kolem. Evans se však o tom nemohl nijak ujistit.

Rozhlížel se po pokoji a doufal, že zahlédne nějakou stopu vedoucí k vysvětlení, co se muži přihodilo. Byt však vypadal zcela normálně. Jen jedno křeslo v rohu se zdálo být posunuté. Detektivův zapáchající doutník ležel na podlaze v koutě, jako kdyby se tam odkutálel. Nepatrně popálil kraj koberce.

Evans doutník zvedl.

Odnesl jej do kuchyně, pustil na něj vodu z kohoutku a odhodil jej do koše. Potom dostal nápad. Vrátil se k detektivovi. „Chtěl jste mi něco přinést…“

Nevyvolal žádnou odezvu. Jen prsty bubnovaly do gauče.

„Je to tady?“

Prsty se zastavily. Nebo skoro zastavily. Pořád se slabě pohybovaly. Bylo však zřejmé, že se muž o cosi snaží.

„Dokážete ovládat prsty?“ zeptal se Evans.

Prsty zabubnovaly a znovu se zastavily.

„Takže dokážete. Dobře. A teď: Je ta věc, kterou jsem měl vidět, tady?“

Prsty se pohnuly.

Pak znehybněly.

„Beru to jako ano. Dobře.“ Evans poodstoupil. Z dálky uslyšel blížící se sirénu. Sanitka přijede za pár minut. „Půjdu teď jedním směrem, a pokud je to správný směr, pohněte prsty.“

Prsty se pohnuly a potom zastavily, jako kdyby muž naznačoval „ano“.

„Fajn,“ řekl Evans. Obrátil se a udělal několik kroků doprava, ke kuchyni. Ohlédl se.

Prsty zůstaly v klidu.

„Takže tenhle směr to není.“ Vydal se k televizi, přímo před muže.

Prsty se nehýbaly.

„Tak dobře.“ Evans se otočil doleva a šel podél širokého okna. Prsty zůstávaly nehybné. Zbýval jediný směr: Evans se přesunul za detektiva a kráčel ke dveřím. Protože ho muž neviděl, Evans popisoval: „Teď jdu pryč od vás, ke dveřím do bytu.

Prsty se ani nepohnuly.

„Možná jste mi nerozuměl,“ řekl Evans. „Chtěl jsem, abyste zahýbal prsty, když půjdu správným směrem…“

Prsty se daly do pohybu. Škrábaly gauč.

„Výborně, ale kterým je to směrem? Šel jsem na všechny čtyři strany a –“

Ozval se zvonek. Evans otevřel dveře a do bytu vpadli dva záchranáři s nosítky. Situace se stala nepřehlednou, neboť Evansovi v rychlém sledu kladli otázky a zároveň detektiva nakládali na nosítka. O chvíli později dorazila policie a vyrukovala s dalšími dotazy. Byli to policisté z Beverly Hills, takže se chovali slušně, a přece působili neodbytně. V Evansově bytě se objevil paralyzovaný člověk a Evans prohlašoval, že o tom nic bližšího neví.

Nakonec se ve dveřích objevil vyšetřovatel. Na sobě měl hnědý oblek a představil se jako Ron Perry. Podal Evansovi navštívenku. Evans mu na oplátku věnoval svou. Perry se podíval nejprve na ni, pak na Evanse a řekl: „Neviděl jsem tu vizitku už někde? Připadá mi povědomá. Ano, vzpomínám si. Bylo to v tom bytě na Wilshire, kde našli tu ochromenou paní.“

„Byla to moje klientka.“

„A teď se to přihodilo zase, stejné ztuhnutí,“ konstatoval Perry. „Je to shoda náhod nebo co?“

„Nevím,“ odpověděl Evans, „protože jsem tady nebyl. Nevím, co se tady stalo.“

„Lidé prostě z nějakého důvodu znehybní všude, kam přijdete?“

„Ne,“ ohradil se Evans. „Už jsem vám řekl, že nevím, co se tady stalo.“

„Ten člověk je taky váš klient?“

„Ne.“

„Tak kdo je to?“

„Nemám ponětí, kdo to je.“

„Ne? Jak se sem dostal?“

Evans se chystal říct, že mu nechal otevřené dveře, ale pak si uvědomil, že by ho čekalo dlouhé a těžké vysvětlování.

„Nevím. Víte, ehm… někdy zapomenu zamknout.“

„Dveře byste měl zamykat vždycky, pane Evansi. To ví každé malé děcko.“

„Ovšem, máte pravdu.“

„Nezamykají se vaše dveře automaticky, když vyjdete z bytu?“

„Řekl jsem vám, že nevím, jak se ke mně dostal,“ zopakoval Evans a podíval se vyšetřovateli přímo do očí.

Perry mu pohled oplatil. „Jak jste přišel k těm stehům na hlavě?“

„Spadl jsem.“

„Musel to být pořádný pád.“

„Byl.“

Vyšetřovatel zvolna pokýval hlavou. „Ušetřil byste nám spoustu práce, kdybyste mi řekl, co je to za člověka, pane Evansi. Máte v bytě chlapa, neznáte ho a nevíte, jak se sem dostal. Promiňte, ale zdá se mi, jako byste si něco nechával pro sebe.“

„Nechávám.“

„Fajn.“ Perry vytáhl zápisník. „Tak spusťte.“

„Ten muž je soukromý detektiv.“

„To vím.“

„Opravdu?“ zeptal se Evans.

„Záchranáři mu prohledali kapsy a našli v náprsní kapse průkaz. Pokračujte.“

„Řekl mi, že ho najal jeden můj klient.“

Perry si zapisoval informace. „Hmm. Který klient to byl?“

„To vám nemůžu prozradit,“ odpověděl Evans.

Vyšetřovatel vzhlédl od zápisníku. „Pane Evansi –“

„Promiňte. Tohle je důvěrné.“

Perry dlouze vzdychl. „Fajn, takže ten chlap je soukromý detektiv, kterého najal jeden váš klient.“

„Správně,“ souhlasil Evans. „Ten detektiv mě kontaktoval a řekl, že se chce se mnou sejít a něco mi předat.“

„Něco vám předat?“

„Přesně tak.“

„Nechtěl to dát tomu klientovi?“

„To nemohl.“

„Pročpak?“

„Ten klient je, ehm, k nezastižení.“

„Aha. Takže šel místo toho za vámi?“

„Ano. A byl trochu paranoidní a chtěl se sejít v mém bytě.“

„Takže jste mu nechal dveře do bytu otevřené.“

„Ano.“

„Člověku, kterého jste nikdy předtím neviděl?“

„No, věděl jsem, že pracuje pro mého klienta.“

„Jak jste na to přišel?“

Evans zavrtěl hlavou. „Důvěrné.“

„Fajn. Takže ten chlap přišel k vám domů. Kde jste byl vy?“

„Byl jsem ve své kanceláři.“

Evans chvatně lovil v paměti, co dělal v posledních dvou hodinách.

„Viděl vás někdo v kanceláři?“

„Ano.“

„Mluvil jste s někým?“

„Ano.“

„S více než jedním člověkem?“

„Ano.“

„Viděl jste někoho kromě lidí z právnické firmy?“

„Zastavil jsem se pro benzin.“

„Pozná vás obsluha?“

„Ano. Musel jsem jít dovnitř, abych zaplatil kreditní kartou.“

„Která pumpa?“

„Shell na Pico.“

„Fajn. Takže jste byl pryč dvě hodiny, vrátil jste se domů a ten chlap tady…“

„Jak jste ho viděl. Paralyzovaný.“

„A co vám měl odevzdat?“

„Nemám ponětí.“

„Nenašel jste nic v bytě?“

„Ne.“

„Nechcete mi ještě něco říct?“

„Ne.“

Další dlouhý povzdech. „Podívejte se, pane Evansi. Kdyby dva lidé, které znám, byli záhadně ochromeni, měl bych trochu strach. Ale vy se zřejmě nebojíte.“

„Věřte mi, že se bojím,“ řekl Evans.

Vyšetřovatel se na něj zamračil. „Fajn,“ pronesl nakonec. „Odvoláváte se na loajalitu vůči svým klientům. Musím vám říct, že mi kvůli té věci s ochrnutím volali z UCLA a CDC. Když tu teď máme druhý případ, přijdou další telefonáty.“ Zaklapl zápisník. „Potřebuji, abyste se zastavil na stanici a podepsal svědecké prohlášení. Šlo by to ještě dneska?“

„Myslím, že ano.“

„Ve čtyři?“

„Ano. Dobře.“

„Adresa je na vizitce. Ptejte se po mně na recepci. Parkuje se pod budovou.“

„Fajn,“ řekl Evans.

„Zatím na shledanou,“ rozloučil se vyšetřovatel a odešel.

Evans za ním zavřel dveře a opřel se o ně. Byl rád, že je konečně sám. Pomalu se procházel po bytě a snažil se utřídit myšlenky. Televize pořád hrála, ale zvuk byl vypnutý. Podíval se na gauč, kde předtím seděl soukromý detektiv. Obrys jeho těla byl stále viditelný.

Do schůzky s Drakem Evansovi zbývalo půl hodiny. Chtěl však vědět, co mu detektiv přinesl. Kde to bylo? Evans se zkusil vydat všemi směry, ovšem muž pokaždé prsty naznačil, že zvolený směr je špatný.

Co to znamenalo? Že tu věc nepřinesl? Že je někde jinde? Nebo že ji vzal ten, kdo ho znehybnil?

Evans vzdychl. Nepoložil detektivovi nejdůležitější otázku – totiž zda se ta věc nachází v pokoji. Prostě předpokládal, že tomu tak je.

Jenže jak to bylo doopravdy? Kam ji dal?

Sever, jih, východ, západ. Všechno špatně.

Což znamenalo…

Co?

Zavrtěl hlavou. Nedokázal se soustředit. Stav soukromého detektiva ho ve skutečnosti rozrušil víc, než si byl ochoten přiznat. Podíval se na gauč a na vytlačený obrys těla. Ten člověk se nemohl pohnout. Muselo to být hrozné. Když ho záchranáři zvedali a nakládali na nosítka, vypadal jako pytel brambor. Rozházené polštáře na gauči připomínaly jejich úsilí.

Evans zamyšleně přistoupil ke gauči, začal je rovnat, načechrával je…

Něco nahmatal. Uvnitř polštáře. Zasunul ruku hlouběji do vycpávky.

„Sakra,“ řekl.

Při zpětném pohledu to pochopitelně bylo naprosto jasné. Jestliže pohyb kterýmkoli směrem byl špatný, pak detektiv chtěl, aby Evans vykročil k němu. Seděl na té věci, kterou skryl do polštáře na gauči.

Ukázalo se, že to je lesklé DVD.

Evans je zasunul do přehrávače a sledoval, jak se objevuje menu se seznamem dat. Všechna odkazovala na několik posledních týdnů.

Evans kliknul na první datum.

Spatřil konferenční místnost NERF. Byl to boční záběr z rohu místnosti, zhruba z výšky pasu. Evans si pomyslel, že kamera musela být ukryta nejspíš v řečnickém pultu. Detektiv ji tam určitě nainstaloval toho dne, kdy ho Evans v sídle NERF potkal.

Ve spodní části obrazovky běžely podrobné informace o čase a čísla se jen míhala. Evans se však zaměřil na samotný záběr, který ukazoval, jak Nicholas Drake hovoří s Johnem Henleym z oddělení PR. Drake byl rozčilený a rozhazoval rukama.

„Nesnáším globální oteplování,“ konstatoval Drake a skoro křičel. „Já ho prostě nesnáším, sakra. Je to zatracená katastrofa.“

„Přesně na tohle vědci přišli,“ řekl Henley klidně. „Před mnoha lety. Z toho musíme vycházet.“

„Vycházet? Není z čeho vycházet,“ rozčiloval se Drake. „Takhle to vidím já. Do globálního oteplování bych nevrazil ani deset centů, hlavně v zimě. Kdykoli napadne troška sněhu, lidi na oteplování úplně zapomenou. Nebo je napadne, že menší oteplení by přece jenom nebylo tak špatné. Vlečou se sněhem a doufají, že dojde ke globálnímu oteplení. Není to jako znečištění, Johne. Znečištění fungovalo. Pořád funguje. Ze znečištění lidi mají husí kůži. Řekneš jim, že dostanou rakovinu, a peníze se jen sypou. Ale menší oteplení nikomu nevadí. Zejména když nastane asi za sto let.“

„Dá se to nějak uhrát,“ připomněl Henley.

„Už ne,“ řekl Drake. „Vyzkoušeli jsme všechno. Vymírání druhů kvůli globálnímu oteplování – na to všichni kašlou. Doslechli se, že vymřou většinou hmyzí druhy. Za řeči o vymírání hmyzu ti nikdo peníze nedá, Johne. Exotické nemoci kvůli globálnímu oteplování – to nikoho nezajímá. Žádné se neobjevily. Loni jsme spustili velkou kampaň dokazující souvislost mezi globálním oteplováním a viry Ebola a Hanta. Odezva byla minimální. Stoupání hladiny kvůli globálnímu oteplování – všichni víme, jak to dopadne. Ta vanutská žaloba je totální katastrofa. Všichni si budou myslet, že moře nestoupá všude. A ten skandinávský odborník se pěkně vybarvil. Obviňuje IPCC z neschopnosti.“

„Ano,“ souhlasil Henley trpělivě. „To je všechno pravda…“

„Tak mi pověz,“ přerušil ho Drake, „jak to mám uhrát s globálním oteplováním, krucinál. Dobře víš, že musím sehnat peníze, abych tuhle organizaci udržel v chodu, Johne. Potřebuji čtyřicet dva milionů dolarů ročně. Od nadací letos dostanu jenom asi čtvrtinu. Celebrity chodí na benefiční akce, ale dostaneme od nich hovno. Ve své sebestřednosti si myslí, že zaplatí už tím, když se ukážou. Samozřejmě každý rok žalujeme EPA a dostaneme z nich tři, čtyři miliony. S granty od EPA to je celkem asi pět milionů. Pořád je tu velký rozdíl, Johne. Globální oteplování ho nezmenší. Potřebuji pořádné téma. Téma, které bude fungovat!“

„Chápu,“ řekl Henley, stále velice klidný. „Ale zapomínáš na tu konferenci.“

„A k tomu ta konference, Ježíši Kriste,“ povzdechl si Drake. „Ti pitomci nedokážou ani udělat slušné plakáty. Náš nejlepší řečník Bendix má problém v rodině. Jeho manželka chodí na chemoterapii. V plánu byl i Gordon, jenže toho čeká nějaký soud kvůli výzkumu… Údajně zfalšoval výsledky…“

„To jsou detaily, Nicholasi,“ řekl Henley. „Já po tobě chci, abys věci viděl v souvislostech –“

V tu chvíli zazvonil telefon. Drake jej zvedl a chvíli poslouchal. Potom mluvítko zakryl rukou a obrátil se k Henleymu.

„Vrátíme se k tomu později, Johne. Tohle je naléhavé.“

Henley vstal a odešel z místnosti.

Záběr skončil.

Obrazovka zčernala.

Evans zíral na potemnělý televizor. Měl dojem, že se mu dělá fyzicky špatně. Cítil, jak jím prochází vlna závrati. Zvedl se mu žaludek. V ruce svíral dálkové ovládání, ale nemačkal knoflíky.

Čas ubíhal. Evans se nadechl. Uvědomil si, že na tom, co viděl, vlastně není nic překvapivého. Třeba Drake v soukromí neměl takové zábrany – ostatně jako kdokoli jiný – a očividně se při shánění peněz dostal pod tlak. Frustrace, kterou projevoval, však byla naprosto pochopitelná. Hnutí se od začátku muselo potýkat s apatií širší veřejnosti. Lidé nepřemýšlejí v dlouhodobém měřítku. Nevidí pomalé zhoršování životního prostředí. Odjakživa to byl nesnadný úkol, přimět lidi, aby dělali to, co je skutečně v jejich nejlepším zájmu.

Tento boj ještě zdaleka neskončil. Vlastně teprve začínal.

A zřejmě byla pravda, že není jednoduché získat peníze upozorňováním na globální oteplování. Drake musel vynaložit veškerý svůj důvtip.

Částky, jimiž disponovaly environmentální organizace, rozhodně nebyly nijak závratné. Čtyřicet čtyři milionů pro NERF, totéž pro NRDC, pro Sierra Club možná padesát. Hodně peněz měla Nature Conservancy, tři čtvrtě miliardy. Ovšem co to bylo v porovnání s obrovskými sumami, které mohly poskytnout korporace? Podobalo se to souboji Davida s Goliášem. A Drake byl David. Při každé příležitosti to sám zdůrazňoval.

Evans se podíval na hodinky. Přišel čas vyrazit za Drakem.

Vytáhl DVD z přehrávače, zasunul je do kapsy a vyšel z bytu. Cestou si opakoval, co Drakeovi poví. Cvičil ta slova znovu a znovu, aby zněla co nejdokonaleji. Musel být hodně opatrný, protože všechno, co měl podle Kennera říct, byla lež.

BEVERLY HILLS

SOBOTA, 9. ŘÍJNA 11:12

„Petere, Petere,“ řekl Nicholas Drake a srdečně mu potřásal rukou. „Rád vás zase vidím. Slehla se po vás zem.“

„Ano.“

„Ale na mou prosbu jste nezapomněl.“

„Ne, Nicku.“

„Posaďte se.“

Evans přijal místo, Drake obešel stůl a usadil se proti němu. „Poslouchám vás.“

„Zjistil jsem, od koho pochází ten odstavec.“

„Ano?“

„Ano. Měl jste pravdu. George na tu myšlenku přivedl jeden právník.“

„Já to věděl! Kdo?“

„Cizí právník, ne z naší firmy.“ Evans hovořil opatrně a opakoval jen to, co mu řekl Kenner.

„Kdo?“

„Bohužel, Nicku, existují o tom písemné záznamy. Koncepty s Georgeovými rukou psanými poznámkami.“

„A sakra. Jak staré?“

„Šest měsíců.“

„Šest měsíců!“

„George si zřejmě už delší dobu dělal starosti… s jistými věcmi. Se skupinami, které podporoval.“

„Nikdy mě o tom neinformoval.“

„Ani mě,“ přidal se Evans. „Rozhodl se pro cizího právníka.“

„Chci vidět tu korespondenci,“ řekl Drake.

Evans zavrtěl hlavou. „Ten právník to nikdy nedovolí.“

„George je mrtvý.“

„Povinnost zachovávat mlčenlivost o věcech klientů platí i po jejich smrti. Swidler a Berlin versus Spojené státy.“

„Tohle je blbost, Petere, a vy to víte.“

Evans pokrčil rameny. „Jenže ten právník hraje podle pravidel. A já jsem je pravděpodobně porušil už jenom tím, že s vámi o tomhle všem mluvím.“

Drake zabubnoval prsty o desku stolu. „Petere, vanutská žaloba ty peníze zoufale potřebuje.“

„Několikrát jsem slyšel, že k tomu procesu možná nedojde,“ namítl Evans.

„Nesmysl.“

„Protože soubory dat nedokazují vzestup hladiny v Pacifiku.“

„Na podobná tvrzení bych si dal pozor,“ řekl Drake. „Kde jste to slyšel? Průmysl totiž šíří dezinformace, Petere. Není pochyb o tom, že hladiny moří po celém světě stoupají. Vědci to již několikrát dokázali. Zrovna před pár dny jsem viděl výsledky satelitního měření hladiny, které představuje poměrně nový způsob, jakým se tato měření dělají. Družice zjistily zvýšení o několik milimetrů jen za poslední rok.“

„Byly to publikované údaje?“ zeptal se Evans.

„Teď si přesně nevzpomínám,“ řekl Drake a změřil si ho pohledem. „Bylo to v jednom z těch stručných shrnutí, která mi přicházejí na stůl.“

Evans neměl v plánu klást takové otázky. Přesto se mu nečekaně samy draly na jazyk. A s nelibostí si uvědomil, že jeho tón je skeptický. Nebylo divu, že na něho Drake hleděl s nedůvěrou.

„Nic jsem tím nemyslel,“ dodal rychle Evans. „Jenom jsem slyšel ty fámy…“

„A chtěl jste zjistit, co je na nich pravdy,“ kývl Drake. „To je naprosto přirozené. Jsem rád, že jste mě na to upozornil, Petere. Povím o tom Henleymu a zjistíme, co se povídá. Pochopitelně to je nekonečná bitva. Vždyť znáte ty neandrtálce z Institutu pro konkurenceschopné podnikání, Hooverovy nadace a Marshallovy nadace, se kterými musíme jednat. Tyhle skupiny jsou financovány pravicovými radikály a zabedněnými fundamentalisty. Jenomže bohužel mají k dispozici obrovské sumy peněz.“

„Ano, chápu,“ přisvědčil Evans. Obrátil se k odchodu. „Chtěl jste ode mě ještě něco?“

„Budu k vám upřímný,“ řekl Drake. „Mám starosti. Jsme zpátky na padesáti tisících dolarů týdně?“

„Myslím, že za daných okolností nemáme jinou možnost.“

„Budeme to tedy muset nějak zvládnout,“ poznamenal Drake. „Mimochodem, se žalobou se to vyvíjí slibně. Teď ale musím svou energii zaměřit na konferenci.“

„Jistě. Kdy začíná?“

„Za čtyři dny,“ odpověděl Drake. „A teď, pokud mě omluvíte…“

„Samozřejmě,“ řekl Evans. Vyšel z kanceláře a mobilní telefon nechal ležet na stolku na opačné straně místnosti, než stál psací stůl.

Teprve když Evans sešel po schodech až do přízemí, uvědomil si, že se ho Drake nezeptal na stehy. Všichni ostatní, kdo ho toho dne viděli, pronesli nějakou poznámku k ráně na jeho hlavě, ovšem Drake nikoli.

Samozřejmě, Drake teď musel myslet na spoustu různých věcí, neboť připravoval konferenci. Přímo před sebou Evans viděl zasedací místnost překypující aktivitou. Na stěně visel transparent NÁHLÁ ZMĚNA KLIMATU – HROZÍ KATASTROFA. Asi dvacet mladých lidí se shluklo u velkého stolu, na němž stál zmenšený model konferenčního centra a přilehlého parkoviště. Evans se na chvíli zastavil a sledoval je.

Jeden z mladíků kladl na parkoviště dřevěné kostky, které představovaly vozidla.

„Tohle se mu nebude líbit,“ usoudil jiný mládenec. „Chce místa nejblíž k budově nechat vyhrazená pro přenosové vozy, ne pro autobusy.“

„Pro přenosové vozy jsem nechal tři místa tady,“ namítl první. „To nestačí?“

„Chce deset.“

„Deset míst? Kolik štábů podle něj na tuhle akci dorazí?“

„To nevím, ale chce deset míst a taky nám řekl, abychom nechali natáhnout další elektrické kabely a telefonní linky.“

„Na akademickou konferenci o náhlé změně klimatu? To nechápu. Kolik se toho dá napovídat o hurikánech a suchu? Nakonec bude rád za tři štáby.“

„No tak, on je tady šéf. Označ deset míst a hotovo.“

„To znamená, že autobusy přijdou až dozadu.“

„Deset míst, Jakeu.“

„Fajn, fajn.“

„Hned vedle budovy, protože kabely jsou drahé. Konferenční centrum nám za ty linky navíc naúčtuje spoustu peněz.“

Z druhého konce stolu se ozvala dívka: „Jak to bude se světlem ve výstavních prostorách? Dá se tam promítat?“

„Ne, musíme se spokojit s plochými panely.“

„Někteří vystavovatelé mají multifunkční projektory.“

„To by mělo být v pořádku.“

K Evansovi, který nahlížel do dveří, došla mladá žena. „Přejete si něco, pane?“ Vypadala jako recepční. Vyznačovala se oním nevzrušivým půvabem.

„Ano,“ odpověděl Evans a kývl do místnosti. „Zajímalo by mě, jak se na tu konferenci můžu dostat.“

„Bohužel, jedině s pozvánkou,“ řekla žena. „Je to akademická konference, ne otevřená akce pro veřejnost.“

„Zrovna jsem odešel od Nicka Drakea,“ pokračoval Evans, „a zapomněl jsem ho poprosit –“

„No, vlastně mám nějaké volné lístky na recepci. Na který den byste chtěl přijít?“

„Na všechny,“ odpověděl Evans.

„Tomu říkám nadšení,“ usmála se mladá žena. „Kdybyste šel se mnou, tudy, pane…“

Ze sídla NERF do konferenčního centra v Santa Monice to byla poměrně krátká jízda autem. Dělníci na zvedací plošině umisťovali na přední stěnu velká písmena a nápis prozatím zněl: NÁHLÁ ZMĚNA KLI a pod tím HROZÍ KATA.

Evansovo auto bylo v poledním slunci rozpálené. Z telefonu ve voze zavolal Sarah. „Hotovo. Mobil jsem nechal v jeho kanceláři.“

„Fajn. Doufala jsem, že zavoláte dřív. Myslím, že teď už je to jedno.“

„Jedno? Proč?“

„Mám dojem, že Kenner zjistil, co potřeboval.“

„Vážně?“

„Počkejte, promluvte si přímo s ním.“

Oni jsou spolu? pomyslel si Evans.

„Tady Kenner.“

„Tady Peter,“ odpověděl Evans.

„Kde jste?“

„V Santa Monice.“

„Vraťte se k sobě a sbalte si nějaké turistické oblečení. Potom čekejte.“

„Na co?“

„Převlékněte si všechno, co máte teď na sobě. Z toho, co teď máte u sebe, si nemůžete vzít nic.“

„Proč?“

„Později.“

Cvak. Spojení bylo ukončeno.

Evans se vrátil domů a sbalil si batoh. Potom se usadil v obývacím pokoji. Zatímco čekal, zasunul DVD do přehrávače a počkal, až se objeví menu s nabídkou dat.

Rozhodl se pro druhé datum ze seznamu.

Na obrazovce znovu uviděl Drakea a Henleyho. Muselo to být ve stejný den, protože na sobě měli tytéž šaty. Denní doba však pokročila. Drake si sundal sako a odložil je na židli.

„Už jsem tě poslechl,“ řekl Drake. Znělo to rozčileně. „A tvoje rady nefungovaly.“

„Uvažuj konstruktivně,“ doporučil Henley, opřel se v křesle, spojil špičky prstů a hleděl do stropu.

„Co to má sakra znamenat?“ zeptal se Drake.

„Uvažuj konstruktivně, Nicholasi. Z hlediska toho, jak fungují informace. Co z čeho vyplývá a čemu lidi věří.“

„To jsou jenom PR kecy.“

„Nicholasi,“ pronesl Henley ostře. „Snažím se ti pomoct.“

„Promiň.“ Drake vypadal zahanbeně. Mírně svěsil hlavu.

Evans si při pohledu na nahrávku pomyslel: Copak tu má poslední slovo Henley? Chvíli to tak vypadalo.

„Tak dobře,“ řekl Henley. „Vysvětlím ti, jak ten problém vyřešíme. Je to jednoduché. Jak jsi mi už povídal –“

Ozvalo se bušení na Evansovy dveře. Evans zastavil DVD a pro jistotu je vytáhl z přehrávače a ukryl do kapsy. Zatímco kráčel ke dveřím, netrpělivé bouchání pokračovalo.

Byl to Sanjong Thapa. Tvářil se pochmurně.

„Musíme jet,“ řekl. „Okamžitě.“

V

HAD

DIABLO

NEDĚLE, 10. ŘÍJNA 14:43

Vrtulník letěl nad arizonskou pouští, třicet kilometrů východně od Flagstaffu, nedaleko kaňonu Diablo. Na zadním sedadle Sanjong Evansovi podával výstupy z počítače. O Frontě environmentálního osvobození prohlásil: „Předpokládáme, že jejich sítě jsou na úrovni, ale totéž platí o našich. Všechny naše sítě fungují,“ pokračoval, „a zachytili jsme nečekanou stopu jedné z těch jejich. Zavedla nás k organizaci jménem Asociace správ jihozápadních parků.“

„Co to je za asociaci?“

„Je to organizace správců státních parků ze všech západních států. Zjistili jsme, že se děje něco velice podivného.“ Značná část státních parků v Utahu, Arizoně a Novém Mexiku byla dopředu zamluvena a zaplacena pro firemní pikniky, školní oslavy, velké narozeninové oslavy a podobně, ve všech případech na blížící se víkend. Bez výjimky se jednalo o rodinné akce, jichž se účastnili rodiče s dětmi, někdy i prarodiče.

Pravda, nadcházející víkend byl třídenní. Jenže téměř všechny rezervace byly až na pondělí. Jen několik se týkalo soboty či neděle. Nikdo ze správců parků si nevzpomínal, že by se podobná věc přihodila někdy dřív.

„Tomu nerozumím,“ přiznal Evans.

„Oni také ne,“ řekl Sanjong. „Mysleli, že by za tím mohl být nějaký kult, a protože se parky nesmějí využívat k náboženským účelům, sáhli po telefonu a některé z objednávajících organizací obvolali. A zjistili, že ve všech případech organizace dostala zvláštní dotaci, aby si tento víkend uspořádala akci.“

„Dotaci od koho?“

„Od dobročinných organizací. Pokaždé to bylo stejné. Dostali dopis s textem: ‚Děkujeme za vaši nedávnou žádost o financování.

S radostí vám oznamujeme, že můžeme podpořit vaše setkání v tom a tom parku v pondělí jedenáctého října. Již byl odeslán šek na vaše jméno. Užijte si slavnost.‘“

„Ale ty skupiny si žádný park nerezervovaly?“

„Ne. A tak zavolaly do té charity a někdo jim řekl, že muselo dojít k omylu, ale protože už šek odešel, můžou si tu slavnost v parku klidně uspořádat. A řada skupin se rozhodla, že to udělá.“

„A jaké to byly dobročinné organizace?“

„Naprosto neznámá jména. Fond Amy Rossiterové. Fond pro novou Ameriku. Nadace Rogera V. a Eleanor T. Malkinových. Joinerova pamětní nadace. Celkem asi deset organizací.“

„Skutečných?“

Sanjong pokrčil rameny. „Předpokládáme, že ne. Ale teprve je prověřujeme.“

„Stejně to nechápu,“ řekl Evans.

„Někdo chce, aby ty parky byly o víkendu plné lidí.“

„Ano, ale proč?“

Sanjong mu podal fotografii. Byl to letecký snímek ve falešných barvách, ukazující les s jasně červenými stromy na tmavě modrém podkladu. Uprostřed lesní mýtiny Evans na zemi zahlédl jakousi pavučinu – sérii soustředných linií spojujících pevné body. Skutečně to připomínalo pavučinu.

„A tohle je co?“

„Raketové stanoviště. Ty pevné body jsou odpalovací stojany. Linie jsou elektrické kabely, s jejichž pomocí se odpalování řídí.“ Klouzal prsty po fotografii. „A jak vidíte, tady je další stanoviště. A tady třetí. Ta tři stanoviště tvoří rovnostranný trojúhelník o straně přibližně osm kilometrů.“

Evans už se také zorientoval. Tři oddělené pavučiny, naaranžované na mýtinách v lese.

„Tři raketová stanoviště…“

„Ano. Věděli jsme, že koupili pět set raket na tuhé palivo. Ty rakety jsou poměrně malé. Podrobná analýza snímků ukázala, že odpalovací stojany mají v průměru deset až patnáct centimetrů, což znamená, že rakety mohou vyletět něco přes tři sta metrů vysoko. Víc ne. Každé stanoviště sestává z přibližně padesáti raket, které jsou pospojované dráty. Pravděpodobně je odpálí ve stejnou chvíli. A všimněte si, že stojany jsou poměrně daleko od sebe…“

„Ale jaký to má účel?“ zeptal se Evans. „Ty věci jsou uprostřed pustiny. Vystřelí tři sta metrů vysoko a pak zase spadnou na zem? Je to tak? K čemu je to dobré?“

„Nevíme,“ odpověděl Sanjong. „Ale máme další stopu. Ten snímek, který máte v ruce, je ze včerejška. Ale tenhle byl pořízen během přeletu dnes dopoledne.“ Podal Evansovi další fotografii zachycující stejnou krajinu.

Pavučiny zmizely.

„Co se stalo?“ zajímal se Evans.

„Sbalili to a odjeli. Na prvním obrázku parkují na okrajích mýtin nákladní dodávky. Zřejmě do nich všechno naskládali a zmizeli.“

„Protože je někdo zpozoroval?“

„Je velmi nepravděpodobné, že o tom věděli.“

„Tak proč?“

„Předpokládáme, že se přesunuli na příhodnější místo.“

„Příhodnější pro co?“ zeptal se Evans. „Co mají v plánu?“

„Může být podstatné,“ začal Sanjong, „že v době, kdy koupili ty rakety, zároveň koupili sto padesát kilometrů mikrofilamentového drátu.“

Kýval na Evanse, jako kdyby nyní všechno bylo naprosto pochopitelné.

„Sto padesát kilometrů…“

Sanjong vrhl pohled na pilota vrtulníku a zavrtěl hlavou. „Na podrobnosti budeme mít čas později, Petere.“

A potom se zadíval z okna.

Evans vyhlédl z protějšího okna. Viděl dlouhé kilometry zerodované pouštní krajiny, hnědé útesy s pruhy oranžové a rudé. Helikoptéra burácela k severu. Evans viděl její stín, uhánějící po písku. Zprohýbaný, pokroucený, pak zase rozeznatelný.

Rakety, pomyslel si. Sanjong mu tuto informaci poskytl, jako kdyby si z ní měl všechno ostatní odvodit sám. Pět set raket. Skupiny po padesáti odpalovacích stojanech, rozmístěné dosti daleko od sebe. Sto padesát kilometrů mikrofilamentového drátu.

Nejspíš to mělo něco znamenat, jenže Peter Evans neměl nejmenší tušení, co by to mohlo být. Skupiny malých raket, k čemu?

Mikrofilament, k čemu?

Snadno si dokázal spočítat, že kdyby se drát připevnil k raketám, na každou raketu by ho připadla asi třetina kilometru. A třetina kilometru, to je… něco přes tři sta metrů.

Což byla výška, do níž rakety podle Sanjonga mohly vyletět.

Takže rakety poletí do třistametrové výše a potáhnou za sebou tenký drát? Jaký to má smysl? Nebo je snad má ten drát později stáhnout zpátky? Ale ne, to by bylo k ničemu. Rakety by spadly do lesa a drát by se přetrhl.

A proč byly odpalovací stojany rozmístěny daleko od sebe? Jestliže měly v průměru jen několik centimetrů, nedaly se naskládat těsněji k sobě?

Vzpomněl si, že armáda používá odpalovací zařízení, která jsou tak blízko, že se směrové stabilizátory raket skoro dotýkají. Proč tedy byly mezi těmito raketami mezery?

Raketa letí nahoru… táhne tenký drát… vystoupá do tří set metrů… a…

A co pak?

Možná je ve špici každé rakety jakýsi přístroj. Drát by potom mohl přenášet dolů na zem nějaké informace. Jenže jaký přístroj?

K čemu to celé sloužilo?

Podíval se na Sanjonga, který se nyní skláněl nad další fotografií.

„Co to děláte?“

„Snažím se zjistit, kam se přesunuli.“

Evans svraštil čelo, když spatřil snímek v Sanjongově ruce. Byla to družicová meteorologická mapa.

Sanjong držel meteorologickou mapu.

Jak to všechno souvisí s počasím?

FLAGSTAFF

NEDĚLE, 10. ŘÍJNA 20:31

„Ano,“ řekl Kenner a naklonil se do boxu. Nacházeli se v zadní části steakové restaurace ve Flagstaffu. Jukebox u baru vyhrával starý hit Elvise Presleyho: „Don’t Be Cruel.“ Kenner a Sarah dorazili jen před několika minutami. Evans si pomyslel, že Sarah vypadá vyčerpaně a ustaraně. Postrádala svou obvyklou veselou náladu.

„Myslíme si, že to celé souvisí s počasím,“ potvrdil Kenner. „Vlastně jsme si tím jistí.“ Odmlčel se, protože servírka přinesla saláty, a pak pokračoval. „Vedou nás k tomu dva důvody. Za prvé, ELF nakoupila značné množství drahé technologie, která zřejmě nemá žádné společné použití kromě pokusů ovlivnit počasí. A za druhé –“

„Moment, počkejte,“ ozval se Evans. „Zmínil jste se o pokusech ovlivnit počasí?“

„Přesně tak.“

„Jak ovlivnit?“

„Ovládat je,“ odpověděl Sanjong.

Evans se v boxu opřel. „Tohle je šílené,“ konstatoval. „Chcete říct, že si ti lidé myslí, že můžou ovládat počasí?“

„Můžou,“ přisvědčila Sarah.

„Ale jak?“ zajímal se Evans. „Jak to dokážou?“

„Většina výzkumů je tajná.“

„Tak jak se k nim dostali?“

„Dobrá otázka,“ řekl Kenner. „A my bychom rádi znali odpověď. Důležité ale je, že předpokládáme, že ta raketová stanoviště jsou navržena tak, aby vytvořila silné bouře nebo posílila bouře stávající.“

„Jak?“

„Způsobují změny elektrického potenciálu v infrakumulových vrstvách.“

„Jsem rád, že jsem se zeptal,“ řekl Evans. „Hned je mi to jasné.“

„Detaily ještě neznáme,“ pokračoval Kenner, „i když jsem si jistý, že je brzy vypátráme.“

„Za nejpádnější důkaz považujeme hromadné pronajímání parků,“ vysvětlil Sanjong. „Tihle lidé zorganizovali spoustu pikniků na velkém území – ve třech státech. Což znamená, že o místě činu rozhodnou pravděpodobně až na poslední chvíli, v závislosti na povětrnostních podmínkách.“

„O čem rozhodnou?“ zeptal se Evans. „Co chtějí udělat?“

Nikdo neodpověděl.

Evans se díval z jednoho na druhého.

„No tak?“

„Jednu věc víme,“ řekl Kenner. „Chtějí to mít zdokumentované. A jestli je u školních pikniků a firemních akcí něco jisté, pak to, že tam bude hodně kamer a fotoaparátů. Lidé natočí spoustu videí a nadělají spoustu fotek.“

„A pochopitelně přijedou taky televizní štáby,“ dodal Sanjong.

„Televizní štáby? Proč?“

„Protože krev přitahuje kamery,“ řekl Kenner.

„Myslíte tím, že těm lidem chtějí ublížit?“

„Podle mě je evidentní, že se o to pokusí,“ odpověděl Kenner.

O hodinu později všichni seděli na rozvrzaných postelích a Sanjong k televizoru připojoval přenosný přehrávač DVD. Nacházeli se v pokoji nevalného hotelu v Shoshone v Arizoně, třicet mil severně od Flagstaffu.

Na obrazovce Evans opět uviděl, jak Henley hovoří s Drakem.

„Už jsem tě poslechl,“ řekl Drake rozčileně. „A tvoje rady nefungovaly.“

„Uvažuj konstruktivně,“ doporučil Henley, opřel se v křesle, spojil špičky prstů a hleděl do stropu.

„Co to má sakra znamenat?“ zeptal se Drake.

„Uvažuj konstruktivně, Nicholasi. Z hlediska toho, jak fungují informace. Co z čeho vyplývá a čemu lidi věří.“

„To jsou jenom PR kecy.“

„Nicholasi,“ pronesl Henley ostře. „Snažím se ti pomoct.“

„Promiň.“ Drake vypadal zahanbeně. Mírně svěsil hlavu.

Evans se při pohledu na nahrávku zeptal: „Nezdá se vám, že tu má poslední slovo Henley?“

„Vždycky měl poslední slovo,“ odpověděl Kenner. „Vy jste to nevěděl?“

Henley na obrazovce říkal: „Vysvětlím ti, jak ten problém vyřešíme. Je to jednoduché. Jak jsi mi už povídal, globální oteplování nevyhovuje, protože na něj lidé zapomínají pokaždé, když se ochladí.“

„Ano, to jsem povídal –“

„Takže potřebuješ strukturovat informace tak,“ pokračoval Henley, „že ať přijde jakékoli počasí, bude vždycky odpovídat tomu, co tvrdíš. K tomu poslouží změna zaměření na náhlou změnu klimatu. Ta umožní využít všechno, co se přihodí. Vždycky budou záplavy, ledové bouře, cyklony a hurikány. Tyhle události se pokaždé prosadí na první stránky novin a do vysílacího času. A ty můžeš při každé příležitosti prohlašovat, že to je příklad náhlé změny klimatu, vyvolané globálním oteplováním. Tvoje poselství nabere na síle. Jeho naléhavost vzroste.“

„No, nevím,“ pronesl Drake pochybovačně. „Tohle už se zkoušelo, poslední dva roky.“

„Ano, jednotlivci se o tom občas zmínili. Osamocení politici upozorňovali na sporadické bouře nebo záplavy. Dělal to Clinton, dělal to Gore, taky ten užvaněný anglický ministr pro vědu. Ale my teď nemluvíme o osamocených politicích. Mluvíme o organizované kampani po celém světě, díky které lidé pochopí, že globální oteplování způsobuje náhlé a extrémní meteorologické události.“

Drake vrtěl hlavou. „Vždyť víš, kolik studií bylo napsáno o tom, že extrémních meteorologických událostí nepřibývá.“

„Prosím tě,“ odfrkl Henley. „Dezinformace od skeptiků.“

„Tohle těžko prosadíme. Těch studií je moc…“

„O čem to mluvíš, Nicholasi? Prosadíme to bez nejmenších problémů. Veřejnost už teď věří tomu, že za všemi opačnými názory je průmysl.“ Povzdechl si. „V každém případě slibuji, že brzy bude víc počítačových modelů, které dokážou, že extrémního počasí opravdu přibývá. Vědci se do toho pustí a připraví, co je třeba. Však to znáš.“

Drake přecházel po místnosti. Vypadal znepokojeně. „Jenže to celé nedává smysl,“ namítl. „Není logické tvrdit, že mrazivé počasí je způsobeno globálním oteplováním.“

„Co to má společného s logikou?“ zeptal se Henley. „Nepotřebujeme nic jiného, než aby o tom informovala média. Koneckonců, většina Američanů věří, že zločinnost je v jejich zemi na vzestupu, ačkoli ve skutečnosti už dvanáct let klesá. Počet vražd ve Spojených státech je na úrovni z počátku sedmdesátých let dvacátého století, ale Američané mají větší strach než kdykoli dřív, protože zločinu je věnováno tolik vysílacího času, že přirozeně předpokládají, že ho přibylo i doopravdy.“ Henley se ve svém křesle narovnal. „Zamysli se nad tím, co ti říkám, Nicholasi. Dvanáctiletý trend, a přece mu lidé nevěří. Neexistuje přesvědčivější důkaz, že veškerá realita je mediální realita.“

„Evropané jsou chytřejší –“

„Věř mi – v Evropě náhlou změnu klimatu prosadíme ještě snadněji než ve Spojených státech. Stačí, když to necháme na Bruselu. Protože byrokrati do toho půjdou, Nicholasi. Pochopí výhody tohoto posunu priorit.“

Drake neodpověděl. Chodil sem a tam, ruce v kapsách, a zíral na podlahu.

„Jen si představ, jaký kus cesty jsme už urazili!“ řekl Henley. „V sedmdesátých letech všichni experti na klima věřili, že přichází doba ledová. Mysleli si, že se svět ochlazuje. Jenže jakmile se objevila teorie globálního oteplování, okamžitě rozpoznali její výhody. Globální oteplování představuje krizi a volá po činech. Krizi je třeba studovat, což vyžaduje financování a politické a byrokratické struktury po celém světě. A prakticky přes noc se z řady meteorologů, geologů a oceánografů stali ‚klimatologové‘, kteří se zapojili do řešení krize. Teď přijde to samé, Nicholasi.“

„O náhlé změně klimatu se již mluvilo a nezabrala.“

„Proto pořádáš tu konferenci,“ vysvětloval Henley trpělivě. „Svoláš konferenci s dobrým mediálním pokrytím a během ní shodou okolností dojde k několika dramatickým událostem, které náhlou změnu klimatu potvrdí. A než konference skončí, náhlá změna klimatu se prosadí jako skutečný problém.“

„Já nevím…“

„Přestaň naříkat. Vzpomínáš si, jak dlouho trvalo, než se jako globální ohrožení prosadila nukleární zima, Nicholasi? Trvalo to pět dní. Jednu sobotu v roce 1983 nikdo o jaderné zimě nevěděl. Pak se uskutečnila velká mediální konference a následující středu se nukleární zimy bál celý svět. Stala se z ní nefalšovaná hrozba pro naši planetu. Bez jediného publikovaného vědeckého článku.“

Drake dlouze vzdychl.

„Pět dní, Nicholasi,“ zopakoval Henley. „Dokázali to. Ty to dokážeš taky. Tvoje konference od základu změní zákonitosti klimatu.“

Obrazovka potemněla.

„Můj bože,“ řekla Sarah.

Evans mlčel. Jen zíral na televizor.

Sanjong přestal poslouchat před několika minutami. Pracoval na svém laptopu.

Kenner se obrátil k Evansovi. „Kdy byla tahle sekvence natočena?“

„Nevím.“ Evans se pomalu probíral ze svého zamyšlení. Překvapeně se rozhlížel po pokoji. „Nemám ponětí, kdy byla natočena. Proč?“

„Máte v ruce dálkové ovládání,“ připomněl Kenner.

„Aha, promiňte.“ Evans stiskl tlačítko, vyvolal menu a podíval se na datum. „Před dvěma týdny.“

„Takže Morton Drakeovo sídlo odposlouchával dva týdny,“ řekl Kenner.

„Vypadá to tak.“

Evans sledoval, jak nahrávka znovu běží, tentokrát bez zvuku. Viděl dva muže, přičemž Drake nervózně přecházel tam a zpátky, zatímco Henley sebejistě seděl v křesle. Evans s obtížemi vstřebával, co právě slyšel. První pasáž mu připadala vcelku pochopitelná. Drake si v ní stěžoval na potíže s propagací opravdové environmentální hrozby, globálního oteplování, na kterou uprostřed sněhové bouře všichni zapomenou. To Evansovi dávalo smysl.

Ale tento rozhovor… Zavrtěl hlavou. Tohle bylo znepokojivější.

Sanjong tleskl a oznámil: „Mám to! Mám to místo!“ Obrátil laptop tak, aby všichni viděli na displej. „Tohle je záběr radaru NEXRAD ze stanice Flagstaff-Pulliam. Tady vidíte, jak se severovýchodně od Paysonu vytváří masa dešťových mraků. Zítra kolem poledne by tam měla být bouřka.“

„Jak daleko odsud to je?“ zeptala se Sarah.

„Asi sto padesát kilometrů.“

„Myslím, že tam radši poletíme vrtulníkem,“ řekl Kenner.

„A co podnikneme?“ zajímal se Evans. „Je deset hodin večer, proboha.“

„Teple se oblékněte,“ doporučil Kenner.

Svět byl zelenočerný a stromy při pohledu skrze čočky mírně rozmazané. Brýle pro noční vidění Evanse tlačily na čele. Něco nebylo v pořádku s řemínky: zařezávaly se mu do uší, což mu způsobovalo bolest. Ale brýle měli všichni a vyhlíželi z okének vrtulníku na rozlehlý les pod sebou.

Hledali mýtiny a už jich zpozorovali jistě přes deset. Některé byly obývané a oni na nich spatřili temné obdélníky domů se zářícími okny. Na několika mýtinách byly budovy úplně černé – osady duchů, opuštěné hornické vesnice.

Zatím však nenašli, co hledali.

„Tamhle je jedna,“ upozornil Sanjong a natáhl ruku.

Evans se podíval doleva a spatřil rozlehlou mýtinu. Povědomá pavučina odpalovacích stojanů a kabelů byla zčásti skryta ve vysoké trávě. Na jedné straně stál velký nákladní vůz, v jakém se vozí potraviny do obchodních domů. A na boku se skutečně skvěla vysoká černá písmena „A&P“.

„Potravinoví teroristé,“ poznamenala Sarah. Nikdo se však nezasmál.

A potom mýtina zmizela za nimi, neboť vrtulník pokračoval vpřed. Pilot měl výslovné instrukce nezpomalovat ani nad mýtinami nekroužit.

„To byla určitě ona,“ řekl Evans. „Kde teď jsme?“

„Les Tonto, západně od Prescottu,“ řekl pilot. „Poznamenal jsem si souřadnice.“

Sanjong připomněl: „Osm kilometrů od ní bychom měli najít dvě další, které s ní tvoří rovnostranný trojúhelník.“

Stroj se dál řítil nocí. Trvalo další hodinu, než našli zbývající dvě pavučiny a helikoptéra zamířila domů.

MCKINLEYHQ PARK

PONDĚLÍ, 11. ŘÍJNA 10:00

Ráno bylo teplé a slunečné, ačkoli ze severu hrozily temné mraky. V McKinleyho státním parku si Lincolnova střední škola užívala svou každoroční slavnost pod širým nebem. K piknikovým stolům byly přivázané balónky, z grilů se kouřilo a zhruba tři sta studentů a členů jejich rodin se bavilo na louce vedle vodopádu, především házením létajících talířů a baseballových míčků. Další se vypravili k řece Cavender, která v mírumilovných zákrutech protékala parkem. Nízká hladina odhalila písčité břehy a vytvořila po obou stranách kamenitá jezírka, v nichž si hrály mladší děti.

Kenner a ostatní zaparkovali na jednom břehu a obhlíželi situaci.

„Až se ta řeka rozlije,“ řekl Kenner, „zasáhne celý park a všechny v něm.“

„Je to docela velký park,“ upozornil Evans. „Vážně bude proud tak silný?“

„Nemusí být moc silný. Voda bude bahnitá a poteče rychle. Patnáct centimetrů rychlé vody stačí k tomu, aby člověk ztratil rovnováhu. Potom se lidé smekají, je kluzko, nedokážou se zase postavit. Ve vodě jsou kameny a trosky, bláto je oslepí, narážejí do věcí, ztrácejí vědomí. K většině utonutí dochází proto, že se lidé pokoušejí přejít mělkou vodu.“

„Ale patnáct centimetrů…“

„Bahnitá voda má sílu,“ řekl Kenner. „Patnáct centimetrů bláta bez problémů odnese automobil. Ztratíte nad ním kontrolu a sklouznete ze silnice. Takových případů je spousta.“

Evans tomu nechtěl věřit, ale Kenner pokračoval vyprávěním o jakési proslulé povodni v Coloradu, v Big Thompsonu, kde se během několika minut utopilo sto čtyřicet lidí. „Auta se bortila jako plechovky od piva,“ líčil. „Bláto z lidí strhalo šaty. Nebuďte naivní.“

„Jenomže tady,“ začal Evans a ukázal na park, „jestliže voda začne stoupat, bude dost času utéct.“

„Ne pokud to bude přívalová vlna. O té se všichni dozvědí, teprve až bude pozdě. Proto se musíme postarat, aby přívalová vlna nepřišla.“

Podíval se na hodinky, vzhlédl k zatažené obloze a zamířil zpátky k autům. Měli tři sportovní užitkové vozy, parkující v řadě za sebou. První řídil Kenner, ve druhém přijel Sanjong a ve třetím Peter a Sarah.

Kenner otevřel zadní dveře svého auta. Pak se obrátil k Peterovi: „Máte zbraň?“

„Ne.“

„Chcete nějakou?“

„Myslíte, že ji budu potřebovat?“

„Možná. Kdy jste byl naposledy na střelnici?“

„No, už to bude nějaký pátek.“ Ve skutečnosti Evans nikdy v životě nestřílel. Až do tohoto okamžiku na to byl hrdý. Zavrtěl hlavou. „Nejsem žádný pistolník.“

Kenner držel revolver. Vyklopil bubínek do strany a prohlížel jej. Sanjong došel ke svému autu a kontroloval nebezpečně vypadající pušku, matově černý kousek s teleskopickým zaměřováním. Počínal si rychle a zkušeně. Voják. Evans si stísněně pomyslel: Na co se to chystají, na přestřelku u O.K. Corralu?

„To je v pořádku,“ řekla Kennerovi Sarah. „Já zbraň mám.“

„Umíte s ní zacházet?“

„Umím.“

„Co je to za typ?“

„Devítimilimetrová beretta.“

Kenner zavrtěl hlavou. „Zvládnete osmatřicítku?“

„Jistě.“

Kenner jí podal pistoli a pouzdro. Připnula si je k opasku svých džín. Zjevně rozuměla tomu, co dělá.

„Vážně předpokládáte, že budeme na někoho střílet?“ zeptal se Evans.

„Ne, pokud vás k tomu nepřinutí,“ odpověděl Kenner. „Ale možná se budete muset bránit.“

„Myslíte, že budou mít zbraně?“

„Možná budou. Ano.“

„Panebože.“

„To je v pořádku,“ ozvala se Sarah. „Osobně ty parchanty s radostí postřílím.“ Její hlas zněl tvrdě, rozezleně.

„Tak dobře,“ uzavřel Kenner. „To je všechno. Vyrážíme.“ Evans si pomyslel: Vyrážíme. Proboha. Takže to je O.K. Corral.

Kenner odjel na opačnou stranu parku a krátce pohovořil se státním policistou, jehož černobílý hlídkový vůz stál na okraji mýtiny. Domluvili se, že budou v rádiovém spojení. Vlastně museli zůstat ve spojení všichni, neboť jejich plán vyžadoval vysokou úroveň koordinace. Na všechny tři pavučiny zaútočí ve stejný okamžik.

Jak Kenner vysvětlil, rakety se měly postarat o cosi, čemu říkal „zesílení náboje“ bouřky. Tato myšlenka se rozvinula během posledních deseti let, kdy lidé začali studovat blesky v terénu, přímo v bouřích. Dříve se věřilo, že každý výboj snižuje intenzitu bouře, protože zmenšuje rozdíl v elektrickém náboji mezi oblakem a zemí. Někteří badatelé však dospěli k závěru, že důsledek blesků je přesně opačný – totiž že sílu bouřky výrazně zvyšují. Mechanismus tohoto jevu nebyl objasněn, ale předpokládalo se, že nějak souvisí s teplem nebo nárazovou vlnou, které výboj produkuje, čímž posiluje turbulence v již tak turbulentním středu bouře. V každém případě se objevila teorie, že pokud dokážete vyvolat víc blesků, bouřka získá na intenzitě.

„A ty pavučiny?“ zeptal se Evans.

„Jsou to malé rakety s připevněnými tenkými dráty. Vyletí tři sta metrů vysoko, do oblačné vrstvy, kde drátky poslouží jako vodiče s nízkým odporem, čímž se vytvoří blesky.“

„Takže rakety způsobí víc blesků? To je jejich účel?“

„Ano. Takhle je to vymyšlené.“

Evans stále pochyboval. „Kdo celý ten výzkum platí?“ zajímal se. „Pojišťovny?“

Kenner zavrtěl hlavou. „Je to celé tajné,“ odpověděl.

„Takže armáda?“

„Správně.“

„Armáda platí výzkum počasí?“

„Není to tak nepochopitelné,“ řekl Kenner.

Evans byl jiného názoru. Ke všemu, co souviselo s vojáky, se stavěl značně skepticky. Představa, že vynakládají peníze na výzkum počasí, v něm vzbuzovala dojem stejného mrhání penězi jako neblaze proslulé směšné excesy typu záchodových prkének za šest set dolarů a francouzských klíčů za tisíc. „Pokud jde o mě, řekl bych, že je to vyhazování peněz.“

„ELF si to nemyslí,“ připomněl Kenner.

V tu chvíli se značnou rozhodností promluvil Sanjong. Evans zapomněl, že Nepálec sloužil v armádě. Sanjong řekl, že kdo získá kontrolu nad počasím, ovládne bojiště. Vojáci o tom snili odjakživa. A samozřejmě za svůj sen utráceli peníze.

„Takže podle vás to opravdu funguje.“

„Ano,“ souhlasil Sanjong. „Proč myslíte, že jsme tady?“

Auta projížděla zalesněnou kopcovitou krajinou severně od McKinleyho parku. Husté lesy se střídaly s otevřenými loukami. Sarah se ze sedadla spolujezdce podívala na Petera. Dobře vypadal a byl svalnatý jako atlet. Občas se ale choval jako strašpytel.

„Děláte nějaký sport?“ zeptala se ho.

„Samozřejmě.“

„Jaký?“

„Squash. Trochu fotbal.“

„Aha.“

„No tak,“ ohradil se. „Jenom proto, že nestřílím z pistole… Jsem právník, proboha.“

Byla zklamaná, aniž vlastně věděla proč. Napadlo ji, že důvod zřejmě bude spočívat v tom, že je sama nervózní a potřebuje vedle sebe někoho schopného. Někoho jako Kenner. Byl tak zkušený a obratný. Hned poznal, co se děje. Za všech okolností si věděl rady.

Zatímco Peter byl sympatický muž, jenže…

Pohlédla na jeho ruce na volantu. Řídil dobře. A to bylo dnes důležité.

Slunce se skrylo. Přiblížili se k bouřkovým oblakům. Nebe bylo temné, zamračené, hrozivé. Klikatá cesta před nimi zela prázdnotou. Od chvíle, kdy odjeli z parku, nepotkali žádné další auto.

„Jak daleko ještě?“ zeptal se Evans.

Sarah zkontrolovala GPS. „Ještě asi osm kilometrů.“

Přikývl. Sarah se posunula v sedadle, aby ji pistole v pouzdře netlačila do boku. Podívala se do zpětného zrcátka.

„Do prdele.“

„Co je?“

Za nimi jela otlučená modrá dodávka. S arizonskou poznávací značkou.

AURORAVILLE

PONDĚLÍ, 11. ŘÍJNA 10:22

„Máme problém,“ oznámila Sarah.

„Proč?“ zeptal se Evans. Pak stočil pohled k zrcátku a spatřil dodávku. „Co se děje?“

Sarah sáhla po vysílačce. „Kennere. Našli nás.“

„Kdo nás našel?“ zajímal se Evans. „Kdo to je?“

Rádio cvaklo. „Kde jste?“ ozval se Kenner.

„Na silnici číslo devadesát pět. Zbývá nám asi šest kilometrů.“

„Dobře,“ řekl Kenner. „Držte se plánu. Snažte se.“

„Kdo to je?“ zopakoval Evans s pohledem upřeným do zrcátka.

Modrá dodávka se rychle přibližovala. Velice rychle. O chvíli později zezadu narazila do jejich auta. Evans nadskočil, strhl volant a znovu nad vozem získal kontrolu. „Do prdele, co je?“ zeptal se.

„Jeďte dál, Petere.“

Sarah z pouzdra vytáhla revolver. Držela zbraň na klíně a dívala se do bočního zrcátka.

Modrá dodávka nabrala menší ztrátu a potom znovu vyrazila kupředu.

„A je to tady –“

Náraz byl tentokrát překvapivě jemný, zřejmě proto, že Peter šlápl na plyn. Bylo to spíš mírné postrčení. Peter obratně projížděl zatáčky a pohledem do zrcátka kontroloval situaci.

Modrá dodávka opět zaostala. Sledovala je ještě skoro kilometr, ale nepřiblížila se k nim těsněji než na pět či šest délek auta.

„Tohle nechápu,“ řekl Evans. „Tak chtějí nás vytlačit, nebo ne?“

„Mám dojem, že ne,“ odpověděla Sarah. „Zkuste, co se stane, když uberete plyn.“

Evans zpomalil na šedesát kilometrů v hodině.

Modrá dodávka rovněž přibrzdila a odstup mezi vozy se ještě zvětšil.

„Jenom nás sledují,“ řekla Sarah.

Proč?

Na čelní sklo dopadly první osamocené dešťové kapky. Na cestě před autem se objevily vlhké skvrnky. Zatím se však nerozpršelo.

Modrá dodávka zaostávala stále víc.

Projeli zatáčku a hned za ní spatřili velký stříbrný tahač s dlouhým návěsem. Ujížděl zvolna, nejvýš pětačtyřicítkou, stejným směrem jako oni. Na zadních dveřích měl nápis „A&P“.

„Do hajzlu,“ řekl Evans. Ve zpětném zrcátku viděl, že se dodávka stále drží za nimi. „Obklíčili nás zepředu i zezadu.“

Znovu prudce stočil volant a snažil se projet kolem návěsu, ovšem jakmile se o to pokusil, řidič tahače přejel doprostřed cesty. Evans se okamžitě zařadil za něj.

„Jsme v pasti,“ konstatoval.

„Tomu nerozumím,“ řekla Sarah. „Nedává to smysl.“ Tahač je blokoval zepředu, ale modrá dodávka za nimi nabrala dosud největší ztrátu, jež nyní dosahovala několika stovek metrů. Sarah si stále lámala hlavu se vzniklou situací, když vtom vedle cesty v místě, kudy právě projížděli, udeřil blesk. Doběla rozžhavený sloup světla doprovázený třeskem se zjevil necelých deset metrů od nich. Oba nadskočili.

„Panebože, to bylo blízko,“ řekl Evans.

„Ano…“

„Nikdy jsem blesk takhle zblízka neviděl.“ Než Sarah stačila odpovědět, další blesk sjel přímo před nimi. Zvuková kulisa zněla jako exploze. Evans mimoděk strhl volant, i když výboj mezitím zmizel.

„Zatraceně.“

Tou dobou již Sarah měla jisté podezření. Další blesk udeřil přímo do auta, což způsobilo ohlušující rámus, ostrou bolest v uších v důsledku náhlého zvýšení tlaku a bílou záři, do které se vůz zahalil. Evans zděšeně vykřikl a pustil volant; Sarah jej chytla a udržela automobil na cestě.

Čtvrtý blesk sjel na straně řidiče, jen pár centimetrů od auta. Okénko vedle Evanse prasklo a vysypalo se.

„Zatraceně,“ opakoval Evans. „Zatraceně! Co se to děje?“

Sarah už to bylo úplně jasné.

Přitahovali blesky.

Přišel další výboj a hned po něm ještě jeden, který zasáhl kapotu, vyslal po celém povrchu auta klikaté bílé paprsky a zase zmizel. Na kapotě zůstala nápadná prohloubenina.

„Nezvládnu to,“ řekl Evans. „Nezvládnu to, nezvládnu to.“

„Jeďte, Petere,“ vyzvala ho Sarah, vzala ho za paži a stiskla ji. „Jeďte.“

Rychle po sobě do nich udeřily další dva blesky. Sarah cítila, že se něco pálí – nebyla si však jistá co. Nyní však chápala, proč do nich dodávka narazila tak zlehka.

Modrá dodávka cosi připevnila na jejich vůz. Nějaké elektronické zařízení. A to k nim teď přitahovalo blesky.

„Co budeme dělat? Co budeme dělat?“ kvílel Evans. Každý zásah bleskem doprovázel zaskučením.

Byli však v pasti a ujížděli po úzké cestě lemované z obou stran hustým lesem…

Určitě se dá něco dělat.

Les… Co s tím lesem?

Explozivní síla dalšího výboje nadělala praskliny na zadním okně. Následující blesk je zasáhl tak tvrdě, že auto na asfaltu poskočilo, jako kdyby do něj někdo praštil kladivem.

„Kašlu na to,“ řekl Evans, trhl volantem a odbočil ze silnice na lesní cestu. Sarah zahlédla, jak se kolem nich mihla cedule se jménem nějaké vesnice, připevněná na oprýskaném sloupku. Obklopilo je šero pod vzrostlými zelenými borovicemi. Blesky však ustaly.

Samozřejmě, pomyslela si Sarah. Stromy.

I když jejich vůz přitahoval elektrické výboje, musely udeřit do vyšších stromů.

O chvíli později k tomu došlo. Zezadu se ozvalo pronikavé zapraštění, po vysoké borovici sjel k zemi blesk a rozštípl její kmen. Zdálo se, jako by se strom po celé délce náhle rozhořel.

„Způsobíme lesní požár,“ upozornila Sarah.

„To je mi jedno,“ opáčil Evans. Rychle ujížděl. Auto nadskakovalo na hrbolaté cestě, ale protože to byl sportovní užitkový vůz s vysokým podvozkem, Sarah věděla, že se jim nic nestane.

Ohlédla se a spatřila hořící stromy a na zemi plazící se jazyky plamenů.

Z rádia se ozval Kenner: „Sarah, co se stalo?“

„Odbočili jsme ze silnice. Strefuje se do nás jeden blesk za druhým.“

„Spousta!“ zařval Evans. „V jednom kuse!“

„Najděte atraktor, tu věc, která blesky přitahuje,“ řekl Kenner.

„Myslím, že je připevněný k autu,“ odpověděla Sarah. Během rozhovoru udeřil další blesk těsně před nimi. Jeho svit byl tak oslnivý, že jí před očima zůstaly zelené prahy.

„Tak z toho auta vyskočte,“ doporučil Kenner. „A držte se co nejníže.“

Pak ukončil spojení. Evans uháněl dál, až vůz poskakoval ve vyježděných kolejích. „Ven se mi nechce,“ přiznal. „Myslím, že tady je bezpečněji. Pořád říkají, aby lidi nevystupovali z auta, protože uvnitř je to bezpečnější. Gumové pneumatiky fungují jako izolace.“

„Ale něco tu hoří,“ upozornila Sarah a začichala.

Automobil sebou házel z jedné strany na druhou. Sarah se pokoušela udržovat rovnováhu jen tím, že se zachytila sedadla, nikoli kovových dveří.

„To je mi úplně jedno, myslím, že bychom měli zůstat,“ řekl Evans.

„Možná vybouchne benzin.“

„Nechce se mi ven,“ rozhodl Evans. „Nikam nejdu.“ Klouby na prstech mu zbělely od toho, jak svíral volant. Vpředu Sarah uviděla mýtinu. Bylo to rozlehlé volné prostranství s vysokou žlutou trávou.

S hrozivým prásknutím se kolem auta přehnal další blesk a zasáhl boční zrcátko, které explodovalo jako bomba. O chvíli později Evans a Sarah uslyšeli tlumené bum. Vůz se naklonil na stranu. „A sakra,“ řekl Evans. „Prorazilo nám to pneumatiku.“

„A je po izolaci,“ poznamenala Sarah.

Auto kličkovalo po cestě, jeho spodek se otíral o nerovnosti a kov skřípěl.

„Petere,“ ozvala se Sarah.

„Dobře, dobře, dojedu jenom na tu mýtinu.“

„Myslím, že nemůžeme čekat.“

Vzápětí dojeli na konec lesní cesty, terén se srovnal a Evans se na skřípajícím ráfku vyřítil na volné prostranství. Čelní sklo pokropily dešťové kapky. Sarah uprostřed travnatého porostu spatřila střechy dřevěných stavení, vybledlé sluncem. Chvíli jí trvalo, než pochopila, že vidí osadu duchů. Dřívější hornickou vesnici.

Přímo před nimi byla cedule AURORAVILLE, 82 OBYV. Když poblíž udeřil další blesk, Evans do cedule narazil a smetl ji na zem.

„Petere, mám dojem, že jsme tady.“

„Fajn, jasně, popojedu ještě kousek –“

„Zastavte, Petere!“

Evans sešlápl brzdový pedál a zároveň se Sarah otevřel dveře na své straně vozu. Sarah vyskočila z auta a vzápětí blesk udeřil tak blízko ní, že odletěla stranou a kutálela se po zemi. Burácení hromu bylo ohlušující.

Sarah se zvedla na ruce a kolena a dolezla za automobil. Evans byl na opačné straně vozu a cosi křičel, ale Sarah mu nerozuměla. Zkontrolovala zadní nárazník. Žádné neobvyklé zařízení na něm nenašla.

Nic tam nebylo.

Neměla však čas na přemýšlení, protože do zadní části auta udeřil další blesk. Vůz se rozhoupal, zadní okno se roztříštilo a Sarah zasypaly střepy. Přemohla zděšení a plížila se dopředu, kolem auta a pak travnatým porostem k nejbližší budově.

Evans byl kdesi před ní a něco křičel. V rachotu hromu ho však neslyšela. Rozhodně netoužila po dalším blesku, ne teď, když jí zbývalo posledních pár vteřin…

Rukama se dotkla dřeva. Prkna.

Schod.

Rychle se plazila dál, odstrčila stranou trávu a poté spatřila verandu zchátralého domu a ze střechy visící ceduli tak vybledlou, že se nápis na ní už nedal přečíst. Evans už byl na verandě a ona lezla dál, aniž by si všímala třísek ve svých dlaních. Evans stále dokola cosi vykřikoval.

A Sarah jeho slovům konečně porozuměla.

„Pozor na štíry!“

Byli všude na dřevěné verandě – drobní, světle žlutí, se zvednutými bodci. Muselo jich být nejméně dvacet. Přesouvali se nečekaně rychle a běhali do strany, jako krabi.

„Vstaňte!“

Sarah vyskočila na nohy a rozběhla se, přičemž cítila, jak jí pavoukovci chroupají pod podrážkami. Další blesk zasáhl střechu domu a srazil ceduli, která v oblaku prachu dopadla na verandu.

Tou dobou však už Sarah byla uvnitř. A Evans stál vedle ní, pěst zdviženou do vzduchu, a volal: „Ano! Ano! Zvládli jsme to!“

Sarah lapala po dechu. „Aspoň tu nejsou hadi,“ řekla a hruď jí prudce stoupala a klesala.

„Cože?“ zeptal se Evans.

„V těchhle starých domech vždycky bývají chřestýši.“

„Panebože.“

Venku zahřmělo.

A znovu se začalo blýskat.

Sarah se rozbitým a špinavým oknem podívala na jejich auto venku a zaznamenala, že již není terčem blesků… přemýšlela… na nárazníku nic neviděla… tak proč do nich narážela ta dodávka? Jaký to mělo smysl? Obrátila se k Evansovi, jestli si něčeho nevšiml –

A pak blesk udeřil rovnou do střechy, zanechal v ní díru, kterou byla vidět tmavá obloha, prkna se rozlétla všemi směry a zřítila se na místo, kde před chvílí stála Sarah. Po výboji na podlaze zůstal černý obrys klikatých bočních kanálů, připomínající stín trnitého keře. Ve vzduchu byl silně cítit ozon. Ze suchých desek podlahy stoupaly proužky kouře.

„Celý tenhle dům může shořet,“ řekl Evans. Již stačil otevřít postranní dveře a vyrážel ven.

„Přikrčte se,“ zavolala Sarah a vyběhla za ním.

Déšť mezitím zesílil a Sarah se o záda a ramena rozstřikovaly těžké kapky. Běžela k vedlejší budově, která měla cihlový komín a celkově působila důvěryhodněji. Okna však byla stejná, rozbitá a pokrytá tlustou vrstvou prachu a špíny.

Vyzkoušeli nejbližší dveře, jenže ty se zasekly, a tak pokračovali k přednímu vchodu a zjistili, že je dokořán. Sarah vběhla dovnitř. Těsně za ní udeřil blesk, až stříška nad verandou poklesla, a cestou k zemi roztříštil jeden z jejích podpěrných kůlů. Nárazová vlna změnila tabulky předních oken ve spršku špinavého skla. Sarah se odvrátila, zakryla si tvář, a když se znovu rozhlédla, zjistila, že je v kovárně. Uprostřed místnosti se nacházelo velké ohniště a nad ním ze stropu visely nejrůznější železné nástroje.

A na stěnách Sarah viděla zrezivělé podkovy, kleště a další kovové předměty.

Místnost byla plná kovu.

Ozvalo se zlověstné hřmění. „Musíme pryč,“ zařval Evans. „Tohle je špatné místo na –“

Větu nedokončil. Srazil ho další výboj, který pronikl stropem, rozběhl se po železných nástrojích a nakonec rozbil ohniště, až se cihly rozlétly na všechny strany. Sarah se přikrčila, zakryla si hlavu a uši a cítila, jak jí cihly narážejí do ramen, zad a nohou – povalily ji na zem –, a potom přišel výbuch bolesti v čele a Sarah na okamžik spatřila hvězdičky, než se ponořila do temnoty a rachot hromu se změnil v nekonečné ticho.

LES

PONDĚLÍ, 11. ŘÍJNA 11:11

John Kenner o pětadvacet kilometrů dál ujížděl po silnici číslo 47 a čekal, až se z rádia ozve Sarah. Ta měla vysílačku stále zapnutou a připevněnou k opasku. Kenner jen s potížemi rozpoznával, co se děje, protože po každém úderu blesku následovalo praskání statické elektřiny, které trvalo patnáct vteřin. Přesto pochopil to nejpodstatnější – Evans a Sarah vystoupili z auta, ovšem nebezpečných výbojů se nezbavili. Zdálo se, že je blesky pronásledují.

Kenner křičel do svého rádia a snažil se na sebe Sarah upozornit, ale podle všeho ztlumila hlasitost nebo ji příliš zaměstnávaly události v osadě duchů. Kenner stále dokola opakoval: „Sleduje vás to!“

Sarah však neodpovídala.

Potom se dlouho ozývalo praskání a následovalo ticho. Kenner přepínal kanály.

„Sanjongu?“

„Ano, profesore?“

„Poslouchal jste?“

„Ano.“

„Kde jste?“ zeptal se Kenner.

„Jsem na silnici číslo 190, jedu na sever. Odhaduji, že jsem pět kilometrů od pavučiny.“

„Už se tam blýská?“

„Zatím ne. Ale zrovna začalo pršet. Na čelním skle mám první kapky.“

„Dobře. Držte se.“

Přeladil zpátky na Sarah. Na jejím kanále stále znělo praskání, ale sláblo.

„Sarah! Jste tam? Sarah! Sarah!“

Kenner uslyšel zakašlání, vzdálené zakašlání.

„Sarah!“

Cvaknutí. Rána. Někdo zápasil s rádiem. Kašel. „Tady je Peter. Evans.“

„Co se tam děje?“

„– mrtvá.“

„Cože?“

„Je mrtvá. Sarah je mrtvá. Dostala ránu cihlou, pak ji naplno zasáhl blesk, takže je mrtvá. Jsem vedle ní. Je mrtvá, do prdele, je mrtvá…“

„Zkuste dýchání z úst do úst.“

„Říkám vám, že je mrtvá.“

„Petere. Z úst do úst.“

„Panebože… Ona je modrá…“

„To znamená, že je naživu, Petere.“

„– jako mrtvola, mrtvola –“

„Petere, poslouchejte mě.“

Ale Evans nic neslyšel. Ten idiot drží prst na knoflíku, pomyslel si Kenner s pocitem marnosti. A potom náhle přišel další výbuch statického šumu. Kenner věděl, co to znamená.

Udeřil další blesk. Byla to ošklivá rána.

„Sanjongu?“

Nyní Kenner slyšel praskání i na Sanjongově kanálu. Trvalo deset vteřin, pak patnáct. Takže i Sanjong dostal zásah. Teprve v tom okamžiku Kennerovi došlo, čím je to způsobeno.

Sanjong byl zpátky a kašlal.

„Je vám něco?“

„Udeřil tu blesk. Těsně vedle auta. Nikdy by mě nenapadlo, že to uvidím takhle zblízka.“

„Sanjongu,“ řekl Kenner. „Myslím, že je to těmi vysílačkami.“

„Myslíte?“

„Kde jsme k nim přišli?“

„Nechal jsem je poslat FedExem z Washingtonu.“

„Balíček jste přebíral osobně?“

„Ne. Došel do motelu. Majitel mi ho dal, když jsem se zapisoval… Ale krabice byla zalepená páskou.“

„Zahoďte tu vysílačku,“ řekl Kenner. „Není tu mobilní signál, takže nebudeme ve spoj –“ Nic víc. Jen výbuch šumu.

„Petere.“

Odpověď nepřicházela. V rádiu bylo ticho. I praskání statické elektřiny ustalo.

„Petere. Ozvěte se. Petere. Jste tam?“

Nic. Žádné spojení.

Kenner chvíli vyčkával. Evansovy odpovědi se nedočkal.

Na Kennerovo čelní sklo dopadly první dešťové kapky. Stočil okénko a zahodil vysílačku. Odrazila se od vozovky a zapadla do trávy rostoucí podél cesty.

Kenner ujel dalších sto metrů, než za ním vedle cesty udeřil blesk.

Přesně tak, byla to rádia.

Někdo se dostal k jejich vysílačkám. Ve Washingtonu? Nebo v Arizoně? Sotva to mohl zjistit přesně a v tuto chvíli na tom nezáleželo. Nemohli uskutečnit svůj důkladně sladěný plán. Situace byla najednou velice nebezpečná. Hodlali zaútočit na všechna tři raketová stanoviště naráz. To nyní nepřicházelo v úvahu. Kenner pochopitelně pokračoval v jízdě k tomu svému. Jestli je Sanjong naživu, mohl by napadnout druhé stanoviště, ale jejich akce nebude koordinovaná. Pokud jeden z nich zaútočí později než ten druhý, tým u pavučiny se všechno dozví rádiem a bude čekat s připravenými pistolemi. O tom Kenner naprosto nepochyboval.

A Sarah s Evansem byli buď mrtví, nebo vyřazení z boje. Jejich auto bylo nepojízdné. Ke třetímu raketovému stanovišti se určitě nedostanou.

Takže bude zneškodněno jen jedno. Možná dvě.

Bude to stačit?

Snad, pomyslel si.

Kenner se podíval na cestu před sebou a bledý pruh pod tmavými mraky. Nepřemýšlel o tom, zda jeho přátelé žijí nebo ne.

Třeba byli všichni tři po smrti. Jestliže však Kenner neodvrátí bouřku, mrtvých budou stovky. Děti, rodiny. Papírové tácky v blátě a záchranáři odkrývající těla.

Někdo to musel zastavit.

Jel stále dál, vstříc bouři.

MCKINLEYHO PARK

PONDĚLÍ, 11. ŘÍJNA 11:29

„Mami! Mami! Brad mě praštil! Mami! Ať toho nechá!“

„No tak, děti…“

„Bradley? Kolikrát ti to budu opakovat? Nech sestru na pokoji!“

Policista Miguel Rodriguez z Arizonské silniční hlídky postával na okraji McKinleyho parku a sledoval probíhající piknik. Bylo už půl dvanácté a děti začínaly mít hlad. Propukaly mezi nimi rozbroje. Po celém parku se grilovalo a ke stále podmračenějšímu nebi stoupal kouř. Někteří rodiče se s obavami dívali vzhůru, ale nikdo neodjel. A pršet ještě nezačalo, i když několik kilometrů na sever se zablýsklo.

Rodriguez sjel pohledem k megafonu odloženému na sedačce v jeho autě. Poslední půlhodinu netrpělivě čekal, až se mu rádiem ozve agent Kenner a nařídí, aby vyklidil park.

Pokyn však ještě nepřišel.

A agent Kenner mu dal jasné instrukce. Nevyhánějte lidi z McKinleyho parku, dokud vám to nenařídím.

Policista Rodriguez nechápal, proč je nutné čekat, ale Kenner trval na svém. Tvrdil, že to je otázka národní bezpečnosti. Ani tohle Rodriguezovi nešlo do hlavy. Jak by se prachobyčejný piknik v parku mohl stát otázkou národní bezpečnosti?

Věděl ovšem, že rozkazy je třeba dodržovat. A tak čekal, netrpělivě a neklidně, a sledoval oblohu. I když slyšel, že meteorologická služba vyhlásila nebezpečí záplav pro východní okresy od Kayenty přes Two Guns po Camp Payson – všechny se nacházely v okolí McKinleyho parku –, Rodriguez stále vyčkával.

Nemohl vědět, že rádiová zpráva, na niž čekal, nikdy nepřijde.

AURORAVILLE

PONDĚLÍ, 11. ŘÍJNA 11:40

S odstupem si Peter Evans uvědomil, že mu život zachránilo sotva patrné brnění, které vnímal, když svíral vysílačku ve zpocené dlani. V předešlých minutách pochopil, že cosi přitahuje blesky jejich směrem. Nevyznal se ve fyzice, ale usoudil, že to musí být něco kovového nebo elektronického. Při rozhovoru s Kennerem v ruce pocítil mírné elektrické chvění – a impulzivně vysílačku mrštil přes místnost. Přistála u jakéhosi velkého železného svěráku, jehož čelisti připomínaly past na medvědy.

O chvíli později sjel z nebe blesk, doprovázený světelnými a zvukovými efekty, a Evans byl vržen na zem, na mrtvou Sarah. Zůstal ležet, hlava se mu točila strachem, v uších mu zvonilo od zahřmění a na okamžik měl dojem, že se tělo pod ním trochu pohnulo.

Vstal a rozkašlal se. Místnost byla plná kouře. Protější stěna hořela. Plameny byly dosud krátké, avšak šplhaly po stěně vzhůru. Evans se podíval na Sarah, modrou a prochladlou. Nepochyboval o tom, že je mrtvá. Ten pohyb si určitě jen namlouval, i když –

Sevřel jí nos prsty a začal dýchání z úst do úst. Rty měla studené. Děsilo ho to. Byl si jistý, že zahynula. Viděl, jak zakouřeným vzduchem poletují žhavé uhlíky. Bude muset zmizet, než se mu celý dům zřítí na hlavu. Přestal počítat, kolikrát už Sarah vdechl vzduch do plic.

Stejně to nemělo smysl. Slyšel, jak kolem něj praskají plameny. Zvedl oči a zjistil, že stropní trámy začínají hořet.

Dostal strach. Vyskočil na nohy, pospíchal ke dveřím, rozrazil je a vyběhl ven.

Překvapilo ho, jak hustě venku prší – oblečení měl okamžitě promočené. Voda ho probrala. Ohlédl se a spatřil Sarah ležící na podlaze. Nemohl ji tam nechat.

Rozběhl se zpátky, chytil ji za ruce a vytáhl ji z domu. Nehybné tělo bylo nečekaně těžké. Hlava jí padala dozadu, oči měla zavřené a ústa dokořán. Podle všeho byla mrtvá.

Zpátky na dešti ji položil do žluté trávy, poklekl vedle ní a ještě jednou zkusil umělé dýchání. Nebyl si jistý, jak dlouho je třeba udržet neměnný rytmus. Jednu minutu, dvě minuty. Možná pět. Očividně to nebylo k ničemu, ale Evans bez jakéhokoli rozumného důvodu vytrval, protože mu soustředění na vlastní dech pomáhalo potlačit paniku. Ocitl se v lijáku uprostřed hořící osady duchů a –

Sarah začala zvracet. Její tělo se náhle vzepjalo a Evans ji ohromeně pustil. Chvíli dávila nasucho a potom dostala záchvat kašle.

„Sarah…“

Zasténala. Převalila se. Evans ji chytil za paže a podepřel ji. Dýchala. Její pohled však divoce klouzal z místa na místo. Nezdálo se, že je při vědomí.

„Sarah, no tak…“

Kašlala a chvěla se. Evans dostal strach, aby se neudusila.

„Sarah…“

Zatřásla hlavou, jako kdyby si ji chtěla pročistit. Otevřela oči a zadívala se na něj. „Člověče,“ řekla. „Příšerně mě bolí hlava.“

Evans měl pocit, že se rozbrečí.

Sanjong pohlédl na hodinky. Déšť byl hustší a stěrače létaly nahoru a dolů. Setmělo se a bylo třeba rozsvítit čelní reflektory.

Před několika minutami zahodil vysílačku a jeho vůz přestaly pronásledovat blesky. Blýskání však pokračovalo jinde – z dálky zaslechl burácení hromu. Podíval se na přijímač GPS a zjistil, že mu k pavučině, kterou měl zničit, zbývá posledních několik stovek metrů.

Sledoval cestu před sebou a hledal odbočku. Náhle spatřil svazek raket, které vystřelily vzhůru a jako černí ptáci stoupaly k temným a zlostným mrakům.

A vzápětí po drátech, jež za sebou rakety táhly, sjela k zemi záplava elektrických výbojů.

O patnáct kilometrů severněji Kenner sledoval, jak k nebi letí rakety ze třetí pavučiny. Odhadl, že jich bylo asi padesát, z čehož vyplývalo, že další stovka ještě musela zůstat na zemi.

Odbočil na vedlejší cestu, zahnul doprava a hned nato se ocitl na mýtině. Na jedné straně parkoval velký stříbrný tahač. Vedle jeho kabiny stáli dva muži ve žlutých pršipláštích. Jeden v ruce držel krabici – odpalovací zařízení.

Kenner se dlouho nerozmýšlel. Otočil volantem a zamířil rovnou ke kabině. Muži na okamžik strnuli a na poslední chvíli uskočili stranou, neboť Kenner se vozem otřel o bok kabiny, až kov zaskřípěl, a pak se rozjel přímo k raketovému poli.

Ve zpětném zrcátku viděl, že se muži zvedají, ale tou dobou byl již mezi raketami, řítil se po spojovacích liniích a snažil se pod koly rozdrtit co nejvíc odpalovacích stojanů. Jak narážel do jednoho za druhým, slyšel rytmické: Bum! Bum! Bum! Doufal, že naruší zážehový vzorec, avšak mýlil se.

Viděl, že přímo před jeho vozem dalších padesát raket začíná chrlit plameny a vydává se na cestu k oblakům.

Sanjong dojel na druhou mýtinu. Po pravé straně viděl dřevěnou chatu a za ní velké nákladní auto. Ve srubu se svítilo a v oknech se pohybovaly stíny. Bylo tam několik mužů. Ze dveří srubu vycházely kabely a ztrácely se v trávě.

Sanjong namířil vůz rovnou na srub a stiskl ovládání tempomatu na volantu.

Ze dveří vyšel muž se samopalem. Z hlavně vyšlehly plameny a Sanjongovo čelní sklo se roztříštilo. Sanjong otevřel dveře, pušku držel v natažené ruce daleko od těla, vyskočil, dopadl do trávy a kutálel se.

Vzhlédl právě ve chvíli, kdy vůz najel do srubu. Zvedl se oblak kouře a ozval se křik. Sanjong ležel asi dvacet metrů od místa nárazu. Vyčkával. Po chvíli k boku automobilu přikročil muž se samopalem a hledal řidiče. Rozčileně křičel.

Nepálec jednou vystřelil. Muž padl na záda.

Sanjong čekal. Objevil se další muž a volal do deště. Všiml si padlého, uskočil dozadu a přikrčil se za předním nárazníkem vozu. Pak se naklonil a křičel na ležícího druha.

Nepálec na něj vypálil. Muž zmizel, ale Sanjong si nebyl jistý, zda ho zasáhl.

Nyní musel změnit pozici. Tráva se v dešti skláněla a neposkytovala mu takový úkryt, jaký by potřeboval. Rychle se odkutálel deset metrů do strany a pak pokračoval dopředu, přičemž se pokoušel nahlédnout do srubu. Jeho vůz však najel do předních dveří a světla uvnitř zhasla. Sanjong si byl jistý, že se v chatě ještě někdo skrývá, ale zatím nikoho neviděl. Volání ustalo. Ozývalo se jen hřmění a pleskání dešťových kapek.

Napínal uši. Zaslechl praskání vysílaček. A hlasy.

Ve srubu byli další muži.

Číhal v trávě.

Když Evans točil francouzským klíčem a utahoval šrouby držící přední kolo jejich automobilu, déšť mu pleskal do obličeje. Nakonec byla náhradní pneumatika pevně na místě. Evans si otřel oči a pak ještě jednou vyzkoušel jeden šroub po druhém. Pro jistotu. Zpátky k hlavní silnici vedla nerovná cesta, v tomhle počasí jistě rozbahněná. Nechtěl, aby se kolo uvolnilo.

Sarah na něj čekala na sedadle spolujezdce. K vozu ji Evans zpola dovlekl a zpola donesl. Stále byla omámená, a proto Evanse překvapilo, když na něho v lijáku začala cosi křičet.

Zvedl pohled.

V dáli, na opačném konci paseky, spatřil přední reflektory automobilu.

Přimhouřil oči.

Byla to modrá dodávka.

„Petere!“

Upustil klíč a běžel do auta. Sarah již nastartovala. Evans usedl za volant a zařadil rychlost. Modrá dodávka se hnala přes paseku a snižovala náskok.

„Jedeme,“ řekla Sarah.

Evans sešlápl plynový pedál a zamířil do lesa – zpátky na cestu, po které přijeli. Hořící dům za nimi mezitím v dešti zhasl. Nyní z něj byla jen očazená rozvalina, z níž se syčením stoupala pára.

Modrá dodávka dům minula bez zpomalení. A vydala se po cestě za nimi.

Kenner se obrátil a ujížděl nazpět k tahači. Pořád tam stála dvojice mužů s odpalovacím zařízením. Jeden vytáhl pistoli a střílel po Kennerovi. Kenner zrychlil a jel přímo na ně. Zasáhl muže se zbraní. Tělo bylo vyhozeno do vzduchu a přeletělo přes auto. Druhému muži se podařilo kamsi zmizet. Kenner strhl volant.

Když se řítil zpátky, všiml si, že muž, kterého srazil, se vrávoravě zvedá z trávy. Druhého nikde neviděl. Vrávorající muž zvedl pistoli právě ve chvíli, kdy ho Kenner znovu zasáhl. Spadl na zem a auto přejelo přes něj. Kenner hledal druhého muže – toho s odpalovacím zařízením.

Nikde ho nezaznamenal.

Točil volantem. Existovalo jediné místo, kam se ten člověk mohl ukrýt.

Kenner zamířil k tahači.

Sanjong čekal v trávě, když vtom uslyšel motor nákladního auta. Výhled mu blokoval jeho vlastní nabouraný vůz. Nákladní auto bylo někde za ním. Sanjong sluchem zaznamenal, že řidič řadí rychlost a couvá.

Nepálec vstal a rozběhl se. Kolem zasvištěla kulka. Znovu se vrhl na zem.

Někoho ve srubu nechali.

Přikrčil se v trávě a lezl vpřed, směrem k náklaďáku. Kulky rozrývaly hlínu vedle něj. Střelec ho viděl, i když se Sanjong plížil. To znamenalo…

Obrátil se ke srubu. Otřel si kapky deště z očí a podíval se skrze mířidla své pušky.

Muž byl na střeše srubu. Skoro ho nebylo vidět kromě okamžiků, kdy se nadzvedl a vypálil.

Sanjong vystřelil těsně pod obrys střechy. Věděl, že kulka proletí dřevem. Muže už znovu neviděl. Po střeše však sjela jeho puška.

Sanjong vstal a utíkal za nákladním autem, jenže to již odjíždělo, jeho koncová světla opustila mýtinu a zmizela na hlavní cestě.

Kenner vyskočil z auta a sehnul se. Posledního muže viděl jako siluetu pod tahačem.

„Nestřílejte, nestřílejte!“ volal muž.

„Vyjděte ven s prázdnýma rukama,“ řekl Kenner. „Chci vidět vaše ruce.“

„Hlavně nestřílejte…“

„Vyjděte ven. Pomalu a –“

Dávka ze samopalu. Střely kosily vlhkou trávu kolem Kennera.

Zabořil obličej do mokré hlíny a čekal.

„Jeďte rychleji!“ vykřikla Sarah a ohlédla se přes rameno.

Jejich vůz poskakoval v blátě a kužely světla předních reflektorů se divoce komíhaly.

„To asi nepůjde…,“ začal Evans.

„Dohánějí nás!“ přerušila ho. „Musíte zrychlit!“

Blížili se k okraji lesa. Evans viděl silnici jen několik desítek metrů před nimi. Vzpomněl si, že na posledním úseku lesní cesty je méně nerovností, a tak přidal plyn.

Vřítil se na silnici a ujížděl na jih.

„Co to děláte?“ zeptala se Sarah. „Musíme jet na raketové pole.“

„Na to už je pozdě,“ vysvětlil Evans. „Jedeme zpátky do parku.“

„Ale Kennerovi jsme slíbili –“

„Už je pozdě,“ řekl. „Podívejte se na tu bouřku. Zuří naplno. Musíme se vrátit a pomoct těm rodinám v parku.“

Zapnul stěrače na nejvyšší rychlost a v bouři se hnal po silnici.

Zanedlouho se z lesa vynořila dodávka a rozjela se za nimi.

Policista Miguel Rodriguez sledoval vodopád. Před hodinou to byl spíše mlžný opar, klesající přes hranu skály. Nyní měl hnědavý odstín a zmohutněl. Hladina vody v řece začala stoupat. Tok plynul rychleji a měl blátivě hnědou barvu.

V parku však zatím nepršelo. Vzduch byl nápadně vlhký a několik minut drobně poprchávalo, ale pak déšť ustal. Jen několik málo rodin zanechalo grilování. Půltucet dalších v obavách z blížící se bouře balilo své věci do aut. Většina se ale rozhodla, že povětrnostní situaci nebude brát na vědomí. Ředitel školy chodil mezi účastníky pikniku, říkal jim, že se počasí umoudří, a nabádal je, aby zůstali.

Rodriguez byl nervózní. Zatahal se za límeček uniformy, který ho ve vlhkém vzduchu škrtil. Přecházel sem a tam kolem otevřených dveří svého auta. Slyšel, jak policejní rádio oznamuje nebezpečí povodní v okrese Clayton, v němž se nacházel McKinleyho park. Nechtělo se mu již čekat, ale stále váhal.

Nechápal, proč se mu ještě neozval Kenner. Park byl v kaňonu a všechno nasvědčovalo tomu, že by mohla přijít přívalová vlna. Rodriguez prožil v severní Arizoně celý život. Věděl, že je třeba park okamžitě opustit.

Proč mu Kenner nevolá?

Zabubnoval prsty na dveře auta.

Rozhodl se, že mu dá ještě pět minut.

Pět minut. Víc ne.

V tuto chvíli ho nejvíce znepokojoval vodopád. Hnědavé zabarvení řeky lidi odradilo a většina z nich se od ní stáhla. Několik dospívajících se však dosud bavilo v tůňce pod vodopádem. Rodriguez věděl, že seshora můžou každou chvíli začít padat kameny. I nějaký menší bude stačit na to, aby člověka dole zabil.

Rodriguez uvažoval nad tím, že místo kolem vodopádu vyklidí, když vtom si povšiml čehosi divného. Nahoře na skále, přes jejíž okraj se valila voda, spatřil dodávku s anténou. Vypadala jako televizní přenosový vůz. Na boku scházel nápis, ale bylo tam jakési logo. Na tak velkou vzdálenost je nedokázal rozluštit. Viděl, jak z dodávky vystupuje kameraman, zaujímá pozici u vodopádu, s kamerou na rameni se přikrčuje a zabírá park pod sebou. Vedle něj stála žena v sukni a blůzce a ukazovala sem a hned zas tamhle. Podle všeho mu říkala, co má natočit, protože muž kameru poslušně obracel, kam mu přikázala.

Určitě to byl televizní štáb.

Rodriguez si pomyslel: Co dělá televizní štáb na školním pikniku? Přivřel oči a snažil se rozpoznat logo na dodávce. Bylo žlutomodré, tvořené jakýmisi propletenými kruhy. Nepatřilo žádné z místních stanic. Na tom štábu, který se v parku objevil právě ve chvíli, kdy se blížila bouře, však bylo cosi znepokojivého. Rozhodl se, že za nimi raději zajde a promluví s nimi.

Kenner muže, který se skrýval pod tahačem, nechtěl zabít. Žádný člen ELF dosud nebyl zajat a tento vypadal jako pravděpodobný kandidát. Kenner z jeho hlasu poznal, že se bojí. A zněl mladě, možná mezi dvaceti a třiceti lety. Zřejmě jím otřásla přítelova smrt. Rozhodně nebyl schopen přesné střelby ze samopalu.

Nyní měl navíc strach, že zemře. Možná se teď na celou akci díval trochu jinak.

„Okamžitě vyjděte ven,“ zavolal na něho Kenner. „Přestaňte se schovávat a nic se vám nestane.“

„Jděte do hajzlu,“ odpověděl mládenec. „Kdo kurva vlastně jste? O co vám jde? Copak to nechápete, člověče? Snažíme se zachránit planetu.“

„Porušujete zákon,“ řekl Kenner.

„Zákon,“ opáčil mladík pohrdavě. „Tenhle zákon patří firmám, které znečišťují životní prostředí a ničí lidské životy.“

„Lidi tady zabíjíte jenom vy,“ připomněl Kenner. Ozývalo se hromobití a záře blesků byla stíněna inkoustově černými mraky. Bylo absurdní vést podobný rozhovor uprostřed bouřky.

Stálo však za to dostat toho muže živého.

„Já nikoho nezabíjím,“ ohradil se mladík. „Ani vás ne.“

„Zabíjíte malé děti,“ řekl Kenner. „V parku. Vraždíte rodiny na pikniku.“

„K dosažení společenské změny jsou oběti nezbytné. To nás učí dějiny.“

Kenner si nebyl jistý, jestli ten člověk věří tomu, co říká, osvojil si podobné řeči na univerzitě nebo jen blouzní strachy. Ale zřejmě to mělo jen odvést pozornost.

Kenner se podíval doprava, pod svůj vlastní vůz. Spatřil tam pár nohou, které auto obíhaly a utíkaly k němu.

Zatraceně, pomyslel si. Pečlivě zamířil, jednou vypálil a strefil muže za autem do kotníku. Muž zařval bolestí a spadl na záda. Kenner ho viděl pod vozem. Nevypadal mladě, bylo mu čtyřicet až pětačtyřicet. V rukou svíral samopal a převaloval se, aby mohl vystřelit –

Kenner vypálil dvě rány. Muž trhl hlavou dozadu, upustil zbraň a nehýbal se, tělo podivně zkroucené v trávě.

Mladík pod tahačem začal střílet z druhého samopalu. Kulky nazdařbůh létaly vzduchem. Kenner zaznamenal několik zvonivých zásahů do svého vozu a ležel v trávě se sklopenou hlavou.

Když střelba ustala, Kenner zavolal: „Poslední šance!“

„Polib si!“

Kenner čekal. Následovala dlouhá pauza. Poslouchal šumění deště. Pršelo stále hustěji.

Čekal.

Mladík zařval: „Neslyšel jsi, ty kreténe?“

„Slyšel,“ odpověděl Kenner a vypálil.

Tak tohle je opravdový liják v divočině, pomyslel si Evans, zatímco zatínal prsty do volantu. Voda se lila v silných provázcích. Ačkoli Evans nastavil rychlost stěračů na maximum, zjistil, že nevidí cestu před sebou. Zpomalil na osmdesát kilometrů za hodinu, pak na šedesát. Nyní jel padesátkou. Dodávka za ním rovněž zvolnila. Nedalo se dělat nic jiného.

Předjel pár aut, ovšem všechna řidiči odstavili podél cesty. Byla to jediná rozumná věc.

Vozovka byla zaplavená, a kdekoli trochu poklesla, vytvořilo se jezírko nebo bystřinka. Na některých místech Evans nedokázal odhadnout, jak je voda hluboká, a nechtěl, aby mu zhasl motor. Šlapal na plyn, aby je měl rychle za sebou.

Neviděl žádné ukazatele ani dopravní značky. Byla tma skoro jako v noci a ani rozsvícené reflektory na tom nic nezměnily. V dešti viděl jen několik metrů před automobil.

Podíval se na Sarah, jenže ta upřeně hleděla dopředu. Nehýbala se, nemluvila. Evans přemýšlel, jestli je v pořádku.

Ve zpětném zrcátku někdy zahlédl světla dodávky, která je sledovala, a jindy ne. Takový to byl liják.

„Myslím, že už jsme skoro v parku,“ řekl. „Ale nejsem si jistý.“

Čelní sklo se začalo zevnitř zamlžovat. Otřel je hřbetem ruky a předloktí, přičemž sklo zavrzalo. Nyní viděl o něco lépe. Byli na nejvyšším bodě mírného kopečku, který se svažoval dolů –

„Do prdele.“

„Co je?“ zeptala se Sarah.

„Podívejte.“

Pod kopcem byla pět metrů široká propust, táhnoucí se pod cestou v podobě velkých trubek, jimiž protékal mělký potok. Za normálních okolností se jednalo o stříbřitý proužek v kamenitém korytě. Teď se však rozlil a hladina stoupla natolik, že se voda pomalu valila přes vozovku.

Evans nedokázal odhadnout, jak je tok hluboký. Pravděpodobně ne moc.

„Petere,“ ozvala se Sarah. „Zastavil jste.“

„Já vím.“

„Nemůžete zastavovat.“

„Nevím, jestli tím projedeme,“ řekl Evans. „Nevím, jaká je tam hloubka –“

Patnáct centimetrů vody odnese automobil.

„Nemáte na výběr.“

V zrcátku spatřil světla dodávky. Spustil se z kopce k potoku. Stále se díval dozadu a čekal, co udělá dodávka. Rovněž zpomalila, ale neustále se držela za nimi.

„Držte nám palce,“ řekl Evans.

„Držím nám všechno.“

Vjel do vody. Po obou stranách vytryskly gejzíry do výše oken a voda klokotala pod podlahou vozu. Evans měl obavy, aby nezhasl motor, ale zatím to bylo dobré.

Vzdychl. Blížili se doprostřed potoka a hloubka nebyla nijak hrozivá. Nanejvýš půl metru. Zvládnou to.

„Petere…“ Sarah ukazovala dopředu.

Z protisměru se blížil ohromný tahač. Jeho reflektory planuly oslňujícím světlem. Vůbec se nepokoušel zpomalit.

„To je idiot,“ konstatoval Evans.

Pomalu ve vodě uhýbal doprava, ke své straně vozovky, aby tahači udělal víc místa.

Obrovské auto zareagovalo tak, že přejelo do jeho pruhu.

Nezpomalovalo.

Potom si všiml nápisu nad kabinou.

Byla to červená písmena „A&P“.

„Petere, udělejte něco!“

„Například co?“

„Prostě něco!“

Několik tun burácející oceli se řítilo přímo na něj. Vrhl pohled do zpětného zrcátka. Modrá dodávka je stále pronásledovala a blížila se.

Obklíčili ho zepředu i zezadu.

Chystali se ho vytlačit ze silnice.

Tahač vjel do rozbouřeného potoka a řítil se dál. Po obou stranách vysoko stříkala voda.

„Petereeee!“

Nezbývala jiná možnost.

Trhl volantem a sjel z cesty do valícího se potoka.

Předek vozu se ponořil do proudu, až se voda přelila přes kapotu na přední sklo, a chvíli se zdálo, že auto klesá ke dnu. Potom pod nárazníkem zaskřípělo kamenité koryto, kola se zachytila o pevnou zem a automobil se srovnal.

Evans na okamžik podlehl iluzi, že jej v korytě dokáže řídit – potok vlastně nebyl tak hluboký –, ovšem téměř okamžitě zhasl motor. Evans cítil, jak se zadek auta nadzdvihává a otáčí.

Byli unášeni proudem a nemohli s tím nic dělat.

Evans zkusil otočit klíčkem v zapalování a znovu nastartovat, ale nepodařilo se mu to. Vůz se zvolna posouval, houpal se a narážel do kamenů. Občas se zastavil a Evanse napadlo, že vystoupí, ale pak se auto znovu dalo do pohybu.

Ohlédl se přes rameno. Cesta byla překvapivě daleko vzadu. Protože neběžel motor, okna se rychle zamlžovala. Musel je všechna otřít, aby viděl ven.

Sarah mlčela. Rukama svírala opěrky sedadla.

Auto se znovu zarazilo o kámen. „Neměli bychom vystoupit?“ zeptala se.

„Myslím, že ne,“ odpověděl. Cítil, jak se vůz ve vodě otřásá.

„Já bych vystoupila,“ oponovala Sarah.

Po chvíli se sunuli dál. Evans zkusil zapalování, ale nefungovalo. Alternátor jen vrčel a prskal. Potom si Evans na něco vzpomněl.

„Sarah,“ řekl, „otevřete okno.“

„Cože?“

„Otevřete okno na své straně.“

„Aha.“ Stiskla tlačítko. „Nejde to.“

Evans zkusil okénko na straně řidiče. Ani to nereagovalo. Elektrické rozvody nefungovaly.

Pro jistotu vyzkoušel zadní okna. Levé se hladce otevřelo.

„Výborně! Úspěch.“

Sarah nic neříkala. Dívala se dopředu. Proud byl stále mohutnější a auto nabíralo rychlost.

Evans otíral zamlžená okna a snažil se neztrácet přehled o situaci, ale bylo to těžké a pak sebou vůz náhle škubl a začal se pohybovat jinak. Rychle uháněl dopředu a zvolna se otáčel v kruzích. Kola ztratila kontakt s korytem.

„Kde to jsme? Co se stalo?“ Evans i Sarah horečně čistili přední sklo.

„Panebože,“ vydechla Sarah, když se podívala ven.

Byli uprostřed rozbouřené řeky. Bahnitá hnědá voda se hnala vpřed a vytvářela vysoké zpěněné vlny. Proud unášel silné větve a trosky. Auto každou vteřinou zrychlovalo.

A pak voda začala protékat podlahou vozu. Měli mokro v botách. Evans pochopil, co to znamená.

Potápěli se.

„Myslím, že bychom měli vystoupit, Petere.“

„Ne.“ Díval se na impozantní divoké vlny. Kolem byly peřeje, balvany i válce. Snad kdyby měli přilby a záchranné vesty, mohli by se vrhnout do proudu. Ovšem bez přileb by zahynuli.

Auto se nahnulo doprava a pak se zase srovnalo. Evans však měl dojem, že dřív nebo později se vůz nakloní na stranu a rychle potopí.

Vyhlédl z okna a řekl: „Poznáváte to tady? Co je to za řeku?“

„Není to jedno?“ odsekla Sarah.

A potom Evans zvolal: „Podívejte!“

Policista Rodriguez spatřil, jak se vůz s Evansem a Sarah houpe a otáčí v proudu, a okamžitě spustil sirénu. Vzal do ruky megafon a obrátil se k účastníkům pikniku.

„Lidi, prosím vás, vykliďte to tady! Blíží se přívalová vlna. Všichni se přesuňte někam výš, a to okamžitě!“

Znovu zapnul sirénu.

„Rychle, lidi! Věci si posbíráte potom. Běžte!“

Podíval se zpátky na automobil v řece, jenže ten mu mezitím téměř zmizel z dohledu a pohyboval se k McKinleyho nadjezdu. A hned za nadjezdem přijde vodopád, jehož výška činí dvacet sedm metrů.

To pasažéři rozhodně nemohou přežít.

A on jim nebyl schopen pomoci.

Evans nedokázal přemýšlet ani plánovat – mohl se jen ze všech sil držet. Auto se naklánělo a točilo v divoké řece. Potápělo se a voda nyní dosahovala ke kolenům a byla ledově studená. Zdálo se, že zatopený vůz je méně stabilní a jeho pohyby nepředvídatelnější.

V jednu chvíli se srazili hlavami a Sarah zabručela, ale oba mlčeli. Potom se Evans praštil o sloupek dveří, až se mu zatmělo před očima.

Vepředu spatřil nadjezd, vozovku podpíranou masivními betonovými sloupy. Na sloupech se zachytávaly trosky a kolem každého pylonu se již vytvořil propletenec větví, ohořelých kmenů, prken a odpadků, takže zbývalo jen málo místa k proplutí.

„Sarah,“ zařval Evans, „odpoutejte se.“ Jeho vlastní pás byl pod hladinou studené vody. Neobratně s ním zápolil, zatímco se auto otáčelo.

„Nejde to,“ ozvala se Sarah. „Nerozepnu to.“

Evans se naklonil, aby jí pomohl.

„Co budeme dělat?“

„Vystoupíme,“ odpověděl.

Auto se hnalo vpřed a pak narazilo do masy větví. Otřásalo se v proudu, ale zůstalo na místě. Naráželo do staré ledničky (Lednička? pomyslel si Evans), která se houpala na hladině opodál. Nad nimi se tyčil sloup. Řeka stoupla natolik, že je od vozovky dělily jen asi tři metry.

„Musíme ven, Sarah,“ řekl Evans.

„Zasekl se mi pás, nemůžu.“

Nahnul se k ní, ponořil ruce do vody a tápal po přezce. V blátě ji neviděl. Nezbývalo mu než postupovat po hmatu.

A pak si všiml, že se auto dává do pohybu.

Zanedlouho se uvolní.

Sanjong rychle ujížděl po horní cestě. Spatřil Petera a Sarah, jak se ve svém voze blíží k mostu. Viděl je narážet do sloupu a nejistě u něj balancovat.

Most byl plný aut s výletníky opouštějícími park. Lidé panikařili, ozývalo se troubení a panoval všeobecný zmatek. Sanjong přejel na druhou stranu a vyskočil z auta. Pak se po mostě rozběhl směrem k vozu, který se houpal na hladině.

Evans se potýkal s přezkou a automobil se nakláněl v divokém proudu. Bez ustání do nich narážela lednička. Větve vnikly rozbitými okny dovnitř a jejich konce se chvěly jako prsty. Sarah byla uvězněna na místě a její pás nešel rozepnout. Evansovi v ledové vodě ztuhly ruce. Věděl, že auto se na svém současném místě už dlouho neudrží. Cítil, jak jím smýká proud a táhne ho do strany.

„Nemůžu to rozdělat, Sarah,“ řekl.

Voda stoupala a nyní jim dosahovala téměř ke hrudi.

„Co budeme dělat?“ zeptala se. V očích měla panický strach.

Evans na okamžik zaváhal a potom si pomyslel: Jsem to ale idiot. Natáhl se přes Sarah, potopil hlavu do vody a nahmatal sloupek na její straně auta. Vytáhl z něj tři metry pásu, vynořil hlavu a zalapal po vzduchu.

„Vyklouzněte!“ zvolal. „Protáhněte se!“

Sarah okamžitě pochopila, opřela se mu rukama o ramena a vytáhla se nahoru. Evans se opět potopil pod hladinu, ale cítil, že se Sarah dostává z pasti. Přesunula se na zadní sedadlo, přičemž ho kopla do hlavy.

Vynořil se a prudce oddychoval.

„Teď vylezte!“ zavelel.

Automobil se zvolna posouval. Větve vrzaly. Lednička kovově duněla.

Sarah se vyplatilo, že se udržovala ve formě. Protáhla se zadním oknem a zavěsila se za auto.

„Chyťte se větví! Lezte nahoru!“ Evans měl strach, že by ji mohl odnést proud, kdyby se spoléhala jen na vůz. Přemístil se na zadní sedadlo a pak se vysunul z okna. Auto se uvolnilo. Zpočátku se jen chvělo, jenže pak se začalo otáčet kolem propletence trosek, přičemž Evans měl ještě polovinu těla uvnitř.

„Petere!“ zavolala Sarah.

Evans se nadechl a vrhl se mezi listí. Poškrábal si obličej, ale jeho prsty se zachytily větví a on se mohl vytáhnout z auta právě ve chvíli, kdy je proud strhl a táhl pod most.

Automobil byl pryč.

Evans viděl, jak Sarah šplhá po troskách a natahuje se k hraně mostu. Vydal se za ní a roztřásl se zimou a strachem. Za chvíli ucítil, že se k němu shora natahuje ruka a pomáhá mu urazit zbytek cesty. Zvedl oči vzhůru a zjistil, že se na něj usmívá Sanjong.

„Máte štěstí, příteli.“

Evans se přehoupl přes zábradlí, dopadl na vozovku a vyčerpaně zalapal po dechu.

Z dálky uslyšel policejní sirénu a strohé pokyny z megafonu. Uvědomil si, že po mostě se sune spousta aut s troubícími klaksony a vyděšenými pasažéry.

„Pojďte,“ vyzvala ho Sarah. „Jestli tady zůstanete, někdo vás přejede.“

Policista Rodriguez stále zaháněl všechny do aut, ale na parkovišti panoval naprostý chaos a na mostě se vytvořila dopravní zácpa. Pršelo teď opravdu hustě, a tak se lidé snažili odjet co nejrychleji.

Rodriguez vrhl znepokojený pohled k vodopádu a shledal, že voda je ještě hnědší a neustále jí přibývá. Všiml si, že televizní štáb je pryč. Také dodávka odjela. To je zvláštní, pomyslel si. Člověk by si myslel, že zůstanou, aby si natočili záchrannou operaci.

Auta houkala na mostě, kde se teď provoz úplně zastavil. Lidé vystupovali a na druhé straně se dívali do proudu, což se dalo vyložit jedině tak, že vůz v řece spadl ze skály.

Rodriguez vklouzl za volant, aby vysílačkou přivolal sanitku. V tu chvíli uslyšel, že sanitka je již přivolána do Dos Cabezas, o dvacet pět kilometrů severněji. Podle všeho se tam strhla opilecká hádka skupiny lovců a střílelo se. Dva muži byli mrtví a třetí utrpěl zranění. Rodriguez zavrtěl hlavou. Tihle zatracení chlapi si vyrazí s puškami a lahví bourbonu na osobu, pak musí kvůli dešti sedět pohromadě, a než se nadějete, pár jich je po smrti. Stává se to každý rok. Zejména kolem svátků.

FLAGSTAFF

PONDĚLÍ, 11. ŘÍJNA 16:03

„Nechápu, proč je tohle nutné,“ řekla Sarah a posadila se na posteli. K nohám a hrudníku měla přilepené elektrody.

„Prosím, nehýbejte se,“ vyzvala ji zdravotní sestra. „Snažíme se pořídit záznam.“

Byly v malé ohrazené kóji na pohotovosti nemocnice ve Flagstaffu. Kenner, Evans a Sanjong trvali na tom, aby tam byla převezena. Teď čekali venku. Slyšela je, jak tiše hovoří.

„Ale mně je dvacet osm,“ namítla Sarah. „Nebudu mít infarkt.“

„Doktor chce prověřit vaše nervová vlákna.“

„Nervová vlákna?“ zeptala se Sarah. „Moje nervová vlákna jsou v dokonalém pořádku.“

„Slečno, laskavě si lehněte a nehýbejte se.“

„Ale tohle je –“

„A nemluvte.“

Sarah se položila. Povzdechla si. Podívala se na monitor, po kterém běžely klikaté bílé linky. „Tohle je směšné. Se srdcem nic nemám.“

„Ne, nevypadá to tak,“ přisvědčila sestra a kývla směrem k monitoru. „Máte štěstí.“

Sarah vzdychla. „Takže už můžu vstát?“

„Ano. A nedělejte si hlavu s těmi popáleninami,“ řekla sestra. „Časem zmizí.“

„S jakými popáleninami?“ zeptala se Sarah.

Sestra jí ukázala na hruď. „Jsou jenom povrchové.“

Sarah se posadila a podívala se pod blůzu. Spatřila bílé přilnavé štítky s elektrodami. Zaznamenala však také světle hnědé šmouhy, které se jí táhly přes prsa a břicho. Byly to jakési klikaté čáry –

„Co to je?“ otázala se.

„To je od blesku.“

„Cože?“ podivila se.

„Zasáhl vás blesk,“ vysvětlila sestra.

„O čem to mluvíte?“

Vešel doktor, nápadně mladý a předčasně plešatějící muž. Vypadal zaměstnaně a nepříliš soustředěně. „S těmi popáleninami si nedělejte starosti, za chvíli vám vyblednou.“

„Jsou od blesku?“

„Vlastně je to docela běžné. Víte, kde jste?“

„Ve flagstaffské nemocnici.“

„Víte, který je den?“

„Pondělí.“

„Správně. Velice dobře. Podívejte se na můj prst, prosím.“ Dal jí prst před obličej a pohyboval jím zleva doprava a pak nahoru a dolů. „Sledujte mě. Vypadá to dobře. Díky. Nebolí vás hlava?“

„Bolela mě,“ odpověděla Sarah. „Teď už ne. Takže vy tvrdíte, že do mě udeřil blesk?“

„To si pište,“ řekl lékař a sklonil se, aby jí bouchl do kolena gumovým kladívkem. „Ale nejevila jste žádné známky hypoxie.“

„Hypoxie…“

„Nedostatek kyslíku. Pozorujeme to, když se zastaví srdce.“

„O čem to mluvíte?“ podivila se Sarah.

„Je normální, že si to nepamatujete,“ ujistil ji doktor. „Ale podle vašich přátel jste měla srdeční zástavu a jeden z nich vás resuscitoval. Prý to trvalo pět minut.“

„Vy tvrdíte, že jsem byla mrtvá?“

„Málem ano, pokud by vám neposkytl první pomoc.“

„Peter mě vzkřísil?“ Musel to být Peter, pomyslela si.

„Nevím, jak se jmenují.“ Nyní jí kladívkem klepal do loktů. „Ale máte obrovské štěstí. Míváme tu tři nebo čtyři zabití bleskem ročně. A občas velice vážné popáleniny. Vy jste z toho vyvázla v pořádku.“

„Byl to ten mladý?“ zeptala se Sarah. „Peter Evans? Ten?“

Doktor pokrčil rameny. „Kdy jste byla naposledy očkovaná proti tetanu?“

„Nechápu to,“ pronesl Evans. „Ve zprávách říkali, že to byli lovci. Lovecká nehoda nebo nějaká hádka.“

„To je pravda,“ přisvědčil Kenner.

„Jenže vy mi tvrdíte, že jste je zastřelili vy?“ Evans se podíval z Kennera na Sanjonga.

„Oni vystřelili první,“ připomněl Kenner.

„Panebože,“ řekl Evans. „Tři mrtví?“ Kousl se do rtu.

Ve skutečnosti však jeho pocity byly přesně opačné. Předpokládal by, že převládne jeho vrozená opatrnost – série zabití, zřejmě vražd, na nichž se podílel nebo byl přinejmenším jejich svědkem, mohla skončit jeho postavením před soud, zostuzením, vyškrtnutím ze seznamu advokátů… Tímto směrem se zpravidla ubíraly jeho myšlenky. Jeho právnický mozek k tomu byl vyškolený.

Tentokrát ovšem nepociťoval vůbec žádnou úzkost. Extremisté byli odhaleni a pak zabiti. Informace ve zprávách ho nerozčílila ani neznepokojila. Naopak, byl s ní docela spokojený.

Pochopil, že zážitek v antarktické trhlině ho změnil – a to natrvalo. Někdo se ho pokusil zabít. Něco takového by ho nikdy nenapadlo, když vyrůstal na předměstí Clevelandu a později studoval právnickou fakultu. Něco takového by ho nikdy nenapadlo, když žil svůj každodenní život a pracoval pro svou losangeleskou firmu.

A tak nemohl dopředu odhadnout, do jaké míry ho podobná zkušenost ovlivní. Měl dojem, jako by došlo k fyzickému posunu – jako kdyby ho někdo zvedl a postavil o tři metry stranou. Již se nenacházel na tomtéž místě. Změnil se však i vnitřně. Pociťoval jakousi chladnost, kterou předtím neznal. Na světě existovaly nepříjemné skutečnosti a on od nich dříve odvracel pohled, měnil téma hovoru nebo se je pokoušel omlouvat. Předpokládal, že se jedná o pochopitelnou životní strategii – že je to vlastně humánní. Nyní tomu už nevěřil.

Jestliže se vás někdo pokusí zabít, nemůžete odvracet pohled ani měnit téma. Musíte se s chováním toho člověka nějak vyrovnat. Důsledkem je, v konečném zúčtování, ztráta jistých iluzí.

Svět nebyl takový, jaký byste ho chtěli mít.

Svět byl takový, jaký byl.

Na světě žili špatní lidé. Bylo třeba překazit jejich plány.

„Přesně tak,“ řekl Kenner a pomalu přikývl. „Tři mrtví. Je to tak, Sanjongu?“

„Je to tak,“ přisvědčil Sanjong.

„Dobře jim tak,“ uzavřel Evans.

Sanjong pokýval hlavou.

Kenner mlčel.

Zpátky do Los Angeles odlétali v šest hodin. Sarah seděla vpředu a dívala se z okna. Poslouchala, co si povídají muži za ní. Kenner mluvil o dalším vývoji události. Policie se snaží identifikovat trojici mrtvých. Pátrá se po tom, odkud pocházejí jejich zbraně, vozidla a oblečení. A televizní štáb byl již vystopován: šlo o přenosový vůz KBBD, kabelové stanice ze Sedony. Dostali anonymní tip, že silniční hlídka zanedbala své povinnosti a neukončila piknik navzdory povodňovému nebezpečí, takže pravděpodobně dojde ke katastrofě. Proto štáb přijel do parku.

Podle všeho se nikdo nezamýšlel nad tím, proč anonymní telefonát přišel půl hodiny před tím, než bylo povodňové nebezpečí centrem NEXRAD vyhlášeno. Podařilo se jej však vystopovat. Volající použil veřejný automat v kanadském Calgary.

„Bylo to připravené,“ řekl Kenner. „Znali telefonní číslo té stanice v Arizoně ještě dříve, než to celé rozpoutali.“

„Proč Calgary?“ zeptal se Evans. „Proč právě odtamtud?“

„Zdá se, že to je jedna ze základních operačních oblastí skupiny,“ odpověděl Kenner.

Sarah si prohlížela vrstvu mraků. Nevěděla, jaké pod nimi vládne počasí. Slunce zapadalo a vytvářelo na obzoru zlatavý pruh. Ten pohled ji uklidňoval. Zdálo se jí, jako by se události předešlého dne odehrály před měsíci nebo před lety.

Podívala se na svou hruď a spatřila světle hnědé stopy po blesku. Přestože si vzala aspirin, začínaly ji pobolívat a pálit. Připadala si poznamenaná. Poznamenaná žena.

Už neposlouchala, o čem se muži baví, vnímala jen jejich hlasy. Zaznamenala, že ten Evansův ztratil svou chlapeckou váhavost.

Už neodporoval všemu, co pronesl Kenner. Připadal jí jaksi starší, dospělejší, pevnější.

Po chvíli se Evans přemístil k ní. „Vadila by vám společnost?“

„Ne.“ Ukázala vedle sebe.

Klesl do sedadla a ve tváři mu zaškubalo. „Jak vám je?“ zeptal se.

„Dobře. A vám?“

„Jsem trochu potlučený. Vlastně dost potlučený. Myslím, že jsem k tomu přišel v tom autě.“

Přikývla a chvíli se dívala z okna. Pak se obrátila zpátky k němu. „Kdy mi to řeknete?“ zeptala se.

„Kdy vám řeknu co?“

„Že jste mi zachránil život. Podruhé.“

Pokrčil rameny. „Myslel jsem, že to víte.“

„Nevěděla jsem to.“

Když o tom začala, rozčílila se. Nechápala, co ji vyvedlo z míry, ale došlo k tomu. Snad to způsobil pocit, že je mu zavázána, nebo… nebo… nevěděla. Prostě se rozčílila.

„Promiňte,“ řekl Evans.

„Díky,“ odpověděla.

„Rádo se stalo.“ Usmál se, vstal a vrátil se do zadní části letadla.

Je to zvláštní, pomyslela si. Něco ji na něm zaujalo. Jakýsi překvapivý rys, jehož si dříve nevšimla.

Když znovu pohlédla z okna, slunce již bylo pod obzorem. Zlatavý pruh měl sytější a tmavší odstín.

CESTOU DO LOS ANGELES

PONDĚLÍ, 11. ŘÍJNA 18:25

Vzadu v letadle se Evans napil martini a zadíval se na televizi na stěně. Přes satelit sledovali vysílání zpravodajské stanice z Phoenixu. Na obrazovce byli tři moderátoři u půlkruhového stolu, dva muži a jedna žena. Grafika za jejich hlavami hlásala „Zabíjení v okrese Canyon“ a zřejmě se týkala trojice mrtvých ve Flagstaffu, ovšem Evans přišel příliš pozdě na to, aby zprávu zachytil.

„Další informace přišla z McKinleyho státního parku, kde varování před záplavami zachránilo životy tří set dětí na školním pikniku. Policista Mike Rodriguez vyprávěl naší Shelly Stoneové, co se stalo.“

Následoval krátký rozhovor s členem silniční hlídky, jenž byl přiměřeně lakonický. Nezmínil se ani o Kennerovi, ani o jeho přátelích.

Objevily se záběry převráceného Evansova vozu, rozbitého pod vodopádem. Rodriguez objasnil, že ve chvíli, kdy ho vzala přívalová vlna, bylo auto naštěstí prázdné.

Evans si dopřál pořádný doušek martini.

Na obrazovku se vrátili moderátoři a jeden z mužů řekl: „Varování před povodněmi zůstává v platnosti, i když je to v tuto roční dobu nezvyklé.“

„Zdá se, že se mění počasí,“ navázala kolegyně a pohodila hřívou vlasů.

„Ano, Mario, není pochyb o tom, že se mění. A o tomto tématu více náš Johnny Rivera.“

Přišel střih na mladého muže, zřejmě moderátora počasí. „Díky, Terry. Zdravím vás. Pokud v Arizoně, státě Grand Canyonu, žijete dlouho, pravděpodobně jste zaznamenali, že se mění počasí. Vědci nedávno odhalili, že vše zavinil starý známý pachatel, globální oteplování. Dnešní povodeň je pouze jedním příkladem problémů, které nás čekají – extrémních povětrnostních jevů, jako jsou povodně, tornáda a sucha – to vše v důsledku globálního oteplování.“

Sanjong dloubl do Evanse a podal mu list papíru. Byla to kopie tiskového prohlášení z webové stránky NERF. Sanjong ukázal na text: „…vědci se shodují v tom, že nás čekají další problémy: extrémní povětrnostní jevy jako povodně, tornáda a sucha, to vše v důsledku globálního oteplování.“

„Ten člověk jen předčítá tiskové prohlášení?“ zeptal se Evans.

„Tak se to dneska dělá,“ přisvědčil Kenner. „Ani se neobtěžují změnit tu a tam slovosled. Prostě přečtou, co jim dáte do ruky. A to, co říká, samozřejmě není pravda.“

„Tak čím je nárůst extrémních povětrnostních jevů ve světě způsoben?“ zajímal se Evans.

„Žádný nárůst extrémního počasí se nekoná.“

„Bylo to dokázáno?“

„Několikrát. Ze studií vyplývá, že za posledních sto let extrémních povětrnostních úkazů nepřibylo. Ani za posledních patnáct let. A počítačové modely klimatu žádný nárůst nepředpokládají. Pokud z teorie globálního oteplování vůbec něco vyplývá, pak úbytek extrémního počasí.“

„Takže ten člověk jenom kecá?“ zeptal se Evans.

„Přesně tak. Stejně jako to tiskové prohlášení.“

Moderátor počasí na obrazovce pokračoval: „– se stává natolik špatnou, že podle posledních zpráv – jen si to představte – grónské ledovce tají a brzy úplně zmizí. Tyhle ledovce jsou skoro pět kilometrů silné. To je spousta ledu. Nová studie odhaduje, že hladina moře stoupne o šest metrů a možná ještě víc. Takže hned prodejte pozemky na pláži.“

„A co tohle?“ ozval se Evans. „Slyšel jsem to ve zprávách i včera v Los Angeles.“

„Neříkal bych tomu zprávy,“ opáčil Kenner. „Vědci z Readingu provedli počítačovou simulaci, ze které vyplynulo, že Grónsko o svou ledovou pokrývku možná přijde za tisíc let.“

„Za tisíc let?“ zeptal se Evans.

„Možná.“

Evans ukázal na televizi. „Ten člověk neřekl, že se to stane za tisíc let.“

„Tak vidíte,“ konstatoval Kenner. „Tohle vynechal.“

„Jenže podle vás to nejsou zprávy…“

„Povězte mi,“ přerušil ho Kenner, „děláte si často starosti s věcmi, které se možná stanou za tisíc let?“

„Ne.“

„Myslíte, že by někdo měl?“

„Ne.“

„A jsme u toho.“

Když Evans dopil, najednou si připadal ospalý. Byl celý rozbolavělý; ať se v sedadle uvelebil jakkoli, něco ho bolelo – záda, nohy, boky. Byl samá modřina a cítil se vyčerpaný. A trochu opilý.

Zavřel oči a přemýšlel o zprávách týkajících se událostí, k nimž dojde za tisíc let.

Všechny působily, jako by šlo o bezprostředně hrozící záležitosti, které rozhodnou o životě a smrti.

Za tisíc let.

Ztěžkla mu víčka. Hlava mu klesla na prsa a vzápětí sebou trhl, když se z interkomu ozval hlas.

„Připoutejte se, prosím,“ vyzval je kapitán. „Přistáváme na Van Nuys.“

VAN NUYS

PONDĚLÍ, 11. ŘÍJNA 19:30

Netoužil po ničem jiném než po spánku. Jenže když po přistání zkontroloval vzkazy v hlasové schránce, zjistil, že toho – mírně řečeno – spoustu promeškal:

„Pane Evansi, tady je Eleanor z kanceláře Nicholase Drakea. Zapomněl jste tu mobilní telefon. Mám ho tu pro vás. A pan Drake by s vámi rád mluvil.“

„Petere, tady Jennifer Haynesová z kanceláře Johna Baldera. Uvítali bychom, kdybyste se tu zastavil zítra nejpozději v deset. Je to velice důležité. Ozvěte se, pokud to z nějakého důvodu nestihnete. Zatím se mějte.“

„Petere, zavolejte mi. Tady Margo. Pustili mě z nemocnice.“

„Pane Evansi, tady je Ron Perry z policie v Beverly Hills. Nepřišel jste na naši schůzku ve čtyři hodiny kvůli svědeckému prohlášení. Nechci na vás vydávat příkaz k zadržení. Zavolejte mi.“

„Tady je Herb Lowenstein. Kde sakra jsi? Nezaměstnáváme mladší společníky, aby každý den zmizeli. Čeká tu práce. Volali od Baldera. Chtějí, aby ses zítra přesně v deset dopoledne ukázal v jejich kanceláři v Culver City. Radím ti, abys tam byl, nebo si začal hledat novou práci.“

„Pane Evansi, tady Ron Perry z policie v Beverly Hills. Co nejdřív se mi ozvěte.“

„Petere, zavolejte mi. Margo.“

„Petere, nechceš se dneska večer sejít? Tady Janis. Zavolej.“

„Pane Evansi, pan Drake na vás čeká v sídle NERF.“

„Petere, tady Lisa z kanceláře pana Lowensteina. Po telefonu vás sháněla policie. Napadlo mě, že byste to měl vědět.“

„Petere, tady Margo. Když volám svému právníkovi, očekávám, že se mi ozve. Nedělejte ze sebe debila. Zavolejte mi.“

„Tady Ron Perry z policie v Beverly Hills. Jestli od vás neobdržím nějakou zprávu, budu muset požádat soudce, aby na vás vydal příkaz k zadržení.“

„Evansi, tady je Herb Lowenstein. Jsi vážně pitomec. Policie na tebe chystá příkaz k zadržení. Okamžitě s tím něco dělej. Společníci naší firmy nekončí za mřížemi.“

Evans vzdychl a zavěsil.

„Problémy?“ zeptala se Sarah.

„Ne. Ale vypadá to, že se ještě chvíli nevyspím.“

Zavolal vyšetřovateli Ronu Perrymu a dozvěděl se, že Perry již není v práci a ráno bude u soudu. Mobilní telefon bude mít vypnutý. Evans zanechal číslo, na které mu Perry může zavolat.

Zavolal Drakeovi, ale ten už odešel.

Zavolal Lowensteinovi, ale ten nebyl ve své kanceláři.

Zavolal Margo, ale ta nebrala telefon.

Zavolal Jennifer Haynesové a slíbil, že se zítra dopoledne v deset dostaví.

„Oblékněte se společensky,“ řekla mu.

„Proč?“

„Budete v televizi.“

CULVER CITY

ÚTERÝ, 12. ŘÍJNA 9:51

Před sídlem vanutského týmu parkovaly dva bílé přenosové vozy. Evans šel dovnitř a spatřil techniky, jak připravují světla a vyměňují zářivky u stropu. Čtyři různé štáby chodily po sále a zkoušely záběry z rozličných úhlů. Nikdo však zatím nefilmoval.

Evans si všiml, že kanceláře prošly výraznou změnou. Grafy a tabulky na stěnách nyní vypadaly komplikovaněji a vědečtěji. Byly tam obrovské zvětšené snímky tichomořské země Vanutu, a to jak ze vzduchu, tak ze země. Několik obrázků ukazovalo erozi pláží a naklánějící se domy, jež se co nevidět sesunou do vody. Objevila se také fotografie třídy vanutských dětí, krásných školáků s hnědou pokožkou a usměvavými tvářemi. Uprostřed místnosti se nacházel trojrozměrný model hlavního ostrova, speciálně osvětlený kvůli kamerám.

Jennifer na sobě měla sukni, blůzku a boty na vysokém podpatku. Její nečekaná krása působila jaksi tajemně. Evans si povšiml, že všichni jsou oblečeni elegantněji než při jeho první návštěvě; členové týmu se navlékli do sak a kravat. Džínsy a trička zmizely. A také se zdálo, že výzkumníků výrazně přibylo.

„Tak o co jde?“ zeptal se Evans.

„Doprovodné záběry,“ vysvětlila Jennifer. „Budeme natáčet záběry, které pak stanice použijí jako pozadí a přechody. A samozřejmě také připravujeme video pro novináře.“

„Ale ještě jste oficiálně neoznámili žalobu.“

„K tomu dojde dnes odpoledne, před budovou. Tisková konference je svolaná na jednu hodinu. Budete tady, že ano?“

„No, nevěděl jsem –“

„Vím, že vás tady John Balder chce. Zastupujete George Mortona.“

Evans byl na rozpacích. Tohle by mu mohlo způsobit politický problém ve firmě. „Je několik právníků postavených výš než já, kteří se zabývali Georgeovými záležitostmi –“

„Drake měl zájem výslovně o vás.“

„Vážně?“

„Protože jste se podílel na dokumentech, kterými je celý tento proces financován.“

Tak takhle to je, pomyslel si Evans. Chtěli ho protlačit do televize, aby později nemohl zpochybnit ten desetimilionový dar pro NERF Určitě ho při slavnostním ohlášení žaloby postaví někam dozadu, možná ho i stručně představí. Potom Drake prohlásí, že deset milionů už je na cestě, a pokud Evans nevystoupí a nepopře to, jeho mlčení bude vykládáno jako souhlas. Kdyby později došlo k jakýmkoli sporům, budou říkat: Ale vždyť jste tam byl, Evansi. Proč jste se neozval?

„Aha,“ přikývl Evans.

„Vypadáte ustaraně.“

„No, totiž…“

„Něco vám povím,“ řekla Jennifer. „Netrapte se s tím.“

„Ale vy vůbec nevíte –“

„Poslechněte mě. Netrapte se s tím.“ Dívala se mu přímo do očí.

„Fajn…“

Samozřejmě to myslela dobře, ovšem Evans měl bez ohledu na její slova nepříjemný, skličující pocit. Policie mu vyhrožovala, že na něj vydají příkaz k zadržení. Firma si stěžovala na jeho absence. A teď se ho navíc pokoušeli umlčet – tím, že ho ukáží v televizi.

„Proč jsem tady měl být tak brzy?“ zeptal se.

„Potřebujeme, abyste se zase posadil do horkého křesla, v rámci naší přípravy na porotu.“

„Je mi líto, ale nemůžu –“

„Ale ano. Musíte. Stejný postup jako předtím. Dáte si kávu?“

„Určitě.“

„Vypadáte unaveně. Necháme vás učesat a nalíčit.“

O půl hodiny později byl zpátky v jednací místnosti, na konci dlouhého stolu. Opět se sešli dychtiví mladí vědci a upírali na něj pohledy.

„Dnes bychom se rádi zaměřili na otázku globálního oteplování a využívání půdy,“ řekla Jennifer. „Víte o tom něco?“

„Jenom málo,“ odpověděl Evans.

Jennifer kývla na jednoho z výzkumníků na protějším konci. „Raimundo? Zasvětil bys ho do problému?“

Vědec měl těžký přízvuk, ale Evans mu rozuměl. „Je dobře známo, že změny ve využití půdy vedou ke změnám průměrné povrchové teploty,“ začal Raimundo. „Města jsou teplejší než okolní venkov – říká se tomu efekt ‚městských teplotních ostrovů‘. Obdělávaná zemědělská půda je teplejší než lesy a tak dále.“

„Hmm,“ zamručel Evans a přikývl. O konceptu využívání půdy zatím neslyšel, ale rozhodně to znělo logicky.

Raimundo pokračoval: „Značné procento meteorologických stanic, které před čtyřiceti lety stály uprostřed venkovské krajiny, je nyní obklopeno betonem, mrakodrapy, asfaltem a tak dále. Což znamená, že registrují vyšší teploty.“

„Rozumím,“ řekl Evans. Podíval se stranou, skrze skleněnou stěnu. Televizní štáby se pohybovaly po skladišti a natáčely si různé věci. Doufal, že žádný z nich nepřijde dovnitř. Nechtěl ze sebe před nimi dělat hlupáka.

„Tyto skutečnosti jsou v oboru dobře známy,“ řekl Raimundo. „A tak vědci vzali hrubé teplotní údaje ze stanic u měst a do jisté míry je snížili, aby kompenzovali efekt městských teplotních ostrovů.“

„A jak to snížení vypočítali?“ zeptal se Evans.

„Různě, podle toho, kdo ho počítal. Ale převážná část algoritmů vychází z počtu obyvatel. Čím větší populace, tím výraznější snížení.“

Evans pokrčil rameny. „To zní docela rozumně.“

„Bohužel zřejmě není,“ řekl Raimundo. „Slyšel jste o Vídni? Před pár lety ji zkoumal Bohm. Ve Vídni se od roku 1950 nezvýšil počet obyvatel, ale zdvojnásobila se spotřeba energie a značně se rozšířil životní prostor. Došlo k efektu městského teplotního ostrova, ale vypočítané snížení bylo nulové, protože se přihlíží jenom k počtu obyvatel.“*[4]

„Takže ohřívání kvůli městům se možná bere na lehkou váhu?“ zeptal se Evans.

„Je to ještě horší,“ odpověděla Jennifer. „Dříve se předpokládalo, že vliv měst je nevýznamný, protože efekt městských teplotních ostrovů představuje jen zlomek celkového oteplování. Planeta se za posledních třicet let ohřála o tři desetiny stupně. U měst se zpravidla počítá s oteplením o jednu desetinu.“

„No a?“

„Takže tyhle předpoklady byly chybné. Číňané oznámili, že Šanghaj se jen za posledních dvacet let oteplila o jeden stupeň Celsia.*[5] To je víc než celkové oteplení planety za posledních sto let. A Šanghaj není výjimka. Teplota v Houstonu stoupla za posledních dvacet let o osm desetin stupně Celsia.*[6] Rychle se ohřívají města v Jižní Koreji.*[7] Manchester v Anglii je nyní o osm stupňů teplejší než okolní venkovská krajina.*[8] Dokonce i menší města jsou daleko teplejší než okolní oblasti.“

Jennifer sáhla pro své grafy. „Vtip je v tom, že grafy, které vidíte, se nezakládají na hrubých datech. Byly již upraveny s použitím faktorů, které kompenzují vliv měst. Ale patrně ne dostatečně.“

Vtom se otevřely dveře a dovnitř vešel jeden ze čtveřice štábů se zapnutou kamerou. Jennifer bez zaváhání vzala několik grafů a rozložila je. „Doprovodné záběry jsou bez zvuku,“ zašeptala, „takže musíme být aktivní a něco ukazovat.“

Natočila se, aby ji mohl zabrat kameraman, a řekla: „Ukáži vám několik vzorků dat z meteorologických stanic. Tady je například záznam průměrné teploty v Pasadeně od roku 1930.“*[9]

„Jak vidíte,“ pokračovala, „výrazný nárůst teploty. A tady je Berkeley od roku 1930.“

„Překvapivě neúplný záznam. Ale používáme hrubá data, takže můžete vidět, které roky chybí. Je tu zřejmý trend oteplování. Neoddiskutovatelný, souhlasíte?“

„Souhlasím,“ řekl Evans a pomyslel si, že to žádný ohromující trend není – necelý stupeň.

„Teď Údolí smrti, jedno z nejteplejších a nejsušších míst na světě. Tady k urbanizaci nedošlo. Opět chybějí některé roky.“

Evans mlčel. Musí to být nějaká anomálie, prolétlo mu hlavou. Jennifer vytáhla další grafy:

„Tohle jsou stanice v Nevadské poušti a na Oklahomské planině,“ řekla. „Podle nich teploty setrvávají na stejné úrovni nebo klesají. A nejen ve venkovských oblastech. Tady je Boulder v Coloradu. Zajímá nás proto, že v něm sídlí NCAR – Národní centrum pro výzkum atmosféry –, kde se hodně zabývají zkoumáním globálního oteplování.“

„Tady je několik menších měst. Truman v Missouri, tak se tuším jmenoval jeden prezident…“

„Musíte připustit, že to není nijak dramatické,“ řekl Evans.

„Nejsem si jistá, co je podle vás dramatické. V Trumanu se od roku 1930 ochladilo o dva a půl stupně, v Greenvillu o stupeň a půl a v Ann Arboru o stupeň. Jestliže se planeta otepluje, pak se na tahle místa zapomnělo.“

„Podívejme se na nějaká větší města,“ navrhl Evans, „jako je Charleston.“

„Charleston tu náhodou mám.“ Jennifer zapátrala mezi grafy.

„Větší město se ohřívá víc,“ konstatoval Evans. „Co New York?“

„Z New Yorku mám několik záznamů, z města i ze státu.“

„Jak vidíte,“ řekla Jennifer, „New York City je teplejší, ale další oblasti státu, od Oswega po Albany, se od roku 1930 ochladily.“

Evans si uvědomoval, že na něj míří kamery. Přikývl způsobem, který považoval za uvážlivý, a zeptal se: „Odkud ta data pocházejí?“

„Z datového souboru Sítě historické klimatologie,“ odpověděla. „Je to státní datový soubor, spravovaný v Národních laboratořích v Oak Ridge.“

„Dobře,“ řekl Evans. „Je to docela zajímavé. Chtěl bych ale vidět údaje z Evropy a Asie. Koneckonců, je to globální fenomén.“

„Samozřejmě,“ opáčila Jennifer. Také ona předváděla hereckou kreaci pro kamery. „Jenže než se k nim dostaneme, chtěla bych znát váš názor na data, která jste zatím viděl. Jak se můžete přesvědčit, zdá se, že na řadě míst ve Spojených státech nedošlo od roku 1930 k žádnému oteplení.“

„Určitě jste ta data pečlivě vybírali,“ odhadl Evans.

„Do jisté míry. Předpokládáme totiž, že stejně bude postupovat obhajoba.“

„Ale ty výsledky mě nepřekvapují,“ řekl Evans. „Počasí se místně liší. Vždycky to tak bylo a bude.“ Pak ho něco napadlo. „Mimochodem, proč všechny ty grafy začínají rokem 1930? Záznamy o teplotách se vedou mnohem déle.“

„To je dobrá poznámka,“ přikývla Jennifer. „Na tom, do jak vzdálené minulosti se vrátíte, hodně záleží. Například…“

„Tohle je West Point ve státě New York v letech 1931 až 2000. Sestupný trend. A…“

„Tady je West Point v letech 1900 až 2000. Tentokrát je trend vzestupný, nikoli sestupný.“

„Aha,“ dovtípil se Evans. „Takže jste doopravdy upravovali data. Vybírali jste období, která se vám hodila.“

„Přesně tak,“ souhlasila Jennifer a přikývla. „Ale trik nám vyšel jedině proto, že v mnoha oblastech Spojených států bylo ve třicátých letech dvacátého století tepleji než dnes.“

„Stejně je to trik.“

„Ano, to je. Obhajoba si zcela jistě nenechá ujít jedinou příležitost, aby porotě ukázala, jak se tento trik používá v literatuře, která slouží k získávání peněz pro environmentální organizace. Když vyberete určité roky, hned se zdá, že se situace mění k horšímu.“

Evans si jejího výpadu proti environmentálním skupinám povšiml. „V tom případě triky úplně zakažme,“ řekl. „Používejme úplné a nezkrácené záznamy o teplotách. Kam sahají?“

„Ve West Pointu do roku 1826.“

„Fajn. Tak co kdybychom je použili?“ Evans nepochyboval o správnosti svého návrhu, neboť se všeobecně předpokládalo, že trend globálního oteplování začal kolem roku 1850. Od tédoby stouply teploty na kterémkoli místě na světě, což graf pro West Point musel potvrdit.

Jennifer si toho zřejmě byla vědoma také, protože náhle vypadala dosti nejistě, pohlédla stranou, probírala se grafy a mračila se, jako kdyby ten správný nemohla najít.

„Zrovna tenhle graf s sebou nemáte, že ne?“ zeptal se Evans.

„Tak to není. Opravdu, mám ho. Ano. Tady.“ A potom jej ukázala.

Evansovi stačil jediný pohled, aby pochopil, že ho vlákala do pasti.

„Jak jste předpokládal, tento graf je velice výmluvný,“ řekla. „V posledních sto sedmdesáti čtyřech letech se průměrná teplota ve West Pointu nezměnila. V roce 1826 byla 51 stupňů Fahrenheita a v roce 2000 byla také 51 stupňů Fahrenheita.“

„Ale tohle je jenom jeden záznam,“ vzpamatoval se rychle Evans. „Jeden z mnoha. Jeden ze stovek. Tisíců.“

„Chcete tím říct, že jiné záznamy by naznačily jiné trendy?“

„Rozhodně. Zejména pokud bychom použili úplné záznamy od roku 1826.“

„Máte pravdu,“ souhlasila Jennifer. „Z různých záznamů vyplývají různé trendy.“

Evans se spokojeně opřel. Ruce zkřížil na hrudi.

„V New Yorku teplota během sto sedmdesáti osmi let stoupla o pět stupňů Fahrenheita.“

„V Albany došlo k poklesu o půl stupně v průběhu sto osmdesáti let.“

Evans pokrčil rameny. „Místní odchylky, jak jsem už řekl.“

„Jenomže mě by zajímalo, jak tyhle místní odchylky odpovídají teorii globálního oteplování,“ naléhala Jennifer. „Rozumím tomu tak, že globální oteplování je způsobeno přibýváním takzvaných skleníkových plynů, například oxidu uhličitého, které v zemské atmosféře zadržují teplo a nedovolují mu unikat do vesmíru. Souhlasíte se mnou?“

„Ano,“ řekl Evans, vděčný, že nemusel vymýšlet vlastní definici.

„Takže podle teorie se samotná atmosféra zahřívá stejně jako ve skleníku?“ pokračovala Jennifer.

„Ano.“

„A tyto skleníkové plyny mají vliv na celou planetu.“

„Ano.“

„Víme, že koncentrace oxidu uhličitého – plynu, ze kterého všichni máme strach – se zvýšila po celém světě stejně…“ Vytáhla další graf.*[10]

„Ano…“

„A jeho vliv by měl být všude na světě stejný. Proto se tomu říká globální oteplování.“

„Ano…“

„Ale New York a Albany leží jen asi dvě stě třicet kilometrů od sebe. Autem to zvládnete za tři hodiny. Koncentrace oxidu uhličitého jsou v nich totožné. A přece se jedno město nápadně oteplilo a druhé mírně ochladilo. Je tohle důkaz globálního oteplování?“

„Počasí je místní záležitost,“ řekl Evans. „Některá místa jsou teplejší než jiná. A bude to tak vždycky.“

„Jenomže my mluvíme o klimatu, ne o počasí. Klima je počasí během dlouhého časového období.“

„Ano…“

„Takže bych s vámi souhlasila, kdyby se obě místa oteplila, i když různě. Ale tady se jedno oteplilo a druhé ochladilo. A jak jsme už viděli, West Point – který leží mezi nimi – žádnou změnu nezaznamenal.“

„Mám dojem, že teorie globálního oteplování předvídá, že některá místa se ochladí,“ řekl Evans.

„Opravdu? Proč?“

„Nejsem si jistý, ale někde jsem to četl.“

„Zemská atmosféra se zahřeje a v důsledku toho se některá místa ochladí?“

„Domnívám se, že ano.“

„A když se nad tím zamyslíte, připadá vám tohle tvrzení logické?“

„Ne,“ připustil Evans, „ale jak víte, počasí je složitý systém.“

„Co to pro vás znamená?“

„Znamená to, ehm, komplikovaný. Nemusí se vždycky chovat tak, jak očekáváte.“

„To je určitě pravda,“ přisvědčila Jennifer. „Ale vraťme se k New Yorku a Albany. Skutečnost, že tato místa leží tak blízko, a přece jsou jejich teplotní záznamy tak rozdílné, by mohla porotu přivést k otázce, jestli neměříme něco jiného než globální důsledek. Souhlasíte, že z New Yorku se za posledních sto osmdesát pět let stalo osmimilionové město, zatímco Albany se rozrostlo daleko méně?“

„Jistě,“ odpověděl Evans.

„A víme, že kvůli efektu městského teplotního ostrova je ve městech mnohem tepleji než v okolní venkovské krajině.“

„Ano…“

„A tento městský teplotní efekt je lokální záležitost, nesouvisející s globálním oteplováním?“

„Ano…“

„Tak mi povězte: jak víte, že je nápadné zvýšení teploty v New Yorku způsobeno globálním oteplováním a ne pouze spoustou betonu a mrakodrapů?“

„No,“ zaváhal Evans, „tohle nejsem schopen vysvětlit. Ale předpokládám, že nějaká odpověď existuje.“

„Protože pokud jsou města jako New York větší a rozpálenější než dřív, zvýší také průměrnou globální teplotu, je to tak?“

„Řekl bych, že ano.“

„V tom případě bychom v souvislosti s rozrůstáním měst mohli zaznamenat zvýšení průměrné povrchové teploty jednoduše v důsledku urbanizace. Bez jakéhokoli globálního atmosférického efektu.“

„Tohle už vědce určitě napadlo,“ řekl Evans. „Předpokládám, že znají odpověď.“

„Ano, znají. Jejich odpověď spočívá v tom, že odečetli od hrubých dat faktor kompenzující efekt městských teplotních ostrovů.“

„To zní rozumně.“

„Prosím? Pane Evansi, vy jste právník. Jistě si uvědomujete, jak mimořádná pozornost je během soudních procesů věnována tomu, aby důkazy byly důvěryhodné.“

„Ano, ale –“

„Nepřejete si, aby s nimi někdo mohl manipulovat.“

„Ano…“

„Jenže v tomto případě jsou důkazem hrubá teplotní data. A ta jsou od samého začátku manipulována vědci, kteří globální oteplování prohlašují za celosvětovou krizi.“

„Manipulována? Vždyť něco odečetli.“

„Ale obhajoba se zeptá, jestli odečetli dost.“

„Nevím,“ přiznal Evans. „Tahle otázka se mi zdá velice odborná a okrajová.“

„To sotva. Je to klíčový problém. Urbanizace versus skleníkové plyny jako příčina růstu průměrné povrchové teploty. A obhajoba bude disponovat kvalitním argumentem,“ řekla Jennifer. „Jak jsem již uvedla, v několika studiích z poslední doby se objevil názor, že snížení kvůli městskému vlivu bylo ve skutečnosti příliš malé.*[11] Přinejmenším jedna studie naznačuje, že polovina pozorovaných teplotních změn je důsledkem využívání půdy. Pokud je to pravda, pak globální oteplení během posledního století činí méně než tři desetiny stupně. Což není právě kritické.“

Evans nic neříkal. Kvůli kamerám se snažil tvářit inteligentně.

„I o této studii lze samozřejmě diskutovat,“ pokračovala Jennifer. „Stále je tu však jeden problém: jakmile někdo začne upravovat data, otevírá se prostor pro tvrzení, že úpravy nejsou korektní. A obhajoba přijde s ještě závažnější námitkou, že data necháváme upravovat lidmi, kteří na úpravách mohou nejvíce získat.“

„Tvrdíte, že se klimatologové chovají neeticky?“

„Tvrdím, že nikdy není dobré udělat kozla zahradníkem. Takový postup je nepřijatelný například v medicíně, v níž jsou vyžadovány nezávislé mechanismy hodnocení experimentů.“

„Takže podle vás se klimatologové skutečně chovají neeticky.“

„Ne, podle mě existují dobré důvody pro zavedení nezávislých mechanismů hodnocení. Víte, každý vědec má určitou představu o tom, jak by měl jeho experiment probíhat. Jinak by ten experiment vůbec nedělal. Má jistá očekávání. Jenže očekávání se záhadným a zcela podvědomým způsobem promítají do skutečnosti. Znáte nějaké studie o vědecké předpojatosti?“

„Ne.“ Evans zavrtěl hlavou.

„Dobře. Jednoduchý příklad. Do dvou různých laboratoří jsou na testování poslány geneticky totožné krysy.

První laboratoři řeknete, že u krys byla křížením zvýšena inteligence, takže bludiště zvládnou rychleji než obyčejné. Druhé laboratoři oznámíte, že krysy jsou hloupé a bludiště zvládají pomalu. Vrátí se vám výsledky – v první laboratoři jsou krysy rychlejší, ve druhé pomalejší. A přece jsou geneticky totožné.“

„Fajn, výsledky jsou přikrášlené.“

„Vědci prohlašují, že ne. A je toho daleko víc,“ pokračovala Jennifer. „Další příklad. Skupině tazatelů řeknete: Podívejte, víme, že tazatelé můžou mírně ovlivnit výsledky průzkumu. Tomu se chceme vyhnout. Takže zaklepete na dveře, a jakmile se někdo ozve, přečtete text na téhle kartičce: ‚Dobrý den, dělám průzkum a tento text čtu z kartičky, abych vás neovlivnil… a tak dále.‘ Tazatelé neřeknou nic jiného než to, co mají na kartičce. Jedné skupině tazatelů povíte, že sedmdesát procent odpovědí na otázky z dotazníku bude kladných. Druhé skupině řeknete, že můžou očekávat třicet procent kladných odpovědí. Vrátí se vám výsledky – sedmdesát a třicet.“

„Jak je to možné?“ zeptal se Evans.

„Na tom nezáleží,“ řekla Jennifer. „Podstatné je, že stovky studií znovu a znovu dokazují, že očekávání ovlivňují výsledek. Lidé zjišťují to, co odpovídá jejich předpokladům. Proto byly vyvinuty nezávislé mechanismy hodnocení. Aby se eliminovala předpojatost, experiment je rozdělen mezi různé lidi, kteří se vzájemně neznají. Lidé, kteří experiment připravují, neznají ty, kteří ho uskuteční nebo budou analyzovat výsledky. Tyto skupiny mezi sebou nikdy a nijak nekomunikují. Jejich partneři a děti se nikdy nesetkají. Skupiny jsou z různých univerzit a pokud možno z různých zemí. Takhle se testují nové léky. Protože to je jediný způsob, jak zabránit, aby se projevila zaujatost.“

„Fajn…“

„A teď se vrátíme k údajům o teplotě. Musí se všelijak upravovat. Nejen kvůli městským vlivům. Kvůli spoustě dalších věcí. Meteorologické stanice se stěhují. Jejich vybavení se modernizuje, takže může měřit vyšší nebo nižší teploty než dřív. Přístroje se rozbijí a vy musíte rozhodnout, jestli nějaké údaje vyřadíte. Mnoho dalších rozhodnutí se od vás žádá při sestavování grafů. A tady všude nastupuje předpojatost. Může nastoupit.“

„Může?“

„Nikdy nevíte,“ řekla Jennifer, „ale když všechnu práci dělá jediný tým, riskujete předpojatost. Pokud jeden tým připravuje model a také jej testuje a analyzuje výsledky, tyto výsledky jsou v ohrožení. Tak to prostě je.“

„Takže teplotní data nejsou dobrá?“

„Teplotní data jsou podezřelá. Každý slušný právník je rozcupuje. Abychom je ubránili, máme v úmyslu udělat tohle –“

Televizní štáb se náhle zvedl a odešel z místnosti. Jennifer položila Evansovi ruku na paži. „Nic si z toho nedělejte, natáčeli bez zvuku. Jenom jsem chtěla, aby to působilo jako živá diskuse.“

„Připadal jsem si jako blázen.“

„Vypadal jste dobře. Na ničem jiném v televizi nezáleží.“

„To mě netrápí,“ pokračoval Evans a naklonil se blíž k Jennifer. „Jde o to, že když jsem odpovídal, neříkal jsem věci, které si doopravdy myslím. Začínám si klást otázky… ehm – na řadu věcí měním názor.“

„Vážně?“

„Ano,“ odpověděl Evans tiše. „Například na ty grafy s teplotami. Vyplývají z nich zásadní otázky ohledně existence globálního oteplování.“

Jennifer zvolna kývala hlavou a pozorně ho sledovala.

„Vy taky?“ zeptal se Evans.

Dál kývala.

Obědvali ve stejné mexické restauraci jako poprvé. Opět byla skoro prázdná; u rohového stolu seděli stejní rozesmátí střihači ze studií Sony. Musí sem chodit každý den, napadlo Evanse.

Všechno však bylo jaksi jiné, nejen proto, že Evanse bolelo celé tělo a hrozilo mu, že každou chvíli usne. Evansovi připadalo, jako by se stal jiným člověkem. A také jejich vztah se změnil.

Jennifer jedla tiše a moc toho nenamluvila. Evans měl dojem, že čeká, až se rozpovídá on.

Po chvíli řekl: „Víte, bylo by bláhové myslet si, že globální oteplování není reálný fenomén.“

„Bláhové,“ přikývla Jennifer.

„Přece jenom na něj věří celý svět.“

„Ano,“ souhlasila. „Celý svět. Jenže my v generálním štábu uvažujeme jenom o porotě. A obhajoba před porotou uspořádá vojenské cvičení.“

„Jde o ten příklad, který jste mi ukazovala?“

„Je to mnohem horší. Předpokládáme, že obhajoba bude argumentovat nějak takhle: Dámy a pánové porotci, všichni jste vyslechli vyprávění o tom, že probíhá cosi jako ‚globální oteplování‘ kvůli rostoucí koncentraci oxidu uhličitého a dalších skleníkových plynů v atmosféře. Nedozvěděli jste se však, že oxidu uhličitého přibylo jenom velmi malé množství. Ukáží vám graf, na kterém nárůst vypadá jako svah Mount Everestu. Jenže skutečnost je jiná. Obsah oxidu uhličitého se zvýšil z 316 částic na milion na 376 částic na milion. Celkový nárůst je šedesát částic na milion. To je natolik nepatrná změna celkového složení atmosféry, že si ji člověk těžko představí. Jak bychom si ji mohli znázornit?“

Jennifer se opřela a rozhodila rukama. „Potom vytáhnou obrázek hřiště na americký fotbal. A řeknou: Představte si složení zemské atmosféry jako stoyardové fotbalové hřiště. Většinu atmosféry tvoří dusík. Takže s dusíkem se dostanete na sedmdesátiyardovou linii. Zbytek tvoří převážně kyslík. S kyslíkem jste na devadesáti devíti yardech. Zbývá jeden yard. Většinu posledního yardu tvoří netečný plyn argon. S ním jste se koncové čáře přiblížili na tři a půl palce. To je zhruba šířka té čáry, přátelé. A kolik z toho zbytku tvoří oxid uhličitý? Jeden palec. Tolik CO2 máme v atmosféře. Jeden palec ze stoyardového fotbalového hřiště.“

Dramaticky se odmlčela a pak pokračovala. „A teď, dámy a pánové porotci, slyšeli jste, že oxidu uhličitého v průběhu posledních padesáti let přibylo. Víte, o kolik se zvětšil jeho podíl na našem fotbalovém hřišti? Zvětšil se o tři osminy palce – což je méně než tloušťka tužky. Představuje to hodně oxidu uhličitého, ale je to nepatrná změna atmosféry jako celku. Přesto byste prý měli věřit, že tato drobná změna na naší planetě odstartovala nebezpečný proces oteplování.“

„Ale na to je jednoduchá odpověď –“ ozval se Evans.

„Počkejte,“ přerušila ho. „Ještě neskončili. Nejprve vzbudí pochybnosti. Potom nabídnou alternativní vysvětlení. Takže teď vytáhnou graf s teplotami v New Yorku, který jste už viděl. Zvýšení o pět stupňů od roku 1815. A pak řeknou, že v roce 1815 žilo v New Yorku sto dvacet tisíc lidí. Dnes je jich osm milionů. Město se rozrostlo o šest tisíc procent. Nemluvě o mrakodrapech, klimatizaci a betonu. A potom přijde otázka. Je rozumné předpokládat, že ve městě, které se zvětšilo o šest tisíc procent, je tepleji kvůli maličkému zvýšení nepatrné koncentrace oxidu uhličitého po celém světě? Nebo se ohřálo kvůli tomu, že je mnohem, mnohem větší?“

Opřela se v křesle.

„Tenhle argument se ale dá snadno napadnout,“ řekl Evans. „Existuje mnoho příkladů drobných věcí s obrovskými důsledky. Spoušť představuje malou část pistole, a přece stačí k výstřelu. A převážná část důkazů rozhodně –“

„Petere,“ oslovila ho Jennifer a zavrtěla hlavou. „Kdybyste seděl v porotě a položili by vám tu otázku ohledně New Yorku, k jakému byste dospěl závěru? Globální oteplování, nebo moc betonu? Co si vlastně myslíte vy?

„Myslím, že se ohřívá pravděpodobně proto, že to je velké město.“

„Správně.“

„Ale pořád tu je argument týkající se hladiny moře.“

„Bohužel, hladina moře na Vanutu významněji nestoupla,“ konstatovala Jennifer. „V závislosti na použité databázi buď zůstala stejná, nebo se zvýšila o čtyřicet milimetrů. V průběhu třiceti let. Skoro to nestojí za řeč.“

„Pak ten soud nemůžete vyhrát,“ usoudil Evans.

„Přesně tak,“ souhlasila. „I když váš argument se spouští je pozoruhodný.“

„Jestliže nemůžete vyhrát,“ zamyslel se Evans, „co se bude dít na té tiskové konferenci?“

„Děkuji vám všem, že jste přišli,“ řekl John Balder, když přistoupil ke shluku mikrofonů před pracovnami. Osvětlily ho blesky fotoaparátů. „Já jsem John Balder a vedle mě stojí Nicholas Drake, prezident Národního fondu environmentálních zdrojů. Také tu je Jennifer Haynesová, má hlavní poradkyně, a Peter Evans z právnické firmy Hassle a Black. Společně oznamujeme, že jménem ostrovní země Vanutu, která se nachází v Tichém oceánu, podáme žalobu na Agenturu ochrany životního prostředí Spojených států.“

Peter, jenž stál v pozadí, se málem kousl do rtu, ale pak si to rozmyslel. Nemělo smysl dělat obličeje, které by mohly být vykládány jako projev nervozity.

„Chudým obyvatelům Vanutu hrozí,“ pokračoval Balder, „že je do ještě větší bídy uvrhne největší environmentální hrozba naší doby, globální oteplování, a nebezpečí náhlých klimatických změn, které bezpochyby budou následovat.“

Evans si vzpomněl, že před několika dny Drake náhlou změnu klimatu označil za možnost na obzoru. Během necelého týdne se změnila v jistotu.

Balder v živých barvách vylíčil, jak stoupající hladina moře vyhání obyvatele Vanutu ze země jejich předků, a zdůraznil tragédii malých dětí, jejichž dědictví je odplavováno bouřlivým příbojem, o který se zasloužil krutý průmyslový obr na severní polokouli.

„V zájmu spravedlnosti pro lid Vanutu a v zájmu budoucnosti celého světa, nyní ohrožovaného měnícím se počasím, ohlašujeme dnes tuto žalobu.“

Potom otevřel prostor pro otázky.

První zněla: „Kdy přesně bude žaloba podána?“

„Problém je technicky složitý,“ řekl Balder. „V současné době na něm v našich kancelářích dnem i nocí pracuje čtyřicet vědců. Až svou práci dokončí, podáme žalobu o náhradu škody.“

„Kde žalobu podáte?“

„U federálního okresního soudu v Los Angeles.“

„Jakou náhradu požadujete?“ zajímal se další novinář.

„Jaká je reakce vlády?“

„Bude se soud touto věcí zabývat?“

Otázky se valily jedna za druhou a Balder byl ve svém živlu. Evans se podíval na Jennifer, která stála na druhé straně pódia. Poklepala si na hodinky. Evans přikývl, pohlédl na své hodinky, nasadil neproniknutelný výraz a zmizel z pódia. Jennifer šla hned za ním.

Vydali se do nitra skladiště a kolem stanoviště ochranky.

A Evans nevěřil svým očím.

CULVER CITY

ÚTERÝ, 12. ŘÍJNA 13:20

Světla byla zhasnutá. Většina lidí, které tady Evans předtím viděl, někam zmizela. Kanceláře byly vyklízeny, nábytek odnášen, dokumenty baleny do skladovacích krabic. Stohy krabic stěhováci nakládali na vozíky a odváželi pryč. „Co se děje?“ podivil se Evans.

„Vypršela nám nájemní smlouva,“ řekla Jennifer.

„Takže se stěhujete?“

Zavrtěla hlavou. „Ne. Vyklízíme to tady.“

„Jak to myslíte?“

„Myslím to tak, že tu končíme, Petere. Hledáme si novou práci. Veškerá aktivita související s touhle žalobou skončila.“

Z reproduktoru zněl Balderův hlas: „Jsme pevně přesvědčeni, že formálně proces začne během následujících tří měsíců. Mám úplnou důvěru v našich čtyřicet vynikajících mužů a žen, kteří se s námi na tomto průlomovém případu podílejí.“

Evans ustoupil stranou, protože stěhováci kolem něj odnášeli stůl. Byl to stejný stůl, u něhož před pouhými třemi hodinami zjišťovali jeho názory. Další muž vlekl krabice s video vybavením.

„Co bude dál?“ zeptal se Evans do pokračujícího Balderova projevu. „Lidé si přece všimnou, co se děje…“

„To, co se děje, je zcela logické,“ odpověděla Jennifer. „Požádáme o předběžný soudní příkaz. Naše žádost bude muset projít celým systémem. Předpokládáme, že okresní soud ji zamítne, a tak se odvoláme k soudu devátého obvodu a potom podle všeho skončíme u Nejvyššího soudu. Jednání nemůže pokračovat, dokud nebude vyřešeno vydání předběžného soudního příkazu, což se potáhne několik let. Proto je rozumné rozpustit naši početnou výzkumnou skupinu, zavřít nákladné kanceláře a vyčkávat s kmenovým právnickým týmem.“

„On existuje nějaký kmenový právnický tým?“

„Ne. Ale ptal jste se mě, co bude dál.“

Evans sledoval krabice, jež byly odváženy zadním východem. „Nikdo neměl v úmyslu tu žalobu vůbec podávat, že ne?“

„Vysvětlila bych to tak,“ začala Jennifer, „že Balder v soudních síních zaznamenal mimořádnou šňůru vítězství. To se vám podaří jenom v jednom případě – že vycouváte z beznadějných kauz, ještě než se začnou projednávat.“

„Takže od toho dává ruce pryč?“

„Jasně. Garantuji vám, že žádný soud nenařídí vyplacení odškodného za zvýšení koncentrace oxidu uhličitého způsobené americkou ekonomikou.“ Ukázala na reproduktor. „Drake mu řekl, aby zdůraznil náhlou změnu klimatu. Krásně se to shoduje s tématem Drakeovy konference, která zítra začíná.“

„Ano, ale –“

„Víte stejně dobře jako já,“ řekla Jennifer, „že jediným účelem téhle věci je vyvolat publicitu. Uspořádali tu svou tiskovou konferenci. Žaloba teď půjde stranou.“

Stěhováci se Jennifer zeptali, kam mají věci odvézt. Evans se vrátil do zasedací místnosti a v rohu spatřil stoh grafů na plastových podložkách. Chtěl se podívat na ty, které mu neukázala, a tak si několik vypůjčil. Znázorňovaly data ze zahraničních meteorologických stanic po celém světě.

Samozřejmě věděl, že byly vybrány, aby podpořily stanovisko obhajoby. Ukazovaly tedy malé nebo vůbec žádné oteplování. Přesto ho znepokojovalo, že je jich tolik, ze všech koutů planety.

Všiml si kupy označené „Evropa“ a rychle ji prošel.

„Petere?“

Volala ho Jennifer.

Její kancelář již byla vyklizená. Věci se vešly do několika málo krabic. Pomohl jí je odnést do auta.

„Takže,“ začal, „co teď podniknete? Vrátíte se do Washingtonu a ke svému příteli?“

„Asi ne,“ odpověděla.

„Tak co tedy?“

„Víte, myslela jsem, že půjdu s vámi.“

„Se mnou?“

„Pracujete pro Johna Kennera, ne?“

„Jak jste se to dozvěděla?“ zeptal se Evans.

Jennifer se jen usmála.

Když zadním vchodem opouštěli budovu, slyšeli z reproduktoru dění na tiskovce. Nyní mluvil Drake, děkoval novinářům, že přišli, vyzýval je, aby se dostavili na konferenci pořádanou NERF, a připomínal, že hlavní riziko globálního oteplování spočívá v jeho schopnosti způsobit náhlou změnu klimatu.

A potom pronesl: „Promiňte, velice nerad to říkám, ale musím vám sdělit mimořádně smutnou zprávu. Právě mi podali lístek, na kterém se píše, že bylo nalezeno tělo mého drahého přítele George Mortona.“

CULVER CITY

ÚTERÝ, 12. ŘÍJNA 14:15

Podrobnosti se dozvěděli z odpoledních zpráv. Tělo finančníka George Mortona bylo vyplaveno na pobřeží nedaleko Pismo Beach. Identifikace proběhla na základě oblečení a hodinek na zápěstí oběti. Samotné tělo zohavily útoky žraloků, sdělil hlasatel.

O nálezu byla zpravena filantropova rodina, ovšem datum smutečního obřadu zatím není stanoveno. Prohlášení vydal Mortonův blízký přítel Nicholas Drake, ředitel NERF. Drake uvedl, že Morton zasvětil svůj život environmentálnímu hnutí a práci organizací jako NERF, který ho nedávno jmenoval Zodpovědným občanem roku.

„Pokud někoho znepokojovaly děsivé změny, ke kterým dochází po celé planetě, pak to byl George Morton,“ řekl Drake. „Od chvíle, kdy jsme se dozvěděli o jeho zmizení, jsme nepřestávali doufat, že bude nalezen živý a zdravý. Jsem zarmoucený, že tomu tak není. Truchlím nad ztrátou svého drahého a obětavého přítele. Svět je bez něho ochuzený.“

Telefonát od Lowensteina přišel ve chvíli, kdy Evans řídil auto. „Co děláš?“

„Vracím se z té tiskové konference, na kterou jste mi nařídili jít.“

„Dobře, pojedeš do San Franciska.“

„Proč?“

„Našli Mortona. Někdo musí identifikovat tělo.“

„Co třeba jeho dcera?“

„Ta je na léčení.“

„Co bývalá manželka? Nebo –“

„Evansi, je to oficiální úkol. Přizpůsob si program. Soudní lékaři nehodlají odkládat pitvu, a tak chtějí mít identifikaci hotovou do večera.“

„Ale –“

„Hergot, přestaň odmlouvat. Nechápu, co se ti zase nezdá. Vezmi si jeho letadlo, proboha. Stejně sis ho poslední dobou půjčoval, jak jsem slyšel. Když je teď mrtvý, buď radši opatrnější. A ještě jedna věc. Protože nejsi příbuzný, budou k identifikaci potřebovat dva lidi.“

„Dobře, můžu vzít Sarah, jeho sekretářku –“

„Ne. Drake chce, abys vzal Teda Bradleyho.“

„Proč?“

„Jak to mám sakra vědět? Bradley projevil přání letět. Drake s ním chce být zadobře, takže mu vyhoví. Bradley si zřejmě myslí, že tam bude plno lidí od televize. Koneckonců, je to herec. A byl to Georgeův kamarád.“

„Dalo by se to tak říct.“

„Na banketu s vámi seděl u stolu.“

„Ale Sarah by byla –“

„Evansi, čemu zase nerozumíš? Letíš do San Franciska a bereš s sebou Bradleyho. Tečka.“

Evans vzdychl. „Kde je?“

„Je v Národním parku Sequoia. Musíš se pro něj zastavit.“

„V národním parku?“

„Je to cestou.“

„Ale –“

„Bradley o tom už ví. Moje sekretářka ti dá číslo do sanfranciské márnice. Sbohem, Evansi. Nepodělej to.“

Cvak.

„Problém?“ zeptala se Jennifer.

„Ne. Ale musím jet do San Franciska.“

„Pojedu s vámi,“ rozhodla. „Kdo je to Sarah?“

„Mortonova osobní sekretářka. Jeho stará spolupracovnice.“

„Viděla jsem ji na fotkách,“ řekla Jennifer. „Nevypadá moc staře.“

„Kde jste viděla ty fotky?“

„V jednom časopise. Byly z nějakého tenisového turnaje. Hraje závodně tenis, je to tak?“

„Myslím, že ano.“

„Předpokládala bych, že když jste byl s Mortonem tak často, budete ji znát líp.“

„Ani ne,“ odvětil Evans a pokrčil rameny. „Vlastně jsme spolu trávili víc času až v posledních několika dnech.“

„Hmm.“ Jennifer na něj vrhla pobavený pohled. „Petere, vždyť na tom nesejde. Vypadá moc hezky. Je to úplně přirozené.“

„Ne, ne,“ řekl Evans a sáhl po telefonu. „Takhle to není.“ V zoufalé snaze ukončit rozhovor na toto téma vytočil číslo policie v Beverly Hills a chtěl detektiva Perryho. Detektiv se ještě nevrátil od soudu. Evans mu nechal vzkaz a zavěsil. Obrátil se k Jennifer. „Jak to chodí, když na vás vydají příkaz k zadržení?“

„Tohle je trestní právo,“ odpověděla. „Není to můj obor. Lituji.“

„Ani můj.“

„Někdo vás chce zadržet?“

„Doufám, že ne.“

Potom zavolala Lisa, upovídaná asistentka Herba Lowensteina. „Ahoj, Petere. Mám pro vás čísla na pana Bradleyho a do sanfranciské márnice. Zavírají v osm. Stihnete to do té doby? Herb to chce vědět. Je dost rozrušený.“

„Kvůli čemu?“

„Takhle jsem ho ještě nikdy neviděla. Nebo přinejmenším několik týdnů.“

„Co se stalo?“

„Myslím, že to je kvůli Georgeovi. Taková rána. A kromě toho je nervózní z Drakea. Ten mu dnes volal nejmíň pětkrát. A mám dojem, že mluvili o vás.“

„O mně?“

„Ano.“ Lisa ztišila hlas a nasadila spiklenecký tón. „Herb měl zavřené dveře, když spolu mluvili, ale pár věcí jsem, ehm, zaslechla.“

„Co třeba?“ zajímal se Evans.

„Nic mu neříkejte.“

„Slibuji.“

„Víte, já totiž – prostě mě napadlo, že by vás to mohlo zajímat.“

„Zajímá.“

„Protože se teď hodně mluví o tom,“ pokračovala ještě tišším hlasem, „jestli máte odejít.“

„Odejít z firmy?“

„Jestli se vás mají zbavit. Myslela jsem, že by vás to mohlo zajímat.“

„To ano. Díky. Kdo o tom mluví?“

„No, Herb. A Don Blandings a dva další starší partneři. Bob a Louise. Protože Nick Drake kvůli vám z nějakého důvodu zuří. A kvůli člověku, se kterým se stýkáte, nějakému Kannerovi nebo Connorovi.“

„Aha.“

„Pan Drake je z pana Connora velice nervózní.“

„Pročpak?“

„Tvrdí, že je to špion. Nasazený průmyslem. Znečišťovateli.“

„Aha.“

„V každém případě převládá názor, že pan Drake je důležitý klient a vy mu lezete krkem. I tak by si vás nikdy nedovolili vyhodit, kdyby byl Morton naživu. Jenže už není. A vy jste pořád pryč. A volá sem kvůli vám policie, což rozhodně není dobré. Všichni jsou z toho nervózní. A taky – co vlastně máte s tím pane Connorem?“

„To je dlouhá historie.“

„Petere. Já jsem vám svoje řekla.“ Zněla rozmrzele. Evans věděl, že ve výměnném obchodě s informacemi je teď řada na něm.

„Dobře,“ řekl a pokusil se o zdráhavý tón. „Plním úkol, který mi Morton dal, než se zabil.“

„Opravdu? Jaký?“

„Je to tajné, zatím vám nesmím nic prozradit.“

„George Morton vám dal úkol?“

„Písemně,“ dodal Evans a pomyslel si: Tohle by je mohlo odradit.

„Páni. No tedy. Nedovolí si vás vyhodit, jestli jednáte v zájmu firmy.“

„Liso, už musím končit.“

„A kdyby to udělali, byla by z toho bezvadná žaloba kvůli neoprávněnému propuštění.“

„Liso…“

„Fajn, fajn. Vím, že nemůžete mluvit. Ale jenom… hodně štěstí!“

Zavěsil. Jennifer se usmívala. „Tohle bylo mazané,“ poznamenala.

„Díky.“

Její úsměv však neopětoval. Z jeho pohledu se svět stahoval do smyčky. Neměl z toho dobrý pocit. A pořád byl příšerně utahaný.

Zatelefonoval Sarah, aby zařídila letadlo, ale ozvala se hlasová schránka. Zavolal pilotovi, avšak dozvěděl se, že je ve vzduchu.

„Jak to myslíte?“

„Zrovna létá.“

„Kde?“

„To vám nemůžu říct, pane. Chcete přepojit do jeho hlasové schránky?“

„Ne,“ odpověděl Evans. „Potřebuji půjčit letadlo.“

„Kdy byste ho potřeboval?“

„Asi za půl hodiny. Poletíme do San Franciska, se zastávkou na nejbližším letišti u národního parku Sequoia. Vracíme se dneska večer.“

„Podívám se, co pro vás můžu udělat.“

A pak ho přemohla únava. Zajel vedle cesty a vystoupil z auta.

„Co se stalo?“ zeptala se Jennifer.

„Znáte cestu na Van Nuys?“

„Samozřejmě.“

„Tak budete řídit.“

Zapadl do sedadla spolujezdce a zapnul si pás. Sledoval, jak se Jennifer zařazuje mezi jedoucí vozy, a pak zavřel oči a spal.

SEQUOIA ÚTERÝ

12. ŘÍJNA 16:30

Spodní patro lesa bylo tmavé a studené. Pruhy slunečního světla procházely skrze koruny majestátních stromů, jež se tyčily kolem nich. Ve vzduchu vonělo jehličí. Půda byla měkká.

Místo působilo příjemně, s paprsky tečkujícími lesní podrost, ovšem televizní kamery musely zapnout světla, aby mohly natočit, jak žáci třetí třídy sedí v soustředných kruzích kolem slavného herce a aktivisty Teda Bradleyho. Bradley měl na sobě černé tričko, které podtrhovalo jeho nalíčení a pohledné rysy snědého obličeje.

„Tyto vznešené stromy jsou vaším dědictvím,“ řekl a rozmáchlým gestem objal celé okolí. „Stály tady už před stovkami let. Než jste se narodili, než se narodili vaši rodiče, prarodiče i praprarodiče. Některé z nich ještě dřív, než do Ameriky připlul Kolumbus! Než přišli indiáni! Dřív než cokoli jiného. Tyto stromy jsou nejstarší živé organismy na naší planetě, jsou to strážci Země, jsou moudré a mají pro nás poselství: Nechte planetu na pokoji. Nezahrávejte si s ní ani s námi. A my jim musíme naslouchat.“

Děti ho fascinovaně sledovaly s otevřenými ústy. Kamery zaostřily na Bradleyho.

„Jenže tyto skvostné stromy – jež přečkaly nebezpečí požárů, nebezpečí těžby dřeva, nebezpečí půdní eroze a nebezpečí kyselých dešťů – nyní čelí větší hrozbě než kdy dřív. Globálnímu oteplování. Víte, děti, co je to globální oteplování, že ano?“ Kolem dokola se zvedly ruce. „Já, já to vím!“

„To jsem rád,“ řekl Bradley a pokynul dětem, aby ruce spustily. Dnes bude hovořit jenom Ted Bradley. „Ale asi nevíte, že globální oteplování způsobí velice rychlou změnu našeho klimatu. Za pouhých několik měsíců nebo let bude možná mnohem větší teplo nebo zima. A objeví se hmyz a nemoci, které tyhle úchvatné stromy srazí k zemi.“

„Jaký hmyz?“ zeptal se jeden školák.

„Zlý,“ odpověděl Bradley. „Takový, který požírá stromy, zavrtá se dovnitř a rozkouše je.“ Zakroutil rukama, čímž naznačil probíhající zavrtávání.

„Hmyzu by trvalo dlouho, než by rozkousal celý strom,“ usoudila jedna holčička.

„Ne, netrvalo!“ odvětil Bradley. „V tom je háček. Protože globální oteplování znamená, že hmyzu bude moc a moc – mračna hmyzu –, takže stromy rozkouše rychle!“

Jennifer, jež stála stranou, se naklonila k Evansovi. „Vy těm kravinám věříte?“

Evans zívl. Spal v letadle a zdříml si také v autě cestou do národního parku. Nyní unaveně sledoval Bradleyho. Byl vyčerpaný a znuděný.

Děti se začaly ošívat a Bradley se obrátil přímo ke kamerám. Mluvil s přirozenou autoritou, kterou si osvojil, když hrál v televizi řadu let prezidenta. „Hrozba náhlé změny klimatu,“ řekl, „je pro lidstvo a pro veškerý život na této planetě natolik zničující, že jsou na celém světě pořádány konference, aby ji odvrátily. V Los Angeles zítra začíná konference, na níž vědci budou diskutovat o tom, jak bychom toto nesmírné riziko mohli zmírnit. Ale pokud nic nepodnikneme, dojde ke katastrofě. A tyto mocné, velkolepé stromy se stanou vzpomínkou, pohlednicí z minulosti, důkazem nelidskosti člověka vůči světu přírody. Jsme zodpovědní za katastrofální změnu klimatu. A jedině my ji můžeme zastavit.“

Domluvil, mírně se ke kamerám natočil svou fotogeničtější stranou a pohled světle modrých očí upřel rovnou do objektivů.

„Potřebuju čurat,“ ozval se dívčí hlásek.

Letadlo se zvedlo z dráhy a stoupalo nad les.

„Promiňte, že jsme vás vyrušili,“ řekl Evans. „Ale musíme se do márnice dostat před šestou.“

„To je v pořádku, nic se nestalo.“ Bradley se shovívavě usmál. Když pronesl svou řeč, ještě se několik minut dětem podepisoval.

Také to kamery natáčely. Obrátil se k Jennifer a věnoval jí svůj nejzářivější úsměv. „A čím se zabýváte, slečno Haynesová?“

„Pracuji v právnickém týmu, který se zabývá globálním oteplováním.“

„Výborně, takže jste jedna z nás. Jak to vypadá se žalobou?“

„Docela dobře,“ odpověděla Jennifer a pohlédla na Evanse.

„Mám dojem, že jste stejně nadaná jako krásná,“ řekl Bradley.

„Ani ne,“ odpověděla. Evans zaznamenal, že ji herec obtěžuje.

„Jste skromná. To je velice okouzlující.“

„Jsem upřímná,“ opravila ho, „a říkám vám, že nesnáším lichotky.“

„Ve vašem případě to nejsou lichotky,“ namítl Bradley.

„A ve vašem případě to není upřímnost,“ poznamenala Jennifer.

„Věřte mi, když říkám, že skutečně obdivuji, co děláte,“ pokračoval herec. „Nemůžu se dočkat, až to EPA natřete. Musíme na ně pořád tlačit. Proto jsem dělal to setkání s dětmi. Televize ty záběry určitě použije v souvislosti s náhlou změnou klimatu. A myslím, že vyšly báječně, co říkáte?“

„Docela slušně, s ohledem na okolnosti.“

„Jaké okolnosti?“

„Že to všechno byly hovadiny,“ odpověděla Jennifer.

Bradleyho úsměv zůstal stejný, ovšem jeho oči se přimhouřily. „Nejsem si jistý, co máte na mysli,“ řekl.

„Mám na mysli všechno, Tede. Celý ten proslov. Sekvoje jsou strážci planety? Mají pro nás poselství?“

„No ano, mají –“

„Jsou to stromy, Tede. Velké stromy. Mají pro lidstvo asi takové poselství jako baklažán.“

„Zřejmě vám uniká –“

„A podařilo se jim přečkat lesní požáry? To sotva – jsou na požárech závislé, protože se díky nim rozmnožují. Sekvoje mají tak tvrdá semena, že se otevřou jedině vlivem tepla z ohně. Požáry jsou nezbytné pro zdraví sekvojových lesů.“

„Mám pocit,“ pronesl Bradley poněkud odměřeně, „že vám zřejmě unikla moje hlavní myšlenka.“

„Vážně? Co mi uniklo?“

„Snažil jsem se popsat – možná trochu lyricky – nadčasovost těchto rozlehlých původních lesů a –“

„Nadčasovost? Původních? Víte o těch lesích vůbec něco?“

„Ano. Myslím, že vím.“ Jeho hlas zněl ostře. Byl viditelně rozezlený.

„Podívejte se z okna,“ vyzvala ho Jennifer a ukázala na les, nad nímž letěli. „Co myslíte, jak dlouho ten váš původní les vypadá tak jako dnes?“

„Určitě stovky tisíc let –“

„Chyba, Tede. Lidé tu byli o mnoho tisíc let dřív, než vyrostl les. Věděl jste to?“

Bradley zatínal zuby. Neodpověděl.

„Asi bych vám o tom měla něco povědět,“ usoudila Jennifer.

Před dvaceti tisíci lety se z Kalifornie stáhly pevninské ledovce a cestou vyhloubily Yosemitské údolí a další krásná místa. Ledové stěny ustupovaly a zanechávaly za sebou špinavou vlhkou planinu s mnoha jezery, napájenými tajícím ledem, avšak zcela bez vegetace. Prakticky se jednalo o mokrý písek.

Po několika tisících letech se země vysušila, zatímco ledovce couvaly dále na sever. Území Kalifornie se změnilo v arktickou tundru s vysokou trávou, kterou se živila menší zvířata jako myši a veverky. V té době přišli lidé, lovili tyto drobné živočichy a zakládali ohně. „Zatím tomu rozumíte?“ zeptala se Jennifer. „O původních lesích ještě nepadlo ani slovo.“

„Poslouchám,“ zamručel Ted. Se zjevným úsilím ovládal svůj temperament.

Jennifer pokračovala: „Arktické traviny a křoviny byly původně jedinými rostlinami, které se na obnažené chladné půdě dokázaly udržet. Když odumřely, rozložily se a během tisíců let se vytvořila vrstva úrodné půdy. A to spustilo postupnou kolonizaci rostlinami, které byly zhruba stejné jako kdekoli v Severní Americe po době ledové.

Nejprve nastoupila borovice pokroucená. To bylo asi před čtrnácti tisíci lety. Později se připojily smrk, tsuga a olše – stromy, které vydrží hodně, ale nemohou být první. Tyto stromy vytvářejí skutečný ‚prvotní‘ les a dominovaly další čtyři tisíce let. Potom se klima změnilo. Oteplilo se a poslední zbytky kalifornských ledovců roztály. Země byla teplá a suchá, často se rozhořely požáry a prvotní les lehl popelem. Vystřídala ho vegetace planinového typu s duby a prérijními bylinami. A pár douglasek, ovšem ne mnoho, protože klima na ně bylo příliš suché.

Potom, přibližně před šesti tisíci lety, se klima znovu změnilo. Země byla vlhčí a ovládly ji douglasky, tsugy a cedry, které vytvořily lesy s uzavřenou klenbou korun, jaké vidíte dodnes. Občas ale můžete slyšet, že douglasky jsou škůdci – přerostlý plevel –, který zamoří krajinu a vytlačí původní rostliny. Stromy vytvářející uzavřenou klenbu totiž stíní půdu natolik, že jiné druhy nemohou přežít. A protože často hořelo, stromy se šířily bleskovou rychlostí. Nejsou tedy věčné, Tede. Jsou pouze poslední v řadě.“

Bradley si odfrkl. „I tak je jim šest tisíc let, panebože.“

Jennifer se však nenechala odbýt. „To není pravda. Vědci zjistili, že lesy nikdy nepřestávaly měnit své složení. Každé tisícileté období bylo jiné než ostatní. Lesy se neustále měnily, Tede. A pak tu samozřejmě byli indiáni.“

„Co je s nimi?“

„Indiáni byli výborní pozorovatelé přírody, a tak si uvědomili, že vzrostlé lesy jsou k ničemu. Vypadají impozantně, ale nežije v nich zvěř. Indiáni proto zakládali ohně a pravidelně lesy vypalovali. Starali se o to, aby na planinách a loukách zůstaly jen ostrůvky lesů. Lesy, které spatřili první Evropané, sotva byly původní. Byly kultivované, Tede. A nepřekvapí nás, že před sto padesáti lety existovalo méně vzrostlých lesů než dnes. Indiáni byli realisté. Dnes je to celé romantická mytologie.“*[12]

Opřela se v sedadle.

„Dobře, tohle byla velice hezká přednáška,“ řekl Bradley. „Ale jsou to všechno technické připomínky. Nikoho nezajímají. A to je dobře, protože vy prohlašujete, že tyhle lesy ve skutečnosti nejsou staré a nezaslouží si ochranu. Já však tvrdím, že nám připomínají krásu a moc přírody a měly by být chráněny za každou cenu. Zejména před hrozbou globálního oteplování.“

Jennifer zamrkala. „Potřebuji drink,“ řekla.

„Dám si s vámi,“ ozval se Bradley.

Pro Evanse – jenž se během debaty několikrát snažil zastihnout detektiva Perryho – byla nejznepokojivějším aspektem neustálá změna. Evans si nikdy pořádně neuvědomil, že indiáni v kraji žili již v době, kdy jej pokrývaly ledovce. Přirozeně věděl, že tomu tak bylo. Věděl, že dávní indiáni lovili mamuty a další velké savce, až je vyhubili. Nenapadlo ho však, že také vypalovali lesy a měnili životní prostředí tak, aby vyhovovalo jejich potřebám.

Jenže to samozřejmě byla pravda.

Stejně znepokojivá byla představa, že se jeden za druhým střídaly různé typy lesa. Evans nikdy neuvažoval nad tím, co existovalo před sekvojovými lesy. Také je považoval za původní.

Nepřemýšlel ani o tom, jak vypadala krajina poté, co ustoupily ledovce. Nyní ho napadlo, že se nejspíš podobala té, kterou nedávno viděl na Islandu – byla promrzlá, vlhká, skalnatá a holá. Tvrzení, že musely přijít celé generace rostlin, aby se vytvořila úrodná půda, znělo zcela rozumně.

Evans si však v mysli vždycky přehrával jakýsi zrychlený film, v němž ustupovaly ledovce a za jejich okraji se vzápětí objevovaly sekvoje. Ledovce se stáhly a sekvoje se bez váhání ujaly vlády.

Nyní pochopil, jak naivní tato představa byla.

Kromě toho Evans zaznamenal, jak často Jennifer mluvila o změnách klimatu. Nejprve bylo studené a vlhké, pak teplé a suché, až se rozpustila ledová pokrývka, a potom zase vlhčí. Změny a znovu změny, pořád dokola.

Klima se neustále proměňovalo.

Bradley se po chvíli omluvil a odešel do přední části letadla zavolat svému agentovi. Evans se obrátil k Jennifer: „Jak jste se to všechno dozvěděla?“

„Z důvodu, o kterém se zmínil sám Bradley. Kvůli ‚vážné hrozbě globálního oteplování‘. Měli jsme celý tým vědců, kteří se zabývali vážnými hrozbami. Chtěli jsme totiž zjistit co nejvíc, aby naše žaloba byla co nejpůsobivější.“

„S jakým výsledkem?“

Jennifer zavrtěla hlavou. „Hrozba globálního oteplování v podstatě neexistuje,“ řekla. „I kdyby to byl skutečný fenomén, pravděpodobně by většině světa nakonec spíše prospělo.“

Pilot zapnul interkom a požádal, aby se připoutali, protože je čekalo přistání v San Francisku.

SAN FRANCISCO

ÚTERÝ, 12. ŘÍJNA 18:31

Šedivá a studená vstupní místnost byla cítit dezinfekcí. Muž za stolem měl na sobě laboratorní plášť. Vyťukal jméno na klávesnici. „Morton… Morton… Ano. George Morton. Fajn. A vy jste…“

„Peter Evans. Jsem právní zástupce pana Mortona,“ odpověděl Evans.

„A já jsem Ted Bradley,“ připojil se Ted. Začal natahovat ruku, ale pak si to rozmyslel a zase ji spustil.

„Jasně,“ řekl muž. „Připadal jste mi povědomý. Vy jste ministr zahraničí.“

„Skoro, jsem totiž prezident.“

„Správně, správně, prezident. Věděl jsem, že už jsem vás viděl. Vaše žena pije.“

„Ne, pije žena ministra zahraničí.“

„Aha. Zase tak často se nedívám.“

„Teď nás zrovna nevysílají.“

„Tím se to vysvětluje.“

„Ale prodali seriál na všechny důležité trhy.“

Evans zasáhl: „Kdybychom mohli přikročit k té identifikaci…“

„Dobře. Tady se podepište a já vám dám visačky pro návštěvy.“

Jennifer zůstala ve vstupní místnosti. Evans a Bradley vešli do márnice. Bradley se ohlédl. „Kdo to vlastně je?“

„Je to právnička z týmu pracujícího na globálním oteplování.“

„Mám dojem, že ji tam nastrčil průmysl. Očividně je to extremistka.“

„Pracuje přímo pod Balderem, Tede.“

„Tak tomu rozumím,“ uchechtl se Bradley. „Taky bych byl rád, kdyby pracovala pode mnou. Ale poslouchal jste ji, proboha?

Vzrostlé lesy jsou ‚k ničemu‘? Takhle mluví průmysl.“ Naklonil se k Evansovi. „Myslím, že byste se jí měl zbavit.“

„Zbavit se jí?“

„Nic dobrého z ní nekouká. Proč vlastně letěla s námi?“

„Nevím. Sama chtěla. Proč jste s námi vy, Tede?“

„Je to můj úkol.“

Plachta, která zakrývala tělo, byla potřísněna šedivými skvrnami. Zřízenec ji nadzdvihl.

„Ježíši Kriste,“ vydechl Ted Bradley a spěšně se odvrátil.

Evans se přinutil pohlédnout na tělo. Morton býval za života rozložitý muž a nyní působil ještě objemněji. Jeho trup byl nachově šedý a nateklý. Šířil se zápach rozkladu. Nápadný byl dvoucentimetrový pruh nenapuchlého masa kolem jednoho zápěstí.

„Hodinky?“ odhadl Evans.

„Ano, sundali jsme je,“ řekl zřízenec. „Málem jsme mu je nepřetáhli přes ruku. Potřebujete je vidět?“

„Ano, potřebuji.“ Evans se obrnil proti pachu a naklonil se blíž k tělu. Chtěl si prohlédnout ruce a nehty. Morton si v dětství poranil pravý prsteníček a od té doby měl nehet na něm prohnutý a zdeformovaný. Na jedné ruce však prsteníček chyběl a na druhé byl ohryzaný a rozmačkaný. Evans si nemohl být jistý, co vlastně vidí.

Zezadu se ozval Bradley: „Už jste skončil?“

„Ještě chvilku.“

„Vy teda máte žaludek, člověče.“

Zřízenec se zeptal: „Bude se ten seriál ještě vysílat?“

„Ne, zastavili ho.“

„Proč? Mně se líbil.“

„Měli se s vámi poradit,“ řekl Bradley.

Evans nyní hleděl na hrudník a snažil se vzpomenout si, jaký porost na něm Morton měl. Často ho vídal v plavkách. Pokožka na napuchlém těle se však napnula, což ztěžovalo identifikaci. Zavrtěl hlavou. Nebyl si jistý, jestli před ním leží Morton.

„Tak už jste skončil?“ zajímal se Bradley.

„Ano,“ odpověděl Evans.

Plachta se vrátila na místo a oni vyšli z márnice. Zřízenec řekl: „Tělo objevili plavčíci v Pismu a zavolali policii. Policie ho identifikovala podle oblečení.“

„Byl pořád oblečený?“

„Hmm. Zbyla jedna nohavice a skoro celé sako. Ušité na míru. Zavolali krejčímu do New Yorku a ten potvrdil, že ho ušil pro George Mortona. Vezmete si jeho věci?“

„Nevím,“ řekl Evans.

„No, jste jeho právník…“

„Tak dobře, asi ano.“

„Musíte mi to podepsat.“

Dorazili do vstupní místnosti, kde čekala Jennifer. Mluvila do mobilu. „Ano, chápu. Ano. Dobře, to zvládneme.“ Když je spatřila, zaklapla telefon. „Hotovo?“

„Ano.“

„A byl to…“

„Ano,“ odpověděl Ted. „Byl to George.“

Evans mlčel. Prošel chodbou a podepsal převzetí osobních věcí. Zřízenec vytáhl pytel a podal jej Evansovi. Evans sáhl dovnitř a vylovil cáry smokingu. Ve vnitřní kapse byl odznáček NERF. Kromě toho nalezl hodinky Rolex Submariner. Stejné nosil Morton. Evans se podíval na zadní plášť. Bylo na něm vyryto GM 12-31-89. Evans pokýval hlavou a uložil je zpátky.

Všechny věci patřily Georgeovi. Stačilo se jich dotknout, aby pocítil nevýslovný smutek.

„Myslím, že to stačí,“ řekl. „Půjdeme.“

Odebrali se k čekajícímu autu. Když nastoupili, Jennifer řekla: „Musíme udělat ještě jednu zastávku.“

„Kde?“ zeptal se Evans.

„Pojedeme do oaklandské městské garáže.“

„Proč?“

„Čeká tam na nás policie.“

OAKLAND

ÚTERÝ, 12. ŘÍJNA 19:22

Obrovská betonová budova stála vedle rozlehlého parkoviště na předměstí Oaklandu. Parkoviště bylo osvětleno ostrými halogenovými světly. Většina aut za drátěným plotem byly vraky, ale vyskytlo se také několik vozů Cadillac a Bentley. Limuzína zastavila u obrubníku.

„Proč jsme tady?“ zeptal se Bradley. „Nechápu to.“

K okénku přistoupil policista. „Pan Evans? Peter Evans?“

„To jsem já.“

„Pojďte se mnou, prosím.“

Všichni začali vystupovat z auta, ale policista řekl: „Jenom pan Evans.“

„Ale my jsme –“ vykoktal Bradley.

„Je mi líto, pane. Chtějí jenom pana Evanse. Musíte počkat tady.“

Jennifer se na Bradleyho usmála. „Asi vám budu dělat společnost.“

„Výborně.“

Evans vystoupil z limuzíny a následoval policistu kovovými dveřmi do budovy. Vnitřní prostor byl rozdělený na dlouhé kóje, v nichž mechanici pracovali na autech. Většina kójí byla zřejmě vyhrazena pro opravy policejních vozů. Evans ucítil pronikavý zápach acetylenových hořáků. Kličkoval mezi skvrnami motorového oleje a maziva na zemi. Oslovil policistu, který ho doprovázel: „Co se děje?“

„Čekají na vás, pane.“

Mířili do zadní části garáže. Minuli několik pomuchlaných a zkrvavených vraků. Na sedadlech byla zaschlá krev a na popraskaných oknech rudé fleky. Z některých aut trčely různými směry odřezky lan. Jeden vrak přeměřovali dva technici v modrých laboratorních pláštích. U dalšího stál muž s fotoaparátem na stativu a pořizoval snímky.

„To je policista?“ zeptal se Evans.

„Ne. Právník. Musíme je sem pouštět.“

„Takže tady vyšetřujete dopravní nehody?“

„Když je potřeba.“

Zahnuli za roh a Evans uviděl Kennera ve společnosti tří policistů v civilu a dvou techniků v modrých pláštích. Všichni stáli kolem Mortonova pomačkaného Ferrari Spyder, spočívajícího na hydraulickém zvedáku a osvětleného silnými reflektory.

„Petere,“ pozdravil ho Kenner. „Identifikoval jste George?“

„Ano.“

„Dobře.“

Evans se přesunul pod auto. Některá místa podvozku byla označena žlutými terčíky. „Tak o co jde?“ zeptal se.

Policisté v civilu se po sobě podívali. Jeden z nich promluvil: „Prohlíželi jsme tohle ferrari, pane Evansi.“

„To vidím.“

„Je to vůz, který pan Morton nedávno koupil v Monterey?“

„Předpokládám, že ano.“

„Kdy koupě proběhla?“

„To nevím přesně.“ Evans se snažil rozpomenout. „Není to dlouho. Někdy minulý měsíc. Že si ho George pořídil, mi tehdy řekla jeho asistentka Sarah.“

„Kdo ho kupoval?“

„Ona.“

„Jak jste se na tom podílel vy?“

„Nijak. Prostě mi oznámila, že si George pořídil auto.“

„Nezařizoval jste koupi ani pojistku, nic takového?“

„Ne. O tohle všechno se postarali Georgeovi účetní.“

„Neviděl jste žádné dokumenty?“

„Ne.“

„A kdy jste to auto poprvé viděl?“

„Ten večer, kdy s ním George odjížděl od hotelu Mark Hopkins,“ řekl Evans. „Ten večer, kdy zemřel.“

„Do toho večera jste auto nikdy neviděl?“

„Ne.“

„Najal jste někoho, aby na tom voze pracoval?“

„Ne.“

„Auto bylo z Monterey dopraveno do soukromé garáže v Sonomě, kde zůstalo dva týdny, a pak odjelo do San Franciska. Jednal jste s tím servisem?“

„Ne.“

„Smlouva byla na vaše jméno.“

Evans zavrtěl hlavou. „O tom nic nevím,“ řekl. „Ale Morton často nechal uzavírat smlouvy o zapůjčení a pronájmu jménem svých účetních nebo právníků, když nechtěl, aby se jméno majitele nebo nájemce dostalo na veřejnost.“

„Když něco takového udělal, oznámil vám to?“

„Ne vždycky.“

„Takže jste nevěděl, že bylo použito vaše jméno?“

„Ne.“

„Kdo na tom autě pracoval?“

„Nemám zdání.“

„Pane Evansi, někdo na tom ferrari udělal rozsáhlé úpravy, ještě než se k němu dostal Morton. Na místech, kde vidíte žluté značky, byl oslaben rám. Protiblokovací systém – u takhle starých vozů primitivní – byl vyřazen z činnosti a levé přední a pravé zadní kolo uvolněno. Vidíte?“

Evans se zamračil.

„Tohle auto byla smrtící past, pane Evansi. Někdo ho použil k zabití vašeho klienta. Vražedné úpravy byly provedeny v té garáži v Sonomě. A na smlouvě je vaše jméno.“

Ted Bradley mezitím v autě před budovou útočil na Jennifer Haynesovou. Možná byla hezká, ale spousta věcí mu na ní vadila – chování, neústupnost a především názory. Tvrdila, že pracuje na žalobě a platí ji NERF, ale Ted měl pocit, že to není možné. Tak především, spojení Teda Bradleyho s NERF bylo všeobecně známé a ona o něm jako placená zaměstnankyně musela vědět, takže by se o jeho názorech měla vyjadřovat s úctou.

Nazvat informace, o které se podělil s těmi dětmi, „hovadinami“ – nemusel tu řeč pronést a vedla ho k tomu dobrosrdečnost a oddanost environmentálnímu hnutí –, to byla urážka těžkého kalibru. Jennifer působila nesmírně konfrontačně. A neprojevila naprosto žádný respekt. Kromě toho Ted věděl, že pravda je na jeho straně. Jako obvykle totiž od NERF dostal soupis témat, která má ve svém projevu zdůraznit. A NERF by po něm nechtěl, aby povídal něco, co není pravda. A v soupisu se neobjevilo ani slovo o nějaké zatracené době ledové. Všechno, co Jennifer řekla, bylo nepodstatné.

Ty stromy byly majestátní. Byly strážci životního prostředí, přesně jak se tvrdilo v jeho podkladech. Dokonce papír vytáhl z kapsy saka, aby se ujistil.

„Ráda bych se podívala,“ ozvala se Jennifer.

„O tom nepochybuji.“

„Co je s vámi?“ zeptala se.

No? pomyslel si Bradley. To jsou ty její způsoby. Agresivní a konfrontační.

„Patříte mezi ty televizní hvězdy, které mají pocit, že s nimi všichni chtějí spát,“ odhadla Jennifer. „Tak aby mezi námi bylo jasno, vy jeden sekáči, já o to nestojím. Myslím si, že jste jenom herec.“

„A já si myslím, že jste špionka. Pracujete pro průmysl.“

„Asi nebudu moc dobrá,“ řekla Jennifer, „když jste mě odhalil.“

„Protože si pouštíte hubu na špacír.“

„S tím jsem měla odjakživa problém.“

Během celého rozhovoru Bradley cítil, jak mu v hrudi sílí podivné napětí. Ženy se s Tedem Bradleym nehádaly. Někdy byly zpočátku nepřátelské, neboť z něho měly strach, z jeho pohlednosti a popularity. Chtěly s ním šoustat a on jim to často dovolil. Ale nehádaly se s ním. Tahle se hádala, což ho vzrušovalo a zároveň rozčilovalo. Napětí, které cítil, bylo téměř nesnesitelné. Seděla tam úplně klidná, dívala se mu zpříma do očí a naprosto se ho nebála – ta lhostejnost k jeho slávě ho doháněla k šílenství. Tak dobře, sakra, je nádherná.

Sevřel její obličej do obou dlaní a políbil ji na rty.

Poznal, že se jí to líbí. Aby dovršil svou dominanci, zasunul jí do úst jazyk.

Potom přišla omračující bolest – v krku, v hlavě – a on musel na okamžik ztratit vědomí. Když se probral, seděl na podlaze limuzíny, lapal po dechu a díval se, jak mu na košili kape krev. Nebyl si jistý, jak se na podlahu dostal. Nechápal ani, proč krvácí a proč mu hučí v hlavě. Pak pochopil, že mu krev teče z jazyka.

Podíval se na Jennifer. Klidně si přehodila nohu přes nohu a nechala ho krátce nahlédnout pod sukni, což ho však v tu chvíli nezajímalo. Zuřil. „Kousla jste mě do jazyka!“

„Ne, pitomče, kousnul jste se do něj sám.“

„Napadla jste mě!“

Jennifer zdvihla obočí.

„Přesně tak! Napadla jste mě!“ Podíval se dolů. „Panebože, tohle byla nová košile. Od Maxfielda.“

Jennifer si ho měřila pohledem.

„Napadla jste mě,“ zopakoval.

„Tak mě zažalujte.“

„To asi udělám.“

„Radši se nejdřív poraďte s právníkem.“

„Proč?“

Ukázala bradou do přední části vozu. „Zapomínáte na řidiče.“

„Co je s ním?“

„Celé to viděl.“

„No a co? Provokovala jste mě,“ zasyčel. „Chovala jste se vyzývavě. To každý chlap pozná.“

„Vy zřejmě ne.“

„Vy jste militantní lesbička?“ Obrátil se a vytáhl ze skříňky láhev vodky. Potřeboval si vypláchnout ústa. Nalil si skleničku a otočil se k Jennifer.

Četla si jeho podklady. Držela papír v rukou. Vrhl se pro něj. „Tohle není vaše.“

Rychle zareagovala a ucukla se soupisem z jeho dosahu. Druhou ruku napřáhla proti Bradleymu jako ostrý nůž.

„Zase zkoušíte štěstí, Tede?“

„Jděte do prdele,“ řekl a mocně se napil vodky. Mrcha, pomyslel si. Zatracená mrcha. Fajn, od zítřka si může hledat novou práci. O to se Bradky postará. Ta právnická nána si nemůže zahrávat s Tedem Bradleym a myslet si, že jí to projde.

Evans stál pod nabouraným ferrari a dalších deset minut vzdoroval křížovému výslechu policistů v civilu, kteří ho obklopili. Především mu to celé nedávalo smysl.

„George byl dobrý řidič,“ připomněl. „Copak by si nevšiml, že někdo udělal všechny tyhle úpravy na autě?“

„Možná ano. Ale ne pokud hodně pil.“

„No, pil dost, to je pravda.“

„A kdo mu objednával pití, pane Evansi?“

„George si objednával sám.“

„Číšník, který obsluhoval na banketu, tvrdí, že jste Mortona do pití nutil.“

„To není pravda. Snažil jsem se mu pití rozmlouvat.“

Pak přišla nečekaná změna tématu. „Kdo pracoval na tom ferrari, pane Evansi?“

„To netuším.“

„Víme, že jste pronajal soukromou garáž na okraji Sonomy na silnici číslo 54. Bylo to klidné a odlehlé místo. Člověk, který tam na autě pracoval, mohl přicházet a odcházet podle libosti, aniž by si ho někdo všiml. Proč jste vybral tuhle garáž?“

„Nevybral jsem ji.“

„Vaše jméno je na nájemní smlouvě.“

„Jak byla sjednána?“

„Telefonicky.“

„Kdo zaplatil?“

„Zaplaceno bylo v hotovosti.“

„Kým?“

„Peníze přivezl kurýr.“

„Máte na něčem můj podpis? Otisky prstů?“

„Ne. Pouze vaše jméno.“

Evans pokrčil rameny. „V tom případě je mi líto, ale o tomhle nic nevím. Je všeobecně známo, že jsem právní zástupce George Mortona. Moje jméno mohl použít kdokoli. Jestli s tím autem někdo něco udělal, stalo se to bez mého vědomí.“

Napadlo ho, že by si o tom měli promluvit se Sarah, ale pak si uvědomil, že pokud svou práci dělají dobře, už si s ní popovídali.

A Sarah za chvíli vyšla zpoza rohu a s mobilním telefonem u ucha kývla na Kennera.

Vzápětí Kenner zasáhl do výslechu. „Tak dobrá, pánové. Pokud nemáte další otázky, vezmu pana Evanse s sebou a přebírám za něj zodpovědnost. Nepředpokládám, že bude chtít uprchnout. Se mnou bude v bezpečí.“

Policisté reptali, ale nakonec se podvolili. Kenner vytáhl svůj průkaz a pak zamířil k východu, přičemž jeho ruka pevně spočívala na Evansově rameni.

Sarah šla s odstupem za nimi. Policisté zůstali u ferrari. Zatímco se blížili ke dveřím, Kenner řekl: „Omlouvám se, ale policie vám nepověděla všechno. Vyfotili si ten vůz z různých úhlů a pak snímky vložili do počítače, který simuluje nehody. A počítačem vytvořená simulace neodpovídala fotkám ze skutečné nehody.“

„Nevěděl jsem, že tohle dokážou.“

„Ano. Dneska všichni používají počítačové modely. Moderní organizace se bez nic neobejde. S výsledky simulace se policisté vrátili k vraku a přišli na to, že to celé bylo fingované. Dřív na to při ohledávání vraku nikdy nemohli přijít, ale dnes už ano. Názorný příklad toho, jak použití počítačové simulace pozmění vaši verzi reality. Důvěřovali simulaci a ne údajům z terénu.“

„Hmm.“

„A jejich simulace byla pochopitelně přizpůsobena většině typů vozidel na amerických silnicích. Počítač nedokázal modelovat chování čtyřicet let starého italského sportovního auta z limitované série. Stejně tu simulaci udělali.“

„A co ta věc s garáží v Sonomě?“ zeptal se Evans.

Kenner pokrčil rameny. „Vy nic nevíte. Sarah nic neví. Nikdo ani nedokáže ověřit, jestli tam to auto vůbec bylo. Garáž si ale někdo pronajal – předpokládám, že sám George. Jenže to nikdy nebudeme vědět jistě.“

Když vyšli zpátky před budovu, Evans otevřel dveře limuzíny a nastoupil. Překvapeně zíral na Bradleyho, který měl zakrvácenou bradu a přední stranu košile.

„Co se stalo?“

„Uklouzl,“ řekla Jennifer. „A ublížil si.“

CESTOU DO LOS ANGELES

ÚTERÝ, 12. ŘÍJNA 22:31

Během zpátečního letu se Sarah Jonesová potýkala se smíšenými pocity. Především jí hluboce otřásla zpráva, že bylo nalezeno tělo George Mortona; v koutku duše navzdory všemu stále doufala, že se objeví živý. Pak tu byl Peter Evans. Právě když ho začínala mít ráda – neviděla ho již jako slabocha, ale jako zvláštním způsobem neohrabaného, ale docela energického a houževnatého člověka – a pociťovala vůči tomuto muži, jenž jí zachránil život, první opravdové city, objevila se ta Jennifer a očividně Peterovi učarovala.

A kromě toho dorazil Ted Bradley. O Tedovi si Sarah nedělala iluze; viděla ho v akci na bezpočtu setkání NERF a jednou mu dokonce dovolila, aby na ni zkoušel svoje triky – měla slabost pro herce –, ale nakonec usoudila, že jí příliš připomíná bývalého přítele. Co je vlastně zvláštního na hercích? Jsou tak podmaniví, tak důvěrní v jednání a tak nespoutaní v citech. Bylo těžké si uvědomit, že jsou to prostě egocentričtí jedinci, kteří udělají cokoli, abyste je měli rádi.

Přinejmenším Ted takový byl.

A jak se zranil? Kousl se do jazyka? Sarah měla dojem, že to nějak souvisí s Jennifer. Byla velice hezká a současně jaksi světaznalá; tmavé vlasy, přísný výraz, trénované tělo, svalnaté, ale štíhlé. Typická praktická Newyorčanka – ve všech ohledech opak Sarah.

A Peter Evans jí podlézal.

Podlézal.

Znechuceně si přiznala, že je zklamaná i osobně. Právě když ho začínala mít ráda. Povzdechla si.

Pokud šlo o Bradleyho, ten mluvil s Kennerem o environmentálních otázkách a předváděl své rozsáhlé znalosti. A Kenner si Bradleyho měřil pohledem, jakým krajta sleduje králíka.

„Takže globální oteplování představuje hrozbu pro náš svět?“ zeptal se Kenner.

„Rozhodně,“ přisvědčil Bradley. „Hrozbu pro celý svět.“

„Jaký druh hrozby máte na mysli?“

„Neúroda, rozšiřování pouští, nové nemoci, vymírání druhů, tání ledovců, Kilimandžáro, zvýšení hladiny moří, extrémní počasí, tornáda, hurikány, El Niňo –“

„To zní nesmírně vážně,“ konstatoval Kenner.

„Je to vážné,“ souhlasil Bradley. „Skutečně vážné.“

„Jste si jistý svými fakty?“

„Samozřejmě.“

„Dokážete svá tvrzení doložit odkazy na vědeckou literaturu?“

„Já osobně ne, ale vědci to dokážou.“

„Vědecké studie ovšem vaše tvrzení nepodporují. Například neúroda – pokud zvýšená koncentrace oxidu uhličitého nějak ovlivňuje růst rostlin, pak ho stimuluje. Existují o tom důkazy. A nejnovější družicový výzkum dokazuje, že Sahara se od roku 1980 zmenšila.*[13] Pokud jde o nové nemoci – není to pravda. Tempo objevování nových nemocí se od šedesátých let dvacátého století nezměnilo.“

„Ale do Spojených států a Evropy se vrátí nemoci jako malárie.“

„Podle odborníků na malárii nikoli.“*[14]

Bradley pohrdavě odfrkl a zkřížil ruce na hrudi.

„Ani vymírání druhů nebylo prokázáno. V sedmdesátých letech Norman Myers předpověděl, že do roku 2000 vymře milion druhů. Paul Ehrlich odhadl, že do roku 2000 vymře padesát procent všech druhů. Byly to však jen domněnky.*[15] Víte, jak se říká domněnce bez důkazů? Říká se jí předsudek. Víte, kolik druhů žije na téhle planetě?“

„Ne.“

„Neví to totiž nikdo. Odhady se pohybují od tří milionů po sto milionů. Poměrně velký rozsah, nemyslíte? Nikdo o tom ve skutečnosti nemá ponětí.“*[16]

„Kam tím míříte?“

„Především je těžké předpovídat, kolik druhů vymře, pokud nevíte, kolik jich je. Jak můžete tvrdit, že vás někdo okradl, když nevíte, kolik jste měl v peněžence? A každý rok je popsáno patnáct tisíc nových druhů. Mimochodem, víte, jaké je tempo vymírání druhů?“

„Ne.“

„Protože toto tempo není známo. Víte, jak se stanovuje počet druhů a počet vyhynulých druhů? Nějaký trouba vyznačí akr země a pokouší se spočítat všechny brouky, zvířata a rostliny, kteří tam žijí. Za deset let se vrátí a znovu je spočítá. Jenže brouci se mezitím třeba přestěhovali na sousední akr. Kromě toho, dokážete si představit, že byste spočítal všechny brouky na akru země?“

„Bylo by to těžké.“

„Mírně řečeno,“ dodal Kenner, „a o to právě jde. A teď k tání ledovců – není to pravda. Některé tají, jiné ne.“*[17]

„Skoro všechny tají.“

Kenner se chabě usmál. „O kolika ledovcích hovoříme?“

„O desítkách.“

„Kolik je na světě ledovců, Tede?“

„Nevím.“

„Odhadněte to.“

„Asi, ehm, dvě stě.“

„Jen v Kalifornii jich je víc.*[18] Na světě je sto šedesát tisíc ledovců. Asi šedesát sedm tisíc bylo inventarizováno, ale jen pár bylo podrobněji studováno. Údaje o změnách hmoty v průběhu více než pěti let existují jen u sedmdesáti devíti na celém světě. Tak jak můžete říct, že tají? Nikdo neví, jestli to tak je nebo ne.“*[19]

„Ledovec na Kilimandžáru taje.“

„Čím to je?“

„Globálním oteplováním.“

„Ledovec na Kilimandžáru ve skutečnosti rychle taje od začátku devatenáctého století – dlouho před globálním oteplováním. Vědci se úbytkem ledu zabývají déle než sto let. A stále zůstává záhadou, protože jak víte, Kilimandžáro je rovníková sopka, takže se nachází v teplé oblasti. Satelitní měření neukazují žádný trend oteplování v nadmořské výšce kilimandžárského ledovce. Tak proč taje?“

„To mi povězte vy,“ opáčil Bradley nevrle.

„Kvůli odlesnění, Tede. Deštné pralesy na úpatí hory byly vykáceny, takže vzduch proudící nahoru již není vlhký. Odborníci si myslí, že kdyby se znovu vysadily lesy, ledovec zase poroste.“

„To je pitomost.“

„Dám vám odkazy na vědecké časopisy.*[20] Dál – zvýšení hladiny moře? Byla to další hrozba, o které jste mluvil?“

„Ano.“

„Hladina moře skutečně stoupá.“

„Tak vidíte!“

„A děje se to již od počátku holocénu. Hladina stoupá průměrnou rychlostí deset až dvacet centimetrů za sto let.“*[21]

„Ale v současnosti stoupá rychleji.“

„Ve skutečnosti nestoupá.“

„Družice to dokazují.“

„Ve skutečnosti nedokazují.“*[22]

„Počítačové modely dokazují, že stoupá rychleji.“*[23]

„Počítačové modely nemůžou nic dokázat, Tede. Předpověď se nemůže stát důkazem – ještě se nenaplnila. A počítačové modely nedokázaly v posledních deseti až patnácti letech předpovídat přesně. Ale jestli jim navzdory tomu chcete věřit, víra se nedá vymlouvat. Co jsem měl na seznamu dál? Extrémní počasí – ani to není pravda. Řada studií neukazuje žádný nárůst.“*[24]

„Poslechněte, můžete si vychutnat, jak mě shazujete,“ řekl Ted, „ale skutečností zůstává, že lidé si myslí, že v budoucnu bude víc extrémního počasí včetně hurikánů, tornád a cyklonů.“

„Ano, skutečně, hodně lidí si to myslí. Ale vědecké studie jim nedávají za pravdu.*[25] Proto děláme vědu, Tede, abychom se dozvěděli, jestli naše názory mají oporu ve skutečném světě, nebo jestli jsou to jenom naše fantazie.“

„Všechny ty hurikány nejsou fantazie.“

Kenner vzdychl. Otevřel laptop.

„Co to děláte?“

„Moment,“ řekl Kenner. „Něco vám ukážu.“

„Tohle jsou skutečná data, Tede,“ vysvětlil Kenner. „Počet hurikánů, které zasáhly Spojené státy v posledních sto letech, evidentně nestoupal. A stejně tak není extrémní počasí častější globálně. Data zkrátka neodpovídají tomu, co tvrdíte. A nakonec jste se zmínil o El Niňo.“

„Ano…“

„Jak víte, El Niňo je globální meteorologický úkaz, ke kterému dochází, když teplota oceánu u západního pobřeží Jižní Ameriky zůstane několik měsíců nad normálem. Jakmile je El Niňo vyvoláno, trvá asi rok a půl a ovlivňuje počasí po celém světě. K El Niňo dochází zhruba každé čtyři roky – třiadvacetkrát za poslední století. A děje se to již tisíce let. Takže tento jev výrazně předstihl všechna tvrzení o globálním oteplování.*[26] Jenže jakou hrozbu El Nino představuje pro USA, Tede? Velké El Niňo bylo v roce 1998.“

„Záplavy, zničená úroda a tak dále.“

„To všechno se stalo. Hospodářským dopadem posledního El Niňo byl zisk ve výši patnáct miliard dolarů díky prodloužené vegetační době a menším nákladům na topný olej v zimě. A to po odečtení 1,5 miliardy dolarů za záplavy a prudké deště v Kalifornii. Přesto docházíme k čistému zisku.“

„Tuhle studii bych rád viděl,“ řekl Bradley.

„Postarám se, abyste ji dostal.*[27] Protože z ní samozřejmě také vyplývá, že pokud skutečně dochází ke globálnímu oteplování, pak to většině zemí světa pravděpodobně prospěje.“

„Ale ne všem.“

„Ne, Tede. Ne všem.“

„Takže co tím vlastně chcete říct?“ zeptal se Bradley. „Tvrdíte, že si nemusíme všímat životního prostředí, že se na něj můžeme vykašlat a nebránit průmyslu ve znečišťování a všechno bude v nejlepším pořádku?“

Sarah chvíli připadalo, že Kenner vybuchne, ale nestalo se tak. Místo toho se zeptal: „Jestliže odmítáte trest smrti, znamená to zároveň, že chcete, aby se proti zločinu nedělalo vůbec nic?“

„Ne,“ odpověděl Ted.

„Můžete odmítat trest smrti, ale přesto podporovat trestání zločinců.“

„Ano. Samozřejmě.“

„Takže já můžu prohlašovat, že globální oteplování není hrozba, a přece schvalovat environmentální regulaci, že ano?“

„Jenže mně nepřipadá, že by z vašich slov vyplývalo tohle.“

Kenner si povzdechl.

Sarah poslouchala jejich rozhovor a napadlo ji, že Bradley vůbec nevnímá Kennerovy argumenty. Jako kdyby chtěl dokázat správnost jejích myšlenek, Bradley pokračoval: „Je to tak? Neříkáte snad, že životní prostředí žádnou ochranu před námi nepotřebuje? Copak v podstatě netvrdíte právě tohle?“

Kennerovo „ne“ bylo proneseno způsobem, který naznačoval, že rozhovor je u konce.

Ted je vážně hlupák, pomyslela si Sarah. Jeho vědomosti o věcech, o nichž mluvil, byly dost omezené. Ted byl herec se scénářem, a pokud se debata odchýlila od předepsaných řádků, docházely mu argumenty.

Obrátila se a podívala se do přední části kabiny. Viděla, že Peter a Jennifer mají hlavy u sebe a povídají si. V jejich gestech byla jakási důvěrnost, patrná na první pohled.

Sarah byla ráda, když pilot oznámil, že přistávají v Los Angeles.

VAN NUYS

ÚTERÝ, 12. ŘÍJNA 23:22

Sanjong Thapa čekal na letišti a vypadal znepokojeně. Okamžitě s Kennerem nasedli do auta a zmizeli. Sarah jela domů. Bradley usedl do limuzíny, znechuceně mávl rukou a odjel. Mezitím již hovořil do mobilu. Peter Evans zavezl Jennifer k jejímu autu, které parkovalo v Culver City. Jejich loučení bylo poněkud rozpačité. Chtěl ji políbit, ale vycítil jistou odměřenost a neudělal to. Jennifer slíbila, že mu ráno zavolá.

Evans jel domů a přemýšlel o ní. Na Sarah si ani nevzpomněl.

Byla skoro půlnoc, když dorazil do svého bytu. Byl velmi unavený, a když si svlékal košili, zazvonil telefon. Byla to cvičitelka Janis. „Kde ses toulal, drahoušku?“

„Cestoval jsem,“ odpověděl.

„Volala jsem ti každý den,“ řekla. „Občas i víckrát. Někdy každou hodinu.“

„Hmm. Co se děje?“

„Rozešli jsme se s přítelem.“

„To mě mrzí,“ řekl Evans. „Bylo to moc –“

„Můžu se zastavit?“ zeptala se.

Vzdychl. „Víš, Janis, jsem dost utahaný…“

„Musím s tebou mluvit. Slibuji, že se nezdržím, jestli nebudeš chtít. Jsem jenom jednu ulici od tebe. Za pět minut?“

Znovu vzdychl, tentokrát hlasitěji. „Janis, dneska večer není –“

„Tak fajn, za pět minut.“

Cvak.

Povzdechl si. Svlékl si košili a odhodil ji do koše na špinavé prádlo. Problém s Janis spočíval v tom, že neuměla poslouchat. Rozhodl se, že jakmile se u něj objeví, řekne jí, aby zase šla. To bude všechno. Pošle ji pryč.

A nebo třeba ne.

S Janis to bylo jednoduché. Vždycky byla připravená na nekomplikovanou kratochvíli. Zul si boty a nechal je dopadnout na podlahu. Na druhé straně nechtěl, aby Janis byla u něj, až ráno zatelefonuje Jennifer. Zavolá? Řekla, že ano. Znala Jennifer číslo k němu domů? Nebyl si jistý. Možná ne.

Rozhodl se, že se vysprchuje. Ze sprchy by Janis nemusel slyšet, a tak odemkl vchodové dveře a zamířil do koupelny. Na chodbě byla tma a on pouze letmo zahlédl černý stín, než přišla tvrdá rána do hlavy. Evans vykřikl. Ucítil prudkou bolest, zalapal po dechu a klesl na kolena. Zasténal. Kdosi ho znovu udeřil, tentokrát do ucha, a on se zhroutil na bok.

Dezorientované hleděl na pár nohou ve špinavých ponožkách. Táhli ho do obývacího pokoje. Nevybíravě ho upustili na podlahu. Kolem něj se pohybovali tři muži. Na obličejích měli tmavé masky. Jeden z nich se Evansovi postavil na ruce, čímž ho znehybnil zády na zemi. Další muž se mu posadil na nohy a řekl: „Nemluvte. Nehýbejte se.“ Jeho hluboký hlas zněl hrozivě.

Evans se tak jako tak hýbat nemohl. Stále se mu točila hlava. Hledal očima třetího muže. Zaslechl šplouchání vody. Pak uviděl něco, co vypadalo jako igelitový pytlík.

„Dobře ho držte,“ rozkázal třetí muž šeptem. Sklonil se k Evansovu rameni, vyhrnul mu rukáv trička a odhalil svaly na nadloktí. Za černou maskou tiše sípal. Potom opět zašeptal: „Víte, co to je?“

Zvedl igelitový pytlík. Voda byla zakalená. Evans v ní spatřil jakousi masitou kuličku a s hrůzou si pomyslel: Panebože, oni někomu uřízli varlata. Potom si však všiml, že se kulička pohybuje a vlní. Byla hnědá, s bílými skvrnkami, a velká asi jako golfový míček.

„Víte?“ zeptal se muž.

Evans zavrtěl hlavou.

„Dozvíte se to,“ zašeptal muž a rozevřel sáček. Přiložil jej ke spodní straně Evansovy paže. Evans ucítil vlhkost. Muž urovnal pytlík a zmáčkl jej. Evans se snažil zahlédnout, co je uvnitř, ale těžko mohl říct, co přesně –

Kulička se pohnula. Roztáhla cosi, co vypadalo jako křídla. Byla to drobná chobotnice! Jistě nevážila víc než několik gramů. Byla hnědá s bílými kroužky. Muž tiskl pytlík a tlačil chobotnici k Evansově ruce.

A pak pochopil.

Evans zasténal a vzpíral se ve snaze setřást útočníky, ale drželi ho pevně a on na kůži ucítil chobotničku. Byla lepkavá, jako celofán, plastelína nebo něco podobného. Evans zděšeně zvedl hlavu a viděl, že muž chobotnici pošťuchuje prstem a snaží se ji rozdráždit. Živočich přilnul k Evansově paži a bílé kroužky změnily barvu na modrou.

Modrý kruh smrti.

„Tohle znamená, že se zlobí,“ vysvětlil muž, jenž přidržoval pytlík. „Nic neucítíte.“ Jenže Evans cítil. Bylo to štípnutí zobáku, jediné kousnutí, které připomínalo píchnutí špendlíkem. Evans trhl rukou a muž odtáhl igelitový pytlík a neprodyšně jej uzavřel. „Pořádně ho držte,“ zašeptal.

Odešel a vzápětí se vrátil s kuchyňskou utěrkou. Osušil Evansovi paži a otřel vodu z podlahy. „Teď několik minut nebudete nic cítit,“ pokračoval muž šeptem a směřoval k telefonu. „Nepokoušejte se nikomu volat.“ Vytrhl aparát ze zdi a praštil jím o zem.

Pak ho muži pustili. Rychle došli ke dveřím, otevřeli je a byli pryč.

Zakašlal a zvedl se na ruce a kolena. Prohlédl si své podpaží; po kousnutí v pokožce zůstala jamka, nevelké narůžovělé místo těsně u okraje ochlupení. Té si sotva někdo povšimne.

Necítil nic kromě pálení v místě, kde ho chobotnička kousla. V ústech měl sucho, jenže to zřejmě způsobil strach. Bolela ho hlava. Sáhl si na ni, nahmatal krev a pochopil, že mu popraskaly stehy.

Proboha. Pokusil se vstát, ale ruce se mu podlomily a on se zhroutil na podlahu a převalil se. Stále měl potíže s orientací. Díval se do světel u stropu. Strop v jeho bytě byl štukovaný. Nelíbil se mu. Chtěl s ním něco udělat, jenže to by stálo moc peněz. Kromě toho neustále plánoval, že se brzy přestěhuje. Hlavou mu vířily nesouvislé myšlenky. Zvedl se na lokty. Ústa měl úplně vyprahlá. Nyní šlo o důsledek otravy.

Nějaká ropucha. Ne, opravil se, takhle to nebylo. Žádná ropucha. Byla to…

Nedokázal si vzpomenout.

Chobotnice.

Přesně tak. Byla to malá chobotnička, jen o málo větší než nehet na palci. Roztomilé zvířátko.

Indiáni z Amazonie je používali při výrobě otrávených šípů. Ne, pomyslel si, to byly ropuchy. V Amazonii chobotnice nežijí. Nebo žijí?

Byl popletený. A jeho zmatenost se zhoršovala. Po těle mu vyrazil studený pot. Tohle k tomu taky patří? Musí se dostat k telefonu. Během pár minut by mohl ztratit vědomí.

Odplazil se k nejbližšímu kusu nábytku, což bylo lehké křeslo… měl je již na právnické fakultě, bylo dost sešlé a měl v plánu se ho zbavit, až se bude stěhovat, jenže zatím se k tomu nedostal… v obývacím pokoji by na tomhle místě mělo nějaké křeslo být… ve druhém ročníku si ho nechal nově potáhnout… už bylo pěkně špinavé… kdo má čas chodit po nákupech? Jedna myšlenka stíhala druhou a on se zvedal, dokud bradou nespočinul na sedací ploše křesla. Ztěžka oddechoval a cítil se jako po zdolání hory. Co tady dělám? prolétlo mu hlavou. Proč mám bradu na křesle? Pak si vzpomněl, že se chtěl zvednout a posadit se.

Posadit se do křesla.

Vytáhl loket zdravé ruky do křesla a pokoušel se nadzdvihnout. Nakonec nahoru dostal hrudník a potom zbytek trupu. Končetiny měl s každou další minutou ochablejší a studenější. Ztěžklo mu celé tělo. Dokázal se v křesle skoro napřímit. Telefon byl na stolku vedle něho, ale nedokázal k němu natáhnout příliš těžkou ruku. Zkusil to, avšak vůbec nic se nestalo. Prsty se mírně pohnuly a to bylo všechno. Tělo měl úplně prochladlé a těžké jako z kamene.

Pomalu začal ztrácet rovnováhu a pak se sesouval na stranu, až hrudí spočinul na jedné opěrce a hlava mu visela dolů. V této pozici zůstal, protože se nedokázat pohnout. Nemohl zvednout hlavu. Nebyl schopen hýbat rukama. Nedokázal ani pohnout očima. Pohlédl na potah křesla a na koberec na podlaze a pomyslel si: Tohle je poslední věc, kterou uvidím, než zemřu. VI

MODRÁ

BEVERLY HILLS

STŘEDA, 13. ŘÍJNA 1:02

Peter Evans nevěděl, jak dlouho civí na koberec. Opěrka křesla mu tlačila do hrudníku a ztěžovala dýchání, se kterým měl již tak stále větší problémy. Hlavou mu běžely výjevy z celého života – suterén, v němž hrál na svém prvním počítači, modré kolo, které mu ukradli ještě ten den, kdy ho dostal, květina na oblek, již si připnul na závěrečný školní ples, hodiny ústavního práva profesora Whitsona, na kterých mu starý Whitson nedal vydechnout –

„Petere? Haló? Petere?“

– a děsil ho, Whitson je děsil všechny, a večeře, která byla závěrečným interview kvůli práci v Los Angeles, na níž si polil košili polévkou a partneři předstírali, že si ničeho nevšimli, a –

„Petere? Petere! Co tam děláš? Petere? Vstaň, Petere.“

Ucítil na svých ramenou ruce, jejichž dotek mu připadal žhavý jako oheň, a Janis ho se supěním posadila do křesla. „Tak, to je lepší.“ Z několikacentimetrové vzdálenosti mu zírala do obličeje. „Co je s tebou? Co sis vzal? Mluv.“

On však mluvit nemohl. Nedokázal se ani pohnout. Janis na sobě měla těsné sportovní tričko, džínsy a sandály. Když udělala krok stranou, ztratila se mu ze zorného pole.

„Petere?“ oslovila ho rozpačitě. „Mám dojem, že se přihodilo něco špatného. Ty sis vzal extázi? Nebo je to mrtvice? Na mrtvici jsi moc mladý. Ale stát se to asi mohlo. Zejména když uvážím tvoji stravu. Říkala jsem ti, abys nejedl víc než šedesát pět gramů tuku denně. Kdybys byl vegetarián, mrtvice by ti nehrozila. Proč pořád mlčíš?“

S tázavým pohledem mu sáhla na bradu. Evans pociťoval mírnou závrať, protože již skoro nemohl dýchat. Měl dojem, že mu na hrudi leží dvacetitunový kámen. Balvan na něj tlačil i vsedě.

Zavolej sanitku! prolétlo mu hlavou.

„Nevím, co mám dělat, Petere,“ blábolila Janis. „Chtěla jsem si s tebou dneska večer popovídat a teď tohle. Asi není vhodná chvíle. Nahání mi to hrůzu. Abych pravdu řekla, přála bych si, abys mi odpověděl. Můžeš mi odpovědět?“

Zavolej sanitku!

„Možná mě kvůli tomu budeš nenávidět, ale já nevím, co sis vzal, že vypadáš takhle, a tak zavolám 911 a seženu sanitku. Moc mě to mrzí a nechci tě dostat do problémů, ale děsíš mě, Petere.“

Zmizela z jeho zorného pole, ale on slyšel, že ze stolku vedle křesla zvedla telefon. Dobře, pomyslel si. Pospěš si.

„Máš něco s telefonem,“ ozvala se Janis.

Ježíši Kriste.

Vrátila se před Evanse. „Nefunguje ti telefon, víš o tom?“

Zavolej z mobilu.

„Máš tady mobil? Zapomněla jsem svůj v autě.“

Běž pro něj.

„Možná ti funguje nějaký jiný telefon v bytě. Musíš zavolat opraváře, aby to dali do pořádku, Petere. Není to bezpečné, být bez telefonu – co to je? Někdo ti vytrhl kabel ze zdi? Tys měl záchvat?“

Klepání na dveře. Znělo to jako od vchodových dveří. „Haló? Je tam někdo? Haló? Petere?“ Ženský hlas. Nedokázal poznat, kdo to je.

Uslyšel Janis. „Kdo jste?“

„Kdo jste vv?“

„Já jsem Janis. Peterova přítelkyně.“

„Já jsem Sarah. Peterova kolegyně.“

„Jste vysoká.“

„Kde je Peter?“ zeptala se Sarah.

„Tamhle,“ řekla Janis. „Něco se mu stalo.“

Evans je při rozhovoru neviděl, protože nebyl schopen ovládat zrak. A nyní spatřil první šedé skvrny, což znamenalo, že zanedlouho ztratí vědomí. Zmobilizoval poslední zbytky energie, aby pohnul hrudníkem a vpravil do plic alespoň trochu vzduchu.

„Petere?“ oslovila ho Sarah.

Objevila se v jeho zorném poli. Pohlédla mu do obličeje.

„Ochrnul jste?“ zeptala se.

Ano! Zavolejte sanitku!

„Potí se,“ řekla Sarah. „Studený pot.“

„Takhle na tom byl, už když jsem ho našla,“ poznamenala Janis. Obrátila se k Sarah. „Co tady vlastně děláte? Jak dobře Petera znáte?“

„Zavolala jste sanitku?“ zeptala se Sarah.

„Ne, protože mám telefon v autě a –“

„Já ji zavolám.“

Sarah rozevřela mobil. To byla poslední věc, kterou Evans vnímal.

BRENTWOOD

STŘEDA, 13. ŘÍJNA 1:22

Bylo pozdě. Nikde v domě se nesvítilo. Nicholas Drake seděl u svého stolu doma v Brentwoodu nedaleko Santa Moniky. Nacházel se přesně 4,6 kilometru od pláže (nedávno to měřil v autě), a tak se cítil v bezpečí. Potěšilo ho, když mu NERF před rokem tento dům koupil. Trochu se o tom diskutovalo, protože mu koupili také řadový dům v Georgetownu. Drake však poukázal na to, že potřebuje rezidenci na západním pobřeží, ve které by mohl hostit celebrity a důležité přispěvatele.

Kalifornie byla v každém případě environmentálně nejuvědomělejší stát v zemi. Jako první přijala zákony proti kouření, téměř o deset let dřív než New York a ostatní státy na východním pobřeží. A když federální soud v roce 1998 rozhodl proti EPA v otázce pasivního kouření s poukazem na to, že EPA porušila vlastní pravidla důkazního řízení, jestliže zakázala substanci, jejíž škodlivost nebyla prokázána – soudce evidentně pocházel ze státu, kde se pěstuje tabák –, Kalifornie ani v tomto případě neustoupila. Protikuřácké zákony zůstaly. Santa Monika se navíc chystala zakázat kouření kdekoli pod širým nebem, dokonce i na plážích! Tomu se říká pokrok!

Tohle tu bylo snadné.

Jenže pokud šlo o získávání tučných příspěvků… to bylo něco jiného. V zábavním průmyslu existovali lidé, na které se dalo spolehnout, jenže skuteční kalifornští boháči – investiční bankéři, správci portfolií, prezidenti firem, obchodníci s realitami, zakladatelé fondů, lidé s pěti sty miliony až dvěma miliardami dolarů, s opravdovými penězi –, s těmi se nejednalo jednoduše. Tihle lidé žili v jiné Kalifornii. Scházeli se v golfových klubech, jejichž členy se herci stát nemohli. Velké peníze se hromadily v rukou podnikatelů a majitelů firem v oblasti vyspělých technologií a to byli protřelí a tvrdí hoši. Řada z nich se vyznala ve vědě. Krucinál, mnozí z nich byli vědci.

Jednání s nimi tedy pro Drakea představovalo velkou výzvu, pokud chtěl fondu zajistit dostatečný přísun financí. Zíral na monitor a napadlo ho, že je čas na skotskou, když vtom se na obrazovce objevilo nové okno s blikajícím kurzorem:

SCORPIO_L: Můžeš mluvit?

To je idiot, pomyslel si a napsal:

Ano, můžu.

Drake se posunul na židli a natočil lampu nad stolem tak, aby mu svítila do obličeje. Podíval se do objektivu kamery, která byla umístěna hned nad obrazovkou.

Okno se otevřelo. Spatřil Teda Bradleyho, jenž seděl u pracovního stolu ve svém domě v San Fernando Valley.

„Co je?“

„Je to přesně tak, jak jsi říkal,“ oznámil Bradley. „Evans přešel na temnou stranu.“

„A dál?“

„Měl s sebou tu holku, Jennifer, která pracuje na žalobě.“

„Jennifer Haynesovou?“

„Jasně. Je to prohnaná mrcha.“

Drake mlčel. Poslouchal tón hlasu. Bradley zase pil. „Tede, o tomhle už jsme mluvili. Ne všechny mají rády, když na ně děláš oči.“

„Ale mají. Tedy aspoň většina.“

„Tede, na tomhle stavět nechceme.“

„Urazila mě.“

„Dobře. Takže tam byla Jennifer Haynesová…“

„Ta holka tajně pracuje pro velké naftové a uhelné firmy. Stoprocentně.“

„Kdo tam ještě byl?“

„Sarah Jonesová.“

„Hmm. Přiletěla identifikovat tělo?“

„Nevím, co tam dělala. Byla tam s nějakým Kennerem, což je příšerný idiot. Další rozumbrada.“

„Popiš mi ho.“

„Mezi čtyřiceti a padesáti, tmavý, vypadá jako drsňák. Odhadl bych ho na vojáka.“

„Hmm. Ještě někdo?“

„Ne.“

„Žádní cizinci? Nikdo další?“

„Ne, jenom ti, o kterých jsem mluvil.“

„Řekl bys, že Peter Evans toho Kennera zná?“

„Jo. Docela dobře, myslím.“

„Takže tvůj dojem je, že spolupracují?“

„Ano. Mám pocit, že docela úzce.“

„Dobře, Tede,“ řekl Drake. „V tomhle se spolehnu na tvůj instinkt.“ Na obrazovce viděl, jak se Bradley naparuje. „Myslím, že třeba na něco přijdeš. S Evansem by mohly být problémy.“

„Rozhodně.“

„Patřil k našim spolehlivým právníkům. Předevčírem byl u mě v kanceláři a dostal ode mě zvláštní úkol. Kdyby se postavil proti nám, mohl by nám uškodit.“

„Zatracený zrádce,“ řekl Ted. „Je to další Bennett Arnold.“

„Chci, aby ses na něj asi tak na týden nalepil.“

„S radostí.“

„Nespouštěj z něj oči. Buď s ním jedna ruka. Však víš.“

„Rozumím, Nicku. Budu mu v patách.“

„Určitě přijde dneska dopoledne na zahájení konference,“ řekl Drake. A pak si pomyslel: A nebo mu to třeba nevyjde.

WESTWOOD

STŘEDA, 13. ŘÍJNA 3:40

„Musím uznat, že to byla vynikající volba,“ řekl Kenner. „Hapalochlaena fasciata, nejjedovatější ze tří druhů proužkovaných chobotnic. Jmenují se tak proto, že při ohrožení mění barvu a na kůži se jí objeví modré kroužky. Hojně se vyskytuje v pobřežních vodách Austrálie. Je to velice malý živočich a jeho kousnutí nepatrné a skoro nezjistitelné, ovšem otrava často končí smrtí. Neexistuje protijed. A kousnutí by v losangeleských nemocnicích pravděpodobně dlouho zůstalo nepovšimnuto. Skutečně mistrovská volba.“*[28]

Evans ležel na pohotovosti fakultní nemocnice UCLA, na obličeji měl respirátor a civěl před sebe. Stále nemohl mluvit. Strach ho však již přešel. Janis se vymluvila, že ráno předcvičuje, a rozmrzele se odebrala domů. Sarah seděla na Evansově lůžku, držela ho za ruku a vypadala půvabně. „Kde k ní mohli přijít?“

„Předpokládám, že jich mají několik,“ řekl Kenner. „Jsou choulostivé a dlouho nepřežijí. Chytají se ve velkém, protože Australané se snaží vyvinout protijed. Pravděpodobně víte, že nejvíce smrtelně jedovatých živočichů žije v Austrálii. Nejjedovatější had, nejjedovatější měkkýš, nejjedovatější ryba – všichni pocházejí z Austrálie nebo se tam vyskytují.“

Úžasné, pomyslel si Evans.

„Jenže UCLA v poslední době zaznamenala tři případy. Dávají si pozor.“

„Ano, dáváme,“ řekl mladý lékař, který vešel do místnosti.

Zkontroloval Evansovu kapačku a respirátor. „Máme předběžné výsledky krevních testů. Je to tetrodotoxin, jako u ostatních. Během tří hodin byste měl být v pořádku. Máte štěstí.“ Vítězně se usmál na Sarah a zase odešel.

„Jsem opravdu rád, že jste se z toho vylízal,“ řekl Kenner. „Bylo by nepříjemné, kdybychom o vás přišli.“

Co tím chce říct? pomyslel si Evans. Protože stále lépe ovládal oční svaly, podíval se na Sarah. Ta se však jen usmála.

„Ano, potřebuji vás živého, Petere,“ pokračoval Kenner. „Alespoň prozatím.“

Ozval se Sanjong, který seděl v rohu s mobilním telefonem v ruce: „Fajn, zaznamenali jsme pohyb.“

„Je to to, co jsme předpokládali?“ zeptal se Kenner.

„Ano.“

„Co se stalo?“

„Zrovna jsme zachytili doklad o zaplacení. Minulý měsíc si pronajali letadlo. Transportní C-57.“

„Páni,“ podivil se Kenner.

„Co to znamená?“ zeptala se Sarah.

„Je to velký stroj. Zřejmě ho potřebují k rozprašování.“

Zatvářila se nechápavě. „K rozprašování?“

Sanjong odpověděl: „Je celkem jasné, že hodlají rozprášit značné množství AOB, aerobních nitrifikačních bakterií. A možná také nějaké hydrofilní nanočástice.“

„Proč?“

„Chtějí řídit pohyb bouře,“ řekl Kenner. „Existují doklady o tom, že rozprašování AOB ve velké výšce může změnit směr pohybu hurikánu nebo cyklonu. Hydrofilní nanočástice tento efekt umocňují. Přinejmenším teoreticky. Nevím, jestli to někdo vyzkoušel v rozsáhlejším měřítku.“

„Oni chtějí řídit hurikán?“

„Pokusí se o to.“

„Možná ne,“ namítl Sanjong. „Tokio hlásí, že poslední mobilní a internetová komunikace naznačuje, že plán asi zruší.“

„Takže jim nevyhovují počáteční podmínky?“

„Vypadá to, že ne.“

Evans zakašlal. „Výborně,“ řekl Kenner. „Přicházíte k sobě.“ Poplácal ho po ruce. „Teď si odpočiňte, Petere. Zkuste spát, jestli to půjde. Protože jak víte, dneska je velký den.“

„Velký den?“ zeptala se Sarah.

„Přibližně za pět a půl hodiny začíná konference,“ vysvětlil Kenner. Zvedl se k odchodu a pak se obrátil zpátky k Evansovi. „Nechám tu s vámi do rána Sanjonga,“ řekl. „Myslím, že vám tu nic nehrozí, jenomže už se vás jednou pokusili zabít a já nechci, aby to zkoušeli dál.“

Sanjong se usmál, posadil se na židli vedle postele a vedle sebe položil stoh časopisů. Otevřel poslední číslo týdeníku Time. Nápis na obálce hlásal: „Přichází klimatický soudný den.“ Také měl Newsweek: „Náhlá změna klimatu – další vládní skandál?“ A Economist: „Změna klimatu ukazuje svou škaredou tvář.“ Paris-Match: „Climat: Le Nouveau Péril Américain.“

Sanjong se vesele usmál: „Odpočívejte.“

Evans zavřel oči.

SANTA MONICA

STŘEDA, 13. ŘÍJNA 9:00

V devět hodin ráno se pozvaní účastníci konference procházeli po sále a neseděli na místech. Evans stál u vchodu a pil kávu. Cítil se neuvěřitelně unavený, ovšem jinak byl v pořádku. Před chvílí se mu trochu roztřásla kolena, ale už to přešlo.

Delegáti očividně pocházeli z akademických kruhů a mnozí byli oblečeni neformálně, jako kdyby trávili hodně času v přírodě – khaki a kostkované košile, turistické boty, prošívané vesty. „Vypadá to jako konference dřevorubců, nemyslíte?“ upozornila Jennifer, která stála vedle Evanse. „Asi by vás nenapadlo, že tihle lidé tráví většinu času u počítače.“

„Opravdu?“ zeptal se Evans.

„Většina z nich ano.“

„A co ty boty?“

Pokrčila rameny. „Zrovna je v módě zálesácký styl.“

Nicholas Drake vystoupil na pódium a poklepal na mikrofon. „Dobrý den,“ řekl. „Za deset minut začínáme.“ Potom odstoupil a radil se s Henleym.

„Musí počkat na televizní kamery,“ vysvětlila Jennifer. „Ráno byly nějaké problémy s rozvodem elektřiny. Štáby se ještě připravují.“

„Takže se všechno pochopitelně točí kolem televize.“

U vchodu do konferenčního sálu vypukl zmatek a ozval se křik. Evans se tam podíval a spatřil staršího člověka v tvídovém saku a kravatě, který bojoval se dvěma muži z ochranky. „Ale já jsem pozvaný!“ hájil se. „Mám tady být.“

„Je mi líto, pane,“ sdělil mu jeden strážce, „vaše jméno není na seznamu.“

„Ale já vám říkám, že jsem pozvaný!“

„Panebože,“ řekla Jennifer a zavrtěla hlavou.

„Kdo to je?“

„Profesor Norman Hoffman. Slyšel jste o něm někdy?“

„Ne, proč?“

„Ekologie myšlení? Je to slavný sociolog, nebo bych spíš měla říct nechvalně známý. Extrémně kritický vůči environmentálnímu hnutí. Tak trochu blázen. Pozvali jsme si ho do generálního štábu, abychom se ho zeptali na jeho názory. To byla chyba. Ten člověk se nedá umlčet. Napovídá toho spoustu, odbočuje od tématu – naprosto nečekaně – a nikoho jiného nepustí ke slovu. Je jako televize, která se každých několik vteřin sama přepne, a vy nemáte dálkové ovládání.“

„Není divu, že ho tady nechtějí.“

„To ano, byly by s ním problémy. Už začaly.“

Starší muž se u vchodu postrkoval s ochrankou. „Nechte mě! Jak se opovažujete! Pozvali mě! Sám George Morton. Jsme dobří přátelé. Pozval mě George Morton!“

Zmínka o Mortonovi cosi zažehla. Evans vykročil ke staršímu muži.

Jennifer ho varovala: „Budete litovat.“

Pokrčil rameny. „Omluvte mě,“ řekl a přistoupil k ochrance. „Jsem právní zástupce pana Mortona. Můžu vám nějak pomoci?“

Starší muž se divoce svíjel v sevření strážců. „Jsem profesor Norman Hoffman a pozval mě George Morton!“ Zblízka Evans viděl, že profesor je špatně oholený, neupravený a má rozcuchané vlasy. „Proč myslíte, že bych chodil na tuhle příšernou sešlost? Z jediného důvodu: požádal mě o to George. Chtěl vědět, jaký na mě udělá dojem. I když tohle jsem mu mohl říct už před pár týdny: Nedojde k žádnému překvapení, to je jasné. Dočkáme se stejné velkolepé obřadnosti jako na kterémkoli laciném pohřbu.“

Evanse napadlo, že Jennifer měla pravdu, když ho před tím člověkem varovala. „Máte vstupenku, pane?“

„Ne, nemám vstupenku. Žádnou nepotřebuji. Co na tom nechápete, mladý muži? Jsem profesor Norman Hoffman a jsem osobní přítel George Mortona. A tu vstupenku mi sebrali,“ dodal.

„Kdo?“

„Jeden z těchhle chlapů.“

Evans se obrátil ke strážcům. „Vy jste mu vzali vstupenku?“

„Neměl ji.“

„Máte ústřižek?“ zeptal se Evans Hoffmana.

„Ne, zatraceně, nemám ústřižek. Nepotřebuji ho. Vlastně nepotřebuji vůbec nic.“

„Je mi líto, profesore, ale –“

„Ale podařilo se mi ubránit tohle.“ Podal Evansovi utržený roh vstupenky. Byl pravý.

„Kde je zbytek?“

„Vždyť vám říkám, že mi ho sebrali.“

Jeden muž z ochranky, který stál stranou, na Evanse kývl. Evans k němu došel. Muž obrátil ruku a ukázal, že má zbytek vstupenky v dlani. „Promiňte, pane,“ řekl, „ale pan Drake vydal výslovný pokyn, abychom toho pána nepouštěli dovnitř.“

„Ale on má vstupenku,“ namítl Evans.

„Asi byste si o tom měl promluvit s panem Drakem.“

Mezitím dorazily televizní štáby, přilákané zmatkem. Hoffman před kamerami okamžitě ožil a znovu se pustil do boje.

„S Drakem se neobtěžujte!“ volal na Evanse. „Drake na téhle konferenci pravdu nestrpí!“ Obrátil se do kamer. „Nicholas Drake je nemorální podvodník a tato konference je výsměchem chudým celého světa. Pamatujte na umírající děti v Africe a Asii! Bojují o život kvůli konferencím, jako je tahle! Rozsévači strachu! Nemorální rozsévači strachu!“ Zápasil jako šílenec. V očích měl divoký pohled. Na rtech se mu objevily sliny. Vypadal naprosto vyšinutě a novináři vypnuli kamery. Štáby se zahanbeně rozcházely. Hoffman se vzápětí uklidnil. „Nevadí. Řekl jsem svoje. Nikoho to nezajímá, jako obyčejně.“ Obrátil se k ochrance. „Můžete mě pustit. Už mám těch švindlů dost. Nezůstanu tady ani minutu. Nechte mě jít!“

Evans se připojil: „Nechte ho jít.“

Strážci Hoffmana pustili. Bez váhání vběhl doprostřed sálu, kde jeden televizní štáb pořizoval rozhovor s Tedem Bradleym. Hoffman se postavil před Bradleyho a řekl: „Tenhle člověk je kuplíř! Je to ekokuplíř ve službách prohnilé organizace, která se živí šířením falešných poplašných zpráv! Copak to nechápete? Falešné poplašné zprávy jsou mor, moderní mor!“

Ochranka znovu dorazila k Hoffmanovi a vynesla ho ze sálu. Tentokrát se nebránil a nechal své podpatky klouzat po podlaze. Pořád dokola opakoval: „Opatrně, mám nemocná záda. Jestli mě zraníte, podám na vás žalobu kvůli ublížení na těle.“

Vytáhli ho před konferenční centrum, oprášili a nechali jít. „Hezký den, pane.“

„Takový jsem si přál. Mé dny jsou sečteny.“ Evans s Jennifer stáli opodál a pozorovali ho. „Neříkala jsem vám to?“ zeptala se Jennifer.

„Kdo to vlastně je?“

„Je to emeritní profesor na USC. Jako jeden z prvních studoval přehnanou zálibu médií ve statistikách a její vliv na společnost. Je poměrně zajímavý, ale jak vidíte, dospěl k určitým, ehm, extrémním názorům.“

„Myslíte, že ho doopravdy pozval Morton?“

„Petere, potřebuji vaši pomoc,“ ozvalo se. Evans se obrátil a viděl, že k němu kráčí Drake. „Co se děje?“

„Ten blázen“ řekl Drake a kývl k Hoffmanovi, „zřejmě půjde rovnou na policii a ohlásí napadení. To dneska nemůžeme potřebovat. Běžte s ním promluvit. Zkuste ho nějak uklidnit.“

Evans opatrně odpověděl: „Nevím, jestli to zvládnu…“

„Nechte si vysvětlit jeho pomatené teorie,“ navrhl Drake. „To ho zaměstná na několik hodin.“

„Jenže to přijdu o konf –“

„Teď vás tu nepotřebujeme. Potřebujeme vás tamhle. U toho pošuka.“

Před konferenčním centrem se shromáždil početný dav. Zástup sledoval dění v sále na velkoplošné obrazovce, na níž pod řečníkem běžely titulky. Evans se protlačil mezi lidmi. „Vím, proč mě sledujete,“ řekl Hoffman, když si ho všiml. „A nevyjde vám to.“

„Profesore –“

„Jste ten chytrý mladý pozér, kterého Nick Drake poslal, aby mě zpacifikoval.“

„Vůbec ne, pane.“

„Ale ano, jste. Nelžete. Nesnáším, když mi někdo lže.“

„Dobře,“ řekl Evans, „je to pravda. Poslal mě Drake.“

Hoffman se zarazil. Taková upřímnost ho zjevně překvapila. „Věděl jsem to. A co vám řekl, že máte udělat?“

„Mám zařídit, abyste nešel na policii.“

„Tak dobře, uspěl jste. Běžte mu vyřídit, že na policii nepůjdu.“

„Vypadá to, že půjdete.“

„Vypadá to, že půjdu. Patříte k lidem, kteří se starají o to, jak něco vypadá.“

„Ne, pane, ale vy –“

„Mě nezajímá, jak něco vypadá. Zajímá mě, jaké to je. Máte představu, co to znamená?“

„Nejsem si jistý, jestli vás chápu.“

„Jaké je vaše povolání?“

„Jsem právník.“

„To jsem si mohl myslet. Dneska jsou všichni právníci. Budeme-li extrapolovat statistický růst právnické profese, kolem roku 2035 budou všichni lidé ve Spojených státech právníci, včetně novorozenců. Budou to rození právníci. Jak myslíte, že se bude žít v takové společnosti?“

„Profesore,“ řekl Evans, „pronesl jste v sále několik zajímavých poznámek –“

„Zajímavých? Obvinil jsem je z flagrantní nemorálnosti a podle vás to je zajímavé?“

„Promiňte,“ omluvil se Evans a snažil se nasměrovat debatu k Hoffmanovým názorům. „Nevysvětlil jste, co myslíte –“

„Já si nic nemyslím, mladý muži. Já vím. To je účel mého bádání – vědět věci, nikoli je předpokládat. Neteoretizovat. Nevytvářet hypotézy. Ale vědět na základě přímého výzkumu v terénu. V akademickém prostředí se to dnes nenosí, mladý muži – zas tak mladý nejste –, jak se vůbec jmenujete?“

„Peter Evans.“

„A pracujete pro Drakea, pane Evansi?“

„Ne, pro George Mortona.“

„Vida, proč jste to neřekl hned?“ podivil se Hoffman. „George Morton byl skvělý, skvělý muž. Pojďte, pane Evansi, koupím vám kávu a můžeme si promluvit. Víte, čím se zabývám?“

„Bohužel ne, pane.“

„Zkoumám ekologii myšlení,“ řekl Hoffman. „A jak vedla ke vzniku Říše strachu.“

SANTA MONICA

STŘEDA, 13. ŘÍJNA 9:33

Seděli na lavičce naproti konferenčnímu centru, těsně za davem u vchodu. Kolem bylo rušno, ale Hoffman okolí vůbec nevnímal. Mluvil rychle, se značným zaujetím, a mával rukama tak divoce, že Evanse často udeřil do hrudi, ale zřejmě si toho nikdy nevšiml.

„Před deseti lety jsem začal s módou a slangem,“ začal, „přičemž to druhé je samozřejmě druh jazykové módy. Chtěl jsem vědět, jaké jsou rozhodující činitele změny v módě a řeči. Brzy jsem zjistil, že žádné identifikovatelné činitele neexistují. Móda se mění z nahodilých důvodů, a třebaže lze vysledovat jisté pravidelnosti – cykly, periodicitu a korelace –, ty jsou pouze popisné, nikoli vysvětlující. Rozumíte mi?“

„Myslím, že ano,“ odpověděl Evans.

„V každém případě jsem si uvědomil, že tyto periodicity a korelace lze považovat za svébytné systémy. Neboli ekosystémy, pokud dovolíte. Testoval jsem tuto hypotézu a zjistil, že je heuristicky přínosná. Stejně jako existuje ekologie přírodního světa, s lesy, horami a oceány, existuje také ekologie umělého světa duševních abstrakcí, nápadů a myšlenek. Na tu jsem se zaměřil.“

„Aha.“

„V moderní kultuře se neustále odehrávají vzestupy a pády myšlenek. Všichni chvíli něčemu věří a pak tomu postupně věřit přestávají. Nakonec si na starou myšlenku už nikdo nevzpomene, podobně jako si nikdo nepamatuje zastaralý slang. Myšlenky jsou totiž cosi jako móda.“

„Rozumím, profesore, ale proč –“

„Zajímá vás, proč myšlenky ztrácejí přízeň?“ zeptal se Hoffman. Hovořil sám k sobě. „Odpověď je jednoduchá – prostě ji ztrácejí. V módě, stejně jako v přírodní ekologii, existují předěly.

Zásadní změny zavedeného řádu. Požár vypálí les. Na zuhelnatělé půdě se objeví nové druhy. Nepředvídané, nahodilé, nečekané, náhlé změny. Svět nám je předvádí ve všech oblastech.“

„Profesore…“

„Ale stejně jako se myšlenky někdy náhle změní, jindy přežijí svou dobu. Některé myšlenky si udržují přízeň veřejnosti, i když je vědci již dávno zamítli. Dokonalým příkladem je teorie levé a pravé mozkové hemisféry. Oblibu si získala v sedmdesátých letech dvacátého století zásluhou Sperryho z Caltechu, který zkoumal specifickou skupinu pacientů po operaci mozku. Jeho závěry nemají širší platnost mimo tuto skupinu. V osmdesátých letech již bylo jasné, že představa levé a pravé hemisféry je prostě špatná – obě poloviny mozku u zdravého člověka zkrátka nefungují odděleně. Ale z lidové kultury tento koncept nevymizel dalších dvacet let. Lidé o něm mluví, věří mu a píší o něm knihy celá desetiletí poté, co jej vědci opustili.“

„Ano, to je velice zajímavé –“

„Podobně si v environmentálním myšlení v šedesátých letech dvacátého století získala značnou oblibu takzvaná ‚rovnováha přírody‘. Když do přírody nebudete zasahovat, dosáhne jakéhosi sebeudržujícího vyváženého stavu. Krásná myšlenka s dlouhým rodokmenem. Bez jakéhokoli důvodu jí věřili Řekové před třemi tisíci lety. Působila hezky. Jenže kolem roku 1990 na rovnováhu přírody již žádný vědec nevěřil. Ekologové tu myšlenku odmítli jako jednoduše špatnou. Mylnou. Fantazii. Dnes mluví o dynamické nerovnováze nebo o mnohočetných rovnovážných stavech. Chápou ovšem, že příroda nikdy není v rovnováze. Nikdy nebyla, nikdy nebude. Naopak, příroda je vždycky v nerovnováze, což znamená –“

„Profesore,“ ozval se Evans, „rád bych se vás zeptal –“

„Což znamená, že lidstvo, které bylo dříve popisováno jako velký rozvraceč přírodního řádu, ničím takovým není. Celé životní prostředí je neustále rozvraceno i bez jeho přičinění.“

„Ale George Morton…“

„Ano, ano, zajímá vás, o čem jsem mluvil s Georgem Mortonem. Zrovna se k tomu dostávám. Neodbíháme od tématu. Morton chtěl samozřejmě vědět, jak je to s environmentálními myšlenkami. A zejména s konceptem environmentální krize.“

„Co jste mu řekl?“

„Pokud zkoumáte média, jak to dělám se svými studenty, a hledáte posuny v normativní konceptualizaci, objevíte něco velice zajímavého. Podívali jsme se na přepisy zpravodajských relací hlavních televizních stanic – NBC, ABC a CBS. Také jsme studovali články v novinách z New Yorku, Washingtonu, Miami, Los Angeles a Seattlu. Počítali jsme frekvenci jistých konceptů a termínů používaných médii. Výsledky byly velmi pozoruhodné.“ Odmlčel se.

„Co jste zjistili?“ přispěchal Evans se svou narážkou.

„Na podzim roku 1989 došlo k nápadnému posunu. Do té doby média příliš často nepoužívala termíny jako krize, katastrofa, kataklyzma, mor nebo pohroma. V osmdesátých letech se například slovo krize objevovalo v televizních zprávách zhruba stejně často jako slovo rozpočet. Kromě toho se před rokem 1989 v televizi a v novinových titulcích nevyskytovala přídavná jména jako katastrofální, nebývalý a strašný. Pak se ovšem všechno změnilo.“

„Jak?“

„Tyto termíny začaly být stále běžnější. Slovo katastrofa bylo v roce 1995 použito pětkrát častěji než v roce 1985. Do roku 2000 se jeho výskyt ještě zdvojnásobil. A také náměty se výrazně změnily. Zvýšil se důraz na strach, obavy, nebezpečí, nejistotu a paniku.“

„Proč by změna měla nastat právě v roce 1989?“

„Dobrá otázka. Zásadní otázka. Ve většině ohledů rok 1989 vypadal naprosto běžně: u Norska se potopila sovětská ponorka, náměstí Tchien-an-men v Číně, Salman Rushdie byl odsouzen k smrti, Exxon Valdez, biskupem episkopální církve byla jmenována žena, Jane Fondová, Mike Tyson a Bruce Springsteen se rozvedli, Polsko povolilo odborářské stávky, Voyager doletěl k Neptunu, zemětřesení pobořilo silnice v San Francisku a Rusko, Spojené státy, Francie a Anglie uskutečnily nukleární testy. Rok jako každý jiný. Ale nárůst používání slova krize byl skutečně s jistou přesností stanoven na podzim 1989. A zdálo se být podezřelé, že se tak nápadně shodoval s pádem Berlínské zdi. K němu došlo v listopadu téhož roku.“

Hoffman opět zmlkl a významně na Evanse pohlédl. Byl se sebou spokojený.

„Promiňte, profesore,“ řekl Evans, „tohle jsem nepochopil.“

„Ani my ne. Zpočátku jsme se domnívali, že to je náhodná shoda. Jenže nebyla. Pád Berlínské zdi symbolizoval kolaps sovětského impéria. A konec studené války, která trvala půl století.“

Další odmlka. Další spokojený výraz.

„Omlouvám se,“ řekl Evans nakonec. „Tenkrát mi bylo třináct a…“ Pokrčil rameny. „Nechápu, kam tím míříte.“

„Mířím k pojmu společenské kontroly, Petere. K požadavku každého suverénního státu vykonávat kontrolu nad chováním svých občanů, vnutit jim kázeň a vyžadovat přiměřenou poslušnost. Přimět je, aby jezdili vpravo – nebo v některých případech vlevo. Aby platili daně. A společenské kontroly se pochopitelně nejsnadněji dociluje prostřednictvím strachu.“

„Strachu,“ zopakoval Evans.

„Přesně tak. Západní země padesát let udržovaly své občany ve stavu neustálého strachu. Strachu z druhé strany. Strach z jaderné války. Hrozba komunismu. Železná opona. Říše zla. A v komunistických zemích fungovalo to samé naopak. Strach z nás. A pak, v roce 1989, to celé náhle skončilo. Přestalo existovat, zmizelo. Konec. Pád Berlínské zdi vytvořil vakuum strachu. Příroda se vakua děsí. Musí je něčím vyplnit.“

Evans se zamračil. „Tvrdíte, že environmentální krize zaujala místo studené války?“

„Všechno tomu nasvědčuje. Dnes se přirozeně můžeme bát radikálního fundamentalismu a po jedenáctém září terorismu, což jsou jistě reálné důvody k obavám, ale o to teď nejde. Jde o to, že vždycky existuje důvod se bát. Důvod se může časem změnit, ale strach nám zůstává. Před terorismem jsme se báli toxického životního prostředí. Předtím jsme měli hrozbu komunismu. Podstatné je, že ačkoli se konkrétní příčiny našeho strachu mohou měnit, nikdy nezůstaneme bez samotného strachu. Strach prostupuje všemi aspekty společnosti. Trvale.“

Posunul se na betonové lavičce a odvrátil se od zástupu.

„Všiml jste si někdy, jak podivuhodná je vlastně kultura západní společnosti? Industrializované země svým občanům poskytují nebývalé bezpečí, zdraví a pohodlí. Průměrná délka života se během posledního století zvýšila o padesát procent. A přece moderní lidé žijí ve strachu. Mají strach z cizinců, nemocí, zločinnosti, životního prostředí. Bojí se domů, ve kterých žijí, jídla, které jedí, techniky, která je obklopuje. Zejména se děsí věcí, které ani nevidí – mikroorganismů, chemikálií, přísad, polutantů. Jsou bojácní, nervózní, podráždění a deprimovaní. A ještě překvapivější je jejich přesvědčení, že je ničeno životní prostředí celé planety. Zajímavé! Podobně jako víra v čarodějnictví je to pozoruhodná iluze – globální fantazie hodná středověku. Všechno se řítí do pekel a my musíme žít ve strachu. Úžasné.

Proč byl tento pohled na svět vštípen všem? Protože navzdory našemu přesvědčení, že žijeme v různých zemích – ve Francii, v Německu, ve Spojených státech, v Japonsku –, ve skutečnosti obýváme jediný stát, Říši strachu. Jak k tomu došlo?“

Evans nic neříkal. Věděl, že to není nutné.

„Hned vám to vysvětlím,“ pokračoval Hoffman. „Za starých časů – než jste se narodil, Petere – obyvatelé Západu věřili, že jejich národní státy jsou ovládány něčím, čemu se říkalo vojensko-průmyslový komplex. Eisenhower před ním v šedesátých letech dvacátého století varoval Američany a Evropané po dvou světových válkách velice dobře věděli, co znamená v jejich vlastních zemích. Jenže vojensko-průmyslový komplex již není primárním motorem společnosti. Ve skutečnosti jsme posledních patnáct let pod kontrolou zcela nového komplexu, daleko mocnějšího a všudypřítomnějšího. Říkám mu politicko-právně-mediální komplex. PPM. A ten je odhodlán šířit mezi obyvateli strach – pod rouškou posilování bezpečnosti.“

„Bezpečnost je důležitá.“

„Prosím. Západní země jsou pohádkově bezpečné. Přesto se lidé kvůli PPM necítí v bezpečí. A PPM je mocný a stabilní právě proto, že spojuje tolik institucí společnosti. Politici potřebují strach kvůli ovládání obyvatel. Právníci potřebují strach, aby mohli vést spory a vydělávat peníze. Média potřebují děsivé příběhy k upoutání diváků a čtenářů. Společně tyto tři stavy dosahují takové přesvědčivosti, že můžou prosadit svou, i když je strach naprosto neopodstatněný. I když nemá žádnou oporu ve faktech. Vezměte si například silikonové prsní implantáty.“

Evans vzdychl a zavrtěl hlavou. „Prsní implantáty?“

„Ano. Určitě si vzpomenete, jak se tvrdilo, že prsní implantáty způsobují rakovinu a autoimunitní choroby. Bez ohledu na statistické důkazy, že to není pravda, jsme na toto téma četli články v předních denících a byli svědky ostře sledovaných soudních procesů a jednání na politické půdě. Výrobce implantátů, firma Dow Corning, v branži skončila poté, co musela zaplatit 3,2 miliardy dolarů, které poroty přiřkly žalujícím stranám a jejich právníkům.

O čtyři roky později reprezentativní epidemiologické studie jednoznačně prokázaly, že prsní implantáty rakovinu nezpůsobují. Tou dobou však již krize posloužila svému účelu a PPM se zaměřil jinam, stále hladový po nových zdrojích strachu, po nových hrůzách. Říkám vám, takhle funguje moderní společnost – bez ustání vytváří strach. A neexistuje žádná vyrovnávací síla. Neexistuje systém kontroly a rovnováhy, žádné omezení věčné propagace jednoho strachu za druhým…“

„Protože máme svobodu slova a svobodu tisku.“

„Toto je typická odpověď PPM. Takhle hájí své pozice,“ řekl Hoffman. „Ale zamyslete se. Jestliže není správné bezdůvodně křičet ‚Hoří!‘ v zaplněném divadle, proč je správné křičet ‚Rakovina!‘ na stránkách New Yorkeru? Když toto tvrzení není pravdivé? Utratili jsme dvacet pět miliard dolarů kvůli falešnému poplachu, že elektromagnetické pole v okolí kabelů způsobuje rakovinu.*[29] ‚No a co?‘ zeptáte se. Vidím vám to na očích.

Myslíte si, že jsme bohatí a můžeme si to dovolit. Je to jen dvacet pět miliard dolarů. Jenže skutečnosti je taková, že dvacet pět miliard dolarů je víc než hrubý domácí produkt padesáti nejchudších zemí na světě dohromady. Polovina světové populace žije ze dvou dolarů na den. Takže dvacet pět miliard by vystačilo pro třicet čtyři milionů lidí na jeden rok. Nebo bychom mohli pomoci všem nemocným, kteří v Africe umírají na AIDS. Místo toho je promrháme na fikci z časopisu, kterou čtenáři vezmou velice vážně. Věřte mi. Je to gigantické plýtvání penězi. V jiném světě by takové plýtvání bylo trestné. Snadno si můžeme představit další norimberský tribunál – tentokrát kvůli dlouhodobému utrácení západního bohatství za prkotiny – a na něm předkládané fotografie mrtvých dětí v Africe a Asii.“

Krátce se odmlčel, aby se nadechl. „To všechno vzbuzuje přinejmenším morální rozhořčení. Můžeme tedy předpokládat, že naši velcí lidumilové vystoupí proti tomuto plýtvání a zbytečným úmrtím, která z něj vyplývají. Ale ozývají se náboženští vůdcové? Ne. Naopak, nevybočují z řady. Podílejí se na kampaních jako ‚Čím by jezdil Ježíš?‘ Jako kdyby zapomněli, že Ježíš by především vyhnal z chrámu falešné proroky a šiřitele strachu.“

Hoffman byl v ráži.

„Popisujeme situaci, která je hluboce nemorální. Je to nechutné, abych řekl pravdu. PPM necitlivě přehlíží úděl těch nejchudších a nejzoufalejších lidí na naší planetě, aby udržel vypasené politiky v úřadech, bohaté moderátory zpráv na obrazovce a potměšilé právníky za volanty kabrioletů Mercedes-Benz. A univerzitní profesory ve volvech. Na ně nesmíme zapomenout.“

„Cože?“ podivil se Evans. „Jak s tím souvisejí univerzitní profesoři?“

„To je na další debatu.“

„Dá se to nějak shrnout?“ zeptal se Evans.

„To těžko. Novinové titulky totiž nejsou zprávy, Petere. Ale pokusím se být stručný,“ slíbil Hoffman. „V podstatě jde o tohle: svět se během posledních padesáti let změnil. Dnes žijeme ve společnosti znalostí, v informační společnosti, nazývejte to, jak chcete. A to mělo značný vliv na naše univerzity.

Když jste chtěl před padesáti lety vést to, čemu se říkalo ‚život ducha‘, tedy stát se intelektuálem a rozvíjet své myšlení, musel jste pracovat na univerzitě. V široké společnosti pro vás nebylo místo. Dalo se říci, že své myšlení rozvíjí několik málo novinových reportérů a žurnalistů píšících pro časopisy, ale to bylo asi tak všechno. Univerzity přitahovaly jedince, kteří se ochotně vzdali pozemských statků, aby žili intelektuální život a přednášeli mladší generaci o nadčasových hodnotách. Intelektuální činnost byla typická výhradně pro univerzity.

Dnes se však život ducha týká celých segmentů společnosti. Celé naše hospodářství je založeno na intelektuální práci. Třicet šest procent ekonomicky aktivních lidí pracuje se svými znalostmi. To je víc než procento zaměstnanců ve výrobě. A když se profesoři rozhodli, že již nebudou učit mladé lidi a přenechají tuto práci svým asistentům, kteří toho vědí mnohem méně a mluví chatrnou angličtinou, univerzity postihla krize. K čemu jsou od té doby dobré? Ztratily výlučnou kontrolu nad životem ducha. Již nevzdělávají mladou generaci. Teoretických textů o Foucaultově sémiotice lze za rok publikovat jen omezené množství. Co se stalo z našich univerzit? Jaký význam v moderní éře mají?“

Postavil se, jako by mu tato otázka dodala energii. Potom se nečekaně zase posadil.

„Došlo k tomu,“ pokračoval, „že se univerzity v osmdesátých letech dvacátého století transformovaly. Někdejší bašty intelektuální svobody v maloměšťáckém světě, někdejší centra sexuální svobody a experimentování, se nyní změnily v nejrestriktivnější prostředí v moderní společnosti. Musí přece hrát novou roli. Staly se tvůrci nových strachů pro PPM. Dnešní univerzity jsou továrny na strach. Vynalézají nové hrůzy a nové společenské úzkosti. Nové restriktivní kodexy. Slova, která neumíte vyslovit. Myšlenky, které si neumíte myslet. Produkují nepřetržitý proud nových obav, nebezpečí a společenských hrůz, které pak využívají politici, právníci a novináři. Tato jídla vám uškodí. Toto chování je nepřijatelné. Nemůžete kouřit, nemůžete klít, nemůžete šoustat, nemůžete myslet. Tyto instituce byly během jedné generace postaveny na hlavu. To je opravdu mimořádné.

Moderní Říše strachu by nemohla fungovat, kdyby ji nepodporovaly univerzity. Existuje typický neostalinistický způsob myšlení, který je k dosažení toho všeho zapotřebí, a tomu se daří jedině v restriktivním prostředí, za zavřenými dveřmi, bez přehledných pravidel. Takové prostředí v naší společnosti vytvořily jen univerzity – zatím. Představa, že tyto instituce jsou liberální, je krutý žert. Jsou do morku kostí fašistické, to vám povídám.“

Zarazil se a ukázal ke vchodu konferenčního centra. „Co je zač ten člověk, který se k nám prodírá mezi lidmi? Připadá mi povědomý.“

Evans odpověděl: „To je Ted Bradley, ten herec.“

„Kde jsem ho už viděl?“

„Hraje v televizi prezidenta.“

„Aha. Tenhle.“

Ted se zastavil před nimi a oddychoval. „Petere,“ řekl, „všude jsem vás hledal. Máte zapnutý mobil?“

„Ne, protože –“

„Sarah se vám pokoušela dovolat. Prý je to důležité. Musíme hned odjet z města. A vezměte si pas.“

„Musíme?“ zeptal se Evans. „Co vy s tím máte společného?“

„Pojedu s vámi,“ řekl Ted.

Když vykročili k budově, Hoffman Evanse chytil za rukáv a přitáhl ho zpátky. Něco ho napadlo. „Ještě jsme nemluvili o involuci,“ řekl.

„Profesore –“

„Je to další fáze vývoje národních států. Už k ní dochází. Jen si představte tu ironii. O dvacet pět miliard dolarů a deset let později stejní bohatí elitáři, kteří se báli kvůli rakovině elektrických kabelů, kupují magnety a připínají si je ke kotníkům nebo je cpou do matrací – dovážené japonské magnety jsou nejlepší, nejdražší –, aby si užili blahodárných účinků magnetických polí. Stejných magnetických polí – jenomže teď se jich nemůžou nabažit.“

„Profesore,“ řekl Evans, „už musím jít.“

„Proč se ti lidé prostě neopřou o televizní obrazovku? Nebo se nepřitulí ke sporáku? Všechny tyhle věci jim předtím naháněly hrůzu.“

„Promluvíme si někdy jindy,“ slíbil Evans a odtáhl ruku.

„Magnety se dokonce prodávají v obchodech zdravého životního stylu! Žijte zdravě s magnetickým polem! Šílenství! Nikdo si nepamatuje, co se dělo před pár lety! George Orwell. Vymazaná paměť!“

„Co je to za člověka?“ zeptal se Bradley, zatímco kráčeli pryč. „Vypadá trochu pomateně, nezdá se vám?“

SANTA MONICA

STŘEDA, 13. ŘÍJNA 10:33

„Záznamy o katastrofách jsou uloženy v ledových vrstvách,“ přednášel monotónně řečník na pódiu. Byl to Rus a mluvil s těžkým přízvukem. „Ledové vrstvy v Grónsku ukazují, že za posledních sto tisíc let došlo ke čtyřem náhlým změnám klimatu. Některé nastaly velice rychle, během několika roků. I když mechanismy toho, proč k těmto událostem došlo, jsou stále zkoumány, ukazuje se, že mohou být ‚spuštěny‘ drobnými zásahy do klimatu, přičemž tyto drobné zásahy – včetně zásahů člověka –mohou mít katastrofálně obrovské následky. Předzvěst takových následků jsme již zaznamenali v podobě odlomení největšího ledovce na světě a děsivých ztrát na životech během přívalových záplav na americkém Jihozápadě. A není těžké odhadnout, že uvidíme další –“

Zarazil se, neboť na pódium přiběhl Drake, zašeptal mu cosi do ucha a pak odstoupil a podíval se na hodinky.

„Ehm, musím vás požádat o prominutí,“ pokračoval řečník. „Zřejmě jsem vytáhl starou verzi svých poznámek. Ty textové procesory! Toto byla část staré řeči z roku 2001. Chtěl jsem říct, že odlomení ledovce z roku 2001 – většího než mnohé státy USA – a nebezpečně nepředvídatelné počasí po celém světě včetně slunného Jihozápadu předznamenávají další nestabilitu klimatu. A to je jen začátek.“

Sarah Jonesová stála vzadu a hovořila s Ann Garnerovou, manželkou prominentního hollywoodského právníka a předního přispěvatele NERF. Ann jako obvykle vypadala energicky a mluvila bez přerušení.

„Povím vám, co jsem slyšela,“ řekla Ann. „Slyšela jsem, že probíhá průmyslem financovaná kampaň s cílem zdiskreditovat nevládní organizace. Průmysl se bojí rostoucího vlivu environmentálního hnutí a udělá cokoli, aby ho zastavil. V posledních letech jsme dosáhli mírných úspěchů a to je dohání k šílenství a –“

„Promiňte,“ umlčela ji Sarah. „Moment, Ann.“ Pohlédla na ruského řečníka na pódiu. Co to řekl? pomyslela si.

Rychle se přesunula k novinářskému stolu, u něhož seděli reportéři s otevřenými laptopy. Dostávali přepisy projevů v reálném čase.

Podívala se přes rameno Bena Lopeze z Los Angeles Times. Benovi to nevadilo, protože o ni již několik měsíců usiloval.

„Ahoj, miláčku.“

„Ahoj, Bene. Nevadí, když se na něco mrknu?“

Dotkla se myši a sunula se přepisem nahoru.

„Jasně, posluž si. Příjemný parfém.“

Sarah sledovala text:

MOHOU BÝT SPUŠTĚNY DROBNÝMI ZÁSAHY DO KLIMATU PŘIČEMŽ TYTO DROBNÉ ZÁSAHY VČETNĚ ZÁSAHŮ ČLOVĚKA MOHOU MÍT KATASTROFÁLNĚ OBROVSKÉ NÁSLEDKY. PŘEDZVĚST TAKOVÝCH NÁSLEDKŮ JSME JIŽ ZAZNAMENALI V PODOBĚ ODLOMENÍ NEJVĚTŠÍHO LEDOVCE NA SVĚTĚ A DĚSIVÝCH ZTRÁT NA ŽIVOTECH BĚHEM PŘÍVALOVÝCH ZÁPLAV NA AMERICKÉM JIHOZÁPADĚ. A NENÍ TĚŽKÉ ODHADNOUT ŽE UVIDÍME DALŠÍ

Zatímco četla, přepis se změnil. Přeškrtnutá část byla nahrazena novým textem:

MOHOU BÝT SPUŠTĚNY DROBNÝMI ZÁSAHY DO KLIMATU PŘIČEMŽ TYTO DROBNÉ ZÁSAHY VČETNĚ ZÁSAHŮ ČLOVĚKA MOHOU MÍT KATASTROFÁLNĚ OBROVSKÉ NÁSLEDKY. PŘEDZVĚST TAKOVÝCH NÁSLEDKŮ JSME JIŽ ZAZNAMENALI. ODLOMENÍ LEDOVCE Z ROKU 2001 VĚTŠÍHO NEŽ MNOHÉ STÁTY USA A NEBEZPEČNĚ NEPŘEDVÍDATELNÉ POČASÍ PO CELÉM SVĚTE VČETNĚ SLUNNÉHO JIHOZÁPADU PŘEDZNAMENÁVAJÍ DALŠÍ NESTABILITU KLIMATU

„Do prdele,“ řekla.

„Co se děje?“ zeptal se Ben.

„Viděl jsi, co se stalo?“

„Jo. Chudák. Asi bojuje s pásmovou nemocí. A zjevně má potíže s angličtinou…“

Původní text zmizel. Záznam byl opraven. O jednom se však nedalo pochybovat: ten Rus předem věděl o ledovci a přívalových záplavách. Měl to napsané v projevu. A někdo mu po vystoupení z letadla zapomněl říct, že k těm událostem nedošlo.

Věděl to předem.

Nyní však byl přepis v pořádku a inkriminovaná pasáž se ztratila. Sarah se ohlédla ke kameře, která zezadu snímala průběh konference. Určitě to nedopatření vymažou i z videozáznamu.

Ten parchant to věděl předem.

„Nechápu, co tě tak rozčílilo,“ ozval se Ben. „Co kdybys mi to vysvětlila?“

„Později,“ řekla. „Slibuji.“ Poplácala ho po rameni a vrátila se zpátky k Ann.

„Takže,“ navázala Ann, „čelíme kampani, dobře organizované, štědře financované, přesvědčivé a ultrapravicové, která má za cíl zničit environmentální hnutí, které stojí průmyslu v cestě.“

Po tom, co viděla, Sarah neměla náladu poslouchat podobné tlachání. „Ann,“ řekla, „napadlo vás někdy, že byste mohla být paranoidní?“

„Ne. Jenže i paranoikové mají nepřátele.“

„Kolik zástupců průmyslu v současné době zasedá ve výboru NERF?“ zeptala se Sarah.

„No, zas tolik ne.“

Sarah věděla, že výbor fondu má třicet členů, z nichž dvanáct pracuje v průmyslu. Podobné to bylo ve všech moderních environmentálních skupinách. Ve všech působili v posledních dvaceti letech představitelé průmyslu.

„Zeptala jste se na tu tajnou průmyslovou kampaň členů výboru, kteří zastupují velké firmy?“

„Ne,“ odpověděla Ann.

„Myslíte,“ pokračovala Sarah, „že je možné, aby se nevládní organizace jako NERF samy angažovaly v tajné kampani?“

„O čem to mluvíte?“ ztuhla Ann. „Sarah, my jsme ti dobří.“

„Určitě?“

„Ano. Jsme,“ řekla. „Co se to s vámi děje, Sarah?“

Sanjong Thapa seděl v autě na parkovišti před konferenčním centrem a na kolenou měl laptop. Snadno pronikl do WiFi sítě, kterou využívali novináři, přijímal přepisy projevů a okamžitě je ukládal. Rozhodl se pro tento postup, protože měl obavy, že uvnitř by ho kdykoli mohli odhalit a odstřihnout od zdroje. Takto měl úplné přepisy včetně revizí. Pomyslel si, že Kenner bude mít radost.

Na dalším displeji Sanjong sledoval satelitní obrázky západního Atlantiku u pobřeží Floridy. Rozlehlá oblast tlakové výše začínala rotovat a vytvářela roztřepený základ hurikánu. Podle všeho existovaly plány nějak tohoto hurikánu využít, ale pak od nich z nějakého důvodu bylo upuštěno.

Sanjong nyní sledoval další stopy. Kennerovi dělala starosti zejména nevelká výzkumná ponorka s označením DOEV/2 a její mateřská loď AV Scorpio. Obě plavidla si pronajala firma CanuCo z Calgary, zabývající se těžbou zemního plynu, aby v jižním Pacifiku pátrala po podmořských ložiscích. Mateřská loď přibližně před dvěma měsíci vyplula do Port Moresby na Nové Guineji a posléze opustila přístav a byla spatřena nedaleko Bougainvillu v Šalamounových ostrovech.

Na tom nebylo nic pozoruhodného, dokud se neukázalo, že CanuCo není registrovaná kanadská firma a že nevlastní nic kromě webové stránky a internetové adresy. Majitelem stránky byla další neexistující společnost CanuCo Leasing Corporation. Platby přicházely z účtu na Kajmanských ostrovech a byly v eurech. Účet patřil firmě Seismic Services, rovněž z Calgary, která měla stejnou doručovací adresu jako CanuCo.

Očividně se jednalo o tentýž subjekt. Firma Seismic Services o pronájem ponorky usilovala jako první. A později zřejmě stála za smrtí Nata Damona ve Vancouveru.

Agentury ve Washingtonu nyní zkoumaly satelitní snímky a snažily se najít AV Scorpio někde v oblasti Šalamounových ostrovů. Jenže nad ostrovy visela nesouvislá oblačnost a přelétající družice loď zatím neodhalily.

To bylo samo o sobě znepokojivé. Zdálo se, že plavidlo se již stačilo ukrýt, možná v nějakém zastřešeném doku.

Kdesi v jižním Pacifiku.

A to je rozlehlý oceán.

Stejně znepokojivá byla skutečnost, že mateřská loď plula nejprve do Vancouveru, kde naložila třicet tun „průmyslového vybavení“ v pětitunových kontejnerech. Kanadské úřady se domnívaly, že firma v kontejnerech tajně vyváží automobily, a tak jeden otevřely. Místo vozů celníci nalezli jakási složitá zařízení, která do dokumentů zanesli jako „dieselové generátory“.

Generátory!

Sanjong nevěděl, co kontejnery skrývaly, ale byl si jistý, že se o dieselové generátory nejednalo. Pro pár generátorů nebylo třeba plout do Vancouveru. Což mu dělalo starosti –

„Haló! Vy!“

Zvedl oči a viděl, že k němu přes parkoviště směřují dva členové ochranky. Zřejmě bylo odhaleno jeho připojení na WiFi síť. Přišel čas vyrazit. Otočil klíčkem v zapalování, rozjel se, a když strážce míjel, vesele jim zamával.

„Sarah? Co se děje? Dívala jste se do prázdna.“

„To nic, Ann.“ Sarah zavrtěla hlavou. „Přemýšlela jsem.“

„O čem? A co jste myslela tím, že jsem paranoidní?“ Položila Sarah ruku na předloktí. „Vážně, trochu se o vás bojím.“

A já se bojím o tebe, pomyslela si Sarah.

Ve skutečnosti to byla Sarah, kdo cítil zřetelné paranoidní mrazení. Rozhlédla se a její oči se setkaly s Drakeovými. Pozoroval ji z opačné strany sálu. Jak dlouho? Viděl ji, když pospíchala k novinářskému stolu? Došlo mu, co to znamená? Věděl, že ví?

„Sarah,“ oslovila ji Ann a zatřásla jí rukou.

„Moc se omlouvám,“ řekla Sarah, „ale musím jít.“

„Sarah. Děláte mi starosti.“

„To nic není.“ Vykročila k východu.

„Půjdu s vámi,“ rozhodla Ann a srovnala s ní krok.

„Radši ne.“

„Mám o vás strach.“

„Myslím, že potřebuji být chvíli sama,“ řekla Sarah.

„Neprospěla by vám spíš společnost přítelkyně?“ zeptala se Ann. „Trvám na tom, drahoušku. Potřebujete trochu péče, to já poznám. A jsem vám k dispozici.“

Sarah vzdychla.

Nicholas Drake viděl, že Sarah odchází ze sálu. Ann vyrazila za ní, přesně jak ji žádal. Ann byla odhodlaná a houževnatá. Sarah jí nemohla uniknout, pokud by se nerozhodla přímo utéct. Jenže kdyby to udělala… pak by bylo třeba přijmout důraznější opatření. Přišly rozhodující chvíle a důraznější opatření se občas ukázala nezbytná. Stejně jako ve válce.

Ale Drake předpokládal, že nebude zapotřebí postupovat tvrdě. Pravda, Kennerovi se podařilo překazit první dvě akce, ale jedině díky tomu, že ELF byla parta amatérů. Jejich nadšenecká spontánnost neodpovídala požadavkům moderních médií. Drake na to Henleyho několikrát upozorňoval. Henley na jeho připomínky nedbal; záleželo mu především na tom, aby si NERF nezašpinil ruce. A fond skutečně mohl jakoukoli souvislost s těmi diletanty popřít. Břídilové!

Poslední akce ovšem byla jiná. Naplánovali ji daleko pečlivěji – museli – a řídili ji profesionálové. Kenner nebude mít šanci zakročit. Ani se tam nedostane včas, pomyslel si Drake. Ted Bradley a Ann poskytnou Drakeovi dost informací o tom, jak si Kennerův tým vede. A pro jistotu měl v záloze ještě další překvapení.

Vytáhl telefon a zavolal Henleymu. „Tak už je sledujeme,“ ohlásil.

„Výborně.“

„Kde jsi?“

„Chystám se tu novinku oznámit V,“ řekl Henley. „Zrovna přijíždím k jeho domu.“

Kenner dalekohledem sledoval, jak stříbrný kabriolet Porsche odbočuje na příjezdovou cestu k domu na pláži. Vystoupil z něj vysoký snědý muž v modrém golfovém tričku a světle hnědých kalhotách. Měl baseballovou čepici a tmavé brýle, ale Kenner v něm přesto okamžitě poznal Henleyho, jenž v NERF vedl oddělení PR.

Tím se kruh uzavírá, pomyslel si Kenner. Odložil dalekohled na plot a chvíli mlčky uvažoval nad důsledky.

„Víte, kdo to je, pane?“ zeptal se mladý agent FBI, který stál vedle něj. Mladý kluk, nanejvýš pětadvacetiletý.

„Ano,“ řekl Kenner. „Vím, kdo to je.“

Stáli na útesu nad Santa Monikou, z něhož měli dokonalý výhled na pláž a oceán. Pláž mezi mořem a stezkou pro cyklisty byla několik set metrů široká. Potom následovala řada domů, namačkaných těsně vedle sebe u pobřežní dálnice. A za nimi se táhlo šest pruhů čilého dopravního ruchu.

Ačkoli domy sousedily s dálnicí, jejich cena dosahovala astronomických výšin – říkalo se, že dvacet až třicet milionů dolarů a možná ještě víc. Jejich obyvatelé patřili k největším boháčům v Kalifornii.

Henley natahoval plátěnou střechu svého porsche. Jeho pohyby byly přesné, téměř puntičkářské. Potom přistoupil k bráně a zazvonil. Dům, do něhož vstupoval, byl ultramoderní, sestavený ze zakřivených skleněných ploch. V dopoledním slunci se blyštěl jako drahokam.

Henley zmizel uvnitř. Brána se za ním zavřela.

„Ale vás nezajímají lidé, kteří jdou dovnitř“ připomněl agent FBI.

„To je pravda,“ souhlasil Kenner.

„Nechcete jejich soupis ani záběry, když –“

„Ne.“

„Jenže to by mohlo dokázat –“

„Ne,“ řekl Kenner. Mladík se snažil pomáhat, avšak bylo to otravné. „Tohle mě vůbec nezajímá. Potřebuji vědět jenom to, kdy všichni odejdou.“

„Jako jestli pojedou na dovolenou nebo tak něco?“

„Ano,“ odpověděl Kenner.

„Co když tam zůstane služebná?“

„Nezůstane,“ řekl Kenner.

„Víte, pane, jsem si naprosto jistý, že zůstane. Tihle lidé vždy někoho nechají hlídat dům.“

„Ne,“ zopakoval Kenner. „Tentokrát ho vyklidí. Odjedou všichni.“

Mladík se zamračil. „Komu ten dům vůbec patří?“

„Patří člověku jménem V. Allen Willy,“ odpověděl Kenner. Mladíkovi jméno nic neřeklo. „Je to mecenáš.“

„Hmm. Zapletl se s mafií nebo co?“

„Dalo by se to tak říct,“ odpověděl Kenner.

„To by odpovídalo,“ konstatoval agent FBI. „Nikdo nevydělá takové peníze, aniž by se do něčeho zapletl, jestli mi rozumíte.“

Kenner řekl, že rozumí. V. Allen Willy prožil tentýž typicky americký příběh jako Horatio Alger. Al Willy založil řetězec obchodů s levným oblečením. Dovážel zboží z robotáren v zemích třetího světa a v západních městech je prodával za třicetinásobné ceny. Po deseti letech svou firmu prodal za 400 milionů dolarů. Brzy nato se stal radikálním socialistou (jak sám sebe nazýval), bojovníkem za udržitelný svět a zastáncem environmentální spravedlnosti.

Vykořisťování, dříve tak ziskové, nyní napadal s pomocí peněz, které díky němu vydělal. Byl zapálený, zásadový a díky iniciále V, kterou si přidal před jméno, také zapamatovatelný. Jeho útoky často vedly k tomu, že firmy opouštěly své továrny ve třetím světě, které pak přebíraly čínské společnosti a vyplácely místním dělníkům ještě nižší mzdy. Proto V. Allen Willy vykořisťoval dělníky vlastně dvakrát – jednou, aby vydělal jmění, a podruhé, když si na jejich úkor léčil své špatné svědomí. Byl to překvapivě pohledný a nikoli hloupý muž, ovšem na druhé straně samolibý a nepraktický lidumil. Poslední dobou se proslýchalo, že píše knihu o principu předběžné opatrnosti.

Kromě toho založil Nadaci V. Allena Willyho, která financovala soudní spory ve věcech environmentálních kauz desítek organizací včetně NERF. Byl tedy dost důležitý na to, aby ho Henley poctil osobní návštěvou.

„Takže je to bohatý environmentalista?“ zeptal se agent FBI.

„Přesně tak,“ přisvědčil Kenner.

Mladík přikývl. „Fajn. Stejně tomu pořád nerozumím. Proč si myslíte, že boháč nechá svůj dům prázdný?“

„To vám nemůžu říct,“ odpověděl Kenner. „Ale udělá to. A já o tom chci okamžitě vědět.“ Podal agentovi vizitku. „Zavolejte na tohle číslo.“

Mladík se podíval na vizitku. „To je všechno?“

„To je všechno,“ souhlasil Kenner.

„A kdy k tomu má dojít?“

„Brzy,“ slíbil Kenner.

Zavibroval mu telefon. Otevřel jej. Přišla textová zpráva od Sanjonga.

NAŠLI AV SCORPIO.

„Musím jít,“ řekl Kenner.

DÁLNICE 405

STŘEDA, 13. ŘÍJNA 12:22

„Nesmysl,“ řekl Ted Bradley, který cestou na Van Nuys seděl na místě spolujezdce vedle Evanse. „Nemůžete si pořád užívat jenom vy, Pietro. Vím, že na tyhle tajné výlety létáte už týden. Tentokrát letím s vámi.“

„To nejde, Tede,“ namítl Evans. „Nedovolí vám to.“

„Tohle nechte na mně, dobře?“ opáčil Ted s úsměvem.

Co to má znamenat? uvažoval Evans. Bradley se u něj držel tak blízko, že se ho prakticky dotýkal. Odmítal se od něj vzdálit.

Zazvonil Evansův mobilní telefon. Byla to Sarah.

„Kde jste?“ zeptala se.

„Skoro na letišti. Mám s sebou Teda.“

„Hmm,“ zareagovala neurčitě, což znamenalo, že nemůže mluvit. „My jsme zrovna dorazili na letiště a zdá se, že máme problém.“

„Jaký problém?“

„Právní,“ odpověděla.

„Jak to myslíte?“ zeptal se Evans. Během rozhovoru však odbočil z cesty k bráně, která vedla na vzletovou dráhu, a nyní všechno viděl sám.

U Mortonova letadla stál Lowenstein s osmi muži z ochranky. Zdálo se, že chtějí zaplombovat dveře.

Evans projel branou a vystoupil z auta. „Co se děje, Herbe?“

„Chystáme se zapečetit tohle letadlo,“ odpověděl Herb, „jak vyžaduje zákon.“

„Jaký zákon?“

„Pokud jsi náhodou zapomněl, probíhá ověřování poslední vůle George Mortona a předmět této poslední vůle, včetně všech bankovních účtů a nemovitého majetku, musí být zajištěn kvůli federálnímu ocenění a stanovení dědické daně. Toto letadlo zůstane až do uzavření záležitosti zapečetěné. Potrvá to šest až devět měsíců.“

V tom okamžiku z dalšího vozu vystoupil Kenner. Představil se a potřásl si rukou s Lowensteinem. „Takže jde o ověření,“ konstatoval.

„Správně,“ souhlasil Lowenstein.

„To mě skutečně překvapuje,“ řekl Kenner.

„Proč? George Morton je po smrti.“

„Opravdu? To jsem nevěděl.“

„Včera našli jeho tělo. Evans a Bradley tam letěli a identifikovali ho.“

„A soudní lékař případ uzavřel?“

Lowenstein na okamžik zaváhal. „Předpokládám, že ano.“

„Předpokládáte? Jistě jste od soudního lékaře obdržel nějaké dokumenty. Včera večer se uskutečnila pitva.“

„Předpokládám – jsem přesvědčen, že ty dokumenty máme.“

„Můžu je vidět?“

„Domnívám se, že jsou v kanceláři.“

„Můžu je vidět?“ zopakoval Kenner.

„To by bylo zbytečné zdržování práce, kterou tu máme.“ Lowenstein se obrátil k Evansovi. „Identifikoval jsi spolehlivě Mortonovo tělo, nebo ne?“

„Ano,“ odpověděl Evans.

„A vy, Tede?“

„Ano,“ přisvědčil Bradley. „Identifikoval. Určitě to byl on. Byl to George. Chudák.“

„Přesto bych rád viděl vyjádření soudního lékaře,“ ozval se Kenner.

Lowenstein odfrkl. „Na takový požadavek nemáte právo a já jej oficiálně odmítám. Jako právní zástupce spravuji pozůstalost. Byl jsem jmenován vykonavatelem poslední vůle a už jsem vám řekl, že dokumenty mám připravené ve své kanceláři.“

„Slyšel jsem,“ řekl Kenner. „Ale náhodou si vzpomínám, že bezdůvodné vyhlášení pozůstalostního řízení je podvod. Právník jako vy by z toho mohl mít vážné potíže.“

„Poslechněte,“ ohradil se Lowenstein, „nevím, jakou hru tady hrajete –“

„Jen chci vidět ty dokumenty,“ odpověděl Kenner klidně. „V kanceláři mají fax.“ Ukázal na budovu vedle letadla. „Můžete si je nechat poslat a během pár vteřin se tahle záležitost bez problémů vyřeší. Nebo můžete zavolat do úřadu soudního lékaře v San Francisku a požádat o potvrzení, že tělo bylo skutečně nesporně identifikováno.“

„Ale máme tady dva očité svědky, kteří –“

„Žijeme v době testů DNA,“ přerušil ho Kenner a podíval se na hodinky. „Doporučuji vám, abyste šel telefonovat.“ Pak se obrátil k ochrance. „Můžete otevřít letadlo.“

Strážci vypadali zmateně. „Pane Lowensteine?“

„Sakra, tak chvíli počkejte,“ požádal Lowenstein, odkráčel k letištní kanceláři a cestou si k uchu přiložil mobilní telefon.

„Otevřete letadlo,“ zavelel Kenner. Vytáhl náprsní tašku a ukázal ochrance svůj odznak.

„Ano, pane,“ řekl strážce.

Přijelo další auto a vystoupila z něj Sarah s Ann Garnerovou. Ann se zeptala: „Co je to za zmatek?“

„Jen drobné nedorozumění,“ odpověděl Kenner a představil se jí.

„Já vím, kdo jste,“ opáčila s neskrývanou averzí.

„Myslel jsem si to,“ řekl Kenner s úsměvem.

„A musím říct,“ pokračovala, „že právě lidé jako vy – mazaní, bezohlední a nemorální – můžou za to, že naše životní prostředí je v tak příšerném stavu. Nalijeme si hned zkraje čistého vína. Nemám vás ráda, pane Kennere. Nemám ráda vás osobně, nelíbí se mi, co děláte, a nelíbí se mi ani nic z toho, co symbolizujete.“

„Zajímavé,“ řekl Kenner. „Možná bychom si jednoho dne mohli podrobně popovídat o tom, co je na našem životním prostředí špatného a kdo je za jeho příšerný stav zodpovědný.“

„Kdykoli budete chtít,“ odsekla.

„Dobře. Máte právnické vzdělání?“

„Ne.“

„Odborné vzdělání?“

„Ne.“

„V jakém oboru pracujete?“

„Působila jsem jako producentka dokumentárních filmů. Než jsem se začala věnovat rodině.“

„Aha.“

„Ale celý život se velice zajímám o životní prostředí,“ řekla. „Čtu všechno. Každé úterý si přečtu přílohu ‚Věda‘ v New York Times, od první do poslední strany, samozřejmě New Yorker a New York Review. Jsem dost dobře informovaná.“

„Tak dobře,“ přikývl Kenner. „Už se na ten rozhovor těším.“

Piloti přijeli k bráně a čekali, až se otevře. „Mám dojem, že za pár minut letíme,“ konstatoval Kenner. Obrátil se k Evansovi. „Co kdybyste se šel podívat, co zjistil pan Lowenstein?“

„Dobře,“ řekl Evans a vydal se do kanceláře.

„Jenom abyste věděl,“ ozvala se Ann, „letíme s vámi. Já a taky Ted.“

„To bude báječné,“ odpověděl Kenner.

V budově Evans našel Lowensteina, jak se hrbí nad telefonem v zadní místnosti vyhrazené pro piloty. „Ale vždyť vám říkám, že na to nepřistoupí, chce vidět dokumenty,“ říkal do sluchátka. A po chvíli dodal: „Podívejte se, Nicku, nehodlám kvůli tomu přijít o licenci. Ten člověk vystudoval právo na Harvardu.“

Evans zaklepal na dveře. „Už můžeme odletět?“

„Moment,“ řekl Lowenstein do telefonu. Zakryl sluchátko dlaní. „Letíte hned teď?“

„Letíme. Pokud ovšem nemáš ty papíry…“

„Zdá se, že nastaly menší zmatky ohledně stavu Mortonovy pozůstalosti.“

„Tak já jdu, Herbe.“

„Fajn, fajn.“

Lowenstein pokračoval v rozhovoru. „Vezmou si to letadlo, Nicku,“ řekl. „Jestli jim v tom chcete zabránit, udělejte to sám.“

V kabině se všichni usadili. Kenner je obešel a rozdal jim jakési papíry. „Co to je?“ zeptal se Bradley a pohlédl na Ann.

„Podpisem tohoto dokumentu se vzdáváte jistých práv,“ vysvětlil Kenner.

Ann četla nahlas: „…není zodpovědný v případě smrti, vážného zranění, tělesného postižení, zohavení – zohavení?“

„Správně,“ řekl Kenner. „Musíte pochopit, že letíme do mimořádně nebezpečné oblasti. Vám dvěma důrazně doporučuji, abyste s námi necestovali. Ale pokud trváte na tom, že mé doporučení budete ignorovat, musíte podepsat.“

„Kam letíme?“ zajímal se Bradley.

„To vám nemůžu prozradit, dokud letadlo nebude ve vzduchu.“

„Proč je to nebezpečné?“

„Máte s tím podpisem nějaké problémy?“ zeptal se Kenner.

„Ne. Krucinál.“ Bradley naškrábal svůj podpis.

„Ann?“

Ann zaváhala, kousla se do rtu a podepsala.

Pilot zavřel dveře. Motory zavyly a stroj se rozjel ke vzletové dráze. Přišla letuška a zeptala se, co budou pít.

„Puligny-Montrachet,“ řekl Evans.

Ann se zeptala: „Kam letíme?“

„Na jeden ostrov u Nové Guineje.“

„Proč?“

„Je tam potřeba vyřešit jeden problém,“ odpověděl Kenner.

„Mohl byste být konkrétnější?“

„Zatím ne.“

Letadlo vylétlo z oblačného příkrovu nad Los Angeles a zamířilo západním směrem, nad Tichý oceán.

NA CESTĚ

STŘEDA, 13. ŘÍJNA 16:10

Sarah se ulevilo, když si Jennifer Haynesová odešla zdřímnout do přední části kabiny a okamžitě usnula. Připadalo jí však zvláštní, že s nimi letí Ann a Ted. Konverzace byla strojená a Kenner příliš nemluvil. Ted hodně pil. Obrátil se k Ann a řekl: „Pro tvoji informaci, pan Kenner nevěří na žádné věci, na které věří normální lidé. Ani na globální oteplování. Nebo na Kjóto.“

„Samozřejmě nevěří na Kjóto,“ souhlasila Ann. „Je to průmyslový žoldák. Hájí zájmy uhelné a ropné lobby.“

Kenner mlčel. Jenom jí podal vizitku.

„Centrum pro analýzu rizik,“ přečetla Ann nahlas. „Neznám. Přidám ho na seznam krycích pravicových organizací.“

Kenner stále nic neříkal.

„Protože tohle všechno je dezinformace,“ pokračovala Ann. „Studie, tisková prohlášení, brožury, webové stránky, organizované kampaně, očerňování. Něco vám povím, průmysl byl bez sebe radostí, když USA nepodepsaly Kjóto.“

Kenner si mlčky mnul bradu.

Ann dodala: „Jsme největší znečišťovatel na světě a vláda na to kašle.“

Kenner se lehce usmál.

„Proto jsou dnes Spojené státy mezinárodní vyvrhel, izolovaný od zbytku světa, který jimi oprávněně opovrhuje proto, že odmítly podepsat Kjótský protokol k vyřešení globálního problému.“

Dál ho provokovala v tomto stylu, až se konečně zdálo, že toho má Kenner dost. „Povídejte mi o Kjótu, Ann,“ požádal ji. „Proč bychom ten protokol měli podepsat?“

„Proč? Protože máme morální závazek připojit se ke zbytku civilizovaného světa při snižování emisí oxidu uhličitého na úroveň před rokem 1990.“

„Jaký účinek by tato dohoda měla?“

„To ví celý svět. Snížila by globální teplotu v roce 2100.“

„O kolik?“

„Nechápu, kam tím míříte.“

„Nechápete? Odpověď je všeobecně známá. Kjóto by vedlo k tomu, že by se oteplení do roku 2100 snížilo o 0,04 stupně Celsia. Čtyři setiny stupně. Máte proti tomuto výsledku námitky?“

„To rozhodně mám. Čtyři co? Setiny stupně? To je směšné.“

„Takže nevěříte, že výsledek Kjótského protokolu by byl právě takový?“

„Možná kvůli tomu, že ho Spojené státy nepodepsaly –“

„Ne, tohle je výsledek, pokud bychom podepsali. Čtyři setiny stupně.“

„Ne.“ Ann zavrtěla hlavou. „Nevěřím, že je to pravda.“

„Tento údaj byl mnohokrát publikován ve vědeckých časopisech. Můžu vám poskytnout odkazy.“*[30]

Bradley zvedl sklenku a poznamenal: „Tenhle člověk má odkazy v malíku.“

„Na rozdíl od prázdných řečí,“ přikývl Kenner. „Ano. Mám.“

Bradley říhl. „Čtyři setiny stupně? Za sto let? Pěkná blbost.“

„Vypadá to tak.“

„To bych řekl.“

„Jenomže Kjóto je první krok,“ ozvala se Ann. „To je podstatné. Protože jestli věříte na princip předběžné opatrnosti jako já –“

„Nemyslím, že účelem Kjótského protokolu bylo udělat první krok,“ namítl Evans. „Mám dojem, že jeho účelem bylo snížit globální oteplování.“

„Ano, to je pravda.“

„Tak proč uzavírat dohodu, která k tomu nepovede? Která vlastně nepovede vůbec k ničemu?“

„Je to první krok, jak jsem řekla.“

„Povězte mi: myslíte si, že je možné snížit emise oxidu uhličitého?“

„Samozřejmě. Existuje řada alternativních zdrojů energie, které čekají na uplatnění. Větrná energie, solární, odpadní, geotermální –“

„Tom Wigley a skupina sedmnácti vědců a inženýrů z celého světa vypracovali podrobnou studii a dospěli k závěru, že to není možné. Jejich článek vyšel v časopise Science. Napsali, že neexistuje žádná známá technologie schopná snížit emise oxidu uhličitého nebo je pouze udržet na úrovni několikrát vyšší než dnes. Zjistili, že k vyřešení tohoto problému nepostačí větrná, solární, a dokonce ani jaderná energie. Podle nich je zapotřebí naprosto nová a dosud neobjevená technologie.“*[31]

„To je absurdní,“ řekla Ann. „Amory Lovins to vysvětlil již před dvaceti lety. Větrná a solární energie, úspory, energetická účinnost. V tom není problém.“

„Zřejmě je. Lovins předpověděl, že v roce 2000 bude třicet pět procent energie v USA pocházet z alternativních zdrojů. Ve skutečnosti to bylo šest procent.“

„Chybí vládní podpora.“

„Žádná země na světě neprodukuje třicet pět procent energie z obnovitelných zdrojů, Ann.“

„Ale země jako Japonsko jsou na tom mnohem líp než my.“

„Japonsko je na pěti procentech,“ řekl Kenner. „Německo je na pěti procentech. Anglie na dvou.“

„Dánsko.“

„Osm procent.“

„Z toho vyplývá, že se musíme víc snažit,“ poznamenala Ann.

„O tom není pochyb. Větrné elektrárny masakrují ptáky, takže asi nebudou moc populární. Ale solární panely fungují. Tiché, účinné…“

„Solární energie je skvělá,“ přidala se Ann.

„Ano,“ řekl Kenner. „A potřebujeme jenom zhruba dvacet sedm tisíc čtverečných kilometrů panelů, abychom měli vystaráno. Takže pokryjeme Massachusetts solárními panely. Samozřejmě, do roku 2050 se spotřeba ztrojnásobí, takže by se hodil spíš stát New York.“

„Nebo Texas. Neznám nikoho, komu by záleželo na Texasu,“ dodala Ann.

„Dobře, nemám námitek,“ souhlasil Kenner. „Zakryjeme deset procent Texasu a je to. I když,“ zamyslel se, „Texasané by zřejmě doporučili Los Angeles.“

„Děláte si legraci.“

„Vůbec ne. Dohodněme se na Nevadě. To je stejně jenom poušť. Ale mě zajímá, jaké jsou vaše zkušenosti s alternativní energií. Co vy osobně, Ann? Přešla jste na alternativní zdroje energie?“

„Máme solární vyhřívání bazénu. Služebná jezdí hybridem.“

„Čím jezdíte vy?“

„No, já potřebuji větší auto kvůli dětem.“

„Jak velké?“

„Jezdím v SUV. Někdy.“

„Co váš dům? Máte elektřinu ze solárních panelů?“

„Byli u nás konzultanti. Jenže Jerry – manžel – tvrdí, že jsou moc drahé. Ale pracuji na něm.“

„A vaše spotřebiče…“

„Všechny jsou Energystar. Do jednoho.“

„To je dobře. A jak velkou máte rodinu?“

„Mám dva chlapce. Sedm a devět let.“

„Báječné. Jak velký máte dům?“

„To přesně nevím.“

„Kolik metrů čtverečných?“

Zaváhala.

„Sakra, jen mu to pověz, Ann,“ ozval se Bradley. „Má zatraceně velký barák. Musí mít tisíc, patnáct set metrů. Naprosto nádherný. A ten pozemek! Bude mít kolem čtyř tisíc metrů. Rozstřikovače jedou ve dne v noci. A ty zahradní úpravy – pořádá tam jednu benefiční akci za druhou. Úžasné večírky.“

Kenner pohlédl na Ann.

„Jedenáct set,“ řekla. „Metrů čtverečných.“

„Pro čtyři lidi?“ zeptal se Kenner.

„No, žije s námi tchyně, někdy. A vzadu pochopitelně služebná.“

„A máte druhý dům?“

„Do prdele, má ještě dva,“ řekl Bradley. „Pohádkovou rezidenci v Aspenu a ještě velký dům v Maine.“

„Ten jsme zdědili,“ vysvětlila Ann. „Můj manžel –“

„A ten byt v Londýně,“ pokračoval Bradley, „ten je váš, nebo manželovy firmy?“

„Firmy.“

Kenner pokračoval: „Jak cestujete? Používáte soukromá letadla?“

„Sami žádné nemáme, ale létáme, to ano. Když někdo letí, svezeme se. Obsazujeme prázdná místa. To je správné.“

„Samozřejmě,“ řekl Kenner. „Ale musím přiznat, že mě trochu mate ten přístup –“

„No tak,“ přerušila ho rozčileně. „Žiji v prostředí, které vyžaduje udržování jistého standardu. Je to nutné kvůli manželově práci a – jak vlastně bydlíte vy?“

„Mám byt v Cambridgi.“

„Jak velký?“

„Osmdesát metrů čtverečných. Auto nemám. Jezdím autobusem.“

„To vám nevěřím,“ řekla Ann.

„Radši věřte,“ poznamenal Bradley. „Tenhle člověk ví, o čem –“

„Mlč, Tede,“ okřikla ho Ann. „Jsi opilý.“

„Ještě ne, nejsem,“ ohradil se dotčeně.

„Nesoudím vás, Ann,“ řekl Kenner. „Vím, že pro životní prostředí dýcháte. Jen se snažím zjistit, jaký k němu doopravdy zaujímáte postoj.“

„Můj postoj je takový, že lidé zahřívají a znečišťují planetu a my máme morální závazek vůči biosféře – vůči všem rostlinám a živočichům, které ničíme, a vůči budoucím generacím lidských bytostí –, závazek odvrátit katastrofální změny.“ Opřela se a pokývala hlavou.

„Náš morální závazek je tedy vůči druhým – rostlinám, živočichům a jiným lidem.“

„Přesně tak.“

„Musíme postupovat v jejich zájmu?“

„Musíme postupovat v zájmu nás všech.“

„Jejich zájem nemusí být totožný s naším. Konflikty zájmů jsou velice obvyklé.“

„Každý tvor má právo žít na této planetě.“

„To přece nemyslíte vážně,“ řekl Kenner.

„Myslím. Nevěřím v nadřazenost člověka. Každý tvor.“

„I malarický parazit?“

„No, také je součástí přírody.“

„Takže jste proti vymýcení dětské obrny a neštovic? Ty taky patřily k přírodě.“

„Musím říct, že to patří k arogantnímu lidskému chování, měnit svět, aby vyhovoval našim potřebám. Testosteronové nutkání, které je ženám cizí –“

„Neodpověděla jste mi,“ řekl Kenner. „Jste proti vymýcení dětské obrny a neštovic?“

„Překrucujete moje slova.“

„To sotva. Je přizpůsobování světa, aby vyhovoval našim potřebám, nepřirozené?“

„Samozřejmě. Je to zasahování do přírody.“

„Viděla jste někdy hnízdo termití kolonie? Bobří přehradu? Tito tvorové zásadně mění životní prostředí a ovlivňují mnohé další živočichy. Zasahují tím do přírody?“

„Termití hnízda náš svět neohrožují,“ namítla Ann.

„Možná ano. Celková hmotnost termitů přesahuje celkovou hmotnost všech lidí na světě. Tisíckrát. Víte, kolik metanu termiti vyprodukují? A metan je daleko významnější skleníkový plyn než oxid uhličitý.“

„Už toho mám dost,“ řekla Ann. „Vy se rád hádáte. Já ne. Já jenom chci, aby byl svět lepší. Jdu si číst časopis.“ Odešla do přední části letadla a posadila se zády ke Kennerovi.

Sarah zůstala na svém místě. „Myslí to dobře,“ poznamenala.

„A má špatné informace,“ dodal Kenner. „Děsivá kombinace.“

Ted Bradley se rozohnil. Poslouchal debatu mezi Kennerem a Ann. Měl Ann docela rád. Předpokládal, že s ní někdy v opilosti spal, a i když si na to nepamatoval, vyvolávala v něm jakousi příjemnou vzpomínku, což si dokázal vysvětlit jedině tímto způsobem.

„Mám pocit, že jste to přehnal,“ upozornil Bradley prezidentským tónem. „Proč v souvislosti s někým jako Ann používáte slova ‚děsivá kombinace‘? Hodně se o tyhle otázky zajímá. Vlastně jim zasvětila svůj život. Stará se.“

„No a?“ zeptal se Kenner. „Starost je vedlejší. Touha konat dobro je vedlejší. Záleží jenom na znalostech a výsledcích. Ona znalosti nemá – a ještě horší je, že o tom neví. Lidé nevědí, jak zařídit věci, které by se podle ní měly udělat.“

„Například?“

„Třeba spravovat životní prostředí. Nevíme, jak se to dělá.“

„Co to povídáte?“ zeptal se Bradley a rozhodil rukama. „To je nesmysl. Samozřejmě to umíme.“

„Vážně? Víte něco o historii Yellowstonského parku? Prvního národního parku?“

„Byl jsem tam.“

„Na to jsem se neptal.“

„Mohl byste mluvit k věci?“ zeptal se Bradley. „Na ty věčné otázky a odpovědi je trochu pozdě, profesore. Chápete, jak to myslím?“

„Tak dobře,“ řekl Kenner. „Poslouchejte.“

Yellowstonský park, vysvětlil Kenner, se stal první oblastí divočiny na světě, která byla prohlášena za přírodní rezervaci. Kraj kolem řeky Yellowstone ve Wyomingu byl dlouho proslulý svou nepřekonatelnou malebností. Lewis a Clark jej opěvovali. Malíři jako Bierstadt a Moran jej zachytili na svých obrazech. A nově vzniklá Severozápadní pacifická dráha potřebovala nějakou pozoruhodnou scenerii, aby přilákala turisty na západ. A tak roku 1872, zčásti na nátlak železnice, prezident Ulysses Grant vyhradil osm tisíc kilometrů čtverečných a založil Yellowstonský národní park.

Byl tu jen jeden problém, který si lidé tehdy ani později neuvědomovali. Nikdo neměl zkušenosti s ochranou divočiny. Do té doby nebylo třeba se o něco takového pokoušet. A předpokládalo se, že to je snadnější, než se posléze ukázalo.

Když do parku v roce 1903 zavítal Theodore Roosevelt, viděl krajinu oplývající zvěří. Žily tam tisíce losů, bizonů, medvědů černých, jelenů, pum, medvědů grizzly, kojotů, vlků a divokých ovcí. Tehdy byla stanovena pravidla, jak zachovat současný stav. Brzy nato vznikla Správa parku, byrokratický aparát, jehož jediným úkolem bylo udržet park v původní podobě.

Během deseti let krajina plná zvěře, kterou spatřil Roosevelt, navždy zmizela. Jediným důvodem byla skutečnost, že správci parku – pověření ochranou jeho nedotčenosti – podnikli sérii kroků, motivovaných snahou prospět nejlepším zájmům parku i zvířat. Jenže dělali chyby.

„Dobře,“ uznal Bradley, „naše znalosti se časem prohloubily…“

„Ne, neprohloubily,“ řekl Kenner. „Právě na to chci upozornit. Věčně tvrdíme, že toho dnes víme víc, ačkoli události tomu nenasvědčují.“

Stalo se následující: první správci parku mylně předpokládali, že los co nevidět vyhyne. Snažili se tedy rozšířit jeho stáda odstraněním predátorů. Proto stříleli a otravovali vlky. A zakázali indiánům v parku lovit, ačkoli Yellowstone patřil k tradičním lovištím.

Stáda chráněných losů se rychle rozrůstala a likvidovala jisté druhy stromů a trávy, až se začala měnit ekologie oblasti. Losi zničili stromy, které bobři využívají ke stavění přehrad, a tak bobři zmizeli. V té době si vedení parku uvědomilo, že jsou nesmírně důležití pro celkové hospodaření s vodou v kraji.

Když se ztratili bobři, louky vyschly a zmizeli také pstruzi a vydry, což vedlo k dalším změnám ekologie parku.

Ve dvacátých letech dvacátého století bylo naprosto zřejmé, že se losi přemnožili, a tak je rangeři začali střílet po tisících. Zásah do ekologie se však jevil jako trvalý a původní skladba stromů a travin se již nevrátila.

Rovněž se ukázalo, že indiánští lovci měli na park pozitivní ekologický vliv, neboť omezovali počet losů a bizonů. Toto pozdní zjištění bylo součástí všeobecného uznání názoru, že se domorodí Američané významně podíleli na formování „nedotčené divočiny“, jak ji poznali první běloši – nebo si to alespoň mysleli –, když připluli do Nového světa. Žádná „nedotčená divočina“ ve skutečnosti neexistovala. Lidé několik tisíc let zásadně ovlivňovali životní prostředí severoamerického kontinentu – vypalovali trávu, upravovali lesy, regulovali populaci některých druhů zvířat a jiné lovem zcela vyhubili.

Při zpětném pohledu se zákaz lovu jevil jako chyba. Šlo však jen o jeden z řady omylů, jichž se v nepřerušovaném sledu dopouštěli správci parku. Nejprve chránili medvědy grizzly, pak je vybíjeli. Vlci byli vyhubeni a později znovu dovezeni. Výzkum, který zahrnoval bádání v terénu a sledování zvířat s pomocí vysílaček, byl zastaven a obnoven, když byly některé druhy prohlášeny za ohrožené. Došlo k zavedení protipožárních pravidel, aniž lidé docenili regenerační účinky ohně. Když byla pravidla nakonec přehodnocena, tisíce hektarů vyhořely natolik důkladně, že po nich zůstala neplodná půda a lesy se musely obnovit uměle. Do řeky byl v sedmdesátých letech dvacátého století nasazen pstruh duhový, jenž nahradil vyhubené původní druhy.

A tak dále a tak dále.

Pořád dokola.

„Výsledkem je,“ pokračoval Kenner, „historie neodborných, nekompetentních a katastrofálně rušivých zásahů, následovaných pokusy tyto zásahy napravit a poté napravit následky těchto pokusů, škodlivých stejně jako únik oleje nebo toxická skládka. Jenže v tomto případě nemůžeme obvinit nějakou zlou firmu nebo ekonomiku stojící na fosilních palivech. Toto neštěstí je způsobeno environmentalisty, kteří chtějí chránit divočinu a dělají jednu děsivou chybu za druhou – a tím mimochodem dokazují, jak málo vědí o životním prostředí, které hodlali zachovat.“

„Tohle je absurdní,“ řekl Bradley. „Když chcete zachovat divočinu, prostě do ní nikoho nepustíte. Necháte ji na pokoji a rovnováha přírody udělá svoje. To je všechno.“

„Naprosto špatně,“ odpověděl Kenner. „Pasivní ochrana – ponechání věcí svému osudu – nezachová status quo v divočině ani na dvoře. Svět je živý, Tede. Všechno je v neustálém pohybu.

Druhy vítězí, prohrávají, množí se, ubývají, přebírají vládu a jsou vytlačovány. Jestliže do divočiny pouze přestanete zasahovat, nezachováte současný stav, stejně jako svým dětem nezabráníte v růstu tím, že je zamknete v pokoji. Náš svět se mění, a pokud chcete udržet kus země v určitém stavu, musíte stanovit, jaký ten stav je, a pak ho aktivně a dokonce agresivně prosazovat.“

„Ale vy jste řekl, že to neumíme.“

„Správně. Neumíme. Protože každá naše akce způsobuje změny životního prostředí, Tede. A jakákoli změna ublíží nějaké rostlině nebo živočichovi. Tomu se nedá vyhnout. Jestliže chráníte starý vzrostlý les, abyste pomohl puštíkovi druhu Strix occidentalis, lesňáček Kirtlandův a další druhy, které dávají přednost mladému lesu, přijdou zkrátka. Nic není zadarmo.“

„Ale –“

„Žádné ale, Tede. Jmenujte nějaké opatření, které mělo pouze pozitivní důsledky.“

„Dobře. Zákaz CFC kvůli ozónové vrstvě.“

„Ten poškodil obyvatele třetího světa tím, že je připravil o levné ledničky, takže se jim častěji zkazily potraviny a oni častěji umírali na otravu jídlem.“

„Ale ozónová vrstva je důležitější –“

„Možná pro vás. Oni by zřejmě nesouhlasili. Ale teď mluvíme o tom, jestli je možné přijmout opatření, které nebude mít negativní důsledky.“

„Dobře. Solární panely. Vodní recyklační systémy pro rodinné domy.“

„Umožňují lidem stavět domy v odlehlých divokých oblastech, kde to dříve nebylo možné kvůli chybějícím rozvodům elektřiny a vody. Lidé zaplavují divočinu a ohrožují druhy, které si předtím žily docela spokojeně.“

„Zákaz DDT.“

„Zřejmě největší tragédie dvacátého století. Byl to nejlepší prostředek proti komárům a bez ohledu na to, co se říká, neexistoval žádný srovnatelně dobrý ani bezpečný. Od jeho zákazu umírají na malárii ročně dva miliony lidí, především dětí. Jestliže všechno sečteme, zákaz zavinil přes padesát milionů zbytečných úmrtí.*[32] Zákaz DDT zabil víc lidí než Hitler, Tede. A významně se o něj zasloužilo environmentální hnutí.“*[33]

„Ale DDT byl karcinogen.“

„Ne, nebyl. A v době zákazu to všichni věděli.“*[34]

„Bylo nebezpečné.“

„Ve skutečnosti bylo natolik bezpečné, že se dalo spolknout. Při jednom experimentu to lidé dělali dva roky.*[35] Po zákazu je nahradil paration, který je opravdu nebezpečný. Během několika měsíců zemřelo přes sto zemědělců, kteří nebyli zvyklí manipulovat se skutečně toxickými pesticidy.“*[36]

„S tím nemůžu souhlasit.“

„Jenom proto, že vám chybí spolehlivé informace nebo nechcete vidět důsledky, k nimž vedly činy organizací, které podporujete. Zákaz DDT bude jednoho dne označen za skandální omyl.“

„DDT nikdy nebylo zakázáno.“

„Máte pravdu. Zemím pouze bylo řečeno, že pokud je budou používat, nedostanou žádnou zahraniční pomoc.“ Kenner zavrtěl hlavou. „Nelze ovšem popřít, vyjdeme-li ze statistik OSN, že před zákazem DDT se malárie stala téměř okrajovou nemocí. Padesát tisíc mrtvých ročně po celém světě. O několik let později se znovu změnila v globální pohromu. Od zákazu zemřelo padesát milionů lidí, Tede. Znovu opakuji, že neexistuje žádný čin bez negativních důsledků.“

Dlouho bylo ticho. Ted se ošíval v sedadle, chtěl cosi poznamenat, ale pak si to rozmyslel. Nakonec řekl: „Tak dobře. Fajn.“ Nasadil svůj povýšený, prezidentský tón, „Přesvědčil jste mě. V tomto směru vám dávám za pravdu. Dál?“

„U každého environmentálního opatření je tedy především třeba zvážit, zda zisky převáží nad ztrátami. Protože nějaké ztráty jsou vždycky.“

„Dobře, dobře. No a?“

„Slyšeli jste někdy něco takového od environmentálních organizací? Nikdy. Jsou to bez výjimky absolutisté. Předstupují před soudce a prohlašují, že regulace je třeba prosazovat bez jakýchkoli úvah o nákladech.*[37] Požadavek, aby regulace doprovázela analýza zisků a ztrát, soudy vyslovily po sérii politováníhodných přehmatů. Environmentalisté to označili za naprostou nehoráznost a pokračují v tom dodnes. Nechtějí, aby lidé věděli, kolik za ukvapená omezení společnost a celý svět zaplatí. Nechvalně známým příkladem je omezení používání benzenu na konci osmdesátých let, které bylo tak nákladné, že každé prodloužení života o jeden rok stálo dvacet miliard dolarů.*[38] Souhlasíte s touto regulací?“

„Když se na to podíváme takhle, tak ne.“

„Jaká kritéria by měla rozhodovat, Tede, kromě pravdy? Dvacet miliard dolarů za záchranu jednoho roku života. Takové náklady si regulace vyžádala. Podpořil byste organizaci, která se o takové plýtvání zasloužila?“

„Ne.“

„Při lobbování proti benzenu se v Kongresu angažoval především NERF. Rezignujete na své místo ve výboru?“

„Samozřejmě ne.“

Kenner zvolna pokýval hlavou. „A jsme u toho.“

Sanjong ukázal na displej počítače a Kenner k němu přistoupil a posadil se vedle. Na displeji byla letecká fotografie hustě zalesněného tropického ostrova se širokým zakřiveným zálivem modré vody. Zdálo se, že snímek byl pořízen z nízko letícího stroje. Kolem zálivu stály čtyři sešlé dřevěné boudy.

„Tyhle jsou nové,“ řekl Sanjong. „Objevily se během posledních čtyřiadvaceti hodin.“

„Vypadají staře.“

„Ano, ale nejsou. Podrobnější zkoumání ukázalo, že to jsou jenom kulisy. Možná jsou z umělé hmoty místo ze dřeva. Ta největší zřejmě slouží k bydlení a ve zbývajících třech jsou zařízení.“

„Jaká zařízení?“ zeptal se Kenner.

„Na fotkách není nic vidět. Pravděpodobně ty věci vyložili v noci. Ale znovu jsem se podíval na podrobné záznamy celníků z Hongkongu. Strojové vybavení tvoří tři hypersonické kavitační generátory. Namontované na uhlíkové rezonanční rámy.“

„Hypersonické kavitační vybavení se dá koupit?“

„Někde ho sehnali. Nevím jak.“

Kenner a Sanjong sklonili hlavy k sobě a tlumeně spolu hovořili. Evans se přitočil k nim. „Co je to hypersonické, ehm, něco?“ zeptal se tiše.

„Kavitační generátor,“ odpověděl Kenner. „Je to vysokoenergetické akustické zařízení velikosti menšího nákladního auta, které vytváří radiálně symetrické kavitační pole.“

Evans se tvářil nechápavě.

„Pojem kavitace označuje vytváření bublin ve hmotě,“ vysvětlil Sanjong. „Když vaříte vodu, je to kavitace. Vodu můžete vařit také s pomocí zvuku, ovšem v tomto případě jsou generátory využívány k indukci kavitačních polí v pevné látce.“

„V jaké pevné látce?“ zeptal se Evans.

„V půdě,“ odpověděl Kenner.

„To nechápu,“ přiznal Evans. „Oni budou v půdě dělat bubliny, jako když se vaří voda?“

„Dalo by se to tak říct.“

„Proč?“

V tu chvíli se vedle nich objevila Ann Garnerová. „Copak tu máte za tajnosti?“ zajímala se. „Můžu se k vám připojit?“

„Samozřejmě,“ ujistil ji Sanjong a vyťukal cosi na klávesnici. Displej ukazoval několik grafů. „Zrovna jsme se dívali na koncentrace oxidu uhličitého v ledových vrstvách odebraných u stanice Vostok a v rámci projektu GRIP v Grónsku.“

„Nemůžete to přede mnou tajit donekonečna,“ řekla Ann. „Dřív nebo později musíme přistát. A potom zjistím, co se vlastně děje.“

„To je pravda,“ uznal Kenner.

„Proč mi to neprozradíte?“

Kenner jen zavrtěl hlavou.

Z interkomu se ozval pilot. „Připoutejte se,“ požádal. „Připravte se na přistání v Honolulu.“

„Honolulu!“ zopakovala Ann.

„Kam jste myslela, že letíme?“

„Myslela jsem –“

A pak se odmlčela.

Sarah si pomyslela: Ona ví, kam letíme.

Zatímco v Honolulu doplňovali palivo, na palubu se dostavil celník a požádal je o pasy. Zjevně ho rozveselila přítomnost Teda Bradleyho, jehož oslovil „pane prezidente“. Bradley měl z pozornosti muže v uniformě stejnou radost.

Když celník zkontroloval pasy, obrátil se ke všem přítomným: „Jako cíl letu uvádíte Garedu v Šalamounových ostrovech. Jen jsem se chtěl ujistit, že víte o vydaném varování. Většina velvyslanectví vzhledem k současné situaci návštěvníkům nedoporučuje cestovat na tento ostrov.“

„Jaká je tam situace?“ zeptala se Ann.

„Na ostrově operují vzbouřenci. Mnoho lidí bylo zavražděno. Loni tam zasáhla australská armáda a většinu vzbouřenců zajala, jenže ne všechny. Minulý týden došlo k několika vraždám, ve dvou případech zahynuli cizinci. Jedno tělo bylo, ehm, zohaveno. A chyběla hlava.“

„Cože?“

„Uřízli tomu člověku hlavu. Ale až po smrti.“

Ann se obrátil ke Kennerovi. „Tam letíme? Na Garedu?“

Kenner přikývl.

„Jak to myslíte, že mu uřízli hlavu?“

„Zřejmě potřebovali lebku.“

„Lebku,“ zopakovala Ann. „Takže… tam žijí lovci lebek?“

Kenner znovu přikývl.

„Dál neletím,“ oznámila Ann, sebrala svou příruční tašku a sešla po schůdcích.

Vtom se probudila Jennifer. „Něco se stalo?“

„Nesnáší loučení,“ řekl Sanjong.

Ted Bradley si mnul bradu, což považoval za známku zamyšlení. „Cizinci uřízli hlavu?“ zeptal se.

„Zřejmě to bylo ještě horší,“ odpověděl celník.

„Proboha. Co může být horšího?“ zasmál se Bradley.

„Situace v terénu je zcela nepřehledná,“ vysvětlil celník. „Zprávy si odporují.“

Bradley se přestal smát. „Ne, vážně. Rád bych věděl, co může být horšího než přijít o hlavu?“

Na chvíli se rozhostilo ticho.

„Snědli ho,“ odpověděl Sanjong.

Bradley se na sedadle zhoupl dozadu. „Snědli ho?“

Celník pokýval hlavou. „Některé části. Přinejmenším se to píše v hlášení.“

„Do prdele,“ řekl Bradley. „Které části? Vlastně ne, nechci to vědět. Ježíši Kriste. Oni toho chlapa snědli.“

Kenner se na něj podíval. „Nemusíte letět s námi, Tede,“ připomněl. „Můžete taky vystoupit.“

„Musím připustit, že mě to napadlo,“ pronesl Bradley svým uvážlivým prezidentským tónem. „Nechat se sníst není nejelegantnější zakončení kariéry. Dokážu si představit lepší. Vzpomenete si na Elvise – snědli ho. Vzpomenete si na Lennona – snědli ho. Nechceme přeci, aby si nás lidi spojovali s něčím takovým.“ Zmlkl, nechal bradu klesnout k hrudi, hluboce se zadumal a pak bradu zase zvedl. „Ale ne,“ řekl nakonec. „Já to nebezpečí přijmu. Jestli letíte vy, letím taky.“

„Tak startujeme,“ řekl Kenner.

CESTOU NA GAREDU

STŘEDA, 13. ŘÍJNA 21:30

Let do Kotaku na Garedě trval devět hodin. V kabině byla tma a většina cestujících spala. Kenner jako obyčejně zůstal vzhůru, seděl vzadu se Sanjongem a tiše hovořili.

Peter Evans se zhruba po čtyřech hodinách letu vzbudil. Prsty na nohou ho po antarktickém dobrodružství stále pálily a záda měl rozbolavělá od toho, jak s ním pohazoval rozbouřený vodní živel. Vzpomněl si, že má každý den kontrolovat, zda se mu prsty nezanítily. Vstal a odešel dozadu, kde seděl Kenner. Stáhl si ponožky a začal si prohlížet prsty.

„Čichněte k nim,“ doporučil Kenner.

„Cože?“

„Čichněte k nim. Pokud se vám do nich dostala sněť, nejdřív to ucítíte. Bolí vás?“

„Pálí. Většinou v noci.“

Kenner přikývl. „Tak je to dobré. Myslím, že vám zůstanou všechny.“

Evans se opřel a uvažoval, jak byl celý ten hovor o amputaci prstů bizarní. Z nějakého důvodu ho záda rozbolela ještě víc. Došel na toaletu, vytahal zásuvky a hledal nějaké analgetikum. Našel pouze Advil, a tak si jej vzal a vrátil se do kabiny.

„Ta historka v Honolulu byla vymyšlená chytře,“ poznamenal. „Škoda že to nezabralo na Teda.“

„Nebylo to vymyšlené,“ ozval se Sanjong. „Včera došlo ke třem vraždám.“

„A snědli někoho?“

„Píše se o tom v hlášení.“

„Aha,“ řekl Evans.

Když šel Evans do přední části potemnělé kabiny, všiml si, že Sarah vstává. „Nemůžete spát?“ zašeptala.

„Ne. Mám trochu bolesti. A vy?“

„Taky. Prsty na nohou. Od mrazu.“

„Já jsem na tom stejně.“

Kývla směrem ke kuchyňce. „Je tam vzadu nějaké jídlo?“

„Myslím, že je.“

Vstala a vydala se dozadu. Evans šel za ní. „Navíc mě bolí špičky uší,“ pokračovala Sarah.

„Mě ne,“ řekl Evans.

Prohledala kabinu a našla studené těstoviny. Nabídla talíř Evansovi. Zavrtěl hlavou. Vzala lžíci a dala se do jídla. „Jak dlouho se znáte s Jennifer?“

„Vlastně ji neznám,“ odpověděl. „Setkali jsme se teprve nedávno, v kanceláři.“

„Proč letí s námi?“

„Myslím, že se zná s Kennerem.“

„To ano,“ ozval se Kenner a zvedl se ze sedadla.

„Odkud?“

„Je to moje neteř.“

„Vážně?“ podivila se Sarah.

„Je to dcera mé sestry. Její rodiče zemřeli při zřícení letadla, když jí bylo jedenáct.“

„Aha.“

„Strávila hodně času sama.“

„Hmm.“

Evans pohlédl na Sarah a opět ho napadlo, že v tom musí být nějaký trik, pokud je krátce po probuzení takhle krásná a dokonalá. Navíc voněla tím parfémem, který ho přiváděl k šílenství od chvíle, kdy jej poprvé ucítil.

„No, je docela pěkná,“ řekla Sarah.

„Vůbec by mě, ehm, nenapadlo…,“ řekl Evans.

„Nic se neděje,“ přerušila ho Sarah. „Nemusíte kvůli mně nic předstírat, Petere.“

„Nic nepředstírám,“ odporoval, naklonil se trochu blíže k ní a ucítil parfém.

„Ale ano.“ Rychle se odtáhla a posadila se naproti Kennerovi. „Co máme v plánu, až dorazíme na Garedu?“ zeptala se.

Evans si uvědomil, že se Sarah vyznačuje nesmírně mrazivou schopností začít se ve vteřině chovat, jako kdyby neexistoval. Právě teď ho nevnímala; veškerou pozornost zaměřila na Kennera, hovořila pouze s ním a tvářila se, jako by kolem nebyl nikdo další.

Tohle má být provokativní? pomyslel si. Mělo ho to zaujmout, vzrušit a přimět ke svádění? Evansovy pocity byly zcela odlišné. Měl toho plné zuby.

Chtělo se mu praštit rukou do stolu a zařvat: „Haló! Země volá Sarah!“ Nebo něco takového.

Cosi mu však říkalo, že by tím situaci jen zhoršil. Dokázal si představit její znechucený pohled. Chováte se jako malé dítě, to by byla nejpravděpodobnější reakce. Zatoužil po někom nekomplikovaném, po někom jako Janis. Jenom nádherné tělo a hlas, který se dá vypnout. Právě to teď potřeboval.

Dlouze vzdychl.

Zaslechla ho, stočila k němu pohled a poplácala na místo vedle sebe. „Pojďte se posadit k nám, Petere,“ vyzvala ho, „a zapojte se do konverzace.“ A věnovala mu široký, okouzlující úsměv.

Z toho Evans rozhodně nebyl moudrý.

„Tohle je Resolution Bay,“ řekl Sanjong a natočil displej počítače. Ukázal ostatním snímek zálivu a pak mapu celé Garedy. „Nachází se v severovýchodní části ostrova. Letiště je na západním pobřeží. To je asi čtyřicet kilometrů daleko.“

Ostrov Gareda vypadal jako obrovské avokádo a jeho pobřeží bylo dosti členité. „Středem ostrova se táhne hřeben hor,“ popisoval Sanjong. „Ty místy dosahují až kilometrové výšky. Džungle ve vnitrozemí je velice hustá, skoro neprostupná, pokud odbočíte z cesty nebo se nedržíte stezek. Terénem se prodírat nemůžeme.“

„Takže pojedeme po cestě,“ řekla Sarah.

„Možná,“ připustil Sanjong. „Ale v téhle oblasti se údajně vyskytují povstalci –“ zakroužil prstem nad středem ostrova, „– a ti se rozdělili na dvě, nebo dokonce tři skupiny. Místo, kde operují, přesně neznáme. Obsadili Pavutu, tuhle malou vesnici na severním pobřeží. Zdá se, že tam mají velitelství. Pravděpodobně rozmístili zátarasy na cestách a zřejmě hlídkují také na stezkách v džungli.“

„Tak jak se dostaneme do Resolution Bay?“

„Vrtulníkem, pokud to půjde,“ řekl Kenner. „Jeden mám zamluvený, ale tahle část světa nepatří k nejspolehlivějším. Pokud to nepůjde, pojedeme autem. Uvidíme, jak daleko se dostaneme. Prozatím ovšem nevíme, jak to celé proběhne.“

„A až dorazíme do Resolution Bay?“ zajímal se Evans.

„Na pláži stojí čtyři nové stavby. Musíme je obsadit a rozebrat strojní zařízení uvnitř. Vyřadit je z provozu. Také musíme najít mateřskou loď a zneškodnit jednu ponorku.“

„Jakou ponorku?“ zeptala se Sarah.

„Pronajali si malou dvoumístnou průzkumnou ponorku. Pracuje v oblasti už dva týdny.“

„Na čem?“

„O tom máme poměrně jasnou představu. Celý řetěz více než devíti set Šalamounových ostrovů se rozprostírá v geologicky velice aktivní části světa s tektonickými zlomy. Narážejí tu na sebe desky zemské kůry. Proto je zde tolik sopek a tolik zemětřesení. Pacifická deska se střetává s Indo-australskou deskou a zasouvá se pod ni. Výsledkem je obrovský Šalamounův příkop, který se v širokém oblouku táhne severně od ostrovů. Je velice hluboký, od šesti set do osmnácti set metrů. Tento příkop se nachází nedaleko na sever od Resolution Bay.“

„Takže to je geologicky aktivní oblast s hlubokým příkopem,“ shrnul Evans. „Pořád nechápu pointu.“

„Spousta podmořských sopek, nestabilní svahy, a tedy možnost sesuvů půdy,“ řekl Kenner.

„Sesuvů půdy,“ zopakoval Evans a promnul si oči. Bylo pozdě.

„Podmořských sesuvů půdy,“ upřesnil Kenner.

„Oni se pokoušejí vyvolat podmořský sesuv půdy?“ zeptala se Sarah.

„Domníváme se, že ano. Někde na svahu Šalamounova příkopu. Pravděpodobně v hloubce od sto padesáti do tří set metrů.“

„A proč by to dělali?“ podivil se Evans. „Podmořský sesuv půdy?“

Kenner se obrátil k Sanjongovi. „Ukažte jim velkou mapu.“ Sanjong ukázal mapu celé Pacifické pánve, od Sibiře po Chile, od Austrálie po Aljašku.

„Dobře,“ řekl Kenner. „Teď si představte přímou linii z Resolution Bay a podívejte se, kam vede.“

„Kalifornie!“

„Správně. Asi za jedenáct hodin.“

Evans se zamračil. „Sesuv půdy pod hladinou…“

„Velmi rychle pohne obrovským objemem vody. Tímto způsobem nejčastěji vznikají tsunami. Pak už se vlna bude šířit Pacifikem rychlostí osmi set kilometrů za hodinu.“

„Do prdele,“ řekl Evans. „Jak velká ta vlna je?“

„Vlastně je to série, které se říká sled vln. Podmořský sesuv půdy na Aljašce v roce 1952 vyvolal vlny čtrnáct metrů vysoké. Jenže výška vlny se nedá předvídat, protože závisí na pobřeží, které zasáhne. V některých oblastech Kalifornie to může být osmnáct metrů. To je pětipatrový dům.“

„Proboha,“ vydechla Sarah.

„A kolik času máme, než k tomu dojde?“ zeptal se Evans.

„Konference potrvá ještě dva dny. Vlna potřebuje den, aby překonala Pacifik. Takže…“

„Máme jeden den.“

„Nanejvýš. Na to, abychom přistáli, dostali se do Resolution Bay a zastavili je.“

„Zastavili koho?“ zeptal se Ted Bradley, který se k nim se zíváním blížil. „Panebože! Pěkně mě bolí hlava. Co si dát koktejl?“ Zarazil se a jednoho po druhém si prohlédl ostatní. „No tak, co se tady děje? Mám pocit, jako kdybych zabloudil na pohřeb.“

CESTOU NA GAREDU

ČTVRTEK, 14. ŘÍJNA 5:30

O tři hodiny později vyšlo slunce a letadlo začalo sestupovat. Nyní letělo nízko nad zalesněným zeleným ostrovem, obklopeným nadpozemsky světle modrým mořem. Viděli několik cest a pár sídel, většinou malých vesnic.

Ted Bradley vyhlédl z okna. „Není to krása?“ zeptal se. „Opravdu nedotčený ráj. Tohle z našeho světa mizí.“

Kenner, který seděl naproti němu, nic neříkal. Také on se díval z okna.

„Nemyslíte, že problém je v tom,“ obrátil se k němu Bradley, „že jsme ztratili kontakt s přírodou?“

„Ne,“ odpověděl Kenner. „Podle mě je problém v tom, že nevidím moc cest.“

Bradley pokračoval: „Nemyslíte, že je to bílý muž a ne domorodci, kdo chce dobýt přírodu a podmanit si ji?“

„Ne, to si nemyslím.“

„Já ano,“ řekl Bradley. „Zjistil jsem, že lidé, kteří žijí blíž půdě, na vesnici, obklopeni přírodou, mají přirozené ekologické cítění a vrozený smysl pro řád věcí.“

„Strávil jste hodně času na vesnici, Tede?“ zeptal se Kenner.

„Ano. Natáčel jsem jeden film v Zimbabwe a další v Botswaně. Dobře vím, o čem mluvím.“

„Hmm. Bydlel jste celou dobu ve vesnicích?“

„Ne, bydlel jsem v hotelech. Musel jsem, kvůli pojištění. Ale často jsem ve vesnicích pobýval. Není pochyb o tom, že vesnický život je nejlepší a ekologicky nejsprávnější. A rozhodně bychom vesničany neměli vybízet k industrializaci. To je špatné.“

„Aha. Takže vy chcete bydlet v hotelu, ale všichni ostatní mají bydlet na vesnici.“

„Ne, vy mě neposloucháte –“

„Kde bydlíte teď, Tede?“ zeptal se Kenner.

„V Sherman Oaks.“

„To je vesnice?“

„Ne. Totiž něco jako vesnice, dalo by se říct… Ale musím být v Los Angeles kvůli práci,“ řekl Bradley. „Nemám jinou možnost.“

„Tede, zůstal jste někdy ve vesnici třetího světa aspoň na jedinou noc?“

Bradley poposedl. „Jak jsem už řekl, strávil jsem v těch vesnicích hodně času během natáčení. Vím, o čem mluvím.“

„Pokud je život na vesnici tak skvělý, proč z ní podle vás lidé odcházejí?“

„Tvrdím, že by odcházet neměli.“

„Vyznáte se v tom lépe než oni?“ zeptal se Kenner.

Bradley se odmlčel a pak vyštěkl: „Když to musíte vědět, tak ano. Vyznám se v tom líp. Mám výhodu vzdělání a větších zkušeností. A na vlastní kůži jsem poznal nebezpečí industriální společnosti a to, jak je z ní celému světu špatně. Takže ano, myslím si, že vím, co je pro ně nejlepší. Určitě vím, co je ekologicky nejlepší pro planetu.“

„Nelíbí se mi,“ začal Kenner, „když druzí rozhodují, co je v mém nejlepším zájmu, přestože nežijí tam kde já, neznají místní podmínky ani místní problémy, které mě trápí, nežijí dokonce ani ve stejné zemi jako já, ale stejně mají dojem – v nějakém vzdáleném západním městě, za stolem v mrakodrapu v Bruselu, Berlíně nebo New Yorku –, že znají řešení všech mých potíží a to, jak bych měl žít. Tohle se mi nelíbí.“

„Co se vám nelíbí?“ zeptal se Bradley. „Poslechněte, přece si nemyslíte, že by si všichni na planetě měli dělat, co je napadne, že ne? To by bylo strašné. Tihle lidé potřebují pomoc a vedení.“

„A vy jim ho poskytnete? ‚Těmhle lidem‘?“

„Fajn, vyjadřovat se tímto způsobem není politicky korektní. Ale vy chcete, aby všichni lidé dosáhli té odporné, marnotratné životní úrovně, jakou máme v Americe a v menší míře také v Evropě?“

„Nepřipadá mi, že byste se jí vzdával.“

„To ne,“ přisvědčil Ted, „ale chovám se maximálně šetrně. Recykluji. Podporuji uhlíkově neutrální životní styl. Jde o to, že pokud ve všech zemích proběhne industrializace, bude to znamenat obrovské, obrovské břemeno globálního znečištění planety. K tomu by nemělo dojít.“

„Platí tedy zásada ‚Já už mám, ale ty mít nemůžeš‘?“

„Je třeba vidět realitu,“ řekl Bradley.

„Vaši realitu. Ne jejich.“

V tu chvíli na Kennera kývl Sanjong. „Omluvte mě,“ požádal Kenner a vstal.

„Běžte, jestli chcete,“ řekl Bradley, „ale víte, že mám pravdu!“ Zamával na letušku a zdvihl sklenici. „Ještě jednu, drahoušku. Ještě jednu na cestu.“

„Vrtulník ještě nedorazil,“ oznámil Sanjong.

„Co se stalo?“

„Letěl z druhé strany ostrova. Uzavřeli vzdušný prostor, protože se obávali, že rebelové mají rakety země-vzduch.“

Kenner se zachmuřil. „Kolik času nám zbývá do přistání?“

„Deset minut.“

„Držte nám palce.“

Opuštěný Ted Bradley se usadil vedle Petera Evanse. „Není to krásné?“ zeptal se. „Podívejte se na tu vodu. Průzračná a čistá. Podívejte se na hloubku té modři. Podívejte se na ty krásné vesničky v srdci přírody.“

Evans se díval z okna, ale vnímal jenom chudobu. Místo vesnic viděl shluky chatrčí z vlnitého plechu a místo cest vyježděná bahnitá koryta. Lidé byli oblečení v hadrech a ploužili se. Působili sklíčeně, zoufale. Evans si představil nemoci, dětskou úmrtnost…

„Nádherné,“ řekl Bradley. „Panenské! Nemůžu se dočkat, až tam budeme. Připadá mi to jako dovolená! Věděli jste, že Šalamounovy ostrovy jsou takhle krásné?“

Zepředu se ozvala Jennifer: „Po většinu historie je obývali lovci lebek.“

„Ano, jenže to je dávno pryč,“ namítl Bradley. „Pokud to vůbec někdy byla pravda. Myslím všechny ty řeči o kanibalismu. Každý ví, že to tak nebylo. Četl jsem knihu od nějakého profesora. Žádní kanibalové nikdy neexistovali, nikde na světě. Je to velký mýtus. Další příklad toho, jak běloši démonizují jiné rasy. Když Kolumbus připlul do Západní Indie, myslel si, že mu tam vyprávějí o nějakých lidojedech, ale nebyla to pravda. Podrobnosti jsem zapomněl. Kanibalové neexistují. Je to mýtus. Proč na mě tak civíte?“

Evans se otočil. Bradley mluvil na Sanjonga, který opravdu civěl.

„No?“ zeptal se Bradley. „Díváte se na mě divně. Dobře, kamaráde. Znamená to, že se mnou nesouhlasíte?“

„Vy jste vážně naivní,“ pronesl Sanjong užasle. „Byl jste někdy na Sumatře?“

„Bohužel ne.“

„Na Nové Guineji?“

„Ne. Odjakživa jsem se tam chtěl vypravit a koupit nějaké kmenové umění. Nádherné věci.“

„Borneo?“

„Ne, ale tam jsem taky chtěl jet. Ten sultán, jméno už nevím, odvedl skvělou práci při přestavbě hotelu Dorchester v Londýně –“

„Kdybyste se vypravil na Borneo,“ přerušil ho Sanjong, „viděl byste dajácké dlouhé domy, ve kterých dodnes mají vystavené lebky lidí, které sami zabili.“

„To je jenom turistická atrakce.“

„Na Nové Guineji existovala nemoc zvaná kuru, která se přenášela pojídáním mozků nepřátel.“

„To není pravda.“

„Gajdusek za její zkoumání dostal Nobelovu cenu. Lidé tam jedli mozky, vážně.“

„Ale to bylo strašně dávno.“

„V šedesátých letech dvacátého století. V sedmdesátých.“

„Vy prostě rádi vyprávíte hrůzostrašné historky,“ řekl Bradley, „na účet domorodých národů z celého světa. No tak, uznejte pravdu, lidé nejsou kanibalové.“*[39]

Sanjong zamrkal. Podíval se na Kennera. Kenner pokrčil rameny.

„Dole je absolutně báječně,“ konstatoval Bradley a pohlédl z okna. „A vypadá to, že budeme přistávat.“

VII

ROZUZLENÍ

GAREDA

ČTVRTEK, 14. ŘÍJNA 6:40

Letiště Kotak je přivítalo lepkavým dusnem. Vykročili k nevelké otevřené boudě, na níž neumělými písmeny stálo KASTOM. Na jedné straně boudy byl dřevěný plot s brankou označenou červeným otiskem ruky a nápisem, který hlásal NOGOT ROT.

„Zřejmě něco s nugátem,“ odhadl Bradley. „Aby se lidem nekazily zuby.“

„Ta červená ruka ve skutečnosti značí kapu. ‚Zakázáno‘,“ řekl Sanjong. „A ten nápis znamená ‚No Got Right‘, tedy v pidžinu ‚Nemáte povolení vstoupit‘.“

„Hmm. Aha.“

Evansovi horko připadalo téměř nesnesitelné. Po dlouhém letu byl vyčerpaný a nervózní z toho, co je čeká. Jennifer vedle něj kráčela uvolněně, zdánlivě čerstvá a plná energie. „Vy nejste unavená?“ zeptal se jí.

„V letadle jsem se vyspala.“

Ohlédl se na Sarah. Také ona působila svěže a odhodlaně kráčela vpřed.

„Já jsem pěkně utahaný.“

„Můžete se vyspat v autě,“ řekla Jennifer. Jeho stav ji zřejmě moc nezajímal. Trochu ho to rozčilovalo.

Rozhodně mu škodil teplý a vlhký vzduch. Než došli k celnici, košile mu nasákla potem. Vlasy měl mokré. Pot mu odkapával z nosu a brady na papíry, které měl vyplnit. Inkoust z pera se v kapkách potu rozpíjel. Pohlédl na celníka, tmavého svalnatého muže s vlnitými vlasy, oblečeného do nažehlených bílých kalhot a bílé košile. Jeho kůže byla suchá, skoro se zdálo, že horko nevnímá. Zachytil Evansův pohled a usmál se. „Oh, Waitman, dis no taim bilong san. You tumas hotpela.“

Evans přikývl. „Ano, určitě,“ odvětil. Neměl ponětí, co mu ten člověk povídá.

Sanjong překládal. „Tohle není nejteplejší období léta. Ale vám je strašné horko. You tumas hot. Ya?“

„Má úplnou pravdu. Kde jste se naučil pidžin?“

„Na Nové Guineji. Rok jsem tam pracoval.“

„Co jste dělal?“

Ale Sanjong pospíchal za Kennerem, který mával na mladého muže, jenž přijel v landroveru. Mladík vyskočil z auta. Byl snědý a na sobě měl světle hnědé šortky a tričko. Ramena mu pokrývalo tetování a jeho úsměv byl nakažlivý. „Hej, Jon Kanner! Hama-mas klok!“ Udeřil se pěstí do hrudi a objal Kennera.

„Je šťastný,“ vysvětlil Sanjong. „Znají se.“

Muž byl představen jako Henry, bez příjmení. „Hanri!“ zvolal, široce se usmál a nadšeně všem potřásl rukama. Pak se obrátil ke Kennerovi.

„Doneslo se mi, že jsou problémy s vrtulníkem,“ řekl Kenner.

„Cože? Žádný trabel. Me got klostu long.“ Zasmál se. „Je tamhle, příteli,“ pronesl s dokonalým britským přízvukem.

„Dobře,“ odvětil Kenner, „měli jsme strach.“

„Ano, ale vážně, Jone. Radši hariyap. Mi yet harim planti yangpelas, krosim, pasim birua, gotplenti masket, noken stap gut, ya?“

Evans měl dojem, že Henry mluví pidžinem, aby mu zbytek skupiny nerozuměl.

Kenner přikývl. „Taky jsem to slyšel,“ poznamenal. „Je tady spousta vzbouřenců. Jsou to hlavně mladí chlapci? A vzteklí? A dobře vyzbrojení. Údajně.“

„Ten vrtulník mi dělá starosti, příteli,“ řekl Henry.

„Proč? Víš něco o pilotovi?“

„Ano, vím.“

„Tak co? Kdo je ten pilot?“

Henry se zasmál a plácl Kennera do zad. „Já.“

„V tom případě bychom měli jít.“

Všichni vykročili po cestě směrem od letiště. Po obou stranách se zvedala džungle. Vzduch se chvěl bzukotem cikád. Evans se toužebně ohlédl na krásný bílý Gulfstream, stojící na dráze na pozadí modrého nebe. Piloti v bílých košilích a černých kalhotách kontrolovali podvozek. Evans zauvažoval, zda ještě někdy letadlo uvidí.

„Doslechli jsme se, Henry, že byli zabiti nějací lidé,“ řekl Kenner.

Henry se zašklebil. „Nejen zabiti, Jone. Olpela. Ya?“

„Tak jste to slyšeli.“

„Ya. Distru.“

Takže to byla pravda. „Udělali to vzbouřenci?“

Henry přikývl. „Ten nový chif, jméno Sambuca, se rád napít. Neptejte se, proč to jméno. On šílený muž, Jone. Longlong man tru. Pro něj všechno zpátky do olpela. Staré časy byly lepší. Allatime, allatime.“

„No, staré časy skutečně byly lepší,“ ozval se Ted Bradley, který se plahočil za nimi, „pokud vás zajímá můj názor.“

Henry se ohlédl. „Máte mobilní telefony, máte počítače, máte antibiotika, léky, nemocnice. A tvrdíte, že žít postaru je lepší?“

„Ano, protože je to pravda,“ trval na svém Bradley. „Je to lidštější, umožňuje vám to líp poznat lidskou stránku života. Věřte mi, kdybyste měl možnost poznat na vlastní kůži takzvané moderní zázraky, věděl byste, že nejsou tak báječné –“

„Vystudoval jsem Melbournskou univerzitu,“ přerušil ho Henry. „Takže mám určitou představu.“

„Aha, tak dobře,“ řekl Bradley. A polohlasem zamručel: „Taky mohl něco říct. Pitomec.“

„Mimochodem,“ poznamenal Henry, „jestli vám můžu radit, tohle tady nedělejte. Nic si nemumlejte.“

„Proč ne?“

„V téhle zemi si někteří pelas budou myslet, že vás posedl démon, a dostanou strach. A mohli by vás zabít.“

„Aha. Roztomilé.“

„Takže pokud v téhle zemi budete chtít něco říct, řekněte to nahlas.“

„Dám si pozor.“

Sarah šla vedle Bradleyho, ale rozhovor nevnímala. Henry byl člověk pohybující se mezi dvěma světy, někdy hovořící s čistým britským přízvukem a jindy sklouzávající do pidžinu. Nevadilo jí to.

Prohlížela si džungli. Vzduch na cestě byl horký a nehybný, zachycený mezi hradbami vysokých stromů po obou stranách. Stromy se tyčily do výše deseti až patnácti metů a byly obrostlé kroutícími se liánami. A na zemi, v přítmí pod klenbou korun, rostly obrovské kapradiny, vytvářející neproniknutelnou bariéru, jednolitou zelenou stěnu.

Napadlo ji, že v džungli by člověk mohl ujít dva metry a navždy se ztratit. Nikdy nenajde cestu zpátky.

Cesta byla lemována rozpadajícími se vraky dávno opuštěných vozů s rozbitými okny, pokroucenými podvozky a skvrnami hnědé a žluté rzi. Když Sarah procházela kolem nich, všimla si rozpáraného čalounění a zejících otvorů v palubních deskách, kde dříve bývaly přístroje.

Znovu pohlédla dopředu a spatřila vrtulník. Užasla. Byl to krásný stroj, zelený s bílými pruhy, kovovými vrtulovými lopatkami a blyštivými podpěrami. Všichni vyjadřovali svůj obdiv.

„Jasně, zvenku vypadá výborně,“ souhlasil Henry. „Ale vnitřek, tedy motor, podle mě tak dobrý není.“ Zakroutil rukou s roztaženými prsty. „Nic moc.“

„Skvělé,“ řekl Bradley. „Pokud jde o mě, byl bych radši, kdyby to bylo naopak.“

Otevřeli dveře a nahlédli dovnitř. Za sedačkami ležely naskládané dřevěné bedny pokryté pilinami. Kabina byla cítit olejem. „Mám ty zásoby, které jsi chtěl,“ řekl Henry Kennerovi.

„A dostatek munice?“

„Ya. Všechno, co sis přál.“

„Tak můžeme letět,“ rozhodl Kenner.

Sarah se posadila do druhé řady a připoutala se. Nasadila si sluchátka. Motory zakvílely a lopatky nabraly rychlost. Vrtulník se otřásl a začal se zvedat. „Je nás tady moc,“ řekl Henry, „takže doufejte, že to vyjde! Držte nám palce!“

A s nepříčetným smíchem vzlétl k modré obloze.

CESTOU K RESOLUTION BAY

ČTVRTEK, 14. ŘÍJNA 9:02

Džungle ubíhala pod nimi, kilometr za kilometrem souvislé vrstvy listoví. Místy se na stromech zachytily obláčky mlhy, zejména ve vyšších polohách. Sarah překvapilo, jak hornatý ostrov je a jak obtížně vypadá terén. Neviděla žádné cesty. Občas zahlédla vesničku na malé mýtině. Jinak nic než kilometry džungle. Henry letěl přímo na sever, neboť měl v úmyslu vysadit je na pobřeží několik kilometrů západně od Resolution Bay.

„Okouzlující vesnice,“ poznamenal Bradley, když nad jednou přelétali. „Co tady lidé pěstují?“

„Nic. Není tu dobrá půda. Pracují v měděných dolech,“ řekl Henry.

„Hmm, to je špatné.“

„Ne pokud tady žijete. Nikde nevydělají tolik peněz. Lidé se zabíjejí, aby tam dostali práci. A to myslím vážně, zabíjejí se. Každý rok se stane několik vražd.“

Bradley kroutil hlavou. „Strašné. Prostě strašné. Ale podívejte tamhle,“ ukázal. „To je vesnice s opravdovými doškovými střechami. Dodržují tam tradiční způsob života?“

„Ne,“ odpověděl Henry. „To je vesnice vzbouřenců. Takhle vypadá nový způsob života. Velký haus z došků, velice působivý, velký dům pro chifa.“ Vysvětlil, že Sambuca nařídil ve všech vesnicích stavět tyto rozlehlé, dvoupatrové doškové budovy, v nichž se mezi podlažími lezlo po žebřících. Chtěl, aby vzbouřenci měli lepší přehled o džungli a viděli blížící se australské vojáky.

Ovšem za starých časů, pokračoval Henry, domorodci na Garedě takové budovy nestavěli. Jejich domy byly nízké a otevřené, aby je především ochránily před deštěm a mohl z nich unikat kouř. Nepotřebovali stavět do výšky, což navíc bylo nepraktické, protože další cyklon by obydlí tak jako tak pobořil. „Jenže Sambuca teď chce takovéhle domy, takže je yangpelas, mladí, stavějí. Na ostrově jich je teď asi šest nebo osm, na území vzbouřenců.“

„Takže teď letíme nad vzbouřeneckým územím?“ zeptal se Bradley.

„Zatím to bylo dobré,“ řekl Henry a opět se zasmál. „Teď už to tak dobré nebude, za pět minut uvidíme pobřeží a – sakra!“

„Co je?“ Vrtulník klesl těsně nad koruny stromů.

„Udělal jsem velkou chybu.“

„Jakou chybu?“ zajímal se Bradley.

„Tumas longwe es.“

„Jsme moc daleko na východ?“ zeptal se Kenner.

„Zatraceně. Do prdele. Držte se!“ Henry prudce naklonil vrtulník, ovšem i tak vzápětí spatřili rozlehlou mýtinu se čtyřmi velkými doškovými domy, mezi nimiž stály další budovy ze dřeva a vlnitého plechu. Na bahnitém prostranství uprostřed mýtiny parkovalo asi pět nákladních aut. Některá měla na korbách namontované kulomety.

„Co to je?“ podivil se Bradley. „Tahle vesnice je mnohem větší než ty ostatní –“

„To je Pavutu! Velitelství vzbouřenců!“

Vzápětí mýtina zmizela a vrtulník se od ní rychle vzdaloval. Henry těžce oddychoval. Ostatní jeho dech slyšeli ve sluchátkách.

Kenner mlčel. Soustředěně Henryho pozoroval.

„Myslím, že to dopadlo dobře,“ řekl Bradley. „Zdá se, že nás neviděli.“

„Jo, jasně,“ souhlasil Henry. „Kéž by.“

„Proč?“ podivil se Bradley. „I kdyby nás viděli – co by mohli dělat?“

„Mají vysílačky,“ vysvětlil Henry. „Yangpelas nejsou žádní hlupáci.“

„Co tím chcete říct?“

„Chtějí tenhle vrtulník.“

„Proč? Oni s ním budou létat?“

„Orait orait! Ano! Protože chtějí taky mě.“ Henry vysvětlil, že helikoptéry jsou na ostrově několik měsíců zakázané. Tahle přiletěla jen díky tomu, že Kenner měl podporu na nejvyšších místech. Bylo však nesmírně důležité, aby se jí nezmocnili vzbouřenci.

„Nejspíš si myslí, že letíme na jih,“ odhadl Bradley. „Letíme přece na jih, nebo ne?“

„Tihle mládenci se vyznají,“ řekl Henry. „Ti vědí svoje.“

„Co vědí?“ zeptal se Bradley.

„ELF musela rebely podplatit, aby mohla přistát na jejich ostrově,“ ozval se Kenner. „Takže rebelové vědí, že se něco děje v Resolution Bay. Jakmile spatřili vrtulník, bylo jim jasné, kam má namířeno.“

„Nejsou žádní hlupáci,“ zopakoval Henry.

„To jsem nikdy netvrdil,“ bránil se Bradley.

„Ya. Ale myslíte si to. Já do vás vidím, waitmane. Máte to na jazyku. Myslíte si to.“

„Věřte mi, nemyslím,“ ohradil se Bradley. „Vážně. Vůbec mě to nenapadlo. Jenom jste mě špatně pochopil.

„Ya,“ řekl Henry.

Sarah seděla uprostřed druhé řady sedadel, zaklíněná mezi Jennifer a Teda. Peter a Sanjong se spokojili s nevelkou sedačkou za nimi a ze všech stran byli obklopeni bednami. Sarah neviděla z okénka, a tak dost dobře nechápala, o čem ostatní hovoří. Nebyla si jistá, co se přihodilo.

Obrátila se tedy k Jennifer. „Vy chápete, co se stalo?“

Jennifer přikývla. „Jakmile vzbouřenci zpozorovali vrtulník, pochopili, že letíme do Resolution Bay. Ať teď uděláme cokoli, budou nás tam očekávat. Mají vysílačky a jsou rozděleni do skupin po celém území. Budou nás sledovat. A až přistaneme, narazíme na ně.“

„Mrzí mě to,“ omluvil se Henry. „Moc mě to mrzí.“

„Nevadí,“ řekl Kenner. Jeho hlas zněl neutrálně.

„Co budeme dělat?“ zeptal se Henry.

„Pokračovat přesně podle plánu,“ odpověděl Kenner. „Leť na sever a vysaď nás na pobřeží.“

V jeho tónu byla patrná naléhavost.

Peter Evans seděl na zadním sedadle natlačený na Sanjonga, čichal olej, kterým byly namazané samopaly, a přemýšlel, z čeho ta naléhavost pramenila. Podíval se na hodinky. Bylo devět ráno, což znamenalo, že z původních čtyřiadvaceti hodin zbývá jen dvanáct. Ale na tak malém ostrově by i tak měli mít spoustu času –

Potom ho něco napadlo. „Moment,“ řekl. „Kolik je teď v Los Angeles?“

Sanjong odpověděl: „Los Angeles leží na opačné straně datové čáry. O dvacet sedm hodin méně.“

„Ne, myslím kolik nás dělí pásem. Skutečný časový rozdíl.“

„Šest hodin.“

„A jakou jste vypočítali dobu šíření?“

„Třináct hodin,“ odvětil Sanjong,

„Myslím, že jsme udělali chybu,“ řekl Evans a kousl se do rtu. Nebyl si jistý, zda může mluvit před Henrym. A opravdu, Sanjong zavrtěl hlavou, což znamenalo teď ne.

Skutečně se však dopustili chyby. O tom nebylo pochyb. Jestliže Drake chtěl, aby vlna dorazila v poslední den konference, určitě by dal přednost tomu, aby pobřeží zasáhla během dopoledne. Katastrofa by tak získala větší publicitu. A celé odpoledne by mohlo být věnováno diskusím a rozhovorům pro média. Na konferenci by přispěchaly všechny televizní štáby v Americe a sáhly by po každém vědci, který by šel náhodou kolem. Výsledkem by byla gigantická mediální událost.

Takže předpokládejme, uvažoval Evans, že vlna do Los Angeles nedorazí později než zítra v poledne.

Dále odečtěme třináct hodin na překonání Pacifiku.

To znamenalo, že vlna se musí začít šířit v jedenáct večer losangeleského času. A tou dobou bude na Garedě… pět hodin odpoledne.

Pět hodin dnes odpoledne.

Neměli na zmaření akce celý den.

Zbývalo jim pouze osm hodin.

Taková tedy byla příčina Kennerova naléhavého tónu. Proto chtěl navzdory nečekanému problému pokračovat podle plánu. Neměl jinou možnost a věděl o tom. Musel přistát někde na pobřeží velice blízko Resolution Bay. Nezbýval mu čas na to, aby podnikl něco jiného.

Evans pochopil, že je docela dobře možné, že se všichni řítí rovnou do pasti.

Nechali džungli za sebou a uháněli nad modrou hladinou. Obrátili se východním směrem. Evans spatřil úzkou písčitou pláž přerušovanou rozeklanými lávovými skalisky a mangrovové močály zasahující až ke břehu. Vrtulník klesl nízko nad moře a podél pláže letěl k východu.

„Jak jsme daleko od Resolution Bay?“ zeptal se Kenner.

„Pět, šest kilometrů,“ odpověděl Henry.

„A od Pavutu?“

„Kolem deseti kilometrů, po bahnité cestě.“

„Fajn,“ řekl Kenner. „Najdi nějaké místo na přistání.“

„Dobré místo je asi kilometr před námi.“

„Dobře. Leť tam.“

Evans přemýšlel. Ujít pět kilometrů po pláži jim bude trvat nejvýš hodinu a půl. Do Resolution Bay dorazí dlouho před polednem. Takže budou mít –

„To je ono,“ ukázal Henry. Do oceánu vybíhal členitý lávový jazyk. Vlny jej v průběhu staletí uhladily natolik, že na něm bylo možné přistát.

„Tady přistaň,“ řekl Kenner.

Vrtulník zakroužil a připravil se k sestupu. Evans pozoroval stěnu husté džungle, která lemovala pláž. Spatřil v písku stopy po pneumatikách nákladního auta a mezi stromy mezeru, což bylo pravděpodobně vyústění cesty. A ty stopy –

„Podívejte,“ řekl. „Mám dojem –“

Sanjong ho rýpl do žeber. Tvrdě.

Evans zasténal.

„Co je, Petere?“ zeptal se Kenner.

„Ehm, nic.“

„Jdeme na přistání,“ oznámil Henry. Helikoptéra hladce klesla a spočinula na lávě. O okraje kamenné plošiny pleskaly vlny.

Místo vypadalo klidně. Kenner vyhlédl z vyboulené kabiny a kontroloval okolí.

„Tak co? Dobré místo?“ zeptal se Henry. Po přistání vypadal nervózně. „Nechci se tu dlouho zdržovat, Jone. Možná se tu brzy objeví…“

„Samozřejmě, rozumím.“

Kenner otevřel dveře a zaváhal.

„Tak fajn. Jone?“

„V pořádku, Henry. Skvělé místo. Běž ven a otevři nám zadní dveře, ano?“

„Jasně, Jone, myslím, že bys mohl –“

„Ven!“ A u Henryho hlavy se s ohromující rychlostí objevilo ústí pistole. Henry začal koktat, a zatímco zápolil s dveřmi, vyděšeně skučel. „Ale Jone, já musím zůstat vevnitř, Jone…“

„Tohle od tebe nebylo pěkné, Henry,“ řekl Kenner.

„Ty mě zastřelíš, Jone?“

„Teď ne,“ odpověděl Kenner a bez varování ho vystrčil ven. Henry se skutálel na ostrou lávu a zaúpěl bolestí. Kenner se přesunul na sedadlo pilota a zavřel dveře. Henry byl okamžitě na nohou a bušil na kabinu. V široce otevřených očích se mu zračilo zděšení.

„Jone! Jone! Prosím, Jone!“

„Promiň, Henry.“ Kenner přitáhl páku a vrtulník se vznesl do vzduchu. Když byli asi pět metrů vysoko, z džungle se po celé délce pláže vyřítilo deset mužů a začali po nich pálit z pušek. Kenner letěl nad oceán, směrem na sever a pryč od ostrova. Ohlédl se a viděl, jak Henry zoufale postává na lávě. Několik mužů se rozběhlo k němu. Zvedl ruce.

„Mizera,“ řekl Bradley. „Nechal by nás zabít.“

„Pořád má možnost,“ podotkl Kenner.

Nad volným mořem letěli přímo na sever.

„Takže co uděláme teď?“ zajímala se Sarah. „Přistaneme až za zálivem? Půjdeme tam z druhé strany?“

„Ne,“ odpověděl Kenner. „Přesně to teď od nás očekávají.“

„Tak co…“

„Pár minut počkáme a vrátíme se na západní stranu, jako předtím.“

„To nečekají?“

„Možná ano. Přistaneme na jiném místě.“

„Dál od zálivu?“

„Ne. Blíž.“

„Neuslyší nás lidé z ELF?“

„Na tom nezáleží. Stejně už vědí, že jsme tady.“

Sanjong vzadu otevíral dřevěné bedny a hledal zbraně. Náhle se zarazil.

„Špatná zpráva,“ oznámil.

„Co je?“

„Nejsou tu zbraně.“ Nadzdvihl víko. „V bednách je munice, ale ne zbraně.“

„Ten parchant,“ ozval se Bradley.

„Co budeme dělat?“ zeptala se Sarah.

„Dokončíme akci,“ řekl Kenner.

Obrátil vrtulník a těsně nad vodou letěl zpátky ke Garedě.

RESOLUTION BAY

ČTVRTEK, 14. ŘÍJNA 9:48

Západní oblouk zálivu Resolution Bay byl tvořen kopcovitým zalesněným hřbetem, který vybíhal do moře a končil kamenitou špicí. Vnější strana hřbetu přecházela do skalnaté plošiny asi patnáct metrů nad pláží, která se stáčela dále k západu. Plošinu chránily převislé větve vysokých stromů.

Právě tam nyní stála helikoptéra, krytá před pohledy zdola z pláže maskovací sítí. Evans se za ní ohlédl v naději, že splynula s okolím, ale zjistil, že je bez problémů viditelná, zejména shora. Nyní se nacházeli patnáct metrů nad ní a zdolávali prudký zalesněný svah, který se zvedal od pláže. Postup jim působil nečekaně velké potíže. Stoupali v řadě za sebou a museli dávat dobrý pozor, protože terén byl blátivý. Bradley již uklouzl a zastavil se teprve po deseti metrech. Celý levý bok měl pokrytý bahnem. A Evans si na jeho zátylku povšiml silné pijavice, ale rozhodl se na ni prozatím neupozorňovat.

Nikdo nemluvil. Šestičlenná skupina mlčky stoupala a snažila se být co nejtišší. Přes veškeré úsilí působili poměrně značný hluk, podrost jim křupal pod nohama a slabé větve praskaly, když se jich chtěli přidržet.

Kenner si vytvořil menší náskok a určoval směr. Evans ho neviděl. Vzadu šel Sanjong a přes rameno mu visela puška, kterou si s sebou přivezl v kufříku a ve vrtulníku ji složil. Kenner měl pistoli. Ostatní byli neozbrojeni.

Vzduch se ani nepohnul a byl nesnesitelně horký. Z džungle bez ustání bzučel hmyz. Když dorazili do poloviny svahu, rozpršelo se, zprvu lehce, ale pak přišel prudký tropický liják. Během chvilky byli promoklí. Voda se kolem nich řítila dolů. Terén byl ještě kluzčí.

Nyní se nacházeli šedesát metrů nad pláží a představa, že by se někdo zřítil, začínala být děsivá. Peter se podíval na Sarah, která šla před ním. Neztratila nic ze své obvyklé hbitosti a elegance. Zdálo se, že svah zdolává tancem.

Občas ji vážně nesnáším, pomyslel si a se supěním ji následoval.

A Jennifer, která byla před Sarah, stoupala stejně snadno. Téměř si nevšímala větví, zatímco Evans se jich chytal neustále a děsil se, když mu prsty klouzaly po kůře porostlé houbami. Sledoval Jennifer a měl pocit, že působí až příliš obratně a zkušeně. Když zdolávala zrádný svah v džungli, vyzařovala z ní jakási lhostejnost, jako kdyby to všechno předem očekávala. Takový dojem vzbuzují příslušníci armádních zvláštních jednotek, tvrdí, trénovaní, ostřílení. Tohle by člověk od právničky nečekal, pomyslel si Evans. Krajně neobvyklé. Ale koneckonců to byla Kennerova neteř.

A před ní šel Bradley s pijavicí na krku. Při každém kroku bručel, klel a hekal. Nakonec do něj Jennifer šťouchla a přiložila si prst ke rtům: buďte zticha. Bradley přikývl, a třebaže se mu zjevně příčilo nechat si od ní radit, od té chvíle již mlčel.

Ve stometrové výši ucítili jemný vánek a krátce nato stanuli na nejvyšším bodě hřebenu. Džungle byla příliš hustá na to, aby viděli Resolution Bay pod sebou, ale slyšeli volání pracujících mužů a přerušované rámusení strojů. Na chvíli se ozval elektronický hukot, který začal tiše a pak rychle sílil a doslova naplnil vzduch, až Evanse rozbolely ušní bubínky.

Potom zvuk utichl.

Evans se podíval na Kennera.

Kenner jen pokýval hlavou.

Sanjong obratně vyšplhal na strom. Ze své pozorovatelny obhlédl údolí. Slezl dolů a ukázal na kopec, z něhož se dalo sejít k pláži. Zavrtěl hlavou: svah je moc příkrý. Místo toho pohybem ruky naznačil, že by jej měli obejít a sestoupit po mírnější části.

Vykročili tedy po hřebeni, který se táhl kolem zálivu. Po většinu času kolem sebe neviděli nic než dvoumetrové kapradí, z něhož kapala voda. Po půlhodině se před nimi nečekaně otevřela paseka a jim se naskytl panoramatický výhled na Resolution Bay.

Záliv byl asi půldruhého kilometru široký a na písčité pláži stály v pravidelných rozestupech budovy. Největší se nacházela úplně vpravo, na východním okraji zálivu. Tři další, všechny stejně velké, vytvářely jakýsi trojúhelník v západní části.

Evansovi neuniklo, že na budovách je něco zvláštního. Dřevo, ze kterého byly postavené, vypadalo jaksi nezvykle. Přimhouřil oči.

Sanjong do něj šťouchl. Zatřepal rukama ve vzduchu.

Evans se podíval. Ano, byla to pravda. Dřevěné budovy se pohybovaly, chvěly se ve větru.

Byly to stany.

Stany jako imitace dřevěných staveb. A velice zdařilé. Není divu, že na to při leteckém průzkumu nepřišli, pomyslel si Evans.

Zatímco se dívali, z jednoho stanu vyšli muži a křičeli cosi na další na pláži. Mluvili anglicky, ale na dálku bylo těžké porozumět, co říkají. Většinou se zřejmě jednalo o technické pokyny.

Sanjong znovu šťouchl do Evanse. Ukázal mu jakousi pyramidu ze tří prstů a potom prsty rozechvěl.

Evans pochopil, že ve stanech podle všeho probíhá testování generátorů. Nebo nějaká podobná činnost.

Ostatní členové skupiny se o podrobnosti zřejmě nezajímali. Těžce oddechovali, nechávali se ovívat lehkým vánkem a prohlíželi si záliv. A pravděpodobně je stejně jako Evanse napadlo, že tam dole je spousta mužů. Nejméně osm až deset. Všichni v džínách a pracovních košilích.

„Panebože, těch parchantů ale je,“ zamumlal Bradley.

Jennifer ho nevybíravě dloubla do žeber.

Pardon, naznačil pohybem rtů.

Zavrtěla hlavou a stejným způsobem odpověděla: Zabijete nás.

Bradley protáhl obličej. Evidentně měl pocit, že Jennifer přehání.

Potom se z džungle za nimi ozvalo kašlání.

Strnuli.

Tiše vyčkávali. Slyšeli bzukot cikád a občas z dálky volání nějakého ptáka.

Pak se znovu ozvalo tiché zakašlání. Jako kdyby se někdo snažil být co nejtišší.

Sanjong se přikrčil a poslouchal. Po třetím zakašlání měl Evans zvláštní pocit, že je mu povědomé. Připomnělo mu dědečka, kterému selhalo srdce, když byl Evans ještě dítě. Takhle jeho dědeček kašlal v nemocnici. Tiše. Slabě.

Potom zavládlo ticho. Neslyšeli, že by se kašlající vzdálil – pokud tak učinil, pohyboval se skutečně jako duch –, ale zvuky ustaly.

Kenner se podíval na hodinky. Čekali pět minut a poté Kenner ostatním pokynul, aby pokračovali východním směrem kolem zálivu.

Ve chvíli, kdy se dali do pohybu, znovu uslyšeli kašlání. Tentokrát to byly tři zvuky za sebou: uh uh uh. Pak ticho.

Kenner mávl na ostatní. Jdeme.

Neušli ani sto metrů a narazili na stezku. Byla patrná na první pohled, i když větve okolních stromů visely dost nízko. Musí to být pěšina nějakých zvířat, pomyslel si Evans a chvilku uvažoval, o jaká zvířata by se mohlo jednat. Pravděpodobněji vyšlapala divoká prasata. Vzpomněl si na příběhy o lidech, které prasata překvapila, o ostrých zubech agresivních samců, kteří útočí z křoví –

První věcí, jež dolehla k jeho sluchu, však bylo mechanické cvak. Okamžitě poznal, co to je: znělo to jako natáhnutí kohoutku.

Celá skupina, roztažená do řady, ztuhla. Nikdo se ani nepohnul.

Další cvak.

A ještě jedno. Cvak!

Evans se ohlédl. Nikoho neviděl. Zdálo se, že jsou v džungli sami.

Potom uslyšel hlas: „Dal Nogot sok, waitman. Indai. Stopim!“

Evans nerozuměl ani slovo, ale smysl příkazu pochopili všichni. Nehýbali se.

Z křoví před nimi se vynořil mladý chlapec. Na sobě měl vysoké boty bez ponožek, zelené šortky, tričko s nápisem „Madonna World Tour“ a baseballovou čepici „Perth Glory“. Ze rtů mu visel špaček nedokouřené cigarety. Přes jedno rameno měl přehozený nábojový pás a přes druhé samopal. Měřil asi metr a půl a mohlo mu být deset nebo jedenáct. Ležérním gestem na ně namířil zbraň. „Ohiy, waitman. Youprisner builong me, savve? Bookim dano!“ A ukázal palcem, aby se dali do pohybu. „Gohet!“

Chvíli byli tak užaslí, že zůstali stát na místě. Potom z džungle po obou stranách vystoupili další chlapci.

Bradley se podivil: „To jsou ztracení kluci z Petra Pana?“

Jeden z chlapců s lhostejným výrazem Bradleyho udeřil pažbou pušky do břicha. Bradley zalapal po dechu a spadl na zem.

„Stopim waitman bilong toktok.“

„Panebože,“ sténal Bradley a svíjel se na zemi.

Chlapec ho praštil ještě jednou, tentokrát do hlavy, a přidal kopanec. Bradley zaúpěl.

„Antap! Antap!“ řekl chlapec a mávl na Bradleyho, aby vstal. Když Bradley nereagoval, chlapec ho kopl ještě jednou. „Antap!“

Sarah přistoupila k Bradleymu a pomohla mu na nohy. Bradley kašlal. Sarah byla dost chytrá na to, aby nepromluvila.

„Oh, nais mari!“ podotkl chlapec. Potom ji od Bradleyho odstrčil.

„Antap!“

Když všichni vykročili, jeden z chlapců se přiblížil k Bradleymu a zezadu mu zmáčkl triceps. Zasmál se. „Taiis gut!“

Jakmile Evans jeho slova pochopil, zamrazilo ho. Chlapci hovořili zjednodušenou verzí angličtiny. Když se nad ní trochu zamyslel a nechal si ji projít hlavou, dokázal ji rozšifrovat. Nais mari znamenalo „Nice Mary“, tedy „Hezká Mary“. Mary možná bylo slovo pro ženu. Antap si přeložil jako „And up“, „A nahoru“.

A Taiis gut, „Taste good“, bylo cosi jako „Chutná dobře“.

Ubírali se jeden za druhým džunglí a chlapci je doprovázeli po stranách. Kenner šel vpředu, pak Ted, který krvácel na hlavě, Sarah a Jennifer. Za ní kráčel Evans.

Evans se ohlédl přes rameno.

Sanjong za ním nebyl.

Viděl jen dalšího otrhaného kluka s puškou. „Antap! Antap!“

Kluk udělal výhružné gesto s puškou.

Evans se otočil a pospíchal za ostatními.

Na tom, že je zajaly děti, bylo cosi děsivého. Navíc to nebyly děti. Evans si dobře povšiml chladného pohledu jejich očí. Ti chlapci toho už hodně viděli. Žili v jiném světě. A do toho světa Evans nepatřil.

Nějak se tam však ocitl.

Vpředu uviděl dva džípy na kraji blátivé cesty.

Podíval se na hodinky. Bylo deset.

Zbývalo sedm hodin.

Najednou mu to ale nepřipadalo důležité.

Chlapci je natlačili do džípů a pak s nimi po rozbahněné cestě odjeli do nitra temné a neproniknutelné džungle.

PAVUTU

ČTVRTEK, 14. ŘÍJNA 11:02

Sarah uvažovala nad tím, že existují chvíle, kdy by raději nebyla ženou. Právě takový pocit měla nyní, když na zadním sedadle otevřeného džípu přijížděla do bahnité vesnice Pavutu, bašty rebelů. Zdálo se, že vesnici obývají téměř výhradně muži, kteří se teď s křikem trousili na mýtinu, aby se podívali, kdo přijel. Ukázaly se však i ženy včetně několika stařen, jež k ní přistoupily a rýpaly do ní, neboť ji zřejmě považovaly za přelud.

Jennifer, která byla menší a tmavší, stála vedle ní a zůstávala zcela nepovšimnuta. Poté je všechny nahnali do jednoho z velkých doškových domů. V domě byl rozsáhlý otevřený prostor, jakási centrální místnost, vysoká přes všechna tři podlaží. Žebřík u stěny stoupal k soustavě plošin propojených můstky a k pozorovatelně. Uprostřed místnosti hořel oheň a u něj seděl robustní muž s bledou pokožkou a tmavými vousy. Na očích měl sluneční brýle a na hlavě baret s jamajskou vlajkou.

Podle všeho to byl Sambuca. Dostrkali zajatce před něj a on na ně chtivě pohlédl, ale Sarah vycítila – a v tomto případě se na svůj instinkt mohla spolehnout –, že ho nezaujaly ženy. Prohlížel si Teda a Petera. Kennerovi věnoval letmý pohled a pak se odvrátil.

„Killim.“

Vyvedli Kennera ze dveří a šťouchali do něj pažbami. Vyhlídka na popravu je očividně rozjařila.

„No nau,“ zabručel Sambuca. „Behain.“

Sarah chvíli trvalo, než si jeho slova přeložila. Ne teď. Vzadu. Což muselo znamenat později, pomyslela si. Kenner tedy dostal milost, alespoň prozatím.

Sambuca se otočil a rozhlédl se po ostatních.

„Meris,“ řekl s pohrdavým gestem. „Goapim meri behain.“

Z úsměvů na chlapeckých tvářích Sarah okamžitě poznala, že jim dovolil, aby se ženami naložili, jak uznají za vhodné. Byly s Jennifer odvedeny do zadní části místnosti.

Sarah zůstala klidná. Pochopitelně věděla, že situace je vážná. Zaznamenala však, že Jennifer naprosto nevypadá otřeseně. Tvářila se nevzrušeně, skoro lhostejně, jako kdyby měla namířeno na firemní večírek.

Chlapci je odvedli do doškové místnosti za velkou budovou. V hliněné podlaze byly zaražené dva kůly. Jeden z chlapců vytáhl želízka a připoutal Jennifer s rukama za zády k jednomu kůlu. Potom stejným způsobem připoutal Sarah ke druhému. Další chlapec sáhl Sarah na ňadro a zmáčkl je. Významně se usmál a vyšel z místnosti.

„Nádhera,“ řekla Jennifer, když osaměly. „Jak na tom jste?“

„Zatím dobře.“ Odněkud zvenku se ozvaly bubny, zřejmě z prostranství mezi doškovými budovami.

„Fajn,“ řekla Jennifer. „Ještě není konec.“

„Sanjong je –“

„Správně. Je.“

„Ale my jsme dlouho jeli v džípech.“

„Ano. Nejméně tři kilometry. Chtěla jsem to odečíst z počítače kilometrů, ale byl zablácený. Sanjongovi to pěšky chvíli potrvá, i kdyby běžel.“

„Má pušku.“

„Ano.“

„Nemůžete se z těch pout nějak vyprostit?“

Jennifer zavrtěla hlavou. „Je to pevně utažené.“

Otevřenými dveřmi viděly, že Bradleyho a Evanse odvádějí do jiné místnosti. Zahlédly je jen na okamžik. Nedlouho poté se objevil Kenner. Podíval se směrem k nim a Sarah měla dojem, že jeho pohled je významný.

Nebyla si však jistá.

Jennifer se posadila na holou zem a opřela se zády o kůl. „Klidně si můžeme sednout,“ řekla. „Možná se to protáhne.“ Sarah se rovněž posadila.

O chvíli později dovnitř nakoukl jeden z chlapců a spatřil je na zemi. Vešel do místnosti, zkontroloval pouta a zase zmizel.

Bubnování venku zesílilo. Zřejmě se tam shromažďovali lidé, protože zajatkyně uslyšely výkřiky a hlasy.

„Chystají slavnost,“ řekla Jennifer. „A bohužel vím jakou.“

Ve vedlejší místnosti byli Evans a Kenner také připoutáni ke kůlům. Protože scházel třetí kůl, Ted Bradley dostal želízka a zůstal sedět na zemi. Hlava mu již nekrvácela, ale měl velkou podlitinu nad levým okem. A očividně měl obrovský strach.

„Jaké jsou prozatím vaše dojmy z venkovského života, Tede?“ zeptal se Kenner. „Pořád si myslíte, že nic lepšího neexistuje?“

„Tohle není venkovský život. Je to divošství.“

„Divošství k němu patří.“

„Ne, nepatří. Ti kluci, ten děsivý tlusťoch… tohle je šílenství. Všechno je tu zvrácené.“

„Vám to pořád nedochází, že ne?“ zeptal se Kenner. „Myslíte si, že civilizace je příšerný, znečišťující vynález člověka, který nás vzdaluje od přirozeného stavu. Ale civilizace nás neodděluje od přirozenosti, Tede. Civilizace nás před přirozeností chrání. Protože přirozený stav je to, co teď vidíte kolem sebe.“

„To ne. Ne. Lidé jsou laskaví, ochotní ke spolupráci…“

„Blbost, Tede.“

„Mají altruismus v genech.“

„Zbožné přání, Tede.“

„Všechna krutost pramení ze slabosti.“

„Někteří lidé zbožňují krutost, Tede.“

„Nechte ho být,“ řekl Evans.

„Proč bych měl? No tak, Tede. Neodpovíte mi?“

„Jděte do hajzlu,“ odsekl Ted. „Možná nás tady ti mladí kriminálníci všechny pozabíjejí, ale já chci, abyste věděl, i kdyby to měla být poslední věc, kterou v životě řeknu, že jste totální kretén, Kennere. Vyvoláváte ve všech to nejhorší. Jste pesimista, jste rozvraceč, jste proti jakémukoli pokroku, proti všemu, co je dobré a ušlechtilé. Jste pravicové prase… ať na sebe navléknete cokoli. Kde máte pistoli?“

„Upustil jsem ji.“

„Kde?“

„V džungli.“

„Myslíte, že ji má Sanjong?“

„Doufám.“

„Přijde pro nás?“

Kenner zavrtěl hlavou. „Pracuje na úkolu, kvůli kterému jsme tady.“

„Podle vás jde do zálivu?“

„Ano.“

„Takže pro nás nikdo nepřijde?“

„Ne, Tede. Nikdo.“

„Jsme v prdeli,“ řekl Bradley. „Jsme totálně v prdeli. To se mi snad zdá.“ A pak se rozbrečel.

Do místnosti vstoupili dva chlapci s dvěma těžkými konopnými provazy. Přivázali je Bradleymu k zápěstím a pevně je utáhli. Pak zase odešli.

Bubeníci přidali na hlasitosti.

Uprostřed vesnice lidé začali rytmicky skandovat.

„Vidíte ze svého místa ven ze dveří?“ zeptala se Jennifer.

„Ano.“

„Tak hlídejte. Řekněte mi, kdyby někdo šel.“

„Dobře,“ souhlasila Sarah.

Ohlédla se a viděla, že Jennifer nahrbila záda a svírá kůl rukama. Také ohnula nohy, aby se chodidly dotýkala kůlu. Překvapivě svižně šplhala vzhůru, jako akrobatka. Vylezla až nahoru, přetáhla spoutané ruce přes vrchol kůlu a nehlučně seskočila dolů.

„Jde někdo?“ zeptala se.

„Ne… Kde jste se to naučila?“

„Dávejte pozor na dveře.“

Jennifer se znovu opřela zády o kůl, jako kdyby k němu stále byla připoutaná.

„Pořád nikdo?“

„Ne, zatím ne.“

Jennifer vzdychla. „Potřebujeme, aby se ukázal někdo z těch kluků,“ řekla. „Co nejdřív.“

Sambuca venku pronášel řeč. Vykřikoval krátké věty, na které zástup odpovídal řevem. Vůdce ovládal své lidi a přiváděl je do varu. Dokonce i v Tedově místnosti bylo patrné, jak roste napětí.

Bradley se stočil do klubíčka a vzlykal.

Objevili se dva muži, mnohem starší než chlapci. Odemkli mu želízka. Zvedli ho na nohy. Každý z nich chytil jeden provaz. Společně ho vedli ven.

O chvíli později dav zaburácel.

PAVUTU

ČTVRTEK, 14. ŘÍJNA 12:02

„Hej, miláčku,“ oslovila Jennifer chlapce, který strčil hlavu do dveří. Usmála se. „Líbím se ti, miláčku?“ Svůdně zakroužila pánví.

Chlapec se zprvu tvářil podezřívavě, ale pak vešel do místnosti. Byl starší než ostatní, mohlo mu být zhruba čtrnáct nebo patnáct, a vyšší. Nesl pušku a u opasku měl nůž.

„Chceš si užít? Co kdybys mě odvázal?“ zeptala se Jennifer a našpulila rty. „Rozumíš mi? Bolí mě ruce, lásko. Chceš se pobavit?“

Odněkud z hloubi chlapcova hrdla se vydral chraplavý smích. Přistoupil k ní, roztáhl jí nohy a sklonil se k ní.

„Nejdřív mě pusť, prosím.“

„No meri,“ řekl se smíchem a zavrtěl hlavou. Věděl, že se jí může zmocnit, i když bude přivázaná u kůlu. Klekl si mezi její nohy a chtěl si stáhnout šortky, ale překážela mu puška, a tak ji odložil na zem.

Potom vzaly události rychlý spád. Jennifer ohnula záda a vykopla nohy, přičemž chlapce kopla do brady a zvrátila mu hlavu dozadu. Pokračovala v pohybu, stočila se a protáhla ruce pod zadkem a nohama, takže je místo za zády měla před sebou. Když chlapec vrávoravě vstával, oběma rukama ho praštila do spánku. Klesl na kolena. Vrhla se na něj, převalila ho na břicho a zarazila mu hlavu do hlíny. Potom mu od opasku sebrala nůž a podřízla mu hrdlo.

Seděla na těle, které se třáslo a zmítalo, zatímco z krku na holou zem prýštila krev. Trvalo to dlouho. Když tělo konečně znehybnělo, slezla z chlapce a prohledala mu kapsy.

Sarah ji celou dobu sledovala s otevřenými ústy.

„Sakra,“ řekla Jennifer. „Sakra.“

„Co se děje?“

„Nemá klíč!“

Obrátila tělo, přičemž supěla námahou. Na rukou jí ulpěla krev vytékající z hrdla. Nevšímala si toho.

„Kde jsou ty zatracené klíče?“

„Třeba je má ten druhý kluk.“

„Který z nich nám nasazoval želízka?“

„Nevzpomínám si,“ řekla Sarah. „Byla jsem zmatená.“ Zírala na tělo a především na kaluž krve.

„No tak, kašlete na něj,“ napomenula ji Jennifer. „Víte, co s námi tihle kluci udělají? Zmlátí nás, pak nás hromadně znásilní a nakonec nás zabijí. Parchanti. Co nejvíc jich zabijeme a pokusíme se odtud utéct a zůstat naživu. Ale potřebuji ten zatracený klíč!“

Sarah se postavila.

„Dobrý nápad,“ řekla Jennifer. Stoupla si před Sarah a předklonila se.

„Co?“

„Postavte se mi na záda a lezte nahoru. Vyvlékněte se z toho kůlu. A pospěšte si.“

Zástup venku povykoval a bouřil. Byl to vytrvalý a odpudivý zvuk.

Ted Bradley zamrkal do ostrého denního světla. Byl dezorientovaný bolestí, strachem a pohledem, který se jeho očím naskytl: dvě řady starších žen pro něj vytvořily špalír a nadšeně mu aplaudovaly. Za ženami viděl dav dalších tváří – snědých mužů, mladých děvčat a dětí, které mu sahaly sotva do pasu. A všichni vřískali a volali. Shromáždily se tu desítky lidí.

Oslavovali ho!

Ted se proti své vůli usmál. Byl to chabý, nevýrazný úsměv, protože byl unavený a zraněný, ovšem ze zkušenosti věděl, že jím vyjádří ten správný záblesk potěšení z jejich reakce. Muži ho vedli vpřed a on kýval a usmíval se. Po chvíli si dovolil o něco širší úsměv.

Na opačném konci špalíru čekal sám Sambuca – a také on nadšeně volal, mával rukama ve vzduchu a jeho tvář přímo zářila.

Ted nevěděl, co se děje, ale zjevně to celé špatně pochopil. Nebo zjistili, kdo je, a přehodnotili svůj původní plán. Nebylo by to poprvé. Ženy ho hlasitě povzbuzovaly a ústa měly samým vzrušením otevřená dokořán, a tak se pokusil setřást muže, kteří ho drželi, a jít bez jejich pomoci. A podařilo se mu to!

Pak při bližším pohledu zaznamenal, že pokřikující ženy mají o boky opřené silné klacky. Některé měly baseballové pálky a další kovové trubky. Když procházel kolem nich, nepřestávaly volat, ale zároveň zvedaly své pálky a klacky a začaly ho mlátit. Zasazovaly mu tvrdé údery do obličeje, ramen a trupu. Okamžitě se dostavila nepředstavitelná bolest a on padl na zem, ale muži ho vzápětí zvedli a táhli dál, zatímco ženy vřískaly a bily ho. Bolest se mu rozlévala po celém těle a Bradley pocítil zvláštní otupělost a prázdnotu, třebaže dál přicházel jeden nelítostný úder za druhým.

Nakonec ho téměř v bezvědomí dovlekli na konec špalíru a on spatřil dva kůly. Muži rychle uvázali provazy ke kůlům tak, aby zůstal ve vzpřímené poloze. Zástup ztichl. Bradley sklonil hlavu a viděl, jak krev z jeho hlavy kape na zem. A v jeho zorném poli se objevily dvě bosé nohy, krev je potřísnila a kdosi mu zvedl hlavu.

Byl to Sambuca, i když Bradley téměř nedokázal zaostřit na jeho tvář. Svět byl šedý a zamlžený. Viděl však, že se na něj Sambuca usmívá a odhaluje žluté špičaté zuby. A potom Sambuca zvedl nůž, aby na něj Ted viděl, znovu se usmál, dvěma prsty Teda chytil za tvář a odřízl mu z ní nožem kus masa.

Bradley kupodivu necítil bolest, jen se mu zatočila hlava, když viděl, jak Sambuca zvedá jeho líci, šklebí se, otevírá ústa a kouše do masa. Krev tekla Sambukovi po bradě, zatímco žvýkal a nepřestával se usmívat. Bradleyho závrať propukla naplno. Zvedl se mu žaludek, zachvátila ho hrůza a v hrudi cítil bolest. Sklopil oči a viděl, jak mu osmi nebo devítiletý chlapec odřezává maso z podpaží kapesním nožem. Jedna žena se rozběhla, křičela na ostatní, aby jí uhnuli z cesty, a uřízla si pořádný kus ze spodní strany předloktí. A potom se na něj sesypal celý dav a nože byly všude, řezání a křik, řezání a křik, a pak viděl, jak se jeden nůž blíží k jeho očím, kdosi mu stahoval kalhoty a v tu chvíli ztratil vědomí.

PAVUTU

ČTVRTEK, 14. ŘÍJNA 12:22

Evans slyšel, jak dav vříská a ječí. Jaksi vycítil, co se stalo. Podíval se na Kennera. Kenner však pouze zavrtěl hlavou.

Nemohli nic dělat. Žádná pomoc se neblížila. Neměli možnost uniknout.

Dveře se otevřely a do místnosti vstoupili dva chlapci. Nesli konopné provazy, nyní viditelně nasáklé krví. Došli k Evansovi a pečlivě mu provazy uvazovali kolem zápěstí. Evans cítil, jak se mu rozbušilo srdce.

Chlapci dokončili svou práci a vytratili se.

Venku křičel dav.

„Nebojte se,“ řekl Kenner. „Nechají vás chvíli čekat. Pořád je naděje.“

„Jaká naděje?“ zeptal se Evans hněvivě.

Kenner zavrtěl hlavou. „Prostě… naděje.“

Jennifer čekala, až do místnosti vejde další chlapec. Nakonec se dočkala. Chlapec vešel, vrhl pohled na ležící tělo a začal couvat, jenže Jennifer mu mezitím stačila sevřít rukama krk. Strhla ho zpátky dovnitř, zakryla mu ústa, aby nemohl křičet, prudce mu trhla hlavou a nechala ho spadnout na zem. Nebyl mrtvý, ale nějakou dobu zůstane v bezvědomí.

Jennifer krátce pohlédla ven a spatřila klíče.

Ležely na lavici na opačné straně velké místnosti doškového domu.

V místnosti také byly dvě pistole, ovšem nemělo smysl z nich střílet. Jen by na sebe upozornily. Zaslechla tlumené hlasy. Nevěděla, jestli přicházejí z vedlejšího pokoje nebo z hlavní místnosti. Nemohla si dovolit udělat chybu.

Opřela se zády o stěnu a zasténala. Nejprve tiše a pak hlasitěji, neboť dav stále bouřil. Sténala a sténala. Nikdo nepřišel.

Má sebrat odvahu a vydat se ven? Nadechla se a vyčkávala.

Evans se třásl. Zkrvavené provazy ho chladily na zápěstích. Čekání ho dohánělo k šílenství. Měl pocit, že omdlí. Zástup venku se zvolna začínal utišovat. Lidé se uklidňovali. Věděl, co to znamená. Brzy přijde čas na další oběť.

Potom uslyšel tlumený zvuk.

Kdosi kašlal. Tiše a vytrvale.

Kenner pochopil jako první. „Tady,“ řekl nahlas.

Doškovou stěnu prorazilo ostří mačety. Evans se obrátil. Viděl, jak se stěna rozevírá, a dovnitř pronikla silná hnědá ruka a ještě více otvor rozšířila. Z díry na ně pohlédla tvář lemovaná hustými vousy.

Evans ji chvíli nepoznával, ale když si muž položil prst na rty, v tom gestu bylo cosi povědomého a Evans se navzdory vousům náhle dovtípil.

„Georgi!“

Byl to George Morton.

Živý.

Morton vstoupil do místnosti. „Tiše,“ zašeptal.

„Jdete v pravou chvíli,“ řekl Kenner a natočil se, aby mu Morton mohl odemknout pouta. Morton Kennerovi podal pistoli. Pak přišel na řadu Evans. Želízka cvakla a ruce měl volné. Trhl konopnými provazy a snažil se je stáhnout. Byly však důkladně zavázané.

Morton se šeptem zeptal: „Kde jsou ostatní?“ Kenner pokynul rukou k vedlejší místnosti. Vzal si od Mortona mačetu. „Odveďte Petera. Já se postarám o děvčata.“ Vyzbrojen mačetou Kenner vykročil ze dveří. Morton chytil Evanse za paži. Evans trhl hlavou. „Jdeme.“

„Ale –“

„Udělejte, co vám řekl, hochu.“ Protáhli se otvorem ve stěně a zamířili do džungle.

Kenner procházel prázdnou hlavní místností. Vchody byly po obou stranách. Každou chvíli ho mohl někdo překvapit. Pokud by byl vyhlášen poplach, všichni by zemřeli. Všiml si klíčů na lavici, vzal je a zamířil k místnosti, v níž byly ženy. Nahlédl dovnitř a zaznamenal, že kůly jsou opuštěné. Ženy nikde neviděl.

Zůstal venku a hodil klíče dovnitř.

„To jsem já,“ zašeptal.

O chvíli později se Jennifer ze svého úkrytu vrhla po klíčích. Během několika sekund měly se Sarah volné ruce. Sebraly ležícím chlapcům zbraně a vykročily ke dveřím.

Pozdě. Zpoza rohu se ke Kennerovi blížili tři urostlí mladíci. Všichni měli samopaly. Povídali si, smáli se a nedávali pozor.

Kenner vklouzl do ženské místnosti. Přitiskl se ke zdi a gestem ženám naznačil, aby se vrátily ke kůlům. Stihly to právě v okamžiku, kdy tři muži vešli do místnosti. „Ahoj, mládenci,“ usmála se na ně Jennifer. V tom okamžiku si muži všimli ležících chlapců a kaluže krve, ale již bylo pozdě. O jednoho se postaral Kenner, druhého Jennifer probodla nožem. Třetí skoro doběhl ke dveřím, když ho Kenner udeřil pažbou. Ozvalo se prasknutí lebky. Muž padl na zem.

Přišel čas vyrazit.

Nervozita davu uprostřed vesnice narůstala. Sambuca přimhouřil oči. První waitman zemřel už před nějakou dobou, jeho tělo mu chladlo u nohou a nebylo již tak chutné jako dřív. A lidé v zástupu, kteří nebyli úspěšní ve snaze ukořistit svůj díl, se těšili na další příležitost. Ženy si opřely pálky a trubky o ramena, klábosily v hloučcích a čekaly na pokračování hry.

Kde je ten další muž?

Sambuca vyštěkl příkaz a tři muži se rozběhli k doškovému domu.

Klouzali po bahnitém svahu prudkého kopce, ale Evansovi to nevadilo. Držel se Mortona, který se v džungli očividně dobře vyznal. Dorazili na úpatí a přistáli v mělkém potoce, jehož voda byla rašelinou zbarvená světle dohněda. Morton na Evanse mávl, aby ho následoval, a rozběhl se korytem, až voda stříkala. Hodně zhubl a jeho tělo bylo štíhlé a vytrénované a výraz neústupný a soustředěný.

„Myslel jsem, že jste mrtvý,“ řekl Evans.

„Nemluvte. Utíkejte. Za chvíli půjdou po nás.“

A Evans opravdu slyšel, jak kdosi sjíždí po svahu za nimi. Obrátil se a uháněl potokem, smekal se po vlhkých kamenech, padal, vstával a utíkal dál.

Kenner klouzal ze svahu a obě ženy se držely těsně za ním. Naráželi do zkroucených kořenů a zachytávali se o trnité větve, ale byl to nejrychlejší způsob, jak uniknout z vesnice. Ze stop v blátě poznal, že Morton prchal stejnou cestu. A byl si jistý, že nezískají víc než minutový náskok, než bude vyhlášen poplach.

Rozrazili poslední keře a skončili v korytě potoka. Z vesnice nad sebou uslyšeli střelbu. Jejich útěk byl tedy již odhalen.

Kenner věděl, že ve střehu jsou rovněž muži v zálivu. Řekl ženám, aby utíkaly napřed.

„A co vy?“ zeptala se Sarah.

„Za chvíli vás doženu.“

Ženy vyrazily a překvapivě rychle se vzdalovaly korytem. Kenner se vrátil ke stopě v bahnitém svahu, zvedl pistoli a čekal. Za pár vteřin se shora blížili první vzbouřenci. Kenner třikrát vypálil. Těla se zachytila ve změti větví. Jedno dopadlo až do potoka.

Kenner vyčkával.

Rebelové nahoře budou předpokládat, že utekl. A tak čekal. Za dvě minuty skutečně uslyšel, jak se spouštějí po svahu. Nadělali spoustu rámusu – vyděšené děti. Znovu vystřelil a uslyšel výkřiky. Nevěděl však, jestli někoho zasáhl. Prostě křičeli strachy.

Byl si však jistý, že se nyní vydají jinou cestou. A ta bude pomalejší.

Otočil se a utíkal.

Sarah a Jennifer uháněly korytem, když vtom Sarah kolem ucha prolétla kulka. „Hej,“ zavolala. „To jsme my!“

„Promiňte,“ řekl Morton, když k němu doběhly.

„Kudy?“ zeptala se Jennifer.

Morton ukázal po proudu potoka.

Běželi dál.

Evans se chtěl podívat na hodinky, ale zjistil, že je na zápěstí nemá. Někdo z chlapců mu je ukradl. Morton však hodinky měl. „Kolik je?“ zeptal se ho Evans.

„Tři patnáct.“

Zbývaly necelé dvě hodiny.

„Jak daleko je to do zálivu?“

„Asi hodinu,“ řekl Morton, „pokud půjdeme džunglí. A to musíme. Tihle chlapci jsou vynikající stopaři. Mnohokrát mě skoro dostali. Vědí, že jsem tady, ale zatím jsem jim unikal.“

„Jak dlouho tu jste?“

„Devět dní. Připadá mi to jako devět let.“

Při běhu korytem se vyhýbali převislým větvím. Evans měl stehna v jednom ohni. Kolena ho bolela. Vůbec mu to však nevadilo. Z nějakého důvodu bolest vnímal jako ujištění. Nestaral se o horko, o hmyz ani o pijavice, které se mu houfovaly na kotnících a nohách. Byl prostě rád, že je naživu.

„Tady odbočujeme,“ ukázal Morton. Prudce z koryta uhnul doprava, vyškrábal se po několika balvanech a pak skočil do hustého kapradí, které mu dosahovalo k pasu.

„Nejsou tu hadi?“ zeptala se Sarah.

„Jsou, spousta,“ řekl Morton. „Ale z těch strach nemám.“

„A z čeho máte strach?“

„Plenti pukpuk.“

„Co to je?“

„Krokodýli.“

A pak postupoval dál a zmizel za hradbou zeleně.

„Skvělé,“ poznamenal Evans.

Kenner se zastavil uprostřed potoka. Někde udělal chybu. Do určitého okamžiku viděl stopy toho, že před ním v korytě někdo běžel. Kousky bláta na kamenech, vlhké otisky dlaní nebo podrážek, potrhané řasy. Ale posledních několik minut nic.

Ostatní z koryta odbočili.

A on to místo přeběhl.

Morton neponechal nic náhodě, pomyslel si. Určitě si vyhlédl dobré místo, aby mohl odbočit z koryta, aniž si toho někdo všimne. Pravděpodobně nějaké, kde mezi balvany na břehu roste kapradí a mokřinová tráva – taková, která se pod nohama ohne a vzápětí zase narovná.

Kenner si odbočky nevšiml.

Otočil se a pomalu se vydal proti proudu. Věděl, že pokud stopu nenajde, nemůže koryto opustit. Určitě by se ztratil. A zůstane-li v potoce moc dlouho, dostihnou ho chlapci. A ti ho zabijí.

RESOLUTION BAY

ČTVRTEK, 14. ŘÍJNA 16:02

Zbývala už jen hodina. Morton se krčil mezi mangrovniky a kameny ve střední části Resolution Bay. Ostatní se shromáždili za ním. Vlny tiše šplouchaly v písku několik metrů od nich.

„Povím vám, co vím,“ řekl Morton tiše. „Mateřská loď je ukrytá pod maskovací plachtou na východním okraji zálivu. Odsud není vidět. Ponorka vyplouvá poslední týden denně. Má omezenou kapacitu baterií, takže pod vodou může zůstat jenom asi hodinu. Je ale naprosto jasné, že rozmisťují výbušniny ve tvaru kuželů, které vyžadují přesné načasování detonací –“

„Použili je i v Antarktidě,“ poznamenala Sarah.

„Dobře, takže je znáte. Tady mají v plánu způsobit podmořskou lavinu. Podle toho, jak dlouho ponorka zůstává pod hladinou, předpokládám, že je umisťují asi devadesát metrů hluboko, což je shodou okolností nejúčinnější hloubka pro laviny, které způsobují tsunami.“

„A co ty stany?“ zajímal se Evans.

„Zdá se, že neponechávají nic náhodě. Buď nemají dost výbušniny, nebo nevěří, že na všechno stačí sama, takže pod těmi stany rozmístili zařízení zvaná hypersonické kavitační generátory. To jsou stroje velikosti menšího nákladního auta. Dieselový pohon, nadělají spoustu rámusu, když je testují, což trvá už několik dní. Několikrát ty stany posunuli, pokaždé asi o půl metru, a tak předpokládám, že hodně záleží na umístění. Možná zaměřují paprsky nebo co ty věci vlastně generují. Není mi úplně jasné, k čemu ty stroje slouží. Zřejmě jsou důležité pro vyvolání sesuvu půdy.“

„Co uděláme?“ zeptala se Sarah.

„Nemáme šanci je zastavit,“ odpověděl Morton. „My jsme jenom čtyři – pět, pokud dorazí Kenner, což se mu zjevně nedaří. Jich je třináct. Sedm na lodi a šest na břehu. Všichni mají samopaly.“

„Ale my máme Sanjonga,“ poznamenal Evans. „Nezapomínejte na něj.“

„Toho Nepálce? Tak toho určitě dopadli vzbouřenci. Asi před hodinou se střílelo na tom hřebeni, kde vás našli. Byl jsem o pár metrů níž, těsně před tím, než vás chytili. Snažil jsem se vás varovat kašláním, ale…“ Pokrčil rameny a obrátil se zpátky k pláži. „No nic. Pokud vyjdu z předpokladu, že ty tři kavitační generátory mají společně docílit nějakého efektu na podmořském svahu, mám dojem, že nejlepší by bylo jeden z nich vyřadit z provozu – nebo možná dva. To by plán překazilo nebo přinejmenším oslabilo následky.“

„Můžeme je odříznout od přívodu energie?“ zeptala se Jennifer.

Morton zavrtěl hlavou. „Mají vlastní zdroj. Hlavní jednotka je připojená na dieselový motor.“

„Bateriové zapalování?“

„Ne. Solární panely. Autonomní systém.“

„Tak musíme zlikvidovat muže, kteří ty jednotky hlídají.“

„Ano. Jenže o nás dostali zprávu. Jak vidíte, před každým stanem jeden stojí na stráži a navíc mají hlídku někde nahoře na hřebeni.“ Ukázal na západní svah. „My ho nevidíme, ale domnívám se, že on má přehled o celém zálivu.“

„No a? Nic se neděje. Ať se dívá,“ řekla Jennifer. „Navrhuji, abychom jednoduše zneškodnili ty muže ve stanech a zničili stroje. Zbraní na to máme dost a –“ Zarazila se. Vytáhla ze své pušky zásobník; byl prázdný. „Radši si zkontrolujte zásobníky.“

Následovala chvilka napětí. Všichni vrtěli hlavami. Evans měl čtyři náboje. Sarah dva. V Mortonově pušce nebyl žádný. „Ti mládenci neměli skoro žádnou munici…“

„A my taky ne.“ Jennifer se zhluboka nadechla. „Beze zbraní to bude o něco těžší.“ Opatrně se posunula dopředu a přimhouřila oči před jasným světlem. „Mezi džunglí a těmi stany je deset metrů. Otevřená pláž, žádné krytí. Pokud zaútočíme přímo na stany, nezvládneme to.“

„Co nějak odvést jejich pozornost?“

„Nenapadá mě jak. Před každým stanem stojí jeden muž a jeden je vevnitř. Jsou oba ozbrojení?“ Morton přikývl. „Mají samopaly.“

„To je špatné,“ řekla Jennifer. „Hodně špatné.“

Kenner se vracel korytem a pozorně se rozhlížel nalevo i napravo. Neušel ani sto metrů, když si povšiml sotva patrného otisku mokré ruky na kameni. Slunce jej už skoro vysušilo. Prozkoumal místo důkladněji. Zaznamenal, že někdo pošlapal trávu těsně vedle potoka.

Tady z koryta odbočili.

Vyrazil směrem k zálivu. Morton cestu očividně znal. V džungli se skrývalo další koryto, tentokrát menší. Kenner s nelibostí zaznamenal, že prudce klesá. To bylo špatné znamení. Nabízelo však schůdnou stezku džunglí. Odkudsi shora uslyšel štěkot psa. Znělo to, jako kdyby pes ochraptěl nebo trpěl nějakou nemocí.

Kenner vyrazil vpřed a přikrčil se pod větvemi.

Musel dostihnout ostatní, než bude pozdě.

Morton zaslechl štěkání a zamračil se.

„Co to znamená?“ podivila se Jennifer. „Vzbouřenci nás pronásledují se psy?“

„Ne. To není pes.“

„Vlastně to na psa nevypadalo.“

„Ne. V téhle části světa se naučili takový trik. Štěkají jako psi, a když psy přilákají, sežerou je.“

„Kdo?“

„Krokodýli. Ten zvuk, to byl krokodýl. Někde za námi.“

Po pláži se náhle rozlehl řev automobilových motorů. Vyhlédli z mangrovníků a spatřili tři džípy, které z východní strany zálivu ujížděly po písku směrem k nim.

„Co je tohle?“ zeptal se Evans.

„Nacvičují to celý týden,“ řekl Morton. „Sledujte je. U každého stanu zastaví jeden. Vidíte? První stan… druhý… třetí. Všechny zastaví. Motory nechají běžet. Jedou na západ.“

„Co je na západě?“

„Je tam lesní cesta, která vede sto metrů do kopce a pak končí.“

„Něco tam nahoře bylo?“

„Ne. Prosekali tu cestu sami. Byla to první věc, kterou udělali, když sem dorazili.“ Morton si prohlížel křivku východního okraje zálivu. „Touhle dobou taky obvykle loď vyplula na hlubší vodu. Ale dneska zůstává na místě.“

„Hmm,“ zamručel Evans.

„Co je?“

„Myslím, že jsme na něco zapomněli.“

„Na co?“

„Dělali jsme si starosti s tím, že tsunami zasáhne pobřeží Kalifornie. Ale při sesuvu půdy voda klesne dolů, je to tak? A pak zase stoupne. To je přeci podobná situace, jako když pustím tenhle kamínek do kaluže.“ Hodil oblázek do kalné louže u svých nohou. „A vlna, kterou kamínek vytvoří… je kruhová.“

„Šíří se všemi směry…“

„Ach ne,“ řekla Sarah.

„Ale ano. Všemi směry včetně zpátky k tomuto pobřeží. Tady tsunami taky udeří. A rychle. Jak daleko od ostrova je Šalamounův příkop?“

Morton pokrčil rameny. „Nevím. Možná tři kilometry. Vážně nevím, Petere.“

„Jestliže se vlny šíří rychlostí osm set kilometrů za hodinu,“ začal Evans, „znamená to, že tohle pobřeží zasáhnou za…“

„Dvacet čtyři sekund,“ dodala Sarah.

„Dobře. Tolik času na útěk máme od chvíle, kdy začne sesuv půdy. Dvacet čtyři sekund.“

Náhle se první dieselový generátor se supěním probral k životu. Po něm druhý a nakonec třetí. Všechny tři běžely.

Morton se podíval na hodinky. „A je to tady,“ řekl. „Už začali.“ O chvíli později se ozvalo elektronické hvízdání, zpočátku tiché, které postupně přešlo v dunivý hukot. Vzduch vibroval. „To jsou kavitátory,“ vysvětlil Morton. „Naskočily.“ Jennifer si přes rameno přehodila pušku. „Připravte se.“

Sanjong se z převislé větve tiše spustil na palubu lodi AV Scorpio. Plavidlo muselo mít velice malý ponor, protože když zakotvilo u poloostrova na východní straně, shora je kryly vysoké stromy. Z pláže loď nebyla vidět a Sanjong ji objevil jedině díky tomu, že se z džungle ozývalo praskání vysílačky.

Přikrčil se na zádi za navijákem, který spouštěl ponorku, a poslouchal. Zdálo se mu, že hlasy přicházejí ze všech stran. Odhadl, že na palubě je šest nebo sedm mužů. Potřeboval však najít časové detonátory. Předpokládal, že budou v kormidelně, ale jistý si nebyl. A mezi jeho úkrytem a kormidelnou ležel široký prostor otevřené paluby.

Prohlédl si ponorku, která visela nad ním. Byla natřená jasně modrou barvou, měřila zhruba dva metry a nahoře měla vypouklou kabinu, nyní zvednutou. Do vody a z vody se ponorka dostávala s pomocí navijáku.

A naviják…

Sanjong hledal ovládací panel. Věděl, že musí být někde poblíž, aby obsluha ponorku během celého spouštění viděla. Nakonec jej našel: byla to zavřená kovová skříňka na opačné straně lodi. Připlížil se k ní, otevřel ji a prohlédl si tlačítka. Bylo jich šest, všechny označené směrovými šipkami. Panel vypadal jako jednoduchá velká klávesnice.

Zmáčkl knoflík se šipkou dolů.

Naviják začal hučet a ponorka klesala k hladině.

Spustil se alarm.

Sanjong uslyšel dusot běžících nohou.

Stáhl se do nedalekého dveřního výklenku a čekal.

Zvuk alarmu byl navzdory rámusení generátorů a kavitačnímu hukotu slyšitelný i na břehu. Evans se rozhlédl. „Odkud to přichází?“

„Musí to být z lodi, tamhle.“

Také muži na pláži alarm zaslechli. Nyní stáli ve dvojicích před stany a ukazovali na moře. Uvažovali, co mají dělat.

A pak se z džungle ozvala střelba ze samopalu. Muži na pláži zbystřili, uchopili zbraně a rozhlíželi se na všechny strany.

„Sakra,“ řekla Jennifer a vzala Evansovu pušku. „Nemá smysl čekat. Lepší už to nebude.“ Vypálila a vyřítila se na pláž.

Krokodýl děsivým tempem stahoval Kennerův náskok. Kenner na krátký okamžik zahlédl obrovské čelisti s bílými zuby a stříkající vodu a stiskl spoušť samopalu. Čelisti sklaply a jen těsně minuly jeho nohu. Zvíře sebou mrsklo, obrátilo se a při dalším útoku čelisti odštíply nízko visící větev.

Kulky mu nijak neuškodily. Kenner se otočil a pospíchal korytem dál.

Krokodýl za ním zařval.

Jennifer utíkala po pláži k nejbližšímu stanu. Uběhla asi deset metrů, než ji dvě kulky zasáhly do levé nohy a srazily k zemi. Dopadla do horkého písku a pokračovala ve střelbě. Viděla, jak se strážce u vchodu do stanu kácí k zemi, a věděla, že je mrtvý.

Evans doběhl k ní a začal se sklánět. Zakřičela na něj: „Běžte dál! Běžte!“ Evans zamířil ke stanu.

Na lodi posádka zastavila sestup ponorky tím, že vypnula naviják. Nyní slyšeli výstřely, které přicházely z pobřeží. Všichni se nahrnuli na pravobok, nahýbali se přes zábradlí a pokoušeli se něco zahlédnout.

Sanjong se po levoboku vydal na příď. Na nikoho cestou nenarazil. Nahlédl do kormidelny. Spatřil velký ovládací pult se spoustou elektroniky. Nad panelem se hrbil muž v šortkách a tričku a cosi upravoval. Nahoře na signální desce byly tři řady kontrolek označených čísly.

Časovací panel.

Pro řízení podmořských detonací.

Sarah a Morton utíkali po pláži, drželi se blízko džungle a směřovali ke druhému stanu. Muž před stanem je spatřil téměř okamžitě a začal po nich pálit dávky ze samopalu, ovšem musel být dost nervózní, jak si Sarah pomyslela, neboť je nezasáhl. Kulky trhaly listy a lámaly větve všude kolem nich. A Sarah se každým krokem přibližovala vzdálenosti, z níž mohla sama vystřelit. Držela Mortonovu pistoli. Když byla dvacet metrů od stanu, zastavila se a opřela se o nejbližší kmen. Napnula ruku a zamířila. První ranou minula. Druhá střela muže zasáhla do pravého ramena, takže pustil zbraň do písku. Morton si toho všiml, vyběhl z lesa a pospíchal ke stanu. Muž se snažil zvednout zbraň. Sarah znovu vypálila.

A pak Morton zmizel uvnitř stanu. Sarah uslyšela dva výstřely těsně za sebou a výkřik bolesti.

Rozběhla se.

Evans byl ve stanu. Před sebou měl stěnu rachotícího stroje, složitého propletence trubek a hadic, zakončeného kruhovou deskou, jež měla v průměru dva a půl metru a visela půl metru nad zemí. Generátor měřil na výšku asi dva metry a všechny jeho kovové části byly příliš horké na dotyk. Stroj působil ohlušující rámus. Evans uvnitř nikoho neviděl. S připravenou puškou – a nepříjemným pocitem z toho, že není nabitá – obešel první roh a pak druhý.

A potom ho spatřil.

Byl to Bolden. Ten člověk z Antarktidy. Pracoval u ovládacího panelu, otáčel knoflíky a zároveň kontroloval plochý displej a řadu ciferníků. Byl natolik zaměstnaný, že si Evanse nejprve vůbec nevšiml.

Evans pocítil prudký nával vzteku. Kdyby měl pušku nabitou, okamžitě by toho muže zastřelil. Bolden měl zbraň opřenou o stěnu stanu. K ovládání stroje potřeboval obě ruce.

Evans na něj zavolal. Bolden se otočil. Evans mu gestem naznačil, aby zvedl ruce.

Bolden se vrhl proti němu.

Sotva Morton vpadl do stanu, jedna kulka ho škrábla do ucha a druhá zasáhla do ramena. Zařval bolestí a klesl na kolena. Tento pohyb mu zachránil život, neboť další kulka prosvištěla nad jeho čelem a roztrhla stěnu stanu. Morton ležel na zemi vedle rámusícího stroje a střelec se s připravenou puškou blížil k němu. Byl to vousatý mladík kolem dvacítky, zachmuřený a soustředěný.

A potom padl na stěnu stroje a jeho krev zasyčela na rozpáleném kovu. Sarah stála uvnitř stanu a vypálila postupně tři rány, přičemž skláněla ruku podle toho, jak muž klesal do písku. Obrátila se k Mortonovi.

„Zapomněl jsem, že dobře střílíte,“ řekl Morton.

„Jste v pořádku?“ ujistila se. Když Morton přikývl, zeptala se: „Tak jak mám tu věc vypnout?“

Když do něj Bolden narazil, Evans zasténal. Oba se potáceli dozadu, dokud je nezastavila stěna stanu, a pak zase dopředu. Evans praštil Boldena pažbou do zad, ale nemělo to žádný účinek. Pokusil se ho zasáhnout do hlavy, ovšem i další rány dopadaly na záda. Pokud šlo o Boldena, ten se zřejmě snažil vytlačit Evanse ze stanu.

Oba upadli na zem. Stroj lomozil nad nimi. A teprve teď Evansovi došlo, co má Bolden v plánu.

Pokoušel se Evanse strčit pod desku. Evans se k ní jenom přiblížil a ucítil, že pod ní vzduch vibruje a také je daleko teplejší.

Bolden Evanse udeřil do hlavy, až mu odlétly sluneční brýle a dlouhým obloukem dopadly pod desku. Okamžitě se vysypalo sklo. Potom popraskaly obroučky.

Pak se úlomky začaly drolit.

Brýle se rozplynuly.

Evans s hrůzou přihlížel. Bolden ho zvolna postrkoval k okraji desky, stále blíž a blíž…

Evans zmobilizoval veškeré síly k zoufalému odporu. Prudce vykopl nohu.

Boldenův obličej narazil na rozžhavený kov. Bolden zaúpěl. Ze zčernalé kůže na tváři se mu kouřilo. Evans znovu kopl a vyklouzl zpod Boldena. Zvedl se na nohy. Stál nad Boldenem a co nejsilněji ho nakopl do žeber. Byl odhodlán ho zabít.

Tohle je za Antarktidu.

Při dalším kopu Bolden chytil Evanse za nohu a Evans upadl. Podařilo se mu ale kopnout ještě jednou a zasáhl Boldena do hlavy. Bolden se po úderu převalil.

A skončil pod strojem.

Jeho tělo bylo napůl pod deskou a napůl mimo její dosah. Začalo se třást, vibrovat. Bolden otevřel ústa k výkřiku, ale neozval se žádný zvuk. Evans naposledy kopl a posunul Boldena pod desku úplně.

Než si Evans stačil kleknout a opřít se o ruce, aby se podíval pod desku, nic pod ní nebylo. Jen lehký opar štiplavého kouře.

Evans vstal a šel ven.

Jennifer se ohlédla přes rameno, zuby rozpárala svou blůzu a odtrhla z ní pruh látky na podvázání rány. Nezdálo se jí, že byla zasažena tepna, ale jedna noha hodně krvácela a krev zbarvila okolní písek. Jennifer se mírně točila hlava.

Musela být ve střehu, protože zbýval ještě jeden stan, a kdyby muži z něj vyšli ven…

Obrátila se a namířila pistoli na postavu, která vystoupila z lesa.

Byl to John Kenner. Jennifer sklonila pistoli.

Kenner se rozběhl k ní.

Sanjong vypálil do skla před signální deskou, ale nic se nestalo. Sklo ani nepopraskalo. Pochopil, že je neprůstřelné. Technik v kormidelně vyděšeně vzhlédl. Sanjong mezitím pronikl dveřmi dovnitř.

Technik natáhl ruku ke spínačům. Sanjong dvakrát vystřelil. Jedna kulka zasáhla technika, druhá směřovala k ovládacímu pultu.

Bylo však pozdě. Na desce se jedna po druhé rozsvěcely červené kontrolky. Podmořské detonace začaly.

Automaticky se spustil hlasitý alarm, jako když před chvílí Sanjong zapnul naviják ponorky. Muži na druhé straně lodi zděšeně křičeli a Sanjong si pomyslel, že k tomu mají dobrý důvod.

Tsunami již nemohlo nic odvrátit.

Zbývaly jen vteřiny do okamžiku, kdy je zasáhne.

RESOLUTION BAY

ČTVRTEK, 14. ŘÍJNA 16:43

Vzduch se naplnil zvukem.

Evans vyběhl ze stanu. Přímo naproti sobě spatřil Kennera, který ze země zvedal Jennifer. Kenner cosi křičel, ale Evans ho neslyšel. Stačil si všimnout, že Jennifer krvácí. Doběhl k džípu, skočil za volant a rozjel se ke Kennerovi.

Kenner uložil Jennifer dozadu. Její dech byl povrchní. Vpředu Sarah pomáhala Mortonovi do dalšího džípu. Kenner něco vykřikoval. Evans mu chvíli nerozuměl.

Pak pochopil, na co se Kenner ptá. „Sanjong! Kde je Sanjong?“

Evans zavrtěl hlavou. „Morton tvrdí, že ho zabili! Vzbouřenci!“

„Víte to jistě?“

„Ne!“

Kenner se ohlédl na pláž.

„Jeďte!“

Sarah seděla v autě a pokoušela se udržet Mortona ve vzpřímené poloze a zároveň řídit. Musela ho však pouštět při řazení a on jí okamžitě padal na rameno. S námahou a sípavě oddechoval. Sarah se obávala, že mu prostřelili plíci. Nervózně počítala. Měla dojem, že od sesuvu půdy uplynulo již deset vteřin.

Což znamenalo, že na zdolání kopce mají patnáct vteřin.

Sanjong vyskočil z lodi ke stromům na břehu. V ruce mu zůstala hrst listí. Dopadl na zem a začal horečně šplhat vzhůru. Muži na lodi ho spatřili, seskočili z paluby a snažili se ho následovat.

Sanjong odhadoval, že mají asi půl minuty, než udeří první vlna. Ta bude nejmenší, ale i tak moře stoupne pravděpodobně o pět metrů. Po svahu voda vystoupá možná o dalších pět. To znamenalo, že musí za třicet vteřin zdolat přinejmenším deset výškových metrů rozbahněného kopce.

Bylo mu jasné, že to nestihne.

Nemohl to zvládnout.

Přesto šplhal.

Sarah ujížděla po bahnité cestě a kola džípu nebezpečně prokluzovala. Morton na vedlejším sedadle mlčel a jeho pokožka teď měla znepokojivý modrošedý odstín. „Vydržte, Georgi!“ zavolala. „Vydržte! Ještě chvilku!“ Džíp se v blátě smýkl stranou a Sarah zděšeně vyjekla. Podřadila, znovu získala kontrolu nad vozem a jela dál. Ve zpětném zrcátku za sebou viděla Evanse.

V myšlenkách stále odpočítávala:

Osmnáct.

Devatenáct.

Dvacet.

Ze třetího stanu vyběhli dva muži se samopaly a naskočili do posledního džípu. Řítili se do kopce za Evansem a za jízdy stříleli. Kenner palbu opětoval. Kulky zasáhly čelní sklo před Evansem. Zpomalil.

„Šlápněte na to!“ zařval Kenner. „Rychle!“

Evans skoro nic neviděl. V místech, kde sklo nepopraskalo, bylo pokryto vrstvou bláta. Evans natahoval krk a pokoušel se aspoň zahlédnout cestu před sebou.

„Jeďte!“ volal Kenner.

Kolem nich hvízdaly kulky.

Kenner střílel na pneumatiky džípu, který je pronásledoval. Zasáhl je a vůz se převrátil. Muži vypadli do bláta. Nejistě se zvedali. Byli necelých pět metrů nad pláží.

To nestačilo.

Kenner se podíval na oceán.

Viděl, že se k pobřeží blíží první vlna.

Byla to ohromná zpěněná vlna, široká, kam až oko dohlédlo, bílý oblouk, který se posouval k pláži. Nebyla příliš vysoká, ale jak se přibližovala k pobřeží, rostla a rostla…

Džíp se prudce zastavil.

„Proč stojíme?“ zařval Kenner.

„Tady ta zatracená cesta končí!“ vykřikl Evans.

Vlna mezitím narostla do pětimetrové výše.

Se zpěněným vrcholem se hlučně přehnala přes pláž a pronásledovala je do vnitrozemí.

Evansovi připadalo, že se všechno kolem odehrává zpomaleně – vysoká vlna zbělela, na písku se zčeřila, zaplavila pláž a pokračovala do džungle. Zelená krajina zmizela pod bílým příkrovem a vlna stoupala po svahu směrem k nim.

Nedokázal z ní odtrhnout oči, protože se zdálo, že nikdy neztratí energii, ale bude postupovat navěky. O něco níže na bahnité cestě dva muži klopýtali od převráceného džípu a potom zmizeli v bílé vodě a ztratili se Evansovi z dohledu.

Vlna vystoupala po svahu ještě o metr a půl a pak náhle zpomalila, zastavila se a ustupovala. Po mužích a jejich džípu nezůstalo ani památky. Stromy v džungli byly polámané a v mnoha případech i vyvrácené.

Vlna klouzala zpátky, dál a dál, odhalila dno daleko od pláže a nakonec se ztratila a oceán byl zase klidný.

„Tohle byla první,“ řekl Kenner. „Další budou větší.“

Sarah podpírala Mortona a pokoušela se s ním komunikovat. Jeho rty měly děsivou modrou barvu a pokožka prochladla, ale zdálo se, že je při smyslech. Nemluvil, avšak sledoval oceán.

„Vydržte, Georgi,“ nabádala ho.

Přikývl. Jeho rty se pohnuly.

„Cože? Co říkáte?“

Odečítala mu ze rtů. Slabý úsměv.

Nezaváhal bych, i kdyby to byla poslední věc, kterou jsem udělal.

Blížila se další vlna.

Z dálky vypadala úplně stejně jako první, ovšem po chvíli bylo zřejmé, že je rozhodně vyšší, zhruba o polovinu, a její náraz na pobřeží připomínal explozi. Vodní stěna se hnala po svahu vzhůru k nim a dosáhla daleko výš než předchozí.

Byli skoro třicet metrů vysoko. Vlna musela mít dobrých osmnáct metrů.

„Další bude větší,“ řekl Kenner.

Moře bylo několik minut klidné. Evans se obrátil k Jennifer. „Poslechněte,“ začal, „jestli chcete, abych –“

Nebyla tam. Chvíli měl strach, že z džípu vypadla. Pak ji uviděl na podlaze. Obličej a ramena měla od krve.

„Jennifer?“

Kenner chytil Evanse za ruku a nenásilně ji odtlačil stranou. „To ti hoši v džípu,“ vysvětlil. „Do té doby byla v pořádku.“ Evans strnul. Zatočila se mu hlava. Pohlédl na ni. „Jennifer?“

Měla zavřené oči. Sotva dýchala.

„Nedívejte se,“ řekl Kenner. „Buď se z toho dostane, nebo ne.“

Blížila se další vlna.

Neměli kam utéct. Dojeli na konec cesty. Obklopovala je džungle. Čekali a sledovali, jak se k nim sune děsivá vodní stěna. Vlna již ztratila většinu energie. Po úbočí kopce teď stoupala jen její poslední část, a přece voda dosahovala skoro třímetrové výše.

Sarah měla pocit, že je voda odnese, ale vlna několik metrů od nich ochabla, zpomalila a pak sklouzla zpátky do oceánu.

Kenner se podíval na hodinky. „Máme pár minut,“ řekl. „Uvidíme, co dokážeme.“

„Jak to myslíte?“ zeptala se Sarah.

„Musíme vylézt co nejvýš.“

„Přijde ještě jedna vlna?“

„Nejméně.“

„Větší?“

„Ano.“

Uplynulo pět minut. Posunuli se po svahu o dalších dvacet metrů. Kenner nesl zakrvácenou Jennifer, jež mezitím ztratila vědomí. Evans a Sarah podpírali Mortona, kterému pohyb působil velké potíže. Nakonec Evans Mortona zvedl a nesl ho na zádech.

„Jsem rád, že jste zhubl,“ podotkl.

Morton nic neřekl a jen Evanse poplácal po rameni.

Evans klopýtal do kopce.

Dorazila další vlna.

Když ustoupila, jejich džípy byly pryč. Na místě, kde předtím parkovaly, ležely kmeny a vyvrácené stromy. Všichni vyčerpaně hleděli dolů. Začali se dohadovat: Byla to čtvrtá vlna, nebo pátá? Nikdo si nedokázal vzpomenout. Rozhodli, že to musela být čtvrtá.

„Co budeme dělat?“ zeptala se Sarah Kennera.

„Stoupat.“

Osm minut nato přišla další vlna. Nedosahovala velikosti té předchozí. Unavený Evans se nezmohl na nic jiného, než že na ni jen zíral. Kenner se staral o Jennifer a snažil se zastavit krvácení, ale její pokožka měla zneklidňující světle šedou barvu a rty zmodraly. Dole na pláži nezbyly žádné známky lidské činnosti. Stany zmizely. Generátory zmizely. Nebylo tam nic než hromady trosek, větve, kusy dřeva, chaluhy a pěna.

„Co to je?“ zeptala se Sarah.

„Co?“

„Někdo křičí.“

Podívali se na opačnou stranu zálivu. Někdo na ně mával.

„To je Sanjong,“ řekl Kenner. „Ten prevít.“ Široce se usmál. „Doufám, že ho napadne zůstat tam, kde je. Trvalo by mu dvě hodiny, než by sem přes tu spoušť dorazil. Půjdeme se podívat, jestli je vrtulník pořád na místě, nebo ho odnesla voda. Pak ho můžeme vyzvednout.“

TICHOMOŘSKÁ OBLAST

PÁTEK, 15. ŘÍJNA 17:04

Třináct tisíc kilometrů na východ, v Goldenu v Coloradu, byla hluboká noc, když počítače Národního seizmologického informačního centra (NEIC) zaznamenaly atypickou seizmickou událost, jež měla střed v tichomořské oblasti, severně od Šalamounových ostrovů, a magnitudu 6,3 Richterovy stupnice. Bylo to silné zemětřesení, ale ne neobvykle silné. Zvláštní charakteristiky události vedly počítač k tomu, že ji označil za „anomální“, což je poměrně běžný popis seizmických událostí v této části světa, kde se setkávají a překrývají tři tektonické desky.

Počítače NEIC zemětřesení zhodnotily, a protože nezaznamenaly relativně pomalé pohyby, které bývají spojovány s tsunami, neklasifikovaly je jako „událost vyvolávající tsunami“. V jižním Pacifiku jsou však takové popisy prověřovány, a to od pustošivého zemětřesení u Nové Guineje v roce 1998 – nejničivější tsunami století –, které rovněž nebylo klasifikováno jako původce tsunami. Počítače tedy o zemětřesení předaly zprávu senzorům MORN, Oceánské sdělovací sítě, jež je řízena z Hila na Havaji.

O šest hodin později bóje uprostřed oceánu zaznamenaly zvýšení hladiny o dvacet tři centimetrů, které odpovídalo sledu vln tsunami. Kvůli velké hloubce uprostřed oceánu tsunami často zvednou hladinu jen o několik centimetrů. Toho večera lodě v oblasti nepozorovaly nic zvláštního, když pod nimi čelo vlny procházelo. Bóje však vlnu odhalily a vyhlásily poplach.

Na Havaji byla noc, když počítače zapípaly a monitory se rozzářily. Ředitel sítě Joe Ohiri podřimoval. Probudil se, nalil si šálek kávy a prověřil data. Zjevně se jednalo o profil tsunami, ale zdálo se, že během překonávání oceánu ztrácí sílu. Havaj samozřejmě leží v cestě, ale vlna ji zasáhne z jihu, což se stává poměrně zřídka. Ohiri propočítal sílu vlny, a protože na něj výsledky neudělaly zvláštní dojem, rozeslal rutinní varování jednotkám civilní obrany na všech obydlených ostrovech. Začínalo „Toto je informační zpráva…“ a končilo obvyklým standardizovaným textem o varování na základě předběžných informací. Ohiri věděl, že mu nikdo nebude věnovat zvláštní pozornost. Také uvědomil výstražná centra na západním pobřeží a na Aljašce, protože sled vln měl následujícího dne ráno dorazit k jejich pobřeží.

O pět hodin později boje DART u Kalifornie a Aljašky zaznamenaly sled vln tsunami, nyní ještě oslabenější. Počítače propočetly rychlost a sílu vln a nedoporučily žádná opatření. To znamenalo, že zpráva pro místní stanice vyšla jako informační bulletin, nikoli jako varování:

VZHLEDEM K MÍSTU A MAGNITUDĚ ZEMĚTŘESENÍ NESTAČILO K VYVOLÁNÍ VLNY TSUNAMI, KTERÁ BY MOHLA ZPŮSOBIT ŠKODY V KALIFORNII, OREGONU, WASHINGTONU, BRITSKÉ KOLUMBII NEBO NA ALJAŠCE. V NĚKTERÝCH OBLASTECH MŮŽE DOJÍT K MALÉMU ZVÝŠENÍ HLADINY MOŘE.

Kenner, jenž novinky sledoval na počítači, nad touto zprávou zavrtěl hlavou. „Nick Drake dneska nemá šťastný den.“ Pokud byla Kennerova hypotéza správná, kavitační generátory byly zapotřebí ke zvýraznění následků podmořských detonací a ke spuštění relativně dlouhodobého sesuvu půdy, který by vedl ke skutečně silné tsunami, jež překoná celý oceán. Tento plán byl zmařen.

O devadesát minut později značně oslabená tsunami dorazila na kalifornské pláže. Skládala se z pěti vln s průměrnou výškou půldruhého metru, které vzbudily přechodné pozdvižení mezi surfaři, ale nikdo jiný jim nevěnoval pozornost.

Kenner se opožděně dozvěděl, že se ho posledních dvanáct hodin pokoušela kontaktovat FBI. Ukázalo se, že V. Allen Willy opustil svůj dům na pláži ve dvě hodiny v noci místního času. To bylo méně než čtyři hodiny před událostmi v Resolution Bay a více než deset hodin před tím, než vyšla zpráva o tsunami.

Kenner měl dojem, že Willy dostal strach a nechtělo se mu čekat. Byla to však důležitá a výmluvná chyba. Kenner zavolal agentovi a zahájil řízení s cílem získat Willyho telefonní záznamy.

Nikdo z nich nesměl ostrov tři dny opustit. Čekaly je formality, formuláře, výslechy. Nastaly potíže s Mortonovou splasklou plící a značnou ztrátou krve u Jennifer. Morton chtěl, aby byl na operaci převezen do Sydney, ale nedovolili mu odletět, protože byl v Americe veden jako pohřešovaná osoba. Ačkoli si hořce stěžoval na šamany, v nemocnici v Gareda Townu se o jeho plíci postaral velice dobrý chirurg, jenž studoval v Melbourne. Jennifer však na tohoto chirurga čekat nemohla; během pětihodinového zákroku, při kterém jí z těla vyoperovali kulky, potřebovala tři krevní transfúze a dalších osmačtyřicet hodin byla na pokraji smrti napojená na dýchací přístroj. Na sklonku druhého dne však otevřela oči, sundala si kyslíkovou masku a Evansovi, který seděl u jejího lůžka, řekla: „Přestaňte se tvářit tak nešťastně. Jsem tady, proboha.“ Její hlas byl slabý, ale usmívala se.

Potíže způsobilo rovněž jejich střetnutí se vzbouřenci. Problém spočíval v tom, že přišli o jednoho člena skupiny, známého herce Teda Bradleyho. Všichni vyprávěli, co se s Bradleym stalo, ovšem nebylo možné jejich svědectví ověřit. Policie se tedy ptala znovu a znovu.

A potom náhle, nečekaně a nevysvětlitelně, byli volní. Jejich dokumenty byly v pořádku. Dostali zpátky své pasy. Problémy skončily. Mohli jít, kam chtěli.

Evans většinu cesty do Honolulu prospal. Když letadlo dotankovalo palivo a znovu vzlétlo, vstal a šel si promluvit s Mortonem a ostatními. Morton vyprávěl, co se stalo onoho večera, kdy ve svém autě havaroval.

„Na Nickovi a na tom, jak nakládá s penězi, se mi na první pohled něco nezdálo. NERF se zapletl do nějaké podivné hry. Nick byl velice nervózní – nebezpečně nervózní. Vyhrožoval mi, a tak jsem si na něj posvítil. Objevil jsem souvislost mezi jeho organizací a ELF a on mě zastrašoval, mírně řečeno. Mysleli jsme s Kennerem, že by se mě mohl pokusit zavraždit. A opravdu to zkusil. Šlo o tu dívku v kavárně tenkrát ráno v Beverly Hills.“

„Ano,“ vzpomněl si Evans. „Ale jak jste to zařídil s tou nehodou? Muselo to být strašně nebezpečné –“

„Myslíte, že jsem blázen?“ ohradil se Morton. „Žádná nehoda nebyla.“

„Co tím chcete říct?“

„Jel jsem pořád dál.“

„Ale –“ Evans zmlkl a zavrtěl hlavou. „Tomu nerozumím.“

„Já ano,“ ozvala se Sarah. „Jednou jsem se před vámi podřekla. Než mi George zavolal a požádal, abych si všechno nechala pro sebe.“

V tu chvíli mu to došlo. Vzpomněl si na rozhovor se Sarah. Tehdy mu nepřikládal velký význam. Sarah tenkrát vyprávěla:

A včera mi řekl, abych od jednoho chlápka v Monterey koupila nové ferrari a nechala ho poslat do San Franciska.

Když Evans vyjádřil své překvapení, že George kupuje další ferrari, Sarah řekla:

Já vím. Kolika ferrari může jeden člověk jezdit? A tohle podle všeho neodpovídá jeho obvyklým standardům. Podle obrázků z e-mailu vypadá trochu potlučeně.

A pak pokračovala:

To ferrari je Daytona Spyder 365 GTS z roku 1972. Jedno už má, Petere. Připadá mi, jako kdyby to nevěděl.

„Samozřejmě jsem to věděl,“ podotkl Morton. „Vyhozené peníze! To auto bylo v hrozném stavu. A pak jsem musel poslat dva hollywoodské rekvizitáře do Sonomy, aby ho rozmlátili, takže vypadalo jako po bouračce. Toho večera ho převrátili, položili vedle silnice, přidali trochu kouře…“

„A vy jste projel kolem vraku, který už ležel na místě,“ dodal Evans.

„Ano,“ přikývl Morton. „Schoval jsem se za zatáčkou. Tam jsem zastavil, vylezl na kopec a sledoval vás.“

„Vy mizero.“

„Omlouvám se,“ řekl Morton, „ale potřeboval jsem nefalšované emoce, aby odpoutaly pozornost policie od jistých nesrovnalostí.“

„Od jakých?“

„Například od studeného bloku motoru,“ odpověděl Kenner. „Ten motor několik dní neběžel. Jeden z policistů si všiml, že je studený, když auto nakládali na odtahový vůz. Vrátil se k vám a ptal se, kdy k nehodě došlo a tak podobně. Měl jsem obavy, že tu lest prohlédnou.“

„Ale neprohlédli,“ řekl Morton.

„Ne. Tušili, že něco není v pořádku. Ale zřejmě je nenapadlo uvažovat o dvou identických ferrari.“

„Nikdo se zdravým rozumem by navíc úmyslně nezničil 365 GTS z roku 1972,“ dodal Morton. „Ani kdyby bylo v katastrofálním stavu.“

Morton se usmíval, ale Evans zuřil. „Někdo mi to měl říct –“

„Ne,“ nesouhlasil Kenner. „Potřebovali jsme, abyste zapracoval na Drakeovi. Jako s tím mobilním telefonem.“

„Co s ním?“

„Ten telefon byl jako odposlouchávací zařízení dost primitivní. Potřebovali jsme v Drakeovi vzbudit podezření, že se podílíte na vyšetřování. Potřebovali jsme na něj zatlačit.“

„Tak to vám vyšlo. Proto mě v mém vlastním bytě otrávili, je to tak?“ řekl Evans. „Riskovali jste můj život.“

„Dopadlo to dobře,“ připomněl Kenner.

„Ta nehoda měla Drakea dostat pod tlak?“

„A mně poskytnout volnost,“ dodal Morton. „Potřeboval jsem odletět na Šalamounovy ostrovy a zjistit, co se tam děje. Věděl jsem, že to nejlepší si Nick nechá na konec. Ačkoli kdyby dokázali usměrnit ten hurikán – což byla třetí plánovaná akce –, aby zasáhl Miami, to by bylo velkolepé.“

„Jděte do prdele, Georgi,“ řekl Evans.

„Mrzí mě, že to muselo proběhnout takhle,“ zasáhl Kenner.

„A vy taky.“

Evans vstal a odešel do přední části letadla. Sarah tam seděla sama. Byl tak rozčílený, že s ní odmítl hovořit. Celou hodinu se díval z okna. Nakonec na něho Sarah začala tiše mluvit a po půlhodině se objali.

Evans nějakou dobu spal, neklidně, protože ho bolelo celé tělo. Každou chvíli se probouzel, naprosto vyčerpaný. Jednou měl dojem, že slyší, jak Kenner mluví se Sarah.

Nesmíme zapomínat, kde žijeme, říkal Kenner. Žijeme na třetí planetě hvězdy střední velikosti. Naše planeta je pět miliard let stará a celou tu dobu se neustále měnila. Země má nyní svou třetí atmosféru.

První atmosféru tvořily helium a vodík. Brzy se rozplynula, protože planeta byla horká. Potom, jak se planeta ochlazovala, vulkanické erupce vytvořily druhou atmosféru z páry a oxidu uhličitého. Později se vodní páry kondenzovaly a většinu planety pokryl oceán. Pak, asi před třemi miliardami let, se vyvinuly bakterie, které konzumovaly oxid uhličitý a vylučovaly vysoce toxický plyn kyslík. Jiné bakterie vylučovaly dusík. Koncentrace těchto plynů v atmosféře zvolna rostly. Organismy, které se jim nedokázaly přizpůsobit, vymřely.

Mezitím se pevninská masa planety, plující na obrovských tektonických deskách, konečně uspořádala do konfigurace, která narušila cirkulující mořské proudy. A poprvé se ochladilo. Před dvěma miliardami let se objevil první led.

A posledních sedm set tisíc let bylo pro naši planetu geologickou dobou ledovou, charakterizovanou rozšiřováním a zmenšováním ledovcového příkrovu. Nikdo neví proč, ale led nyní pokryje planetu každých sto tisíc let a každých dvacet tisíc let se opakuje menší rozšíření ledovců. Poslední nastalo před dvaceti tisíci lety, takže by co nevidět mělo přijít další.

A dokonce i dnes, po pěti miliardách let, je naše planeta úžasně aktivní. Máme pět set sopek a erupci každé dva týdny. Zemětřesení probíhají neustále: milion a půl za rok, s umírněnou magnitudou 5 Richterovy stupnice každých šest hodin. Pacifikem se každé tři měsíce prohánějí tsunami.

Naše atmosféra je stejně divoká jako země pod ní. V každém okamžiku zuří po celé planetě patnáct set bouří. Každou vteřinu udeří jedenáct blesků. Každých šest hodin se někde přežene tornádo. A každé čtyři dny se nad oceánem roztočí cyklonová bouře, která měří v průměru stovky kilometrů, a zpustoší pevninu.

Ošklivé opice, které si říkají lidé, nemají jinou možnost než utíkat a schovávat se. Jestliže si tyto opice představují, že dokážou stabilizovat atmosféru, je to arogantní přesvědčení. Klima nemůžou ovlivnit.

Ve skutečnosti před bouřemi prchají.

„Co budeme dělat teď?“

„Povím vám, co uděláme,“ řekl Morton. „Budete pracovat pro mě. Zakládám novou environmentální organizaci. Ještě musím vymyslet název. Nechci další z těch snobských jmen, ve kterých se objevují slova jako světový, zdroje, ochrana, příroda, fond, záchrana a divočina. Ty můžete zkombinovat jakkoli. Světový fond pro záchranu divočiny. Fond na ochranu přírodních zdrojů. Fond na ochranu světových zdrojů. Tyhle názvy už jsou stejně všechny rozebrané. Potřebuji něco nového a srozumitelného. Něco poctivého. Uvažoval jsem o ‚Zkoumej problém a vyřeš ho‘. Jenže zkratka není nic moc. Ale to je možná plus. Budeme mít vědce, terénní výzkumníky, ekonomy a inženýry – a jednoho právníka.“

„Čím se ta organizace bude zabývat?“

„Práce je spousta! Například: Nikdo neví, jak spravovat divočinu. Vzali bychom širokou škálu přírodních oblastí a vyzkoušeli v nich různé strategie řízení. Pak bychom požádali nezávislé týmy, aby posoudily výsledky, a upravili strategie. A potom znovu. Opakovaný proces, hodnocený zvnějšku. Nikdo to zatím nevyzkoušel. A nakonec bychom měli soubor znalostí, jak spravovat různé druhy oblastí. Nikoli je zachovat. Nemůžete je zachovat. V každém případě se budou neustále měnit. Ale můžete je spravovat – pokud víte, jak na to. Což nikdo neví. To je jedna velká oblast. Řízení složitých environmentálních systémů.“

„Dobře…“

„Dále bychom se zaměřili na problémy rozvojového světa. Nejzávažnější příčinou environmentální destrukce je chudoba. Hladovějící lidé nepřemýšlejí o znečišťování. Myslí na jídlo. Právě teď ve světě hladoví půl miliardy lidí. Víc než miliardě chybí čistá voda. Potřebujeme navrhnout systémy dodávek, které skutečně fungují, vyzkoušet je, nechat je nezávisle ověřit, a jakmile budeme vědět, že se osvědčily, rozšíříme je.“

„To zní obtížně.“

„Je to obtížné, jestliže jste vládní agentura nebo ideolog. Ale pokud zkoumáte problém a řešíte ho, můžete to zvládnout. A celé by to bylo naprosto soukromé. Soukromé financování, soukromá půda. Bez byrokratů. Na administrativu připadá pět procent zaměstnanců a prostředků. Všichni pracují v terénu. Řídili bychom environmentální výzkum jako každou jinou firmu. A omezili plané řeči.“

„Proč to už někdo nezkusil?“

„Děláte si legraci? Protože to je radikální. Uvědomte si, že tyhle environmentální organizace jsou třicet, čtyřicet, padesát let staré. Mají obrovská sídla, velké závazky, spoustu zaměstnanců. Možná se ohánějí svými mladickými sny, ale skutečnost je taková, že se staly součástí establishmentu. A establishment si přeje, aby zůstal zachován status quo. Tak to chodí.“

„Fajn. Co ještě?“

„Hodnocení technologií. Třetí svět může zaznamenat velké pokroky. Může vynechat telefonní linky a přejít rovnou k mobilům. Jenže nikdo nedělá solidní hodnocení technologií z pohledu toho, jak fungují a jak se dají vyvážit jejich nevyhnutelné nedostatky. Větrné elektrárny jsou výborné, pokud ovšem nejste pták. Jsou to obří ptačí gilotiny. Stejně bychom je asi měli stavět. Ale lidé nevědí, jak o takových věcech mají přemýšlet. Jenom zaujímají postoje a poučují. Nikdo netestuje. Nikdo nedělá terénní průzkum. Nikdo se neodváží řešit problémy – protože výsledky by mohly odporovat jeho filozofii a pro většinu lidí je lpění na vlastních názorech důležitější než úspěch ve světě.“

„Vážně?“

„Věřte mi. Až vám bude jako mně, poznáte, že to je pravda. Dále je tu rekreační využití půdy – víceúčelové využití půdy. To je skutečný oříšek. Nikdo zatím nepřišel s rozumným řešením a vedou se kolem toho debaty tak divoké, že slušní lidé buď rezignují a mlčí, nebo se zapletou do nekonečných soudních sporů. Jenže to nepomáhá. Pravděpodobně je třeba zkombinovat víc řešení. Možná bude nezbytné vyhradit jisté oblasti pro ten či onen účel. Jenže všichni žijeme na stejné planetě. Někteří lidé mají rádi operu, jiní mají rádi Vegas. A lidí, co mají rádi Vegas, je spousta.“

„Ještě něco?“

„Ano. Potřebujeme nový mechanismus financování výzkumu. Dnes jsou vědci ve stejném postavení jako renesanční malíři, které si k namalování svého portrétu zjednal nějaký mecenáš. A pokud jsou chytří, postarají se o to, aby jejich práce mecenáši nenápadně zalichotila. Ne otevřeně. Nenápadně. To není dobrý systém pro výzkum v oblastech, kde je věda ovlivňována politikou. A ještě horší je, že systém působí proti řešení problémů. Protože když problém vyřešíte, financování končí. To všechno se musí změnit.“

„Jak?“

„Mám pár nápadů. Vědci by neměli znát zdroje financování. Výsledky výzkumu by pro hodnotitele měly být anonymní. Na velkých výzkumech, které určují politiku, by se mohlo podílet několik týmů a dělaly by stejnou práci. Proč ne, jestliže je to opravdu důležité? Budeme prosazovat změnu v tom, jak o výzkumu informují vědecké časopisy. Otiskněte článek a polemiky v jednom čísle. Tím se věc vyjasní a všichni se hned pohnou kupředu. Vydavatelé se v určitých sporech otevřeně přiklánějí na jednu stranu. Špatné.“

„Co dál?“ zeptal se Evans.

„Nové nálepky. Když u některých autorů čtete ‚Zjistili jsme, že antropogenní skleníkové plyny a sulfáty mají měřitelný vliv na tlak u hladiny moře‘, máte dojem, že vyrazili ven a opravdu něco měřili. Jenže ve skutečnosti provedli simulaci. Mluví o simulacích, jako kdyby to byla skutečná data. Tenhle problém je třeba vyřešit. Já jsem pro nálepku: VAROVÁNÍ: POČÍTAČOVÁ SIMULACE – MŮŽE BÝT CHYBNÁ A NEOVĚŘITELNÁ. Jako na cigaretách. Stejné označení používejte u novinových článků a v rohu obrazovky při zprávách. VAROVÁNÍ: SPEKULACE – NEMUSÍ OBSAHOVAT FAKTA. Dokážete si představit, že by toho byly plné titulní strany?“

„Co ještě?“ Evans se již usmíval.

„Je tu pár dalších věcí,“ odpověděl Morton, „ale tyhle jsou nejpodstatnější. Bude to velice těžké. Čeká nás neustálý boj. Narazíme na odpor, sabotáže, očerňování. Budou nám nadávat. Nebude se to líbit establishmentu. Noviny se nám vysmějí. Ale nakonec začnou proudit peníze, protože budeme mít výsledky. A pak všichni sklapnou. A nakonec získáme renomé, což bude nejnebezpečnější fáze.“

„Proč?“

„Já už tou dobou budu dávno mrtvý. Vy a Sarah budete mít za sebou dvacet let v čele organizace. A váš poslední úkol bude rozpustit ji dřív, než se změní v další vyhaslý starý environmentální spolek, který chrlí vyčpělá moudra, plýtvá prostředky a nadělá víc škody než užitku.“

„Chápu,“ řekl Evans. „A až ji rozpustíme?“

„Najdete nějaké nadaného mladého člověka a pokusíte se ho nadchnout pro to, co je doopravdy třeba udělat v další generaci.“

Evans se podíval na Sarah.

Pokrčila rameny a řekla: „Pokud nedostaneš nějaký lepší nápad.“

Půl hodiny před tím, než doletěli ke kalifornskému pobřeží, uviděli nahnědlý oblak, který se nehybně rozprostíral nad oceánem. Jak se blížili k pevnině, byl stále hustší a tmavší. Brzy nato spatřili světla velkoměsta, jež se táhlo na mnoho kilometrů daleko. Kvůli hnědému příkrovu je viděli rozmazaně.

„Vypadá to trochu jako peklo, nemyslíte?“ poznamenala Sarah. „Hrůza pomyslet, že v něčem takovém přistaneme.“

„Máme před sebou hodně práce,“ řekl Morton.

Letadlo hladce klesalo k Los Angeles.

POZNÁMKA AUTORA

Román jako Říše strachu, ve kterém je vyjádřeno mnoho rozdílných názorů, může čtenáře vést k úvahám, jaké přesně je autorovo stanovisko k popisovaným problémům. Pročítání environmentálních textů jsem věnoval tři roky, což je samo o sobě riskantní podnik. Měl jsem však příležitost seznámit se s daty a uvažovat o mnoha různých názorech. Mé závěry jsou následující:

• Víme překvapivě málo o jakémkoli aspektu životního prostředí, o jeho minulosti, o jeho přítomnosti, o tom, jak jej zachovat a chránit. V každé debatě všechny strany zveličují význam stávajících znalostí a míru jejich přesnosti.

• V atmosféře přibývá oxidu uhličitého a pravděpodobnou příčinou je lidská činnost.

• Rovněž jsme svědky přírodního oteplovacího trendu, který začal kolem roku 1850 poté, co jsme přečkali čtyřsetleté studené období zvané „malá doba ledová“.

• Nikdo neví, do jaké míry může být současný oteplovací trend přírodním fenoménem.

• Nikdo neví, do jaké míry může být současný oteplovací trend způsobený člověkem.

• Nikdo neví, k jakému oteplení dojde během příštích sto let. Počítačové modely se liší o 400 %, což de facto potvrzuje, že to nikdo neví. Kdybych si však měl tipnout – jediná věc, kterou vlastně všichni dělají –, odhadl bych, že se teplota zvýší o 0,812436 °C. Nelze nijak dokázat, že můj odhad stavu světa za sto let je o něco lepší nebo horší než kterýkoli jiný. (Budoucnost nemůžeme „posuzovat“ ani „předpovídat“. To jsou eufemismy. Můžeme jenom hádat. Poučené hádání zůstává hádáním.)

• Mám podezření, že část pozorovaného povrchového oteplování bude nakonec možné připsat na vrub lidské činnosti. Mám podezření, že nejdůležitějším lidským vlivem bude využívání půdy a atmosférická složka bude méně významná.

• Myslím, že před přijetím nákladných politických rozhodnutí na základě klimatologických modelů by bylo rozumné požadovat, aby tyto modely přesně předvídaly budoucí teploty během desetiletého období. Dvacetileté období by bylo lepší.

• Myslím, že každý, kdo věří na hrozící vyčerpání zdrojů po dvou stech letech takových falešných poplachů, je trochu divný. Nevím, zda je dnes toto přesvědčení možné nejlépe popsat jako neznalost dějin, sklerotický dogmatismus, nezdravou lásku k Malthusovi nebo obyčejnou paličatost, avšak evidentně se jedná o vytrvalou konstantu v lidských kalkulacích.

• Existuje mnoho důvodů k opuštění fosilních paliv, což během následujícího století učiníme bez legislativy, finančních pobídek, programů konzervace uhlíkových emisí či nekonečného bědování proroků zkázy. Pokud je mi známo, na začátku dvacátého století nikdo nemusel zakazovat koňskou dopravu.

• Mám dojem, že v roce 2100 budou lidé daleko bohatší než my, budou spotřebovávat více energie, globální populace poklesne a nespoutané divočiny bude víc než dnes. Nemyslím si, že si o tyto lidi musíme dělat obavy.

• Současná téměř hysterická posedlost bezpečností je v nejlepším případě plýtváním zdroji a svazováním lidského ducha a v nejhorším případě zaváděním totalitarismu. Nesmírně potřebné je vzdělávání veřejnosti.

• Mám za to, že většina environmentálních „principů“ (například udržitelný rozvoj nebo princip předběžné opatrnosti) v důsledku vede k zachování hospodářských výhod Západu, a tedy vytváří moderní imperialismus ve vztahu k rozvojovému světu. Je to snesitelný způsob, jak říci: „My máme svoje a nechceme, abyste i vy dostali svoje, protože byste způsobili moc znečištění.“

• „Princip předběžné opatrnosti“ při správném uplatnění vylučuje princip předběžné opatrnosti. Odporuje sobě samému.

O principu předběžné opatrnosti tedy nelze mluvit za okolností, které jsou příliš vyhrocené.

• Jsem přesvědčen, že lidé mají dobré úmysly. Chovám však značný respekt k rozkladnému vlivu předpojatosti, systematickému překrucování myšlenek, síle racionalizace, zastíraným soukromým zájmům a nevyhnutelnosti nezamýšlených důsledků.

• Více si vážím lidí, kteří po získání nových informací změní své názory, než těch, kteří lpí na názorech, které měli před třiceti lety. Svět se mění. Ideologové a fanatici nikoli.

• Během přibližně pětatřiceti let od chvíle, kdy vzniklo environmentální hnutí, ve vědě došlo k zásadní revoluci. Tato revoluce přinesla nové chápání nelineární dynamiky, složitých systémů, teorie chaosu a teorie katastrof. Změnila způsob našeho uvažování o evoluci a ekologii. Přesto tyto zavedené myšlenky téměř nepronikly do smýšlení environmentálních aktivistů, kteří podivně lpějí na konceptech a rétorice ze 70. let 20. století.

• Nemáme ani tu nejmlhavější představu, jak chránit to, co označujeme slovem „divočina“, a raději bychom to měli zjišťovat a učit se přímo v terénu. Nevidím žádné doklady toho, že by probíhal trpělivý, racionální a systematický výzkum. Proto vkládám jen malou naději do správy divočiny v jednadvacátém století. Environmentálním organizacím připisuji stejný díl viny jako developerům a těžařským společnostem. Pokud jde o výsledky, neexistuje rozdíl mezi chamtivostí a nekompetentností.

• Potřebujeme nové environmentální hnutí, s novými cíli a novou organizací. Potřebujeme, aby víc lidí pracovalo v terénu, přímo ve skutečném životním prostředí, a méně u obrazovek počítačů. Potřebujeme víc vědců a mnohem méně právníků.

• Nemůžeme doufat, že složitý systém jako životní prostředí zvládneme prostřednictvím soudních sporů. Můžeme pouze dočasně změnit jeho stav – zpravidla tím, že něčemu zabráníme – s konečnými důsledky, které nedokážeme předvídat a rozhodně ne řídit.

• Nic není neodmyslitelněji politické než naše sdílené fyzické prostředí a ničemu tak neškodí loajalita jediné politické straně. Právě proto, že prostředí je sdílené, nemůže být spravováno jednou klikou podle jejích vlastních ekonomických či estetických preferencí. Dříve či později se k moci dostane opoziční klika a dojde k obrácení původní politiky. Stabilní správa životního prostředí vyžaduje uznání faktu, že všechny zájmy mají své místo: jízda na sněžných skútrech i muškaření, prohánění se na terénních motocyklech i turistika, výstavba i ochranářství. Tyto zájmy si odporují a jejich neslučitelnost se nedá odstranit. Ale v uskutečňování neslučitelných cílů spočívá pravý význam politiky.

• Máme-li stanovit přiměřenou politiku, naléhavě potřebujeme nestranný, objektivní mechanismus financování výzkumu. Vědci si až příliš dobře uvědomují, pro koho pracují. Ti, kteří výzkum finančně podporují – farmaceutická firma, vládní agentura nebo environmentální organizace –, vždycky usilují o určitý výsledek. Financování výzkumu není téměř nikdy časově neohraničené a nepředpojaté. Vědcům je jasné, že další přísun peněz závisí na poskytnutí výsledků, jaké si financující strana představuje. V důsledku toho jsou „studie“ environmentálních organizací stejně zaujaté a nedůvěryhodné jako „studie“, jimiž argumentuje průmysl. Vládní „studie“ jsou podobně zaujaté v závislosti na tom, kdo v dané době řídí ministerstvo nebo vládu. Žádná klika by neměla mít volnou ruku.

• Jsem si jistý, že v tomto světě není mnoho jistoty.

• Osobně pociťuji nesmírnou radost, když jsem v přírodě. Každý rok jsou mými nejšťastnějšími dny ty, které strávím v divočině. Přeji si, aby byla pro budoucí generace zachována místa ukazující životní prostředí v jeho původní podobě. Nejsem přesvědčený, že takových míst bude dostatek a že jim bude věnovaná dostatečná péče. Domnívám se, že mezi „vykořisťovatele životního prostředí“ patří environmentální organizace, vládní organizace i velké firmy. Všichni mají na svém kontě stejně neradostné výsledky.

• Každý si přihřívá vlastní polívčičku. Kromě mě.

DODATEK I

Proč je zpolitizovaná věda nebezpečná

Představte si, že se objeví nová vědecká teorie, která varuje před blížící se krizí a ukazuje cestu z potíží.

Tato teorie si rychle získá podporu předních vědců, politiků a celebrit z celého světa. Výzkum je financován význačnými filantropy a prováděn prestižními univerzitami. O krizi se často hovoří v médiích. Vědecká teorie je vyučována na vysokých i středních školách.

Nemám na mysli globální oteplování. Mluvím o jiné teorii, jež se na výsluní dostala před sto lety.

Mezi její příznivce patřili Theodore Roosevelt, Woodrow Wilson a Winston Churchill. Schválili ji soudci amerického nejvyššího soudu Oliver Wendell Holmes a Louis Brandeis, kteří rozhodli v její prospěch. Mezi její slavné zastánce náleželi Alexander Graham Bell, vynálezce telefonu, aktivistka Margaret Sangerová, botanik Luther Burbank, Leland Stanford, zakladatel Stanfordovy univerzity, romanopisec H. G. Wells, dramatik George Bernard Shaw a stovky dalších. Podporovali ji nositelé Nobelovy ceny. Bádání financovaly Carnegieho a Rockefellerova nadace. Kvůli výzkumu byl postaven Cold Springs Harbor Institute, ovšem mnoho práce odvedly také Harvard, Yale, Princeton, Stanford a Johns Hopkins. Zákony reagující na krizi byly přijímány ve státech od New Yorku po Kalifornii.

Tyto snahy měly podporu Národní akademie věd, Americké lékařské asociace a Národní výzkumné rady. Říkalo se, že kdyby žil Ježíš, rovněž by přiložil ruku k dílu.

Sečteno a podtrženo, výzkum, přijímání legislativy a ovlivňování veřejného mínění ve prospěch teorie pokračovaly téměř půl století. Ti, kteří se postavili proti ní, byli překřičeni a označeni za reakcionáře, netečné k realitě nebo prostě za obyčejné ignoranty. Při zpětném pohledu je překvapivé, jak málo lidí odporovalo.

Dnes víme, že slavná teorie, která si získala obrovskou popularitu, byla ve skutečnosti pavěda. Krize, před níž varovala, se nedostavila. A skutky podnikané ve jménu této teorie byly pochybné z morálního i trestního hlediska. V konečném důsledku vedly ke smrti milionů lidí.

Touto teorií byla eugenika a její dějiny jsou natolik otřesné – a pro ty, kteří se do nich zapletli, natolik zahanbující –, že se o nich v současné době mluví málokdy. Je to však příběh, který by měli znát všichni lidé, aby se hrůzy neopakovaly.

Teorie eugeniky postulovala krizi genofondu, jež povede k úpadku lidské rasy. Nejlepší lidé se nemnoží tak rychle jako ti podřadní – cizinci, přistěhovalci, Židé, degenerovaní, nezpůsobilí a „slabomyslní“. Nad tímto tématem jako první uvažoval uznávaný britský vědec Francis Galton, ovšem jeho představy byly dovedeny mnohem dál, než zamýšlel. Přijali je vědecky zaměření Američané stejně jako ti, kteří o vědu neměli nejmenší zájem a pouze je znepokojovalo přistěhovalectví podřadných plemen na začátku dvacátého století – „nebezpečných lidských škůdců“, kteří ztělesňovali „příliv imbecilů“ a znečišťovali nejlepší lidskou rasu.

Eugenici a bojovníci proti přistěhovalcům spojili síly, aby tomu zamezili. Jejich plán spočíval v identifikaci jednotlivců, kteří jsou slabomyslní – panovala shoda v tom, že slabomyslní většinou bývají Židé, ale také mnoho cizinců a černochů –, a těm pak bude zabráněno v rozmnožování izolací v ústavech nebo sterilizací.

Margaret Sangerová prohlásila: „Pečování o darmošlapy na úkor dobrých je nesmírná krutost… neexistuje větší prokletí pro příští generace, než když jim odkážeme rostoucí populaci imbecilů.“ Mluvila o břemeni péče o „tuto přítěž lidského odpadu“.

Podobné názory byly velice rozšířené. H. G. Wells se vyslovil proti „nevzdělaným davům podřadných občanů“. Theodore Roosevelt řekl, že „společnost nemá právo dovolit degenerovaným, aby rozšiřovali své řady“. Luther Burbank: „Přestaňte zločincům a slabochům umožňovat rozmnožování.“ George Bernard Shaw vyjádřil názor, že jedině eugenika může spasit lidstvo.

Pro hnutí byl typický otevřený rasismus, vyjádřený texty jako Vzestup barevných proti nadvládě bílého světa od amerického autora Lothropa Stoddarda. Tehdy však byl rasismus považován za nikterak pozoruhodný aspekt úsilí o dosažení vznešeného cíle – budoucího zdokonalení lidstva. Byl to avantgardní koncept, který přitahoval ty nejliberálnější a nejpokrokovější myslitele své doby. Kalifornie se stala jedním z devětadvaceti amerických států, jež přijaly zákony umožňující sterilizaci, ale projevovala v tomto směru nejvíce odhodlání – v Kalifornii se uskutečnilo více sterilizací než kdekoli jinde v USA.

Eugenický výzkum byl financován Carnegieho nadací a později Rockefellerovou nadací. Druhá jmenovaná se vyznačovala takovým nadšením, že když eugenické bádání přesunulo své těžiště do Německa a zahrnovalo zabíjení chovanců ústavů pro choromyslné plynem, nadace neustala ve výrazné podpoře německých výzkumníků. (Veřejně se o tom nehovořilo, avšak financování pokračovalo ještě v roce 1939, jen několik měsíců před vypuknutím druhé světové války.)

Od 20. let 20. století američtí eugenici žárlili, protože je Němci připravili o vedoucí postavení v rámci hnutí. Němci byli obdivuhodně progresivní. Zřizovali nenápadně vypadající domy, v nichž byli „mentálně defektní“ lidé jednotlivě vyslýcháni a pak odváděni do zadní místnosti, což byla v podstatě plynová komora. Tam je zahubil oxid uhelnatý a těla byla likvidována v krematoriích na stejném pozemku.

Z tohoto programu se později vyvinula široká síť koncentračních táborů poblíž železničních tratí, jež umožňovala efektivní přepravu a zabíjení desítek milionů nežádoucích osob.

Po druhé světové válce se nikdo nepokládal za eugenika a nikdo si ani nevzpomínal, že by jím někdy byl. Životopisci oslavovaných a mocných se nerozepisovali o slabosti svých hrdinů pro tuto teorii. O eugenice se přestalo hovořit ve vysokoškolských učebnách, třebaže některé její myšlenky si svou popularitu v zakamuflované podobě zachovávají dodnes.

Z dnešního pohledu stojí za zmínku především tři skutečnosti. Za prvé, bez ohledu na vybudování Cold Springs Harbor Laboratory, univerzitní bádání a snahy právníků neměla eugenika žádný vědecký základ. V té době vlastně nikdo pořádně nevěděl, co je to gen. Hnutí se mohlo rozvíjet díky tomu, že používalo vágní termíny, které nikdo přesně nedefinoval. „Slabomyslnost“ mohla znamenat cokoli od chudoby a negramotnosti po epilepsii. Neexistovala ani jasná definice „degenerovaných“ nebo „nezpůsobilých“.

Za druhé, eugenické hnutí bylo ve skutečnosti sociálním programem, jenž se vydával za vědecký. Poháněly jej obavy z přistěhovalectví, rasismus a nežádoucí lidé, kteří se přistěhovali do vaší čtvrti nebo země. Neurčitá terminologie opět pomáhala zakrýt, oč doopravdy jde.

Třetí a nejvíce znepokojivou skutečností je, že se vědecký establishment jak ve Spojených státech, tak v Německu nevzmohl na žádný trvalejší protest. Právě naopak. V Německu se vědci do programu ochotně zapojili. Moderní němečtí badatelé se rozhodli prozkoumat nacistické dokumenty ze 30. let. Předpokládali, že naleznou direktivy, jež vědcům přikazovaly, jaké výzkumy je třeba uskutečnit. Nic takového nebylo zapotřebí. Ute Deichmannová konstatuje: „Vědci včetně těch, kteří nebyli členy [nacistické] strany, snadněji získávali fondy pro svou práci s pomocí pozměněného chování a přímé spolupráce se státem.“ Deichmannová hovoří o „aktivní roli samotných vědců ve vztahu k nacistické rasové politice… kdy [výzkum] byl zaměřen na potvrzení rasové doktríny… nelze zaznamenat žádný vnější tlak“. Němečtí vědci upravili své badatelské zájmy podle nové politiky. A ti, kteří se nepřizpůsobili, zmizeli.

Druhý příklad zpolitizované vědy je svým charakterem zcela odlišný, ale dokládá, jaké nebezpečí představuje ovládnutí vědecké práce vládní ideologií a nekritická propagace mylných konceptů médii. Trofim Děnisovič Lysenko byl samozvaný rolník, který, jak se říkalo, „vyřešil problém hnojení polí bez hnojiv a nerostů“. V roce 1928 prohlásil, že objevil postup zvaný jarovizace, jenž spočíval ve vlhčení a ochlazování osiva v zájmu pozdější bohatší úrody.

Lysenkovy metody nikdy nebyly podrobeny vědeckému testování, avšak jeho tvrzení, že takto ošetřená semena předávají své charakteristiky další generaci, znamenaly návrat lamarckovských představ v době, kdy zbytek světa přijímal mendelovskou genetiku. Josefa Stalina přitahovaly lamarckovské ideje, jež slibovaly budoucnost nesvázanou dědičnými omezeními, a navíc chtěl zvýšení zemědělské produkce. Lysenko sliboval obojí a stal se miláčkem sovětských médií, která bažila po příbězích chytrých rolníků objevujících revoluční metody.

Lysenko byl popisován jako génius a sám svůj věhlas ze všech sil podporoval. Vynikal zejména v očerňování oponentů. Využíval dotazníky od zemědělců, které dokazovaly, že jarovizace zvyšuje výnosy, a tím se vyhýbal přímému ověření. Státem podporované nadšení ho rychle vyneslo vzhůru. V roce 1937 se stal členem Nejvyššího sovětu.

V té době Lysenko se svými teoriemi dominoval ruské biologii. Výsledkem byly hladomory, které zahubily miliony lidí, a čistky, v jejichž rámci byly stovky nesouhlasících sovětských vědců poslány do gulagů nebo před popravčí čety. Lysenko agresivně napadal genetiku, která byla nakonec v roce 1948 zakázána jako „buržoazní pavěda“. Lysenkovy myšlenky nikdy neměly reálný základ, a přece po tři desetiletí řídily sovětský výzkum. Lysenkismus skončil v 60. letech 20. století, ale ruská biologie se z této éry dosud úplně nezotavila.

Nyní se zaobíráme skvělou novou teorií, která si opět získala podporu politiků, vědců a celebrit po celém světě. Tuto teorii znovu podporují významné nadace. Výzkumu se jako kdysi věnují prestižní univerzity. Zase jednou jsou ve jménu nové teorie přijímány zákony a podporovány sociální programy. Kritiků je znovu málo a dostává se jim nevybíravého zacházení.

Zase jednou jsou prosazována opatření, jež mají chabou oporu ve faktech či vědě. Zase jednou se do zdánlivě ušlechtilého hnutí zapojují skupiny, kterým jde ve skutečnosti o něco jiného. Zase jednou jsou k ospravedlnění radikálních činů využívány nároky na morální nadřazenost. Zase jednou krčíme rameny nad tím, že je lidem ubližováno, neboť abstraktní záměr prý převáží nad jakýmikoli důsledky pro člověka. Zase jednou jsou ve službách nové krize používány vágní termíny jako udržitelnost nebo generační spravedlnost – termíny bez pevně stanovené definice.

Netvrdím, že globální oteplování je totéž co eugenika. Podobnosti však nejsou povrchní. A mám za to, že je potlačována otevřená a věcná diskuse o faktech a problémech. Přední vědecké časopisy se v redakčních článcích důrazně postavily na stranu globálního oteplování, na což podle mého názoru neměly právo. Za těchto okolností každý pochybující vědec jasně chápe, že je moudré nechat si své mínění pro sebe.

Jedním z důkazů tohoto potlačování je skutečnost, že mnozí otevření kritici teorie globálního oteplování jsou profesoři na odpočinku. Tito lidé již neusilují o granty a nemusí se střetávat s kolegy, jejichž úsilí o finanční podporu a kariérní postup by touto kritikou mohlo být ohroženo. Ve vědě se staří muži zpravidla mýlí. Ale v politice jsou staří muži moudří, vyzývají k obezřetnosti a nakonec se často ukáže, že mají pravdu.

Dějiny lidského myšlení jsou plné varovných příkladů. Povraždili jsme tisíce svých bližních jen proto, že podle našeho přesvědčení podepsali smlouvu s ďáblem a praktikovali čarodějnictví. Kvůli čarodějnictví dodnes zabíjíme více než tisíc lidí ročně. Domnívám se, že z toho, co Carl Sagan nazval „démony zamořeným světem“ naší minulosti, může vzejít jen jediná naděje pro lidstvo. Touto nadějí je věda.

Jenže jak napsal Alston Chase, „když je hledání pravdy zaměňováno s politickým snažením, touha po znalostech je redukována na usilování o moc“.

Takové je nebezpečí, jemuž v současnosti čelíme. A proto je směšování vědy s politikou špatná kombinace, jak nás učí dějiny. Musíme pamatovat na dějiny a mít jistotu, že to, co světu předkládáme jako vědění, je objektivní a poctivé.

DODATEK II

Zdroje dat pro grafy

Údaje o teplotách ve světě pocházejí z následujících zdrojů: Goddard Institute for Space Studies, Columbia University, New York (GISS); Jones a kol., soubor dat pro Climate Research Unit, University of East Anglia, Norwich, Velká Británie (CRU); a Global Historical Climatology Network (GHCN), spravovaná National Climatic Data Center (NCDC) a Carbon Dioxide Information and Analysis Center (CDIAC) v Oak Ridge National Laboratory, Oak Ridge, Tennessee.

Stránka stanice GISS se z jejich domovské stránky nehledá snadno, ale lze ji najít na http://www.giss.nasa.gov/data/update/gistemp/station data/.

Na Jonesův soubor dat odkazují P. D. Jones, D. E. Parker, T. J. Osborn a K. R. Briffa, 1999. Global and hemispheric temperature anomalies – land and marine instrument records. In Trends: A Compendium ofData on Global Change. Carbon Dioxide Information Analysis Center, Oak Ridge National Laboratory, US Department of Energy, Oak Ridge, Tennessee.

Global Historical Climatology Network je spravována NCDC a CDIAC Oak Ridge National Laboratory. Domovská stránka je http://cdiac.esd.ornl.gov/ghcn/ghcn.html.

Teplotní údaje pro Spojené státy pocházejí z United States Historical Climatology Network (USHCN), spravované NCDC a CDIAC Oak Ridge National Laboratory, která prohlašuje: „Pro dlouhodobé analýzy klimatu doporučujeme používat USHCN, kdykoli je to možné…“

Domovská stránka USHCN je http://www.ncdc.noaa.gov/oa/climate/research/ushcn/ushcn.html.

Odkazují na ni D. R. Easterling, T. R. Karl, E. H. Mason, P. Y. Hughes, D. P. Bowman, R. C. Daniels a T. A. Boden (eds.). 1996. United States Historical Climatology Network (US HCN) Monthly Temperature and Precipitation Data. ORNL/CDIAC-87, NDP-019/R3. Carbon Dioxide Information Analysis Center, Oak Ridge National Laboratory, Oak Ridge, Tennessee.

Grafy jsou vytvořeny v programu Microsoft Excel z tabulkových dat na webových stránkách.

Družicové snímky jsou z NASA (http://datasystem.earthkam.uscd.edu).

BIBLIOGRAFIE

Následuje přehled knih a článků, které mi při přípravě tohoto románu nejvíce pomohly. Jako obzvláště podnětné se ukázaly texty od Beckermana, Chase, Hubera, Lomborga a Wildavského.

Environmentální věda je diskutabilní a nesmírně zpolitizovaná oblast. Čtenář se nesmí domnívat, že některý z níže uvedených autorů zastává názory totožné s těmi, které v této knize vyjadřuji. Právě naopak: mnozí s nich s nimi silně nesouhlasí. Předkládám tyto odkazy, abych pomohl čtenářům, kteří by rádi kriticky přezkoumali mé úvahy a dospěli k vlastním závěrům.

Aber, John D. a Jerry M. Melillo. Terrestrial Ecosystems. San Francisco: Harcourt Academie Press, 2001. Standardní učebnice.

Abrupt Climate Change: Inevitable Surprises (Report of the Committee on Abrupt Climate Change, National Research Council). Washington, DC: National Academy Press, 2002. Text dospívá k závěru, že někdy v budoucnu může dojít k náhlé změně klimatu, vyvolané mechanismy, jež jsme dosud nepochopili, a že mezitím je třeba pokračovat ve výzkumu. Proti tomu jistě nelze nic namítat.

Adam, Barbara, Ulrich Beck a Jost Van Loon. The Risk Society and Beyond. Londýn: Sage Publications, 2000.

Altheide, David L. Creating Fear, News and the Construction of Crisis. New York: Aldine de Gruyter, 2002. Kniha o strachu a jeho šíření ve veřejném životě. Příliš dlouhá a opakující se, ale pojednávající o velice důležitém tématu. Některé statistické analýzy jsou ohromující.

Anderson, J. B. a J. T. Andrews. „Radiocarbon Constraints on Ice Sheet Advance and Retreat in the Weddell Sea, Antarctica.“ Geology 27 (1999): 179-82.

Anderson, Terry L. a Donald R. Leal. Free Market Environmentalism. New York: Palgrave (St. Martin’s Press), 2001. Autoři zastávají názor, že vládní správa přírodních zdrojů má špatné výsledky jak v bývalém Sovětském svazu, tak v západních demokraciích. Obhajují vyšší úroveň soukromé a tržní správy přírodních zdrojů. Obzvláště zajímavé jsou jejich případové studie.

Arens, William. The Man-Eating Myth. New York: Oxford, 1979.

Arquilla, John a David Ronfeldt, eds. In Athéna’s Camp: Preparing for Conflict in the Information Age. Santa Monica, Kalifornie: RAND National Defense Research Institute, 1997. Viz zejména část III o nástupu války na síti a jejích důsledcích.

Aunger, Robert, ed. Darwinizing Culture. New York: Oxford University Press, 2000. Viz zejména poslední tři kapitoly, které vyvracejí módní koncept memů. Neexistuje lepší příklad toho, jak módní pseudovědecké myšlenky mohou získat vliv, třebaže všechny důkazy vypovídají o jejich nepodloženosti. Text zároveň slouží jako model energického vyjadřování nesouhlasu s názory bez napadání jejich zastánců

Beck, Ulrich. Risk Society: Towards a New Modernity. Přel. Mark Ritter. Londýn: Sage, 1992. Velice vlivný text od německého sociologa, který předkládá fascinující předefinování moderního státu jako ochránce před industriální společností namísto pouhého základu, na němž je vystavěna.

Beckerman, Wilfred. A Poverty ofReason: Sustainable Development and Economic Growth. Oakland, Kalifornie: Independent Institute, 2003. Krátké, vtipné a trefné shrnutí udržitelnosti, klimatických změn a principu předběžné opatrnosti od oxfordského ekonoma a bývalého člena Royal Commission on Environmental Pollution, jemuž na chudých tohoto světa záleží víc než na elitářských západních environmentalistech. Jasná argumentace a zábavné čtení.

Bennett, W. Lance. News: The Politics of Illusion. New York: Addison-Wesley, 2003.

Black, Edwin. War Against the Weak: Eugenics andAmerica’s Campaign to Create a Master Race. New York: Four Walls, 2003. Dějiny eugenického hnutí v Americe a Německu jsou nepříjemné čtení, a možná proto je většina textů předkládá matoucím způsobem. Tato kniha přináší obdivuhodně jasný příběh.

Bohm, R. „Urban bias in temperature time series – a case study for the city of Vienna, Austria.“ Climatic Change 38 (1998): 113-28.

Braithwaite, R. J. a Y. Zhang. „Relationships between interannual variability of glacier mass balance and climate.“ Journal of Glaciology 45 (2000): 456-62.

Braithwaite, Roger J. „Glacier mass balance: The first 50 years of international monitoring.“ Progress in Physical Geography 26, č. 1 (2002): 76-95.

Briggs, Robin. Witches and Neighbors: The Sociál and Cultural Context ofEuropean Witchcraft. New York: HarperCollins, 1996.

Brint, Steven. „Professionals and the Knowledge Economy: Rethinking the Theory of the Postindustrial Society.“ Current Sociology 49, č. 1 (červenec 2001): 101-32.

Brower, Michael a Warren Leon. The Consumer’s Guide to Effective Environmental Choices: Practical Advice from the Union of Concemed Scientists. New York: Three Rivers Press, 1999. Zajímavé zejména kvůli radám ohledně každodenních voleb: papírové, nebo igelitové nákupní tašky (igelitové), látkové, nebo jednorázové dětské pleny (jednorázové). U obecnějších témat jsou analýzy dosti vágní a dokládají obtíže s definicí „udržitelného rozvoje“, na které upozorňuje Wilfred Beckerman.

Carson, Rachel. Silent Spring. Boston: Houghton Mifflin, 1962. Jsem dost starý na to, abych mohl vzpomínat, jak jsem tento poeticky přesvědčivý text znepokojeně a vzrušeně četl po jeho prvním vydání; již tehdy bylo zřejmé, že změní svět. S odstupem času se zdá, že Carsonové text je více zatížen chybami a na povrch vystupuje jeho problematičnost. Mám-li to vyjádřit otevřeně, je z jedné třetiny správný a ze dvou třetin mylný. Zejména je třeba upozornit na pochybné obhajování názoru, že rakovina je většinou způsobena faktory životního prostředí. Tato obava se má čile k světu i po několika desetiletích.

Castle, Terry. „Contagious Foliy.“ In Chandler, Davidson a Harootunian, Questions of Evidence.

Comiso, J. C. „Variability and Trends in Antarctic Surface Temperatures From in šitu and Satellite Infrared Measurements.“ Journal of Climate 13 (2000): 1674-96.

Cook, Timothy E. Governing with the News: The News Media as a Political Institution. Chicago: University of Chicago Press, 1998.

Cooke, Roger M. Experts in Uncertainty. New York: Oxford University Press, 1991.

Davis, Ray Jay a Lewis Grant. Weather Modification Technology and Law. AAAS Selected Symposium. Boulder, Colorado: Westview Press, Inc., 1978. Zajímavé pouze z historického hlediska.

Deichmann, Ute. Biologist Under Hitler, přel. Thomas Dunlap. Cambridge, Massachusetts: Harvard University Press, 1996. Složité členěním, znepokojivé obsahem.

Doran, P T., J. C. Priscu, W. B. Lyons, J. E. Walsh, A. G. Fountain, D. M. McKnight, D. L. Moorhead, R. A. Virginia, D. H. Wall, G. D. Clow, C. H. Fritsen, C. P. McKay a A. R Parsons. „Antarctic Climate Cooling and Terrestrial Ecosystem Response.“ Nature 415 (2002): 517-20.

Dörner, Dietrich. The Logic ofFailure: Recognizing and Avoiding Error in Complex Situations. Cambridge, Massachusetts: Perseus, 1998. Co lidem brání v úspěšné správě životního prostředí a dalších složitých systémů? Tucty učenců přispěly do diskuse svými nepodloženými názory. Kognitivní psycholog Dörner se vrhl do experimentování a zjistil to. Použil počítačové simulace složitých prostředí a pozval intelektuály, aby stav těchto prostředí zlepšili. Mnohdy jej ještě zhoršili. Ti, kterým se dařilo, si předem shromáždili informace, uvažovali systematicky, kontrolovali pokrok a často upravovali postup. Ti, kterým se nedařilo, se drželi svých teorií, jednali příliš rychle, neupravovali postup a obviňovali druhé, když se věci pokazily. Dörner dochází k závěru, že naše selhání při řízení složitých systémů nejsou důsledkem vrozeného lidského nedostatku schopností. Spíše odrážejí naše myšlenkové zlozvyky a lenošské postupy.

Dowie, Mark. Losing Ground: American Environmentalism at the Close of the Twentieth Century. Cambridge, Massachusetts: MIT Press, 1995. Bývalý šéfredaktor časopisu Mother Jones vyslovuje názor, že americké environmentální hnutí ztratilo kvůli kompromisům a ústupkům na důležitosti. Na této dobře napsané, ale po důkazní stránce slabší knize je nejzajímavější myšlenkový rámec, který představuje – nekompromisní postoj, z něhož málokdy vyplývá, jaké řešení by bylo uspokojivé. Z tohoto důvodu je text v zásadě nevědecký svým vyzněním a důsledky, ovšem díky tomu ještě poutavější.

Drake, Frances. Global Warming: The Science of Climate Change. New York: Oxford University Press, 2000. Tento dobře napsaný přehled pro univerzitní studenty ocení kterýkoli čtenář se zájmem o problematiku.

Drucker, Peter. Post-Capitalist Society. New York: Harper Business, 1993.

Eagleton, Terry. Ideology: An Introduction. New York: Verso, 1991.

Edgerton, Robert B. Sick Societies: Challenging the Myth of Primitive Harmony. New York: Free Press, 1992. Výtečný přehled důkazů zpochybňujících koncept ušlechtilého divocha a také úvaha o tom, zda kultury přijímají víry a praktiky, které ztěžují adaptaci. Autor se domnívá, že tak činí všechny kultury. Text rovněž kritizuje současný módní akademický koncept „nevědomého“ řešení problémů, díky němuž primitivní společnosti údajně jednají ekologicky přijatelným způsobem, i když se může zdát, že se chovají marnotratně a destruktivně. Edgerton tvrdí, že tomu tak není – že se marnotratně a destruktivně skutečně chovají.

Edwards, Paul N. a Stephen Schneider. „The 1995IPCC Report: Broad Consensus or ‚Scientific Cleansing‘?“ EcoFable/Ecoscience 1, č. 1 (1997): 3-9. Odvážná argumentace ve prospěch změn zprávy IPCC z roku 1995 od Bena Santera. Článek se však zaměřuje na polemiku, která se rozpoutala, a podrobně se nezabývá provedenými změnami. Pojednává tedy o sporu, aniž by zkoumal jeho podstatu.

Einarsson, Porleifur. Geology of Iceland. Přel. Georg Douglas. Reykjavík: Mal og menning, 1999. Bezpochyby jedna z nejsrozumitelnějších učebnic geologie všech dob. Autor působí jako profesor geologie na Islandské univerzitě.

Etheridge, D. M. a kol. „Natural and athropogenic changes in atmospheric CO2 over the last 1000 years from air in Antarctic ice and firn.“ Journal of Geophysical Research 101 (1996): 4115-28.

Fagan, Brian. The Little Ice Age: How Climate Made History 1300-1850. New York: Basic Books, 2000. Naše povědomí o klimatu je omezeno délkou lidského života. Sotva si někdo dokáže představit, jak se klima měnilo v minulosti či v průběhu jednotlivých historických období. Tato kniha z pera mimořádně dobře píšícího archeologa podrobně pojednává o tom, o kolik tepleji – nebo chladněji – bylo v posledních tisíci letech.

Feynman, Richard. The Character of Physical Law. Cambridge, Massachusetts: MIT Press, 1965. Feynman na příkladech ukazuje exaktnost uvažování ve fyzice v porovnání s oblastmi jako ekologie či zkoumání klimatu.

Finlayson-Pitts, Barbara J. a James N. Pitts, Jr. Chemistry ofthe Upper and Lower Atmosphere: Theory, Experiments, and Applications. New York: Academie Press, 2000. Srozumitelný text, který si může přečíst kdokoli s obecnou vědeckou průpravou.

Fisher, Andy. Radical Ecopsychology: Psychology in the Service ofLife. Albany, N.Y.: State University of New York Press, 2002. Udivující text, jehož autor je psychoterapeut. Domnívám se, že nejzávažnějším problémem všech pozorovatelů našeho světa je rozlišení, zda jejich vjemy jsou skutečné a ověřitelné, nebo se jedná o pouhou projekci vnitřních pocitů. Podle této knihy na tom nezáleží. Text se skládá téměř výhradně z nepodložených názorů na lidskou přirozenost a naši interakci s přírodou. Tato útržkovitá, do sebe zahleděná a zcela tautologická kníhaje typický výplod nespoutané fantazie. Může zastoupit celou knihovnu podobných textů, v nichž jsou vyjadřované pocity vydávány za fakta.

Flecker, H. a B. C. Cotton. „Fatal bite from octopus.“ Medical Journal of Australia 2 (1955): 329-31.

Forrester, Jay W. Principles of Systems. Waltham, Massachusetts: Wright-Allen Press, 1971. Jednoho dne bude Forrester zařazen mezi nejvýznamnější vědce dvacátého století. Rozhodně byl nejvlivnější mezi výzkumníky, kteří začali s modelováním složitých systémů na počítači. Uskutečnil průlomová bádání v oblastech od chování firem zabývajících se moderními technologiemi po obnovu městské zástavby a jako vůbec první pochopil, jak těžké je tyto složité systémy řídit. Jeho práce inspirovala pokusy o modelování světa, jež nakonec vedly k Mezím růstu Římského klubu. Klub ovšem nepochopil základní principy Forresterovy práce.

Forsyth, Tim. Critical Political Ecology: The Politics of Environmental Science. New York: Routledge, 2003. Pečlivé, ale často kritické zkoumání environmentální ortodoxie z pera autora, jenž přednáší o životním prostředí a rozvoji na London School of Economics. Text obsahuje mnoho důležitých postřehů, které jsem jinde nenašel, včetně důsledků zaměření IPCC na počítačové modely (v protikladu k jiným formám dat) a otázky, kolik environmentálních dopadů lze opravdu považovat za „globální“. Forsyth však do značné míry přejímá postmoderní kritiku vědy a odkazuje na jisté její „zákony“, se kterými jen málo vědců souhlasí.

Freeze, R. Allan. The Environmental Pendulum: A Quest for the Truth about Toxic Chemicals, Human Health, and Environmental Protection. Berkeley, Kalifornie: University of Califomia Press, 2000. Univerzitní profesor s bezprostředními zkušenostmi z míst zamořených toxickým odpadem napsal neobvyklou a velice poučnou knihu, v níž podrobně popisuje své zážitky a názory. Jedna z mála prací, které napsal člověk nejen akademicky kvalifikovaný, ale také se zkušenostmi z terénu. Jeho názory jsou složité a někdy si zdánlivě odporují. Jenže taková je realita.

Furedi, Frank. Culture of Fear: Risk-taking and the Morality ofLow Expectation. New York: Continuum, 2002. Jak se západní společnosti stávají bohatšími a bezpečnějšími, jak se zvyšuje průměrná délka života, dalo by se předpokládat, že obyvatelstvo bude uvolněnější a bezstarostnější. Došlo však k pravému opaku: západní společnosti se potýkají s panikou a hysterickou averzí k riziku. Trend je patrný ve všem od environmentálních otázek po výrazně zpřísněný dozor nad dětmi. Tento text od britského sociologa pojednává o příčinách.

Gelbspan, Ross. The Heat Is On: The Climate Crisis, the Cover-Up, the Prescription. Cambridge, Massachusetts: Perseus, 1998. Reportér, který se zabývá výhradně environmentálními tématy, umně předkládá klasický katastrofický scénář. Penn a Teller autora charakterizují skatologickými termíny.

Gilovitch, Thomas, Dale Griffin a Daniel Kahneman, eds. Heuristics and Biases: The Psychology of Intuitive Judgment. Cambridge, Velká Británie: Cambridge University Press, 2002. Od 50. let 20. století psychologové připravili značný objem experimentálních dat o lidském rozhodování. Tato kniha jej shrnuje a představuje povinnou četbu pro každého, kdo chce pochopit, jak lidé činí rozhodnutí a co si myslí o rozhodování druhých. Objemný svazek působí přesvědčivě (i když někdy odrazuje) a obzvlášť významným článkům je věnováno vlastní heslo.

Glassner, Barry. The Culture ofFear. New York: Basic Books, 1999. Přesně a seriózně odhaluje šíření strachu.

Glimcher, Paul W. Decisions, Uncertainty, and the Brain. Cambridge, Massachusetts: MIT Press, 2003.

Glynn, Kevin. Tabloid Culture. Durham, Severní Karolína: Duke University Press, 2000.

Goldstein, William M. a Robin M. Hogarth, eds. Research on Judgment and Decision Making. Cambridge, Velká Británie: Cambridge University Press, 1997.

Gross, Paul R. a Norman Leavitt. Higher Superstition: The Academie Left and Its Quarrels with Science. Baltimore: Johns Hopkins University Press, 1994. Viz kapitolu 6, „The Gates of Eden“, diskusi o environmentalismu v kontextu současného postmoderního akademického kriticismu.

Guyton, Bill. Glaciers of Califomia. Berkeley, Kalifornie: University of Califomia Press, 1998. Klenot mezi knihami.

Hadley Center. „Climate Change, Observations and Predictions, Recent Research on Climate Change Science from the Hadley Center“, prosinec 2003. Lze najít na www.metoffice.com. Hadley Center na šestnácti stranách předkládá nejdůležitější argumenty ohledně klimatologie a předpovědí budoucího oteplování na základě počítačových modelů. Výborně připravená a graficky upravená webová stránka výrazně převyšuje jiné klimatologické stránky a představuje nejlepší úvod pro čtenáře se zájmem o tuto problematiku.

Hansen, James E. Makiko Sato, Andrew Lacis, Reto Ruedy, Ina Tegen a Elaine Matthews. „Climate Forcings in the Industrial Era.“ Proceedings ofthe National Academy of Science 95 (říjen 1998): 12753-58.

Hansen, James E. a Makiko Sato. „Trends of Measured Climate Forcing Agents.“ Proceedings ofthe National Academy of Sciences 98 (prosinec 2001): 14778-83.

Hayes, Wayland Jackson. „Pesticides and Human Toxicity.“ Annals ofthe New York Academy of Sciences 160 (1969): 40-54.

Henderson-Sellers a kol. „Tropical eyelones and globál climate change: A post-IPCC assessment.“ Bulletin ofthe American Meteorological Society 79 (1997): 9-38.

Hoffert, Martin, Ken Caldeira, Gregory Benford, David R. Criswell, Christopher Green, Howard Herzog, Atul K. Jain, Haroon S. Kheshgi, Klaus S. Lackner, John S. Lewis, H. Douglas Lightfoot, Wallace Manheimer, John C. Mankins, Michael E. Mauel. L. John Perkins, Michael E. Schlesinger, Tyler Volk a Tom M. L. Wigley. „Advanced Technology Paths to Global Climate Stability: Energy for a Greenhouse Planet.“ Science 298 (1. listopadu 2001): 981-87.

Horowitz, Daniel. The Anxieties of Affluence. Amherst, Massachusetts: University of Massachusetts Press, 2004.

Houghton, John. Global Warming, the Complete Briefing. Cambridge, Velká Británie: Cambridge University Press, 1997. Sir John je přední postavou IPCC a světově proslulým odborníkem na klimatické změny. Srozumitelně objasňuje předpovědi globálních cirkulačních modelů budoucího klimatu. Čerpá především ze zpráv IPCC, které v textu shrnuje a vysvětluje. Přeskočte první kapitolu, která je na rozdíl od zbytku knihy útržkovitá a nekonkrétní.

Huber, Peter. Hard Green: Saving the Environment from the Environmentalists, a Conservative Manifesto. New York: Basic Books, 1999. Četl jsem tucty knih o životním prostředí, většinou dosti podobných vyzněním a obsahem. Tato mě jako první přiměla zpozornět a vážně se zamyslet. Mírně řečeno, není jako ostatní. Huber má titul inženýra z MIT a vystudoval také práva na Harvardu, pracoval pro Ruth Bader Ginsburgovou a Sandru Day 0’Connorovou, je členem konzervativního Manhattanského institutu. Jeho práce kritizuje moderní environmentální smýšlení kvůli jeho zaujatosti i vědeckým tvrzením. Kníhaje svěží, zábavná, erudovaná a systematická. Může být obtížné se v ní orientovat a vyžaduje od čtenáře jistou průpravu. Každý, kdo se zabývá environmentálními názory, které se rozvíjely v 80. a 90. letech 20. století, si však musí zodpovědět otázky, jež jsou v ní kladeny.

Chandler, James, Arnold I. Davidson a Harry Harootunian. Questions of Evidence: Proof Practice and Persuasion Across the Disciplines. Chicago: Chicago University Press, 1993.

Changnon, Stanley A. „Impacts of 1997-98 El Nino-Generated Weather in the United States.“ Bulletin ofthe American Meteorological Society 80, č. 9 (1999): 1819-28.

Chapin, F. Stuart, Pamela A. Matson a Harold A. Mooney. Principles of Terrestrial Ecosystems Ecology. New York: Springer-Verlag, 2002. Jasnější a technicky podrobnější než většina ekologických textů.

Chase, Alston. In a Dark Wood: The Fight over Forests and the Myths of Nature. New Brunswick, New Jersey: Transaction Publishers, 2001. Povinná četba. Tato kniha je neradostnou a znepokojivou historií konfliktu týkajícího se lesů na Severozápadě. Autor jako bývalý profesor filozofie jako jeden z mála na environmentálním poli projevuje vůbec nějaký zájem o myšlenky – odkud se berou, jaké důsledky z nich v historické minulosti vyplynuly, a jaké následky tedy můžeme očekávat nyní. Chase se z vědeckého i filozofického pohledu zabývá pojmy jako mystické nazírání divočiny a rovnováha v přírodě. Většinou pohrdá tradiční moudrostí a zmatenými přístupy, které popisuje jako „kalifornskou kosmologii“. Kniha je dlouhá a místy nepřehledná, ale mimořádně užitečná.

--–--–-. Playing God in Yellowstone: The Destruction of America’s First National Park. New York: Atlantic, 1986. Povinná četba. Pravděpodobně první a nejsrozumitelnější kritika proměnlivých environmetalistických názorů a jejich praktických dopadů. Každý, kdo se domnívá, že víme, jak spravovat divočinu, by si měl přečíst toto střízlivé vylíčení sto let špatného hospodaření v Yellowstonu, prvním americkém národním parku. Chaseův text byl v jistých kruzích napadán, ale pokud je mi známo, nikdo jej seriózně nezpochybnil.

Chen, L., W. Zhu, X. Zhou a Z. Zhou. „Characteristics of the heat island effect in Shanghai and its possible mechanism.“ Advances in Atmospheric Sciences 20 (2003): 991-1001.

Choi, Y., H.-S. Jung, K.-Y. Nam a W.-T. Kwon. „Adjusting urban bias in the regional mean surface temperature series of South Korea, 1968-99.“ International Journal of Climatology 23 (2003): 577-91.

Christianson, Gale E. Greenhouse: The 200-Year Story of Global Warming. New York: Penguin, 1999.

Chylek, R, J. E. Box a G. Lesins. „Global Warming and the Greenland Ice Sheet.“ Climatic Change 63 (2004): 201-21.

Inadvertent Climate Modification. Zpráva o zkoumání vlivu člověka na klima (SMIC), Cambridge, Massachusetts: MIT Press, 1971. Poutavý raný pokus modelovat klima a předvídat jeho ovlivňování člověkem.

IPCC. Aviation and the Global Atmosphere. Mezivládní panel o klimatických změnách. Cambridge, Velká Británie: Cambridge University Press, 1999.

--–--–-. Climate Change 1992: The Supplementary Report to the IPCC

Scientific Assessment. Mezivládní panel o klimatických změnách. Cambridge, Velká Británie: Cambridge University Press, 1992.

--–--–-. Climate Change 1995: Economic and Sociál Dimensions of Climate Change. Mezivládní panel o klimatických změnách. Cambridge, Velká Británie: Cambridge University Press, 1996.

--–--–-. Climate Change 1995: Impacts, Adaptation and Mitigation of Climate Change Scientific/Technical Analysis. Příspěvek II. Pracovní skupiny ke Druhé hodnotící zprávě IPCC. Mezivládní panel o klimatických změnách. Cambridge, Velká Británie: Cambridge University Press, 1996.

--–--–-. Climate Change 1995: The Science ofClimate Change. Mezivládní panel o klimatických změnách. Cambridge, Velká Británie: Cambridge University Press, 1996.

--–--–-. Climate Change 2001: Impacts, Adaptation, and Vulnerability.

Mezivládní panel o klimatických změnách. Cambridge, Velká Británie: Cambridge University Press, 2001.

--–--–-. Climate Change 2001: Synthesis Report. Mezivládní panel o klimatických změnách. Cambridge, Velká Británie: Cambridge University Press, 2001.

--–--–-. Climate Change 2001: The Scientific Basis. Mezivládní panel o klimatických změnách. Cambridge, Velká Británie: Cambridge University Press, 2001.

--–--–-. Climate Change: The IPCC Response Strategies. Mezivládní panel

o klimatických změnách. Washington DC: Island Press, 1991.

--–--–-. Emissions Scenarios. Mezivládní panel o klimatických změnách.

Cambridge, Velká Británie: Cambridge University Press, 2000.

--–--–-. Land Use, Land-Use Change, and Forestry. Mezivládní panel o klimatických změnách. Cambridge, Velká Británie: Cambridge University Press, 2000.

--–--–-. The Regional Impacts of Climate Change: An Assessment of Vulnerability. Mezivládní panel o klimatických změnách. Cambridge, Velká Británie: Cambridge University Press, 1998.

Jacob, Daniel J. Introduction to Atmospheric Chemistry. Princeton, New Jersey: Princeton University Press, 1999.

Joravsky, David. The Lysenko Ajfair. Chicago: Chicago University Press, 1970. Čtivé vylíčení tohoto chmurného období.

Joughin, I. a S. Tulaczyk. „Positive Mass Balance of the Ross Ice Streams, West Antarctica.“ Science 295 (2002): 476-80.

Kahneman, Daniel a Amos Tversky, eds. Choices, Values and Frames. Cambridge, Velká Británie: Cambridge University Press, 2000. Autoři se zasloužili o revoluci v našem chápání psychologie lidského rozhodování. Dějiny environmentálního hnutí jsou charakterizovány dobrými rozhodnutími, která byla učiněna na základě nedostatečných informací, a nešťastnými rozhodnutími, jež byla učiněna navzdory kvalitním informacím, které hovořily proti nim. Tato kniha osvětluje, jak k tomu dochází.

Kalnay, Eugenia a Ming Cai. „Impact of Urbanization and Land-Use on Climate.“ Nature 423 (29. května 2003): 528-31. „Náš odhad 0,27 °C znamená, že povrchové oteplení během jednoho století v důsledku využívání půdy se mění přinejmenším dvakrát rychleji ve srovnání s předešlými odhady, vycházejícími pouze z urbanizace.“ Autoři později ohlásili početní chybu a odhad zvýšili [Nature 425 (4. září 2003): 102]. „Opravený odhad tohoto trendu u střední denní teploty v důsledku využívání půdy činí 0,35 °C za století.“

Kaser, Georg, Douglas R. Hardy, Thomas Molg, Raymond S. Bradley a Tharsis M. Hyera. „Modem Glacier Retreat on Kilimanjaro as Evidence of Climate Change: Observations and Facts.“ International Journal of Climatology 24 (2004): 329-39.

Kieffer, H. J. S. Kargel, R. Barry, B. Bindschadler, M. Bishop, D. Mac-Kinnon, A. Ohmura, B. Raup, M. Antoninetti, J. Bamber, M. Braun, I. Brown, D. Cohen, L. Copland, J. DueHagen, R. V. Engeset, B. Fitzharris, K. Fujita, W. Haeberli, J. O. Hagen, D. Halí, M. Hoelzle, M. Johansson, A. Kaab, M. Koenig, V. Konovalov, M. Maisch, F. Paul, F. Rau, N. Reeh, E. Rignot, A. Rivera, M. Ruyter de Wildt, T. Scambos, J. Schaper, G. Scharfen, J. Shroder, O. Solomina, D. Thompson, K. Van der Veen, T. Wohlleben a N. Young. „New eyes in the sky measure glaciers and ice sheets.“ EOS, Transactions, American Geophysical Union 81, č. 265 (2000): 270-71.

Kline, Wendy. Building a Better Race: Gender, Sexuality and Eugenics from the Turn of the Century to the Baby Boom. Berkeley, Kalifornie: University of California Press, 2001.

Koshland, Daniel J. „Credibility in Science and the Press.“ Science 254 (1. listopadu 1991): 629. Bývalý předseda Americké asociace pro vědecký pokrok si stěžuje, že špatné zpravodajství o vědě si vybírá svou daň.

Kraus, Nancy, Trorbjorn Malmfors a Paul Slovic. „Intuitive Toxicology: Expert and Lay Judgments of Chemical Risks.“ In Slovic, 2000. Autoři se zamýšlejí nad tím, do jaké míry bychom měli brát v potaz nezasvěcené názory obyčejných lidí při rozhodování o tom, co je v životním prostředí škodlivé – tedy do jaké míry jsou tito lidé intuitivními toxikology, za něž je autoři označují. Podle mého názoru z dat vyplývá, že nejsou.

Krech, Shepard. The Ecological Indián: Myth and History. New York: Norton, 1999. Antropolog pečlivě zkoumá data, z nichž vyplývá, že původní Američané nebyli příkladnými ekology minulosti. Rovněž shrnuje poslední změny v ekologické vědě.

Kuhl, Stevan. The Nazi Connection: Eugenics, American Racism, and German National Socialism. New York: Oxford University Press, 1994.

Kuran, Timur. Private Truths, Public Lies: The Sociál Consequences of Preference Falsification. Cambridge, Massachusetts: Harvard University Press, 1995.

Landsea, C, N. Nicholls, W. Gray a L. Avila. „Downward Trend in the Frequency of Intense Atlantic Hurricanes During the Past Five Decades.“ Geophysical Research Letters 23 (1996): 527-30.

Landsea, Christopher W. a John A. Knaff. „How Much Skill Was There in Forecasting the Věry Strong 1997-98 El Nino?“ Bulletin ofthe American Meteorological Society 81, č. 9 (září 2000): 2017-19. Autoři zjistili, že starší, jednodušší modely dosahovaly lepších výsledků. „Použití složitějších, fyzikálně realističtějších dynamických modelů automaticky nezaručuje spolehlivější předpovědi… [Naše zjištění] jsou zřejmě překvapivá vzhledem ke všeobecnému mínění, že sezónní předpovědi El Niňo na základě dynamických modelů byly vcelku úspěšné a možná byly považovány za vyřešený problém.“ Podrobně vysvětlují, že tyto modely ve skutečnosti nepředpovídaly příliš dobře. Přesto „jiní využívají údajný úspěch dynamického předpovídání El Niňo k podpoře dalších tvrzení… člověk by mohl dokonce ztrácet důvěru vůči antropogenním globálním studiím kvůli nedostatkům v předvídání El Niňo… Podstata problému spočívá v tom, že úspěch v předpovídání byl přeceňován (někdy výrazně) a špatně aplikován v jiných oblastech.“

Lave, Lester B. „Benefit-Cost Analysis: Do the Benefits Exceed the Costs?“ In Robert W. Hahn, ed. Risks, Costs, and Lives Saved: Getting Better Results from Regulation. New York: Oxford University Press, 1996. Kritická studie problémů v oblasti analýzy nákladů a výnosů z pera ekonoma, který tento nástroj obhajuje, ale zároveň uznává, že jeho odpůrci někdy mívají pravdu.

Lean, Judith, a David Rind. „Climate Forcing by Changing Solar Radiation.“ Journal of Climate 11 (prosinec 1988): 3069-94. Do jaké míry slunce ovlivňuje klima? Autoři naznačují, že polovina zaznamenaného oteplení zemského povrchu od roku 1900 a třetina oteplení od roku 1970 by mohla být připsána slunečnímu záření. Jsou zde však jisté pochybnosti. „Naše současná neschopnost adekvátně zhodnotit ovlivnění klimatu slunečním zářením se promítá do politiky týkající se antropogenní globální změny, kterou je třeba zkoumat v souvislosti s přirozenou proměnlivostí klimatu.“

LeBlanc, Steven A. a Katherine E. Register. Constant Battles. New York: St. Marthťs Press, 2003. Mýtus o ušlechtilém divochovi a rajské minulosti se nevzdává snadno. LaBlanc je jedním z mála archeologů, kteří pečlivě zkoumali důkazy o dávném válečnictví a vyslovili se pro revizi akademické vize mírumilovné minulosti. Tvrdí, že primitivní společnosti spolu neustále a brutálně bojovaly.

Levack, Brian P. The Witch-Hunt in Early Modern Europe. 2. vyd. Londýn: Longman, 1995. V 16. století příslušníci vzdělané evropské elity věřili, že jistí lidé podepsali smlouvu s ďáblem. Věřili, že se čarodějnice shromažďují k provozování děsivých rituálů a v noci létají po obloze. Na základě těchto domněnek elity mučily bezpočet lidí a zabily 50 až 60 tisíc svých krajanů, především starších žen. Vraždily však také muže a děti a někdy děti věznily (protože se neslušelo upalovat děti), aby je po dosažení odpovídajícího věku mohly popravit. Většina rozsáhlé literatury o čarodějnictví (včetně této práce) plně nevystihuje pravdu o tomto období. Skutečnost, že lidé byli popravováni kvůli iluzi – a navzdory výhradám prominentních skeptiků –, nám dává lekci, kterou si musíme dobře zapamatovat. Konsensus inteligence nemusí být vždy správný, bez ohledu na to, kolika lidí se shoda týká a kolik let trvá. Inteligence se vždycky může mýlit. Vlastně se může velice mýlit. Na to nesmíme zapomínat. Protože se to stane znovu. A opravdu se to již stalo.

Lilia, Mark. The Reckless Mind: Intellectuals in Politics. New York: New York Review of Books, 2001. Bystrý text se zaměřuje na filozofy dvacátého století, ale zároveň slouží jako připomínka pokušení intelektuálů „podlehnout lákadlu ideje, umožnit vášni, aby nás oslepila před jejím tyranským potenciálem“.

Lindzen, Richard S. „Do Deep Ocean Temperature Records Verify Models?“ Geophysical Research Letters 29, č. 0 (2002): 10.1029/2001GL014360. Změny teploty oceánu nelze považovat za potvrzení GCM, počítačových modelů klimatu.

--–--–-. „The Press Gets It Wrong: Our Report Doesn’t Support the Kyoto Treaty.“ Wall Street Journal, 11. června 2001. Tento stručný esej uznávaného profesora MIT na jednom příkladu shrnuje způsob, jakým média mylně vykládají vědecké zprávy o klimatu. V tomto případě Národní akademie věd vydala zprávu o změně klimatu, která z větší části pojednávala o tom, že k žádné změně nedošlo. Lindzen byl jedním z jedenácti autorů zprávy, http://opinionjournal.com/editorial/feature.html? id=95000606

Lindzen, R. S. a K. Emanuel. „The Greenhouse Effect.“ In Encyclopedia of Global Change, Environmental Change and Human Society. Volume 1. Andrew S. Goudie, ed. New York: Oxford University Press, 2002, str. 562-66. Co je to vlastně ten skleníkový efekt, o kterém všichni mluví, ale nikdo jej nikdy detailně nevysvětlí? Stručné, jasné shrnutí.

Liu, J., J. A‘. Curry a D. G. Martinson. „Interpretation of Recent Antarctic Sea Ice Variability.“ Geophysical Research Letters 31 (2004): 10.1029/2003GL018732.

Lomborg, Bjorn. The Skeptical Environmentalist. Cambridge, Velká Británie: Cambridge University Press, 2002. Dnes již mnoho lidí ví, jakým způsobem tento text vznikl: jeho autor, dánský statistik a aktivista Greenpeace, se rozhodl vyvrátit názory zesnulého Juliana Simona, ekonoma, který tvrdil, že úzkostné environmentální obavy jsou mylné a že svět se ve skutečnosti zlepšuje. Ke svému překvapení Lomborg zjistil, že Simon měl převážně pravdu. Lomborgův text je břitký, nepředpojatý, srozumitelný a ničivý pro zavedené dogma. Od jeho vydání byl autor terčem mnoha výpadů na osobní úrovni, což může znamenat jedině to, že jeho závěry jsou seriózním vědeckým způsobem nevyvratitelné. Navzdory dlouhotrvající polemice se Lomborg choval vždy příkladně. Totéž se bohužel nedá říci o jeho kriticích. Zvláštní zmínku zaslouží časopis Scientific American, který postupoval obzvlášť hanebně. Celkově vzato lze chování vůči Lomborgovi považovat za potvrzení postmoderní kritiky, že věda není nic jiného než další forma boje o moc. Smutná epizoda pro vědu.

Lovins, Amory B. Soft Energy Paths: Toward a Durable Peace. New York: Harper and Row, 1977. Zřejmě nejvýznamnější zastánce alternativní energie napsal tento protijaderný text v 70. letech 20. století pro organizaci Friends of the Earth, přičemž vycházel ze svého známého eseje pro Foreign Affairs z předešlého roku. Výsledek lze chápat jako důležitý článek v řetězu myšlenek a událostí, kvůli nimž se Spojené státy vydaly v oblasti energetiky jinou cestou než evropské země. Lovins je vystudovaný fyzik a člen MacArthurovy nadace.

McKendry, lan G. „Applied Climatology.“ Progress in Physical Geography 27, č. 4 (2003): 597-606. „Z nedávných studií vyplývá, že pokusy odstranit,negativní vlivy města‘ z dlouhodobých klimatologických záznamů (a tedy stanovit stupeň zvýšeného skleníkového efektu) mohou být příliš zjednodušující. Pravděpodobně se z toho vyvine závažný problém.

Mánes, Christopher. Green Rage: Radical Environmentalism and the Unmaking of Civilization. Boston: Little Brown, 1990. Nepřehlédněte.

Man ‚s Impact on the Global Environment, hodnocení a doporučení, zpráva o Studii kritických environmentálních problémů (SCEP). Cambridge, Massachusetts: MIT Press, 1970. Pro rok 2000 text předpovídá úroveň oxidu uhličitého 370 ppm a v důsledku toho zvýšení teploty zemského povrchu o 0,5 °C. Skutečné údaje byly 360 ppm a 0,3 °C – předpověď tedy byla mnohem přesnější než ty, které byly učiněny o patnáct let později s použitím mnohem výkonnějších počítačů.

Marlar, Richard A. a kol. „Biochemical evidence of cannibalism at a prehistorie Puebloan site in southwestern Colorado.“ Nature 407, 74078, 7. září 2000.

Martin, Paul S. „Prehistorie Overkill: The Global Model.“ In Quatemary Extinctions: A Prehistorie Revolution. Paul S. Martin a Richard G. Klein, eds. Tucson, Arizona: University of Arizona Press, 1984, 354-403.

Mason, Betsy. „Afričan Ice Under Wraps.“ Nature online publication, 24. listopadu 2003.

Matthews, Robert A. J. „Facts versus factions: The use and abuse of subjectivity in scientific research.“ In Morris, Rethinking Risk, str. 247-82. Fyzik tvrdí, že „neschopnost vědecké komunity podniknout rozhodné kroky proti nedostatkům standardních statistických metod a výslednému plýtvání zdroji, vynakládanými na bezvýsledné pokusy podpořit tvrzení, která z nich vyplývají, představují obrovský vědecký skandál“. Kniha také obsahuje pozoruhodný soupis důležitých vědeckých projektů pozdržených kvůli subjektivním předsudkům vědců. Tolik ke spolehlivosti „konsensu“ mezi vědci.

Meadows, Donella H., Dennis L. Meadows, Jorgen Randers a William W. Behrens III. The Limits to Growth: A Report for the Club ofRome’s Projed on the Predicament of Mankind. New York: New American Library, 1972. Je ostuda, že tato kniha není k dostání, neboť ve své době měla značný vliv a udala tón („kritická situace lidstva“) mnohých následujících událostí. Přečíst si ji dnes znamená žasnout nad tím, jak primitivní byly techniky posuzování stavu světa a jak nepřesné byly odhady budoucích trendů. Mnohé grafy postrádají osy, takže se jedná o pouhé technicky vypadající křivky. Z dnešního pohledu je text pozoruhodný nikoli chybami v předpovědích, nýbrž neutuchajícím naléhavým přeháněním, které hraničí s hysterií. Závěr: „Soustředěné mezinárodní úsilí a společné dlouhodobé plánování bude nezbytné v dosud nebývalé míře a rozsahu. Tento úkol volá po společném snažení všech národů bez ohledu na jejich kulturu, ekonomický systém či úroveň vyspělosti… Tento vrcholný úkol je… založen na zásadní změně hodnot a cílů na individuální, národní a světové úrovni.“ A tak dále.

Medveděv, Žores A. The Rise and Fall of T. D. Lysenko. New York: Columbia University Press, 1969. Mimořádně obtížné čtení.

Michaels, Patrick J. a Robert C. Balling, Jr. The Satanic Gases: Clearing the Air about Global Warming. Washington, DC: Cato, 2000. Tito skeptičtí autoři mají smysl pro humor a vytříbený styl. Využití grafů je nezvykle dobré. Cato Institute je liberální organizace s nádechem indeterminismu.

Morris, Julian, ed. Rethinking Risk and the Precautionary Principle. Oxford, Velká Británie: Butterworth/Heinemann, 2000. Široce pojatá polemika, která se zabývá například tím, jak princip předběžné opatrnosti poznamenává rozvoj dětí.

Nye, David E. Consuming Power, Cambridge, Massachusetts: MIT Press, 1998. Amerika spotřebuje více energie na hlavu než kterákoli jiná země na světě a Nye je nejzasvěcenější odborník v oboru dějin americké techniky. V porovnání s těmi méně informovanými dochází k výrazně odlišným závěrům. Text odsuzuje deterministické pohledy na techniku. Má jasný dopad na validitu „scénářů“ IPCC.

Oleary, Rosemary, Robert F. Durant, Daniel J. Fiorino a Paul S. Weiland. Managing for the Environment: Understanding the Legal, Organizational, and Polky Challenges. New York: Wiley and Sons, 1999. Velice potřebné kompendium, které někdy shrnuje příliš mnoho a nabízí příliš málo podrobností.

Ordover (ová), Nancy. American Eugenics: Race, Queer Anatomy, and the Science of Nationalism. Minneapolis, Minnesota: University of Minnesota Press, 2003. Fascinující obsahem, matoucí uspořádáním, nesnadné Čtení, ale jednoznačné závěry. Autorka trvá na vině levice i pravice v eugenickém hnutí jak v minulosti, tak dnes.

Pagels, Heinz R. The Dreams of Reason: Computers and the Rise of the Science of Complexity. New York: Simon and Schuster, 1988. Studie o složitosti systémů představuje skutečnou revoluci ve vědě, byť revoluci poněkud starou. Této báječné knize je šestnáct let a byla napsána, když revoluce byla ještě vzrušující a nová. Mohlo se zdát, že šestnáct let bude stačit, abychom se o složitosti a nelineární dynamice dozvěděli dost na to, abychom přehodnotili smýšlení environmentálních aktivistů. Evidentně se tak nestalo.

Park, Robert. Voodoo Science: The Roadfrom Foolishness to Fraud. New York: Oxford University Press, 2000. Autor je profesor fyziky a předseda Americké fyzikální společnosti. Z jeho knihy je dobrá především pasáž o „Proudech smrti“, polemice kolem rakoviny, elektromagnetických polí a elektrického vedení, do které se zapojil (jako skeptik).

Parkinson, C. L. „Trends in the Length of the Southern Oceán Sea-Ice Season, 1979-99.“ Annals ofGlaciology 34 (2002): 435-40.

Parsons, Michael L. Global Warming: The Truth Behind the Myth. New York: Plenům, 1995. Skeptické shrnutí údajů univerzitním profesorem lékařství (tedy ne odborníkem na klimatologii.) Analýza dat zvnějšku.

Pearce, Fred. „Africans go back to the land as plants reclaim the desert.“ New Scientist 175 (21. září 2002): 4-5.

Penn a Teller. Bullshit! Zábavný pořad. Ostré a vtipné výpady proti tradičním moudrům a posvátným kravám. Obzvláště veselá je epizoda, v níž mladá žena žádá environmentalisty, aby podepsali petici za zákaz „dihydrátu kyslíku“ (známějšího jako voda). „Dihydrát kyslíku,“ vysvětluje, „se nachází v jezerech a řekách, zůstává na ovoci a zelenině, když je omyjete, kvůli němu se potíte…“ A lidé podepisovali. Další epizoda o recyklování představuje nejsrozumitelnější stručné vyjádření kladů a záporů této metody.

Pepper, David. Modern Environmentalism: An Introduction. Londýn: Routledge, 1996. Podrobné vylíčení mnohočetných proudů environmentální filozofie, sepsané zasvěceným pozorovatelem. Podobně jako poněkud odlišné práce Douglase a Wildavského se tato kniha zamýšlí, proč různé skupiny zastávají vzájemně neslučitelné názory na přírodu a proč kompromis mezi nimi není pravděpodobný. Navíc objasňuje, do jaké míry jsou environmentální názory ovlivněny pohledem na to, jak by měla být uspořádána lidská společnost. Autor je profesor geografie a píše čtivě.

Petit, J. R., J. Jouzel, D. Raynaud, N. I. Barkov, J.-M. Barnola, I. Basile. M. Bender, J. Chappellaz, M. Davis, G. Delaygue, M. Delmotte, V. M. Kotlyakov, M. Legrand, V. Y. Lipenkov, C. Lorius, L. Pepin, C. Ritz, E. Saltzman a M. Stievenard. „1999. Climate and atmoshperic history of the past 420,000 years from the Vostok ice core, Antarctica.“ Nature 399: 429-36.

Pielou, E. C. After the Ice Age: The Retum of Life to Glaciated North America. Chicago: University of Chicago Press, 1991. Skvělá kniha, vzor hodný následování. Vysvětluje, jak se život vracel poté, co před dvaceti tisíci lety ustoupily ledovce, a jak vědci analyzují data, aby dospěli ke svým závěrům. Jaksi mimochodem výtečně připomene, jakými zásadními změnami naše planeta prošla v geologicky nedávné minulosti.

Ponte, Lowell. The Cooling. Englewood, New Jersey: Prentice-Hall, 1972. Nejoceňovanější z knih, které v 70. letech 20. století varovaly před blížící se dobou ledovou. (Na přebalu jsou otázky: „Začala již další doba ledová? Přežijeme ji?“) Obsahuje kapitolu o tom, jak bychom mohli upravit globální klima, abychom zabránili jeho nadměrnému ochlazování. Charakteristický citát: „Prostě si nemůžeme dovolit tuto možnost přehlížet a doufat, že k ní nedojde. Nemůžeme riskovat nečinnost. Vědci, kteří prohlašují, že vstupujeme do období klimatické nestability [tj. nepředvídatelnosti], se chovají nezodpovědně. Náznaky, že naše klima se zanedlouho změní k horšímu, jsou příliš silné na to, aby je rozumný člověk ignoroval“ (str. 237).

Pritchard, James A. Preserving Yellowstone ‚s Natural Conditions: Science and the Perception ofNature. Lincoln, Nebraska: University of Nebraska Press, 1999. Zhodnocení důkazů, že los změnil přirozené prostředí. Zabývá se rovněž nerovnovážným paradigmatem.

Pronin, Emily, Carolyn Puccio a Lee Rosh. „Understanding Misunderstanding: Social Psychological Perspectives.“ In Gilovitch a kol, str. 636-65. Střízlivé hodnocení lidských neshod.

Rasool, S. I. a S. H. Schneider. „Atmospheric Carbon Dioxide and Aerosols: Effects of Large Increases on Global Climate.“ Science (11. července 1971): 138-41. Příklad výzkumu ze 70. let 20. století, z něhož vyplynulo, že lidský vliv na klima vede k ochlazování, nikoli k oteplování. Autoři tvrdí, že přibývání oxidu uhličitého v atmosféře nevyvolá takový nárůst její teploty, aby vyvážil snížení teploty způsobené aerosoly. „Zvýšení koncentrace aerosolů v globálním měřítku na pouhý čtyřnásobek může postačovat ke snížení povrchové teploty až o 3,5 K… což patrně postačuje ke spuštění doby ledové.“

Raub, W. D., A. Post, C. S. Brown a M. F. Meier. „Perennial ice masses of the Sierra Nevada, California.“ Proceedings ofthe International Assoc. ofHydrological Science, č. 126 (1980): 33-34. Citováno v Guyton, 1998.

Reference Manual on Scientific Evidence, Federal Judical Center. Washington, DC: US Government Printing Office, 1994. Po letech nejasností federální soudy v USA vydaly podrobnou směrnici ohledně přijatelnosti různých druhů vědeckých výpovědí a vědeckých důkazů. Svazek má 634 stran.

Reiter, Paul, Christopher J. Tomas, Peter M. Atkinson, Simon I. Hay, Sarah E. Randolph, David J. Rogers, G. Dennis Shanks, Robert W. Snow a Andrew Spielman. „Global Warming and Malaria: A Call for Accuracy.“ Lancet 4, č. 1 (červen 2004).

Rice, Glen E. a Steven A. LeBlanc, eds. Deadly Landscape. Salt Lake City, Utah: University of Utah Press, 2001. Další důkazy o tom, že minulost lidstva byla plná svárů.

Roberts, Leslie R. „Counting on Science at EPA.“ Science 249 (10. srpna 1990): 616-18. Důležitá krátká zpráva o tom, jak EPA hodnotí rizika. Především bere ohledy na to, co si žádá veřejnost, nikoli co doporučují experti EPA. To je někdy, ovšem ne vždycky, špatný přístup.

Roszak, Theodore. The Voice ofthe Earth. New York: Simon and Schuster, 1992. Roszak se často ocitá v čelných funkcích nových společenských hnutí a tato práce nabízí rané nahlédnutí do směsice ekologie a psychologie, která si od té doby vydobyla značnou popularitu, třebaže v podstatě stojí na čistých pocitech a nemá objektivní základ. Ekopsychologie si přesto získala řadu příznivců, zejména mezi lidmi bez vědeckého vzdělání. Osobně se domnívám, že toto hnutí promítá nespokojenost se současnou společností do světa přírody, s nímž se lidé setkávají natolik zřídka, že jim slouží jako dokonalé projekční plátno. Rovněž je třeba si připomenout strohé vyjádření Richarda Feynmana: „Mnoho zkušeností nás učí, že všechna filozofická tušení o tom, co je to příroda, selhávají.“

Russell, Jeffrey B. A History of Witchcraft, Sorcerers, Heretics and Pagans. Londýn: Thames and Hudson Ltd., 1980. Abychom nezapomněli.

Salzman, Jason. Making the News: A Guide for Activists and Non-Profits. Boulder, Colorado: Westview Press, 2003.

Santer, B. D“ K. E. Taylor, T. M. L. Wigley, T. C. Johns, P. D. Jones, D. J. Karoly, J. F. B. Mitchell, A. H. Oort, J. E. Penner, V. Ramaswamy, M. D. Schwarzkopf, R. J. Stouffer a S. Tett. „A Search for Human Influences on the Thermal Structure of the Atmosphere.“ Nature 382 (4. července 1996): 39-46. „Je pravděpodobné, že [teplotní změny ve volné atmosféře] se dějí v důsledku lidské činnosti, třebaže zde zůstává mnoho nejistot, zejména pokud jde o přirozenou proměnlivost.“ Rok poté, co IPCC v roce 1995 vydal prohlášení, že byl prokázán vliv člověka na klima, se v tomto článku od několika jeho vědců projevilo mnohem více opatrnosti vůči takovým tvrzením.

Schullery, Paul. Searching for Yellowstone: Ecology and Wonder in the Last Wilderness. New York: Houghton Mifflin, 1997. Autor mnoho let pracoval ve Forest Service a zaujímá příznivější stanovisko k událostem v Yellowstonu než jiní.

Scott, James C. Seeing Lilce a State: How Certain Schemes to Improve the Human Condition Háve Failed. New Haven, Connecticut: Yale University Press, 1998. Pozoruhodná a originální kniha, která připomíná, jak zřídka je akademické myšlení opravdu neotřelé.

Shrader-Frechette, K. S. Risk and Rationality: Philosophical Foundations for Populist Reforms. Berkeley, Kalifornie: University of California Press, 1991.

Singer, S. Fred. Hot Talk, Cold Science: Global Warming’s Unfinished Debatě. Oakland, Kalifornie: Independent Institute, 1998. Singer patří k nejznámějším skeptikům, pokud jde o globální oteplování. Tento profesor environmentální vědy na odpočinku, který zastával řadu vládních postů, včetně funkce ředitele Weather Satellite Service nebo Center for Atmospheric and Space Sciences, je pro zastávání svých názorů daleko kvalifikovanější, než jeho kritici připouštějí. Obvykle se ho pokoušejí líčit jako poněkud výstředního chlapíka. Kniha má pouze 72 stran a čtenář si o ní může udělat vlastní obrázek.

Slovic, Paul, ed. The Perception of Risk. Londýn: Earthscan, 2000. Slovic si získal věhlas díky teorii, že pojem „nebezpečí“ nevychází pouze z odborných názorů, ale také z pocitů a obav široké veřejnosti. V demokracii tyto lidové názory musí být zohledněny při tvorbě politiky. Osobně zaujímám přísnější stanovisko. Mám za to, že nevědomosti je třeba čelit vzděláváním, nikoli zbytečnou a nákladnou regulací. Všechno bohužel nasvědčuje tomu, že vynakládáme příliš mnoho na konejšení planých nebo bezvýznamných obav.

Stott, Philip a Sian Sullivan, eds. Political Ecology: Science, Myth and Power. Londýn: Arnold, 2000. Zaměřeno na Afriku. Stott je nyní na odpočinku, neztrácí duchaplnost a píše vtipný skeptický blog.

Streutker, D. R. „Satellite-measure growth of the urban heat island of Houston, Texas.“ Remote Sensing of Environment 85 (2003): 282-89. „V letech 1987 až 1999 se střední noční teplota zemského povrchu v rozpálené zastavěné části Houstonu zvýšila o 0,82 ± 0,10 °C.“

Sunstein, Cass R. Risk and Reason: Safety, Law, and the Environment. New York: Cambridge University Press, 2002. Profesorka práv posuzuje velké environmentální problémy z hlediska analýzy nákladů a výnosů a dochází k závěru, že potřebujeme nové mechanismy posuzování regulace, máme-li se zbavit současného modelu „hysterie a nevšímavosti“ – s jeho pomocí agresivně regulujeme malá rizika a zároveň přehlížíme velká. Podrobná kapitola o úrovních arzenu je obzvláště poučná pro každého, kdo chce lépe pochopit problémy, s nimiž se racionální regulace potýká ve vysoce zpolitizovaném světě.

Sutherland, S. K. a W. R. Lané. „Toxins and mode of envenomation of the common ringed or blue-banded octopus.“ Medical Journal Australia 1 (1969): 893-98.

Tengs, Tammo O., Miriam E. Adams, Joseph S. Plitskin, Dana Gelb Safran, Joanna E. Siegel, Milton C. Weinstein a John D. Graham. „Five hundred life-saving interventions and their cost effectiveness.“ Risk Analysis 15, č. 3 (1995): 369-90. Harvard School of Public Health je v některých kruzích odsuzována jako pravicová instituce. Proti této významné a znepokojivé studii od Harvard Center for Risk Analysis o nákladech na regulaci se však nikdo nepostavil. Vyplývá z ní, že velká část regulačního úsilí je zbytečná a neúměrně drahá.

Thomas, Keiťh. Man and the Natural World: Changing Attitudes in England 1500-1800. New York: Oxford University Press, 1983. Jsou environmentální postoje módní záležitostí? Thomasova okouzlující kniha mapuje proměnlivé vnímání přírody od zdroje nebezpečí přes předmět uctivého obdivu až po milovanou divočinu elitářských estétů.

Thompson, D. W. J. a S. Solomon. „Interpretation of Recent Southern Hemisphere Climate Change“. Science 296 (2002): 895-99.

Tommasi, Mariano, a Kathryn Lerulli, eds. The New Economics of Human Behavior. Cambridge, Velká Británie: Cambridge University Press, 1995.

US Congress. Finál Report ofthe Advisory Committee on Weather Control. United States Congress, Hawaii: University Press ofthe Pacific, 2003.

Victor, David G. „Climate of Doubt: The imminent collapse of the Kyoto Protocol on global warming may be a blessing in disguise. The treaty’s architecture is fatally flawed.“ The Sciences (jaro 2001): 18-23. Victor je člen Council on Foreign Relations a zastánce kontroly uhlíkových emisí, který tvrdí, že „rozum žádá kroky k zastavení nárůstu skleníkových plynů, ale Kjótský protokol je cesta, která nikam nevede“.

Viscusi, Kip. Fatal Tradeoffs: Public and Private Responsibilities for Risk. New York: Oxford University Press, 1992. Začněte oddílem III.

--–--–-. Rational Risk Policy. Oxford: Clarendon, 1998. Autor působí jako profesor práva a ekonomie na Harvardu.

Vyas, N. K., M. K. Dash, S. M. Bhandari, N. Khare, A. Mitra a P. C. Pandey. „On the Secular Trends in Sea Ice Extent over the Antarctic Region Based on OCEANSAT-1 MSMR Observations.“ International Journal of Remote Sensing 24 (2003): 2277-87.

Wallack, Lawrence, Katie Woodruff, Lori Dorfman a Iris Diaz. News for a Change: An Advocate’s Guide to Working with the Media. Londýn: Sage Publications, 1999.

Weart, Spencer R. The Discovery of Global Warming. Cambridge, Massachusetts: Harvard University Press, 2003.

West, Darrell M. The Rise and Fall of the Media Establishment. New York: Bedford/St. Martin’s Press, 2001.

White, Geoffrey M. Identity Through History: Living Stories in a Solomon Islands Society. Cambridge, Velká Británie: Cambridge University Press, 1991.

Wigley, Tom. „Global Warming Protocol: CO2, CH4 and climate implications.“ Geophysical Research Letters 25, č. 13 (1. července 1998): 2285-88.

Wildavsky, Aaron. But Is It True? A Citizen ‚s Guide to Environmental Health and Safety Issues. Cambridge: Harvard University Press, 1995. Profesor politických věd a veřejné politiky v Berkeley nechal své studenty prozkoumat historii a vědecký podklad důležitých envíronmentálních témat jako DDT, Alar, Love Canal, azbest, ozónová díra, globální oteplování a kyselé deště. Kniha představuje vynikající základ pro ucelenější diskusi o těchto otázkách, než je obvyklé. Autor například věnuje dvacet pět stran historii zákazu DDT, dvacet stran Alaru a tak dále. Wildavsky dochází k závěru, že téměř všechna environmentální tvrzení byla buď nepravdivá, nebo výrazně nadsazená.

--–--. Searching for Safety. New Brunswick, New Jersey: Transaction, 1988. Chceme-li bezpečnou společnost a bezpečný život, co pro to máme udělat? Odlehčená analýza bezpečnostních strategií v industriální společnosti. Wildavsky čerpá data ze širokého spektra disciplín a tvrdí, že pružnost je lepší postoj než předvídavost a že předvídavé strategie (jako princip předběžné opatrnosti) upřednostňují společenskou elitu před masou chudších lidí. Winsor, P. „Arctic Sea Ice Thickness Remained Constant During the 1990s.“ Geophysical Research Letters 28, č. 6 (březen 2001): 1039-41.

[1] James E. Hansen, Makiko Sáto, Andrew Lacis, Reto Ruedy, lna Tegen a Elaine Matthews, „Climate Forcings in the Industrial Era“, Proceedings ofthe National Academy of Sciences 95 (říjen 1998): 12753-58.

[2] IPCC. Climate Change 2001: The Scientific Basis. Cambridge, Spojené království: Cambridge University Press, 2001, str. 774. „Při výzkumu a modelování klimatu [sic] bychom měli mít na paměti, že se zabýváme složitým nelineárním chaotickým systémem, a proto dlouhodobé předpovídám budoucích stavů klimatu není možné.“ Viz též: IPCC. Climate Change 1995: The Science of Climate Change, str. 330. „Variabilita přirozeného klimatu v dlouhodobém měřítku bude nadále problematická pro analýzu a zjišťování změn klimatu v důsledku CO2.“

[3] C. Landsea a kol., 2000, „How Much Skill Was There in Forecasting the Věry Strong 1997-98 El Nino?“ Bulletin of the American Meteorological Society 81: 2107-19. „…člověk by mohl mít méně důvěry ve studie o antropogenním globálním oteplování kvůli neschopnosti předpovědět El Nino… úspěch předpovídání ENSO byl zveličován (často výrazně) a nesprávně aplikován v jiných oblastech.“

[4] R. Bohm, „Urban bias in temperature time series – a čase study for the city of Vienna, Austria“, Climatic Change 38 (1998): 1113-1128. lan G. McKendry, „Applied Climatology“, Progress in Physical Geography 27, 4 (2003): 597-606. „Úpravy založené na počtu obyvatel pro UHI v USA možná podceňují městský efekt.“

[5] L. Chen a kol, 2003, „Characteristics of the heat island effect in Shanghai and its possible mechanism“, Advances in Atmospheric Sciences 20: 991-1001.

[6] D. R. Streutker, „Satellite-measured growth of the urban heat island of Houston, Texas“, Remote Sensing of Environment 85 (2003): 282-289. „V rozmezí let 1987 až 1999 se průměrná noční teplota houstonského teplotního ostrova zvýšila o 0,82 ± 0,10 °C.“

[7] Y. Choi, H.-S. Jung, K.-Y. Nam a W.-T. Kwon, „Adjusting urban bias in the regional mean surface temperature series of South Korea, 1968-99“, International Journal of Climatology 23 (2003): 577-91.

[8] http://news.bbc.co.Uk/l/hi/in_depth/sci_tech/2002/Ieicester_2002/2253636.stm. BBC nenabídla žádné vědecké vysvětlení osmistupňového rozdílu.

[9] Počet obyvatel Los Angeles s aglomerací je 14 531 000, Berkeley 6 250 000 a New Yorku 19 345 000.

[10] Jižní pól, Mauna Loa: C. D. Keeling, T. P. Whorf a Carbon Dioxide Research Group, Scripps Institute of Oceanography (SIO), University of California, La Jolla, CA 92093, USA; Seychely: Thomas J. Conway, Pieter Tans, Lee S. Waterman, National Oceánie and Atmospheric Administration, Climate Monitoring and Diagnostics Laboratory, 325 Broadway, Boulder CO 80303. Viz http://cdiac.esd.ornl. gov/trends/co2/contents.htm.

[11] Pro shrnutí viz lan G. McKendry, 2003, „Applied climatology“, Progress in Physical Geography 27, 4: 597-606. „Nedávné studie naznačují, že pokusy odstranil ‚městské zatížení‘ z dlouhodobých klimatologických záznamů (a tedy stanovit rozsah posíleného skieníkového efektu) mohou být přehnaně zjednodušující.“

[12] Alston Chase, In a Dark Wood, str. 157 a násl. Viz též str. 404 a násl.

[13] Fred Pearce, „Africans go back to the land as plants reclaim the desert“, New Scientist 175, 21. září 2002, str 4-5. „Africká poušť je na ústupu… Analýza družicových snímků… odhaluje, že duny v oblasti Sahelu ustupují… Vegetace vytlačuje písek v širokém pásu země… 6000 kilometrů… Analytici říkají, že k postupné obnově vegetace dochází od poloviny 80. let 20. století, i když z velké části probíhala nepovšimnuta.“

[14] Paul Reiter a kol., „Global warming and malaria: a call for accuracy“, Lancet 4, č. 1 (červen 2004). „Mnohé z těchto široce propagovaných předpovědí jsou nezasvěcené a zavádějící.“

[15] Diskuse v Lomborg, str. 252.

[16] Morjorie L. Reaka-Kudia a kol., Biodiversity II, Understanding and Protecting our Biological Resources, Washington: National Academies Press, 1997. „Biologové uznali, jak málo toho víme o organismech, s nimiž sdílíme planetu Zemi. Zejména pokusy určit, kolik druhů celkem existuje, jsou překvapivě bezvýsledné.“ Myers: „Nemáme představu o skutečném tempu vymírání v tropických pralesech ani jeho přibližný odhad.“ In Lomborg, str. 254.

[17] Roger. J. Braithwaite, „Glacier mass balance, the first 50 years of intemational monitoring“, Progress in Physical Geography 26, č. 1 (2002): 76-95. „Neexistuje žádný zjevný obecný globální trend zvýšeného tání ledovců v posledních letech.“

[18] Kalifornie má 497 ledovců; Raub a kol., 1980; Guyton; 108 velkých a 401 menších ledovců, Glaciers of California, str. 115.

[19] H. Kieffer a kol., 2000, „New eyes in tne sky measure glaciers and ice sheets“, EOS, Transactions, American Geophysical Union 81: 265, 270-71. Viz též R. J. Braithwaite a Y. Zhang, „Relationships between interannual variability of glacier mass balance and climate“, Journal of Glaciology 45 (2000): 456-62.

[20] Betsy Mason, „African Ice Under Wraps“, Nature 24, listopad 2003. „Ačkoli je lákavé vinit z ubývání ledu globální oteplování, badatelé se domnívají, že pravděpodobnější příčinou je vykácení lesů na úpatí hory.“ http://www.nature.com/nsu/ 031117/031117-8.html. Kaser a kol, „Modern glacier retreat on Kilimanjaro as evidence of climate change: Observations and facts“, International Journal of Climatology 24 (2004): 329-39. „V posledních letech se Kilimandžáro a jeho ubývající ledovce staly , ikonou‘ globálního oteplování… [ale] fta ústup ledu mají vliv jiné procesy než teplota vzduchu… Drastický úbytek vlhkosti vzduchu na konci devatenáctého století a následné sušší klimatické podmínky pravděpodobně způsobují ústup ledovce.“

[21] ) Viz například http://www.csr.utexas.edu/gmsl/main.html. „V průběhu posledního století byla globální změna hladiny moře zpravidla odhadována podle dlouhodobého průměru měření přílivu. Poslední odhady globálního průměrného zvýšení hladiny moře na základě měření přílivu se pohybují od 1,7 do 2,4 mm/rok.

[22] Tamtéž. Globální průměrné zvýšení hladiny moře podle satelitních měření činí 3,1 mm/rok během posledního desetiletí. Družice však ukazují na značné rozdíly. V severní části Tichého oceánu hladina stoupla, zatímco v jižní části v posledních letech o několik milimetrů poklesla.

[23] Lomborg, str. 289-90 o nedostatečnosti modelů hladiny moře IPCC.

[24] Viz Henderson-Sellers a kol., 1997, „Tropical Cyclones and Global Climate Change: a postIPCC assessment“, Bulletin ofthe American Meteorological Society 79: 9-38. C. W. Landsea a N. Nicholls, „Downward Trend in the Frequency of Intense Atlantic Hurricanes during the past five decades“, Geophysical Research Letters 23: 527-30. 1996. Podle Mezivládního panelu o klimatických změnách Organizace spojených národů „zkoumání meteorologických dat nepotvrzuje tuto představu [o zvýšení frekvence a závažnosti extrémních povětrnostních úkazů] v kontextu dlouhodobé změny klimatu“. IPCC, 1995, str. 11. „Celkově vzato, nejsou důkazy o tom, že extrémních povětrnostních úkazů nebo klimatické variability v globálním smyslu v průběhu dvacátého století přibylo…“ IPCC, Climate Change 1995. Podle zprávy IPCC z roku 2001 nejsou patrné „žádné zjevné dlouhodobé trendy“ u tropických a subtropických bouří a žádné systematické změny ve „frekvenci tornád, bouřlivých dní nebo krupobití“. Executive summary, str. 2. Pro obsáhlejší diskusi viz Lomborg, str. 292 a násl.

[25] Richard Feynman: „Věda je to, co jsme se naučili o tom, jak ze sebe nedělat hlupáky.“

[26] Lomborg, str. 292.

[27] Stanley A. Changnon, 1999, „Impacts of 1997-98 El Niňo-Generated Weather in the United States“, Bulletin of the Meteorological Society 80, č. 9: str. 1819-28. („Čistý ekonomický zisk byl překvapivě pozitivní… přímé ztráty byly celostátně kolem 4 miliard dolarů a přínosy byly přibližně 19 miliard dolarů.“)

[28] Viz S. K. Sutherland a kol., „Toxins and mode of envenomation of the common ringed or blue-banded octopus“, Med. J. Aust. 1 (1969): 893-98. Viz též H. Flecker a kol., „Fatal bite from octopus“, Med. J. Aust. 2 (1955): 329-31.

[29] Tak odhadla Vědecká kancelář Bílého domu veškeré náklady způsobené panikou, včetně znehodnocení nemovitostí a přemisťování elektrického vedení. Citováno v Park, Voodoo Science, str. 161. (Park patřil k účastníkům polemiky.)

[30] Nejnověji Nature 22 (říjen 2003): 395-741, po podpisu Ruska teplotní změna údajně dosáhne –0,02 °C v roce 2050. Modely IPCC předpovídají více, ale žádný nepřekračuje 0,15 °C. Lomborg, str. 302. Wigley, 1998: „Snížení globálního oteplování je malé, 0,08-0,28 °C.“

[31] Martin Hoffert a kol., „Advanced Technology Paths to Global Climate Stability: Energy for a Greenhouse Planet“, Science 298 (1. listopadu 2002): 981-87. „Energetické zdroje, které by produkovaly 100 až 300 % současné světové spotřeby energie bez emisí skleníkových plynů, neexistují.

[32] Někteří autoři hovoří o třiceti milionech úmrtí.

[33] Podrobnou diskusi o DDT lze nalézt ve Wildavsky, 1994, str. 55-80.

[34] Sweeney Committee, 25. dubna 1972, „DDT pro člověka nepředstavuje karcinogenní nebezpečí.“ O dva měsíce později Ruckelshaus vydal zákaz a prohlásil, že DDT „představuje karcinogenní riziko“ pro člověka. Sweeneyho zprávu nečetl.

[35] Hayes, 1969.

[36] Johne Noble Wilford, „Deaths from DDT Successor Stir Concern“, New York Times, 21. srpna 1970, str. 1; Wildavsky, 1996, str. 73.

[37] Případové reference v Sunstein, str. 200-1.

[38] Viz studii Centra pro analýzu rizik Harvardovy univerzity: Tengs a kol., 1995. Obsáhlý rozbor poskytuje Lombord, str. 338 a násl. Závěr zní: „Jestliže ignorujeme náklady na svá environmentální rozhodnutí… v jiných oblastech… vlastně pácháme statistickou vraždu.“ Počet zbyteěných úmrtí jen ve Spojených státech odhaduje na 60 000 za rok.

[39] Kanibalismus na americkém jihozápadě: http://www.nature.com/nature/fow/ 000907.html; Richard A. Marlar, Leonard L. Banks, Brian R. Billman, Patricia M. Lambert a Jennifer Marlar, „Biochemical evidence of cannibalism at a prehistorie Puebloan site in souťhwestern Colorado“, Nature 407, 74078 (7. září 2000). Mezi Kelty v Anglii: http://www.bris.ac.uk/Depts/Info-Office/news/archive/ cannibal.htm. Mezi neandrtálci: http://news.bbc.co.Uk/l/hi/sci/tech/462048.stm; stejné téma, Jared M. Diamond, „Archeology, talk of cannibalism“ („Nevyvratitelné důkazy kanibalismu byly nalezeny v 900 let starém sídle v jihozápadních Spojených státech. Proč zděšení kritici popírají, že mnohé společnosti pokládaly kanibalismus za přijatelný?“).

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai