Jurský park

Michael Crichton

(1997)

Hodnocení:

84%

Štítky:

Romány, Sci-fi a fantasy

První kniha série Jurský park.

Příběh profesora paleontologie, který spolu s dalšími odborníky zakládá na nevelkém ostrově v Pacifiku druhohorní, jurské safari ve stylu ohromného zábavního parku. Celá věc se jim však vymkne z rukou a ostrov se promění ve smrtící past – začne na něm panovat Tyrannosaurus rex a smečka krvežíznivých velociraptorů.

Michael Crichton

JURSKÝ PARK

Michael Crichton: Jurassic Park

All rights reserved under International and

Pan-American Copyright Conventions.

Copyright © 1990 by Michael Crichton

Translation copyright © 1993 by Zdeněk Volný

Cover art copyright © 1993 by Baronet

Set by Graphic Studio Ricardo, Prague

Printed and bound by Česká typografie a. s.

Veškerá práva vyhrazena

ISBN 80-901068-9-7

BARONET

Praha 1993

Pro A-M

a T

Plazi jsou odpudiví, protože mají studené tělo, šedavou barvu, chrupavčitou kostru, špinavou kůži, divoký vzhled, vypočítavý pohled, odporný pach, hrubý hlas, nečisté obydlí a strašlivý jed. Jejich Stvořitel tudíž neplýtval silami, aby jich nadělal příliš mnoho.

Carl Linné, 1735

Nemůžete přivést na svět novou formu života.

Erwin Chargaff, 1972

ÚVOD:

PŘÍPAD INGEN

Sklonek dvacátého století se stal svědkem zlaté horečky úžasných rozměrů. Snahy zbrkle a uspěchaně zkomercializovat genové inženýrství. Tenhle druh svobodného podnikání se rozrůstal tak rychle – téměř mimo dohled veřejnosti – že jeho rozsah a důsledky jsou sotva byť jen rámcově vysledovatelné.

Biotechnologie slibují největší revoluci v celé historii lidstva. Do konce tohoto desetiletí ve svém vlivu na náš všední den předčí atomovou energii a počítače. Jak prohlásil jeden pozorovatel: „Biotechnologie přetvoří veškeré aspekty lidského života: naši medicínu, potravinářství, naše zdraví, zábavu, samotná naše těla. Nic nezůstane jako dříve. Doslova změní tvářnost naší planety.“

Ovšem biologická revoluce se od minulých vědeckých proměn liší ve třech závažných ohledech.

Zaprvé má široký rozsah. Do atomového věku vstoupila Amerika jedním jediným výzkumným ústavem v Los Alamos. Do éry počítačů vkročila prostřednictvím asi půltuctu společností. Avšak výzkum biotechnologií jen v samotných Spojených státech dnes provádějí více než dva tisíce laboratoří. Pět set korporací vynaložilo na biotechnologie pět miliard dolarů za rok.

Zadruhé velká část těchto výzkumů se provádí nepromyšleně či lehkomyslně. Úsilí vyrobit matného pstruha, aby byl v potoce lépe vidět, stromy s pravoúhlým kmenem pro snazší kácení, anebo injikovatelné čichové buňky, které vám umožní vnímat váš oblíbený parfém za každých okolností, může připadat jako žert, ovšem je míněno naprosto vážně. Skutečnost, že se biotechnologie dají aplikovat v průmyslových odvětvích, která ovlivňují vrtochy módy, jako je kosmetika a využívání volného času, prohlubují nevyzpytatelnost využívání této mocné nové techniky.

Zatřetí práce probíhají nekontrolovaně. Nikdo nemá nad nimi dohled. Neupravují je žádné federální zákony. Neexistuje ujasněná jednotná vládní politika, ani v Americe, ani kdekoli jinde na světě. A poněvadž produkty biotechnologií zahrnují spektrum od léků po farmu pěstující umělý sníh, inteligentní politika je obtížná.

Nejvíce však znepokojuje fakt, že se mezi samotnými vědci nenajde nikdo, kdo by funkci hlídače převzal. Je pozoruhodné, že prakticky všichni vědci zabývající se genetikou jsou rovněž zapojeni do komerčního využití biotechnologií. Neexistují tu nezávislí pozorovatelé. Každý tu má hmotný zájem, své želízko v ohni.

Komercializace molekulární biologie je nejfantastičtější etický projev v celé historii vědy, a šíří se úžasnou rychlostí. Po čtyři staletí od Galileových dob se věda vždy ubírala cestou svobodného a nezávislého zkoumání přírodních mechanismů. Vědci vždy pomíjeli hranice států a národností, vždy stáli nad pomíjivými zájmy politiky, dokonce i za války. Vědci se neustále stavěli proti utajování poznatků a výzkumu, proti patentování svých objevů, neboť jim připadalo, že pracují pro dobro všeho lidstva. A po mnoho generací skutečně nesly vědecké objevy pozoruhodně nesobeckou pečeť.

Když roku 1953 v Anglii dva mladí vědci, James Watson a Francis Crick, rozluštili strukturu molekuly DNA, byla jejich práce označena za triumf lidského ducha, staletého úsilí pochopit vesmír metodou vědy. S jistotou se očekávalo, že svůj objev nezištně poskytnou k užitku veškerého lidstva.

Nicméně se přihodilo něco jiného. O třicet let později prakticky všichni Watsonovi a Crickovi kolegové vyvíjejí úplně jinou iniciativu. Výzkumy v oblasti molekulární genetiky nabraly rozsáhlé, multimiliardové komerční aspekty. Snažíme-li se vystopovat počátky tohoto stavu, nevrátíme se do roku 1953, ale k dubnu 1976.

Tehdy se uskutečnilo setkání Roberta Swansona, odvážného kapitalisty, s Herbertem Boyerem, biochemikem na University of California. Oba muži se dohodli, že založí obchodní společnost, která bude využívat Boyerem objevené techniky genové manipulace. Jejich nová společnost, Genentech, se rychle stala největší a nejúspěšnější ze všech podniků zabývajících se genovým inženýrstvím, které tehdy odstartovaly.

Náhle se zdálo, jako by všichni chtěli zbohatnout. Téměř každý týden se oznamoval vznik nějaké nové společnosti a vědci se jen hrnuli, aby mohli využít výsledky genetických výzkumů. Do roku 1986 sedělo přinejmenším 362 vědců, včetně 64 z National Academy, v křeslech poradců biotechnologických firem. Počet majitelů akcií nebo konzultantů byl ještě několikrát vyšší.

Je třeba zdůraznit ještě jednou, jak důležitou roli tento posun v postojích sehrál. V minulostí vědci zabývající se čistou vědou shlíželi na obchod se snobským pohrdáním. Touhu po penězích považovali z intelektuálního hlediska jako nezajímavou, degradovala by je na kramáře. A pro průmysl, dokonce i pro tak prestižní laboratoře jako je Bell nebo IBM, pracovali jen ti, kteří nedostali místa na univerzitách. Postoj mužů čisté vědy k vědě aplikované a k průmyslu byl v zásadě odmítavý. Dlouhotrvající antagonismus umožňoval univerzitním vědcům, aby se nenechávali svazovat závazky k průmyslu, a kdykoli vzplála debata kolem věcí spjatých s technikou, vždycky se našlo dost takových, které nudila, a věnovali se namísto toho rozpravám na nejvyšší duchovní úrovni.

Jenže to už dnes není pravda. Existuje jen velice málo molekulárních biologů a vědeckých ústavů bez obchodních kontaktů. Staré časy jsou nenávratně pryč. Genetický výzkum běží dál, a mnohem zuřivějším tempem než kdykoli předtím. Avšak provádí se v tajnosti, ve spěchu a pro zisk.

Jakmile se nastolí takovéto komerční klima, je pravděpodobně nevyhnutelné, že vznikají tak ambiciózní společností jako International Genetic Technologies, Inc. v Palo Altu. Stejně tak nikoho nepřekvapí, že o maléru, který způsobila, nikde neprosáklo ani slůvko. Vždyť v InGenu se výzkumy provádějí ve vší tajnosti, nepříjemnost se odehrála kdesi v odlehlých oblastech Střední Ameriky a očitými svědky se stalo méně než dvacet lidí. A z těch to přežila pouhá hrstka.

Dokonce když už bylo po všem a International Genetic Technologies se obrátila 5. října 1989 k Nejvyššímu soudu v San Franciscu se žádostí o ochranu podle článku 11; jednání přilákalo jen malou pozornost tisku. Případ se zdál zcela všední: InGen byla už třetí malá americká firma zabývající se genovým inženýrstvím, která se toho roku zhroutila, a od roku 1986 už sedmá. Jen pramálo soudních dokumentů bylo zveřejněno, poněvadž věřiteli byla japonská investiční konsorcia jako Hamaguri a Densaka, společností, které se tradičně straní publicity. Aby se vyhnuli zbytečným odhalením, japonské investory navíc reprezentoval Daniel Ross od firmy Cowan, Swain a Ross, právní poradce InGenu. A poněkud neobvyklá soudní stížnost kostarického vicekonsula byla slyšena s vyloučením veřejnosti. Není tudíž překvapující, že veškeré problémy InGenu se podařilo tiše a smírně zahladit.

Účastníci dohody, včetně skvělého vědeckého poradního sboru, podepsali smlouvu o tom, že bližší okolnosti zůstanou nevyjeveny a nikdo nezveřejní, co se přihodilo. Ovšem řada z ústředních hrdinů „případu InGen“ ji nepodepsala a ochotně popsala pozoruhodné událostí, které vyvrcholily během srpnových dní roku 1989 na vzdáleném ostrůvku při západním pobřeží Kostariky.

PROLOG:

NAPADENÝ RAPTOREM

Tropický liják se řinul jako plachta, bušil do nemocniční střechy z vlnitého plechu, duněl v okapových rourách a v proudech stříkal na zem. Roberta Carterová si povzdechla a vyhlédla z okna. Z nemocnice sotva dohlédla na pláž a na hladinu oceánu za ní, zahalenou do nízké mlhy. Když před dvěma měsíci nastupovala do nemocnice v rybářské vesnici Bahía Anasco jako hostující lékařka, tohle neočekávala. Bobbie Carterová po dvou vyčerpávajících rocích strávených na pohotovostním oddělení nemocnice Michaela Reese v Chicagu očekávala, že si odpočine pod jižním sluncem.

Nyní byla v Bahía Anasco tři týdny. Po celou dobu lilo jako z konve.

Všechno ostatní jí vyhovovalo. Líbilo se jí, že vesnice Bahía Anasco je izolovaná od světa a lidé že se tu chovají přátelsky. Kostarika má jeden z dvaceti nejlépe organizovaných systémů lékařského zabezpečení na světě a dokonce i v odlehlé pobřežní vesnici se nacházela dobře udržovaná a zásobená nemocnice. Její pomocník Manuel Aragón byl inteligentní a dobře vyškolený. Bobbie byla schopná poskytovat lékařskou péči na té samé úrovni jako v Chicagu.

Jenže ten déšť! Vytrvalý, nekonečný liják!

Manuel sedící před vyšetřovnou pohodil hlavou. „Slyšíte?“ zeptal se.

„Věřte mi, až moc dobře,“ odvětila Bobbie.

„Ne. Poslouchejte.“

A potom to zaslechla, zvuk smíšený s deštěm, jakýsi hlubší rachot. Sílil, až byl docela zřetelný – rytmické vrčení helikoptéry. V takovém počasí přece nemůžou lítat, pomyslela si.

Avšak hluk pravidelně narůstal a pak helikoptéra vyrazila z mlhy nízko nad oceánem, s řevem se jim přehnala nad hlavami, zakroužila a vrátila se zpět. Bobbie viděla, jak se vrtulník řítí nízko nad hladinou, nad rybářskými čluny, obrací se stranou k rozviklanému dřevěnému molu a zase se vrací nazpět k pláži.

Hledal místo k přistání.

Byl to břichatý Sikorsky s modrým pásem po straně nesoucím nápis Stavební oddělení InGen. Byl to název stavební společnosti budující na jednom z nedalekých ostrůvků nový rekreační komplex. Říkalo se, že bude překrásný, ale také že to je stavba velice náročná. Bylo na ní zaměstnáno mnoho místních lidí a trvala už déle než dva roky. Bobbie si ji uměla dobře představit – bude to jeden z těch obrovitých amerických rekreačních komplexů s bazény a tenisovými kurty, kde mohou hosté hrát a popíjet svá daiquiri, aniž by přišli do styku s tou cizí zemí.

Bobbie si zvědavě pomyslela, co se asi na ostrově přihodilo tak naléhavého, že helikoptéra vylétla i v tak hrozném počasí. Přes její přední sklo spatřila pilota, který si úlevně vydechl, když stroj dosedl na mokrý písek pláže. Zevnitř vyskočili uniformovaní muži a trhnutím otevřeli veliká postranní dvířka. Zaslechla hlasitý křik ve španělštině a Manuel do ní šťouchl.

Hlasy volaly doktora.

Dva černoši z vrtulníku nesli bezvládné tělo a běloch na ně štěkal rozkazy. Měl na sobě dlouhý žlutý pršiplášť. Kolem okrajů baseballové čepice mu trčely nazrzlé vlasy. „Je tady někde doktor?“ zavolal na ni, jak přibíhala.

„Jsem doktorka Carterová,“ řekla. Déšť se sypal v těžkých krůpějích a zaléval jí hlavu a ramena. Zrzavý chlap se na ni zamračil. Měla na sobě džíny s ustřiženými nohavicemi a volnou vestu. Kolem krku stetoskop, na jehož naslouchátcích slaný vzduch už zanechal rezavé skvrny.

„Ed Regis. Máme tu vážně zraněného muže, paní doktorko.“

„Pak byste ho měli raději přepravit do San José,“ řekla. San José bylo hlavní město, pro vrtulník vzdálené dvacet minut letu.

„To ano, jenže v tomhle počasí se nedostaneme přes hory. Musíte ho ošetřit tady.“

Zraněného zanesli do nemocnice a Bobbie klusala vedle nosítek. Byl to ještě chlapec, sotva osmnáctiletý. Nadzvedla mu krví nasáklou košili a spatřila, že má obrovskou tržnou ránu na rameně a další na noze.

„Co se mu stalo?“

„Nehoda na stavbě,“ zakřičel Ed. „Spadl. Přejelo ho rypadlo.“

Chlapec byl bledý, v bezvědomí, měl třesavku.

Manuel stál u jasně zelených nemocničních dveří a mával. Muži vnesli tělo dovnitř a položili je na stůl uprostřed místnosti. Manuel začal připravovat kapačku, Bobbie si stáhla rameno lampy a sklonila se nad chlapcem, aby si rány prohlédla. Okamžitě viděla, že vypadají mizerně. Ten kluk téměř určitě zemře.

Ohromná tržná rána mu běžela od ramena dolů po hrudi. Tkáň při okrajích se roztřepila. Rameno bylo vymknuté, v nejhlubším místě se bělaly obnažené kosti. Druhá rána se prořízla mohutnou stehenní svalovinou tak hluboko, že byl patrný pulz femorální tepny. Doktorčin první dojem byl dokonce takový, jako by kdosi stehno roztrhl, aby se podíval dovnitř.

„Povězte mi ještě jednou, jak k tomu zranění došlo,“ řekla.

„Neviděl jsem to,“ odpověděl Ed. „Říkali, že ho zachytilo rypadlo.“

„Protože to skoro vypadá, jako by ho rozsápal dravec,“ uvažovala Bobbie Carterová, zatímco ohledávala rány. Jako většina lékařů pracujících na oddělení pohotovostní péče si dokázala detailně připomenout pacienty, kteří se jí dostali do rukou třeba už před léty. Za své praxe se setkala se dvěma takovými případy. První bylo dvouleté dítě, které napadl rottweiler. Druhý byl opilý cirkusový zřízenec, který si šel potřást pravicí s tygrem bengálským. Obě zranění se navzájem podobala. Napadení dravým zvířetem mělo charakteristický vzhled.

„Rozsápal dravec?“ řekl Ed. „Ne, to ne. Bylo to rypadlo, věřte mi.“ Olízl si rty. Choval se nervózně, jako by někde udělal chybu. Bobbie zauvažovala proč. Jestli na stavbě letoviska zaměstnávají nezkušené domácí dělníky, musí k nehodám docházet neustále.

„Chcete vymývání?“ zeptal se Manuel.

„Ano,“ odvětila. „Až ho připoutáš.“

Sklonila se níž a zkoumala ránu špičkami prstů. Kdyby ho nabral bagr, do ran by hluboko pronikla špína. Jenže tady žádná špína nebyla, jenom kluzká vrstvička slizovité pěny. A rány podivně páchly, po hnilobě, cítila z nich smrt a rozklad. Něco takového ještě nikdy v životě nečichala.

„Kdy se mu to stalo?“

„Před hodinou.“

Znovu postřehla Edovo napětí. Patřil k těm horlivým, nervózním typům. A vůbec nepřipomínal stavebního předáka. Mnohem víc vysokého úředníka. Zjevně byl zcela vyvedený z míry.

Bobbie Carterová se obrátila nazpět ke zraněním. Nějak se nemohla srovnat s tím, že vidí mechanické poškození tkáně. Rány nebyly kontaminované hlínou a nebyly zhmožděné. Veškerá mechanická zranění – sražení autem, nehody v továrních provozech – vždy obsahují nějaké zhmožděniny. Jenže tady scházely. Namísto toho měl chlapec na rameně i dole na stehně pokožku poškrábanou a potrhanou.

Opravdu to vypadalo, jako by ho napadl dravec. Ale zase na druhé straně jinde měl tělo nedotčené, což bylo pro napadení dravým zvířetem netypické. Znovu si prohlédla jeho hlavu, paže, ruce…

Ruce.

Když pohlédla na chlapcovy ruce, cítila, jak ji zamrazilo do morku kosti. Obě dlaně byly posety krátkými tržnými ranami, zápěstí a předloktí modřinami. Pracovala v Chicagu dostatečně dlouho, aby věděla, co to znamená.

„No dobře,“ řekla. „Počkejte venku.“

„Proč?“ znepokojeně protestoval Ed. To se mu nelíbilo.

„Chcete, abych mu pomohla, nebo ne?“ řekla, vystrkala ho ze dveří a zavřela mu je před nosem. Nevěděla, co to všechno znamená, ale vůbec se jí to nelíbilo.

Manuel zaváhal. „Mám pokračovat v mytí?“

„Ano,“ odvětila. Natáhla se pro malý automat Olympus. Pořídila několik snímků zranění, pro lepší výsledek přitom natáčela reflektor. Skutečně to vypadá, jako by ho něco pokousalo, myslila si. Pak chlapec zasténal. Odložila fotoaparát a sklonila se nad ním. Pohnuly se mu rty, jazyk měl těžký.

„Raptor,“ zašeptal. „Lo sa raptor…“

Manuel při jeho slovech rázem ztuhnul a v hrůze odstoupil nazpět.

„Co to znamená?“ zeptala se Bobbie.

Manuel potřásl hlavou. „Já nevím, paní doktorko. Lo sa raptor – no es espaňol.“

„Ne?“ Jí to jako španělština znělo. „Tak prosím pokračujte v omývání.“

„Ne, paní doktorko.“ Pokrčil nosem. „Zlý pach.“ A pokřižoval se.

Bobbie si znovu prohlédla kluzkou pěnu nastříkanou do ran. Nabrala si ji a rozetřela ji mezi prsty. Téměř připomínala sliny…

Rty zraněného hocha se opět pohnuly. „Raptor,“ zašeptal.

Manuel řekl tónem naplněným děsem: „Potrhal ho.“

„Co ho potrhalo?“

„Raptor.“

„Co je to raptor?“

„To znamená hupia.“

Bobbie se zamračila. Kostaričané nebyli nijak zvlášť pověrčiví, ale slovo hupia už ve vesnici zaslechla. Znamenalo cosi jako duch noci, plíživý upír, který unáší malé děti. Pověst pravila, že hupia kdysi žil v kostarických horách, ale nyní obývá příbřežní ostrovy.

Manuel ustupoval pozpátku, cosi mumlal a křižoval se. „Tenhle zápach není normální,“ řekl. „Byl to hupia.“

Bobbie se už chystala, že mu poručí, aby se vrátil ke své práci, když zraněný mladík otevřel oči a posadil se. Manuel vykřikl hrůzou. Poraněný chlapec zasténal a obrátil hlavu, široce rozevřenýma očima pohlédl vpravo vlevo a pak prudce začal zvracet krev. Okamžitě nato ho přepadly křeče a celé tělo se mu zazmítalo. Bobbie po něm skočila, ale vysmekl se jí a spadl na betonovou podlahu. Znovu začal zvracet. Všude bylo plno krve.

Ed otevřel dveře a řekl: „Co se to k čertu děje?“ Ale když spatřil krev, odvrátil se a ruka mu vylétla k ústům. Bobbie se natáhla pro dřevěnou tyčku, aby ji vsunula mezi chlapcovy sevřené čelisti, ale věděla předem, že už je všechno beznadějné. Mladík sebou naposledy prudce smýkl a zůstal nehnutě ležet.

Sehnula se, aby se pokusila o dýchání z úst do úst, avšak Manuel ji divoce uchopil za rameno a odtáhl. „Ne,“ řekl. „Hupia by přeskočil.“

„Manueli, proboha…“

„Ne.“ Hleděl na ni zostra. „Ne. Těmhle věcem vy nerozumíte.“

Bobbie pohlédla na tělo na podlaze a uvědomila si, že už na tom stejně nezáleží, že už žádná možnost resuscitace neexistuje. Manuel zavolal muže, kteří přišli a tělo z místnosti vynesli. Objevil se Ed, otíral si ústa hřbetem ruky a zamumlal:

„Určitě jste udělala, co bylo ve vašich silách.“

Sledovala, jak muži nakládají tělo nazpět do helikoptéry a jak se stroj s hřměním zvedá do vzduchu.

„Tak je to lepší,“ mínil Manuel.

Nešly jí z hlavy chlapcovy ruce. Pokrývaly je drápance a zhmožděniny charakteristické pro člověka, který se někomu brání. Už si byla celkem jistá, že nezahynul při nehodě na stavbě. Něco ho napadlo a on vztáhl proti útočníkovi ruce. „Kde leží ten ostrov, ze kterého přilétli?“ zeptala se.

„V moři. Asi sto, sto dvacet mil od břehu.“

„Dost daleko na letovisko,“ poznamenala.

Manuel sledoval helikoptéru. „Doufám, že se už nikdy nevrátí.“

No dobře, uvažovala, přinejmenším pořídila ty snímky. Jenže když se vrátila ke stolu, uviděla, že její aparát zmizel.

Oné noci, v pozdní hodinu, déšť konečně ustal. Bobbie sama v ložnici za nemocnicí listovala ve svém otřepaném paperbackovém vydání španělského slovníku. Ten chlapec pronesl slovo „raptor“ a Bobbie se, přestože to Manuel popřel, nemohla zbavit podezření, že to je španělské slovo. Samozřejmě, ihned je ve slovníku našla. Znamenalo něco jako „násilník“ nebo „únosce“.

To ji přimělo k zamyšlení. Mělo totiž podezřele blízko k významu slova hupia. Ovšemže nevěřila na žádné pověry. V žádné zlé duchy, kteří by chlapci potrhali ruce. Co se jí jen pokoušel říct?

Z vedlejšího pokoje zaslechla zasténání. Jedna z vesničanek byla už v prvním stádiu a Elena Moralesová, místní porodní bába, ji ošetřovala. Bobbie vstoupila do nemocničního pokoje a zagestikulovala na Elenu, aby na okamžik vyšla ze dveří.

„Eleno…“

„Sí, paní doktorko?“

„Víte, co je to raptor?“

Elena byla šedesátnice se šedivými vlasy, statná žena, která se nenechala zmást nějakým nesmyslem. Nyní hluboko v noci, pod hvězdnou oblohou, se zamračila a opakovala: „Raptor?“

„Ano. Znáte tohle slovo?“

„Sí.“ Elena přikývla. „Znamená… osobu, která přijde v noci a odnese dítě.“

„Únosce?“

„Ano.“

„A hupia?“

Tvář se jí skoro proměnila. „Neříkejte tohle slovo, paní doktorko.“

„Proč ne?“

„Nemluvte o hupiovi teď,“ pronesla Elena pevně a pokývla hlavou směrem, kde sténala rodička. „Není moudré říkat takové slovo právě teď.“

„Raptor svoje oběti kouše a trhá?“

„Kouše a trhá?“ podivila se Elena. „To ne, paní doktorko. Nic takového. Raptor je člověk, který unáší novorozeně.“ Zdálo se, že konverzace ji značně rozrušuje a že by ji co nejraději rychle ukončila. Začala ustupovat nazpět k nemocnici. „Zavolám vás, až bude hotová, paní doktorko. Počítám, že tak ještě hodinu, možná dvě.“

Bobbie vzhlédla ke hvězdám a naslouchala mírnému šplouchání příboje o pláž. V temnotě rozeznávala stíny rybářských člunů zakotvených na moři. Celý obrázek dýchal klidem, byl tak obyčejný, až ji napadlo, že je naprostý blázen, když mluví o upírech a únoscích dětí.

Bobbie se vrátila do svého pokoje a znovu se jí připomnělo, jak Manuel trval na tom, že raptor není španělské slovo. Z prosté zvědavosti otevřela malý anglický výkladový slovník a ke svému překvapení shledala, že slovo se tu skutečně nachází rovněž:

raptor – m. (odvoz, od L. raptor plenitel, fr. raptus): dravý pták

PRVNÍ PŘIBLÍŽENÍ

„Z prvotních nákresů fraktálu je patrno jen málo náznaků, že se pod nimi skrývá matematická struktura.“

IAN MALCOLM

POZEMSKÝ RÁJ

Mike Bowman si vesele pohvizdoval. Projížděl s landroverem rezervací Cabo Blanco na západním pobřeží Kostariky. Bylo krásné červencové jitro a cesta před ním se úžasně klikatila přímo na okraji útesu, takže hleděl přes vrcholky džungle do modře Pacifiku. Podle průvodců byla Cabo Blanco člověkem ještě nedotčená divočina, pozemský ráj. Když se nyní Bowman rozhlížel kolem sebe, připadal si, že má opět prázdniny.

Bowman, šestatřicetiletý projektant výhledové zástavby z Dallasu, přijel do Kostariky se svou ženou a dcerou na dvoutýdenní dovolenou. Výlet byl vlastně nápadem jeho manželky, po celé týdny ho Ellen přesvědčovala, jak překrásné jsou kostarické národní parky a jak by to prospělo Tině, aby je viděla na vlastní oči. Když sem potom přijeli, ukázalo se, že Ellen si domluvila v San José plastickou operaci. Tehdy poprvé Mike Bowman zaslechl o skvělých a levných plastických chirurzích v Kostarice a o luxusních soukromých klinikách v San José.

Samozřejmě, že následovala krutá hádka. Mike měl dojem, že mu lhala, a byla to taky pravda. Potom si pěkně podal celý ten byznys s plastickými operacemi. Bylo to ostatně naprosto směšné, Ellen bylo třicet a byla to krásná ženská. Sakra, nestala se snad královnou krásy v posledním ročníku univerzity v Rice? Tomu ještě nebylo ani deset let. Jenže Ellen trápila nejistota a starosti. A vypadalo to, jako by její hlavní starostí v posledních letech byly obavy, že o svou krásu přijde.

Landrover najel do výmolu a rozstříkl proudy bahna. Ellen sedící vedle něj řekla: „Miku, jseš si jistý, že to je správná cesta? Jsou to už celé hodiny, kdy jsme naposledy viděli nějaké lidi.“

„Už si nevzpomínáš na to modré auto?“ připomněl jí. „Je to patnáct minut.“

„Jenže to jelo opačným směrem…“

„Miláčku, chtělas opuštěnou pláž,“ řekl, „a přesně to taky budeš mít.“

Ellen pochybovačně potřásla hlavou. „Doufám, že máš pravdu.“

„Jo, tati, doufám, že máš pravdu,“ řekla Christina ze zadního sedadla. Bylo jí osm.

„Věř mi, mám pravdu.“ Chvíli řídil mlčky. „Je tu nádherně, že? Koukni, ten pohled. To je nádhera.“

„Je to fajn,“ řekla Tina.

Ellen vylovila pudřenku a prohlédla si svou tvář v zrcátku. Prsty si zatlačila místa pod očima. Povzdechla a pudřenku zase odložila.

Silnice začala klesat a Mike Bowman se soustředil na řízení. Náhle se přes cestu mihlo cosi malého černého a Tina vykřikla:

„Podívej! Podívej!“ A potom se to ztratilo v džungli.

„Co to bylo?“ zeptala se Ellen. „Opice?“

„Možná kotul veverkovitý,“ odpověděl Bowman.

„Můžu si ho započítat?“ řekla Tina a vytáhla tužku. Psala si seznam všech zvířat, která na výletě uvidí, po prázdninách do školy.

„No, to nevím,“ zapochyboval Mike.

Tina si prohlédla obrázek v průvodci. „Nezdá se mi, že to byl kotul veverkovitý,“ řekla. „Myslím, že to byl jenom další vřešťan.“ Vřešťanů už po cestě viděla několik.

„No tohle,“ ozvala se už veseleji. „Podle téhle knížky, ‚pláže v Cabo Blanco jsou plné divokých zvířat včetně vřešťanů, chvostana bělonosého, lenochoda tříprstého a nosála koati‘. Tati, myslíš, že uvidíme lenochoda tříprstého?“

„To si piš, že jo.“

„Opravdu?“

„Stačí, když se podíváš do zrcadla.“

„S tebou je sranda, tati.“

Silnice klesala džunglí k oceánu.

Když Mike Bowman konečně dojel na pláž, cítil se jako hrdina: byl to dvě míle dlouhý půlměsíc bílého písečku, úplně opuštěný. Zaparkoval landrover ve stínu pod palmami, které lemovaly pláž, a vytáhl balíčky s jídlem. Ellen se převlékla do plavek.

„Fakticky, vůbec nevím, jak ty špeky ze sebe dostanu,“ řekla.

„Vypadáš ohromně, zlato.“ Ve skutečnosti mu připadalo, že je až příliš hubená, ale už se poučil, že se to nesmí říkat nahlas.

Tina se už hnala po pláži.

„Nezapomeň, že potřebuješ čepičku,“ volala za ní Ellen.

„Pozdějc,“ křikla Tina přes rameno. „Jdu se podívat, jestli tu není lenochod.“

Ellen Bowmanová se rozhlédla po pláži až ke stromům. „Myslíš, že jí nic nehrozí?“

„Drahoušku, tady bys musela ujít pěkných pár mil, abys na někoho narazila,“ řekl Mike.

„A co hadi?“

„Ach, proboha. Na pláži žádní hadi nejsou.“

„Nevím, proč by nebyli…“

„Miláčku, hadi jsou studenokrevní,“ odvětil přesvědčivě. „Jsou to plazi. Nedokážou si řídit svoji tělesnou teplotu. Tady na písku je pětatřicet stupňů. Každý had by se tu upekl. Věř mi. Na té pláži žádní hadi nejsou.“ Sledoval svou dceru, jak peláší pryč, temná skvrna na bílém písku. „Nech ji běžet. Ať si užije prázdniny.“ A položil ruku své ženě kolem pasu.

Tina utíkala tak dlouho, dokud se nezadýchala, a pak sebou plácla do písku a se smíchem se kutálela až k vodní hladině. Oceán byl teplý a příboj prakticky utichl. Chvilku seděla a čekala, až zase chytí dech. Potom se ohlédla nazpět ke svým rodičům a k autu, aby viděla, jak je daleko.

Matka jí máváním nabádala, aby se vrátila. Tina jí vesele zamávala v odpověď a předstírala, že jejím gestům nerozuměla. Tina si nepřála mít na hlavě čepičku proti slunci. A nechtělo se jí vracet se a poslouchat máminy řeči o hubnutí. Líbilo se jí to právě tady, a taky chtěla vidět lenochoda.

Tina lenochoda viděla před dvěma dny v zoo v San José. Vypadal jako z kresleného filmu a zdál se neškodný. V každém případě neuměl běhat rychle, určitě by mu snadno utekla.

Teď už na ni máma volala a Tina se rozhodla, že se ze sluníčka sklidí, odsud od vody, do palmového stínu. V téhle partii pláže palmové listy visely přes pokroucenou změť mangrovových kořenů, čímž bránily každému pokusu proniknout hlouběji do vnitrozemí. Tina seděla na písku a kopala do vysušeného kořenovníkového listoví. Všimla si množství ptačích stop v písku. Kostarika byla ptactvem pověstná. V průvodci se psalo, že tu žije třikrát tolik ptačích druhů než v celé Americe a Kanadě.

V písku byly malé tříprsté stopy, tak nezřetelné, že je sotva postřehla. Jiné byly velké a vyryté hluboko do písku. Tina si bezmyšlenkovitě stopy prohlížela, když zaslechla zacvrlikání následované šelestem v mangrovové houštině.

Lenochodi cvrlikají? Tina o tom měla své pochybnosti, ale jistá si nebyla. Čiřikal pravděpodobně nějaký mořský pták. Tiše vyčkávala, bez hnutí, až znovu zaslechla šelest a konečně spatřila i původce těch zvuků. Na pár metrů od ní se ze změti kořenů mangrovových stromů vynořila ještěrka a zírala na ni.

Tině se zatajil dech. Nové zvíře do jejího seznamu! Ještěrka stála na zadních nohách, opírala se o silný ocas a prohlížela si ji. V téhle pozici byla téměř jednu stopu vysoká, tmavě zelená s hnědými pruhy na hřbetě. Maličké přední nožičky měla zakončené droboučkými prstíčky, které se jí zachvívaly. Ještěrka sklopila hlavu ke straně, ale nepřestávala si ji prohlížet.

Tinu napadlo, že bude chytrá. Něco jako velký mlok. Zvedla ruku a taky na ni zatřepala prsty.

Ještěrku to nevystrašilo. Přiblížila se k ní, kráčela vzpřímeně na zadních nohách. Byla sotva větší než kuře, a jak si vykračovala, stejně jako kuře pohazovala hlavou. Tinu napadlo, že by to byl fantastický mazlíček.

Všimla si, že ještěrka zanechávala v písku tříprsté stopy, které vypadaly úplně stejně jako ptačí. Ještěrka se k Tině přiblížila ještě těsněji. Dívka se ani nehnula, nechtěla malé zvířátko vystrašit. Překvapovalo ji, že ještěrka přišla takhle blízko, ale napadlo ji, že jsou tu v rezervaci. Všechna zvířata v rezervaci jistě věděla, že jsou chráněná. Tahle ještěrka asi už byla krotká, ochočená. Čekala možná, že od ní dostane něco k jídlu. Naneštěstí s sebou zrovna nic neměla. Tina pozvolna natáhla ruku s otevřenou dlaní, aby ukázala, že pro ni žádnou potravu nemá.

Ještěrka se zastavila, pohodila hlavou a zacvrlikala.

„Promiň,“ řekla jí Tina. „Zrovna u sebe nic nemám.“

A potom, naprosto bez varování, jí ještěrka skočila po natažené ruce. Tina cítila, jak jí maličké prstíčky propichují kůži na dlani, a taky cítila překvapivou váhu zvířecího těla, která jí tiskla ruku k zemi.

A potom jí ještěrka začala šplhat po ruce vzhůru, k obličeji.

„Jen kdybych ji měla nadohled,“ řekla Ellen Bowmanová a mhouřila oči v slunečním jasu. „Nic víc. Jenom ji mít nadohled.“

„Co by se jí dělo,“ odpověděl Mike. Přehrabával se v krabici s jídlem, kterou jim zabalili v hotelu. Bylo tam nechutné grilované kuře a jakýsi masem plněný koláč. Ellen jistě o nic takového nestála.

„Nebojíš se, že zaběhla z pláže do lesa?“

„Ne, zlato, to ne.“

„Cítím se tady tak opuštěná,“ řekla Ellen.

„Myslel jsem, že po něčem takovém toužíš,“ odvětil Mike Bowman.

„Toužila jsem.“

„No, co se ti potom nezdá?“

„Jenom kdybych ji měla nadohled, nic víc,“ řekla Ellen.

V tu chvíli zaslechli hlas své dcery po pláži roznášený větrem. Křičela bolestí.

PUNTARENAS

„Myslím, že jí teď celkem nic nechybí,“ řekl doktor Cruz a spustil plastikový dílec kyslíkového stanu. Tina uvnitř spala. Mike Bowman seděl u postele, aby byl dceři nablízku. Uvažoval, že doktor Cruz je pravděpodobně velice schopný. Mluvil výtečně anglicky, což bylo výsledkem jeho studií medicíny v Londýně a Baltimore. Z doktora Cruze jeho profesionální kvalifikace přímo vyzařovala. Clínica Santa Maria, moderní nemocnice v Puntarenas, byla bez poskvrny a všechno tu běželo jako na drátku.

Ale Mike Bowman byl přesto nervózní. Nemohl se přenést přes skutečnosti, že jeho jediná dcera utrpěla hrozná zranění a že jsou daleko od domova.

Když Mike k Tině jako první doběhl, hystericky křičela. Celou levou paži měla zakrvácenou, pokrytou značným počtem drobných kousanců, každý velikosti otisku palce. Kromě toho na ní byly chuchvalce jakési pěny připomínající zpěněné sliny.

Přenesl ji přes pláž k autu. Paže jí téměř okamžitě začala rudnout a otékat. Mike jen tak nezapomene na divokou jízdu zpět k civilizaci, kdy se landrover s pohonem na všechna čtyři kola šplhal do kopců a klouzal v bahně, zatímco jeho dcera křičela strachy a bolestí a ruka se jí neustále zhoršovala. Dlouho předtím, než dojeli k hranicím rezervace, se jí otok rozšířil i na krk a začala mít problémy s dýcháním…

„Teď už bude v pořádku?“ zeptala se Ellen hledící skrz plastikovou stěnu kyslíkového stanu.

„Věřím, že ano,“ odvětil doktor Cruz. „Podal jsem jí další dávku steroidů a už se jí dýchá mnohem lépe. A jak můžete sama vidět, edém na paži jí už podstatně splaskl.“

„A co ty kousnutí…“ řekl Mike Boowman.

„Zatím jsme je neidentifikovali,“ odpověděl lékař. „Já osobně jsem ještě nic takového neviděl. Ale všimněte si, že se už ztrácejí. Už je pomalu nerozeznáte. Naštěstí jsme je vyfotografovali, abychom je mohli porovnat. Omyl jsem jí ruku a odebral vzorky těch lepkavých slin – jeden pro analýzu tady, druhý jsme poslali do laboratoře v San José a třetí jsme uložili do ledničky pro případ, že by byl zapotřebí. Máte ten obrázek, který namalovala?“

„Ano,“ přitakal Mike Bowman. Podal lékaři kresbu, kterou Tina namalovala v odpověď na otázku úřednice na příjmech.

„Tohle zvíře ji pokousalo?“ Doktor Cruz si prohlížel obrázek.

„Ano,“ odvětil Mike Bowman. „Říkala, že to byla zelená ještěrka velikosti kuřete nebo vrány.“

„Takovou ještěrku neznám,“ řekl lékař. „Namalovala ji, že stojí na zadních nohách…“

„To je v pořádku,“ souhlasil Mike Bowman. „Tvrdila, že chodila po zadních.“

Doktor Cruz se zamračil. Ještě chvíli si obrázek prohlížel. „Na tohle nejsem expert. Požádal jsem doktora Guitierreze, aby nás sem přišel navštívit. Je to výzkumný pracovník ústavu Reserva Biológica de Carara, který leží na druhé straně zálivu. Možná že on nám to zvíře identifikuje.“

„Není tu někdo z Cabo Blanco?“ zeptal se Bowman. „Tam právě ji to pokousalo.“

„Naneštěstí není,“ odvětil doktor Cruz. „Cabo Blanco nemá stálého zaměstnance, v současné době tam žádný vědec nepracuje. Pravděpodobně jste první, kdo za několik posledních měsíců vkročil na tu pláž. Ale jsem si jistý, že budete souhlasit, že doktor Guitierrez svému oboru rozumí.“

Ukázalo se, že doktor Guitierrez je zarostlý chlap v khaki šortkách a košili. Velice je překvapilo, že to je Američan. Když ho Bowmanům představili, řekl měkkým jižanským přízvukem: „Jsem moc rád, že vás poznávám. Jak se máte?“ A potom jim vysvětlil, že je terénní biolog vyslaný z Yale, který pracuje v Kostarice už posledních pět let. Marty Guitierrez Tinu důkladně vyšetřil, jemně jí nadzvedl paži, ve světle malé baterky každé kousnutí pečlivě proměřil. Po chvíli Guitierrez odstoupil a pokývl, jako by právě cosi pochopil. Pak si ještě prohlédl snímky z Polaroidu a položil několik otázek týkajících se slin. Cruz mu řekl, že se dosud testují v laboratoři.

Konečně se otočil k Miku Bowmanovi a k jeho manželce, kteří napjatě vyčkávali. „Myslím, že Tina bude v pořádku. Jen bych si rád ujasnil pár detailů,“ řekl a jistou rukou si dělal poznámky. „Vaše dcera říká, že ji pokousala zelená ještěrka přibližně jednu stopu vysoká, která vyšla vzpřímeně na pláž z kořenovníkového močálu.“

„Přesně tak, ano.“

„A ještěrka vydávala nějaké zvuky?“

„Tina říkala, že cvrlikala, nebo pištěla.“

„Jako myška, povídala?“

„Ano.“

„No dobře,“ řekl doktor Guitierrez, „už vím, co je to za ještěrku.“ A vysvětlil jim, že ze šesti tisíc druhů ještěrek na světě jen tucet chodí vzpříma. A z nich se jen čtyři nacházejí v Latinské Americe. A že podle vybarvení usuzuje na jeden druh z těch čtyř. „Jsem si jistý, že ta ještěrka je Basiliscus amoratus, pruhovaná ještěrka patřící mezi leguány, která žije v Kostarice a také v Hondurasu. Když se postaví na zadní nohy, někdy je vysoká i celou stopu.“

„A je jedovatá?“

„Ne, paní Bowmanová. Ani trochu.“ Guitierrez jí objasnil, že otok na Tinině paži vyvolala alergická reakce. „Podle údajů v literatuře je čtrnáct procent populace na plazy silně alergických,“ řekl, „a zdá se, že vaše dcera sem také patří.“

„Naříkala, tvrdila, že ji to strašně bolí.“

„Asi ji to taky bolelo,“ připustil Guitierrez. „Sliny plazů obsahují serotonin, který způsobuje obrovskou bolest.“ Obrátil se na Cruze. „Po podání antihistaminik jí krevní tlak poklesl?“

„Ano,“ odvětil doktor Cruz. „Okamžitě.“

„Serotonin,“ řekl Guitierrez. „Není se o čem dohadovat.“

Jenže Ellen Bowmanové se stále něco nezdálo. „Ale proč by ji ještěrka jen tak z ničeho nic pokousala?“

„Pokousání od ještěrek jsou velmi obvyklá,“ odvětil Guitierrez. „Ošetřovatelé v zoo jsou pokousáni každou chvíli. A zrovna tuhle jsem slyšel, že ještěrka pokousala v Amaloye, asi šedesát mil od vašeho místa, kojence v kolíbce. Takže takové nehody jsou běžné. Jen tak úplně nechápu, proč má vaše dcera těch kousnutí tolik. Co v tu chvíli dělala?“

„Nic. Říkala, že seděla ani se nehnula, protože nechtěla tu ještěrku vyplašit.“

„Seděla ani se nehnula,“ opakoval Guitierrez a zamračil se. Potřásl hlavou. „No dobře. Nemyslím, že můžeme přesně vysvětlit, co se stalo. Divoká zvířata jsou nevypočitatelná.“

„A co ty zpěněné sliny, co měla na ruce?“ zeptala se Ellen. „Pořád musím myslet na vzteklinu…“

„Ne, ne,“ řekl doktor Guitierrez. „Plazi vzteklinu nepřenášejí, paní Bowmanová. Vaše dcera měla alergickou reakci na kousnutí ještěrkou Basiliscus amoratus. Nic vážnějšího.“

Mike Bowman potom ukázal Guitierrezovi obrázek, který Tina namalovala. Doktor přikývl. „Jako podoba ještěrky z rodu leguánů to je přijatelné. Pár detailů je tu samozřejmě špatně. Krk je trošku moc dlouhý a na zadních nohách namalovala jenom tři prsty namísto pěti. Ocas je příliš silný a zvednutý vysoko. Ale jinak to je perfektně provozuschopná ještěrka z druhu, o kterém jsme mluvili.“

„Ale Tina zdůrazňovala, že krk byl dlouhý,“ trvala na svém Ellen Bowmanová. „A říkala, že na nohou měla ještěrka tři prsty.“

„Tina je všímavá,“ potvrdil Mike Bowman.

„O tom nepochybuju,“ řekl Guitierrez se smíchem. „Ale pořád si myslím, že vaši dceru pokousal obyčejný Basiliscus amoratus a že měla silnou herpetologickou reakci. Normální průběh nemoci s medikací je dvanáct hodin. Ráno by měla být naprosto v pořádku.“

Do moderní laboratoře v suterénu Clínicy Santa Maria dorazila zpráva, že doktor Guitierrez identifikoval zvíře, které napadlo americkou holčičku, jako neškodného leguána. Noční laborant analýzu okamžitě přerušil, přestože předběžná frakcionalizace ukázala několik bílkovin s extrémně vysokou molární hmotností a s neznámou biologickou aktivitou. Jenže laborant nevěděl, kam dřív skočit, a uložil vzorek slin na poličku do lednice.

Následujícího jitra denní laborant překontroloval odkládací přihrádku podle jmen pacientů, kteří měli být propuštěni. Když si všiml, že mezi ně patří i Bowmanová, Christina L., laborant vzorek se slinami zahodil. V poslední chvíli postřehl, že jedna ze zkumavek má červenou nálepku, což znamená, že měla být odeslána do laboratoře univerzity v San José. Vytáhl ji z odpadkového koše a naložil s ní podle příkazu.

„Tak běž. Běž doktoru Cruzovi poděkovat,“ řekla Ellen Bowmanová a postrčila Tinu kupředu.

„Děkuju vám, pane doktore,“ řekla Tina. „Už se cítím mnohem líp.“ Potřásli si s lékařem rukama. Potom dodala: „Máte dnes jinou košili.“

Doktor Cruz na okamžik vypadal, jako by ho něco vyvedlo z míry, pak se zasmál. „Máš pravdu, Tino. Pokaždé, když celou noc pracuju v nemocnici, ráno si převléknu čistou košili.“

„Ale kravatu si neměníte.“

„Ne. Jenom košili.“

„Mike vám říkal, že má oči jako ostříž,“ komentovala to Ellen Bowmanová.

„To tedy má.“ Doktor Cruz se zasmál a ještě jednou potřásl malému děvčátku rukou jako dospělé. „Tak ať si dobře užiješ zbytek svých prázdnin v Kostarice, Tino.“

„Děkuju, pane doktore.“

Bowmanovi se už otočili k odchodu, když doktor Cruz ještě řekl: „Tino, prosím tě, pamatuješ si ještě tu ještěrku, co tě pokousala?“

„No.“

„Vzpomeneš si na její nohy?“

„No.“

„Měla na nich prsty?“

„Ano.“

„A kolik jich bylo?“

„Tři,“ odpověděla Tina.

„Jak to tak dobře víš?“

„Protože jsem se koukala,“ řekla. „A ptáci zanechávali na pláži stopy se třemi prsty, takhle!“ Zvedla ruku a široce roztáhla tři prsty. „A ještěrka taky dělala v písku právě takové.“

„Ještěrka zanechávala stejné stopy jako ptáci?“

„No,“ řekla Tina. „Ona i šla jako pták. Takhle pohazovala hlavou, nahoru dolů.“ Udělala několik kroků a napodobovala ji.

Když Bowmanovi odešli, doktor Cruz se rozhodl, že tenhle rozhovor vylíčí Guitierrezovi, tomu zoologovi.

„Musím připustit, že vyprávění toho děvčete je docela záhadné. Už jsem se sám pokoušel něco si ověřit. Nejsem si jistý.“

„Tak potom co?“

„No,“ pronesl Guitierrez, „nedělejme předčasné dohady. Mimochodem, neslyšel jste, že by v nemocnici byly nějaké jiné případy pokousání od ještěrek?“

„Ne, proč?“

„Dejte mi vědět, příteli, kdyby se nějaký objevil.“

PLÁŽ

Marty Guitierrez seděl v kořenovníkovém houští na pláži a sledoval, jak se odpolední slunce sklání po obloze, až jeho paprsky prudce zajiskřily ve vodách zálivu a pronikly pod palmy. Snažil se, aby co nejpřesněji určil místo, kde byla před dvěma dny pokousána americká holčička.

Ačkoli to byla pravda, co řekl Bowmanům – že pokousání ještěrkami jsou velice častá, Guitierrez nikdy v životě neslyšel, že by někoho pokousal leguán. A docela určitě nikdy v životě neslyšel, že by někdo musel být hospitalizován, když ho pokousala ještěrka. Kromě toho rozměr kousanců na Tinině paži byl trochu velký na leguána. Když se vrátil do cararského ústavu, okamžitě běžel do tamější malé vědecké knihovny, ale nikde nenašel žádnou referenci týkající se pokousání leguánem. Nato se propojil na International BioScience Services, počítačovou databázi v Americe. Ale opět nenarazil na žádné reference týkající se pokousání leguánem ani na zmínku o hospitalizaci po kousnutí ještěrkou.

Potom zavolal na ředitelství nemocnice v Amaloye, kde mu potvrdili, že devítidenní novorozeně spící v kolébce bylo pokousáno do nohy zvířetem, o němž babička – jediný očitý svědek – tvrdila, že to byla ještěrka. Končetina vzápětí otekla a novorozeně málem zemřelo. Babička popsala, že ještěrka byla zelená s hnědými pruhy. Než ji stačila odehnat, kousla dítě několikrát.

„Podivné,“ řekl Guitierrez.

„Ne, pokaždé to bývá stejné,“ opáčil nemocniční hodnostář, a doplnil, že slyšel i o dalších případech: ve spánku bylo pokousáno dítě ve Vásquezu, nejbližší pobřežní vesnici. A jiné v Puerta Sotrero. Všechny tyto případy se staly za poslední dva měsíce. Vždycky byly postiženy spící děti nebo kojenci.

Nové a ověřené informace vzbudily v Guitierrezovi podezření, že se v Kostarice vyskytuje nový, dosud neznámý druh ještěrky. To se skutečně mohlo stát zejména tady. Kostarika měřící v nejužším místě pouhých pětasedmdesát mil byla menší než stát Maine. A přes svou malou rozlohu měla podivuhodnou různorodost biologických habitatů: mořská pobřeží jak na straně atlantické, tak i pacifické, čtyři oddělená horská pásma včetně vrcholků dosahujících výše přes šest a půl tisíce metrů a aktivních sopek, tropické deštné lesy, oblasti s mírným klimatem, oblasti bahenních močálů i aridních pouští. Taková ekologická různorodost vedla k úžasnému množství druhů rostlinných i živočišných. V Kostarice žilo třikrát tolik druhů ptactva než v celé Severní Americe. Rostlo tu více než tisíc druhů orchidejí. Nacházelo se tady přes pět tisíc druhů hmyzu.

Nové druhy se zde objevovaly neustále a v poslední době dokonce zvýšeným tempem. Důvody byly smutné, v Kostarice byly mýceny pralesy, takže druhy obývající džungli ztrácely svoje habitaty, stěhovaly se do jiných oblastí a přitom někdy měnily i své chování.

Takže bylo docela dobře možné, že se tu objevil zase nějaký nový druh. Avšak vzrušení z objevu se mísilo s obavami z nových chorob. Ještěrky přenášely virová onemocnění a několik z nich se mohlo přenést i na člověka. Nejnebezpečnější byla ještěrčí encefalitida označovaná zkratkou CSE, která se na lidech a koních projevovala jako forma spavé nemoci. Guitierrezovi připadalo, že nalézt novou ještěrku je důležité, i kdyby mělo jít jen o zjištění, zda nepřenáší nějaké nemoci.

Seděl na pláži, sledoval, jak slunce klesá, a vzdychal. Tina Bowmanová možná viděla nové zvíře, možná ne. Guitierrez je ale neviděl určitě. Ráno si vzal vzduchovou pistoli, nabil do zásobníku ligaminové šipky a vypravil se na pláž s velikými nadějemi. Jenže promarnil celý den. Brzy se bude muset vrátit k autu a rozjet se vzhůru do kopců, takovou cestu netoužil absolvovat potmě.

Guitierrez se zvedl na nohy a pomalu vyrazil. Před sebou spatřil temnou siluetu vřešťana loudajícího se po okraji kořenovníkového močálu. Guitierrez se mu vyhnul směrem k vodě. Jestli je tam jeden vřešťan, jsou v korunách stromů pravděpodobně i další a vřešťani mají ve zvyku nevítané návštěvníky shora pomočit.

Jenže tenhle vřešťan se zdál být osamělý, šel pomalu a každou chvíli se zastavoval, aby se posadil na bobek. Opice měla cosi v tlamě. Když se Guitierrez přiblížil, spatřil, že žere ještěrku. Z tlamy jí vyčníval ocas a zadní nohy. Dokonce i z takové vzdálenosti Guitierrez rozeznával hnědé pruhy na zeleném podkladě.

Poklekl a zamířil. Vřešťan, navyklý životu na chráněném území, si ho zvědavě prohlížel. Neutekl, ani když první šipka neškodně prolétla kolem něj. Když se mu druhá zabořila hluboko do stehna, vřešťan zařval bolestí a překvapením, upustil zbytky své kořisti a uprchl do džungle.

Guitierrez se zvedl na nohy a vykročil. O opici neměl žádné obavy, dávka sedativa byla příliš malá, než aby jí způsobila něco jiného kromě toho, že ji na pár okamžiků omráčí. Už myslel na to, co si počne s novým objevem. Napíše předběžnou zprávu, ale zbytky bude muset samozřejmě zaslat do Spojených států, aby tam provedli definitivní identifikaci. Komu by je měl poslat? Věhlasným expertem byl Edward H. Simpson, emeritní profesor zoologie na Columbia University v New Yorku. Simpson byl elegantní postarší pán s bílými vlasy sčesanými dozadu a zároveň přední světová autorita v taxonomii ještěrek. S největší pravděpodobností, pomyslel si Marty, pošle svou ještěrku doktoru Simpsonovi.

NEW YORK

Dr. Richard Stone, vedoucí Laboratoře pro tropické choroby lékařské fakulty Columbia University, často poznamenával, že tenhle název vzbuzuje dojem, že se jedná o mnohem skvělejší instituci, než laboratoř ve skutečnosti je. Počátkem dvacátého století, když zabírala celé čtvrté poschodí budovy lékařského výzkumu, tu pracovaly celé týmy laborantů, aby vymýtily metly jako žlutou horečku, malárii a choleru. Avšak úspěchy medicíny – a výzkumná pracoviště v Nairobi a Sao Paulu – způsobily, že laboratoř ztratila mnohé ze svého významu. Měla nyní jen zlomek ze své dřívější rozlohy a zaměstnávala pouze dva laboranty na plný úvazek, kteří se zabývali především stanovováním diagnóz Newyorčanů, kteří se vraceli ze zahraničních cest. Tohle ráno přišlo do laboratoře něco, co se zcela vymykalo pohodlné zaběhané rutině.

„No, výtečně,“ řekla laborantka, když si přečetla nálepku pro celnici. „Částečně sežvýkaný zbytek neidentifikované kostarické ještěrky. Báječné.“ Pokrčila nos. „To bude patřit vám, doktore Stone.“

Richard Stone přešel laboratoř, aby si prohlédl novou zásilku. „To je ten materiál z laborky Eda Simpsona?“

„Ano,“ odvětila. „Jenže nechápu, proč posílají nějakou ještěrku nám.“

„Volala jeho sekretářka,“ vysvětlil Stone. „Simpson je celé léto na výpravě na Borneu, a protože je tu nebezpečí přenosu chorob touhle ještěrkou, požádala naši laboratoř, abychom se na to podívali. Tak ukažte, co jsme to dostali.“

Bílý plastikový válec měl rozměr půlgalonové krabice od mléka. Uzavíral se pomocí kovových pásek se západkami a šroubovacím víčkem. Byl na něm nápis International Biological Specimen Container a nálepky s varovnými nápisy ve čtyřech jazycích, aby ani podezíraví celníci válec neotevírali.

Varovné označení zjevně uspělo, Richard Stone si posunul rameno silné lampy nad hlavu a viděl, že pečetě jsou stále neporušené. Nakonec zapjal odsávání, navlékl si plastikové rukavice a masku na obličej. Laboratoř nedávno identifikovala vzorky kontaminované venezuelskou koňskou horečkou, japonskou encefalitidou typu B, kyasanurským pralesním virem, viry Langat a Mayaro. Potom odšrouboval víčko.

Ozval se sykot unikajícího plynu a vyvalil se bílý dým. Válec byl rázem promrzlý na kost. Uvnitř objevil plastikový svačinový sáček zavřený na zip a obsahující cosi zeleného. Stone rozprostřel na stůl chirurgickou roušku a vyklepal obsah ze sáčku. Se žuchnutím vypadlo na stůl cosi zmrzlého.

„Júú,“ řekla laborantka. „To vypadá, jako že to něco žralo.“

„Ano,“ souhlasil Stone. „A co chtějí po nás?“

Laborantka se zahleděla do přiložených dokumentů. „Ještěrka napadá místní děti. Ptají se nás na přesné určení, co to je za druh, a jestli se při kousnutí nemohou přenášet nějaké nemoci.“ Vytáhla dětskou kresbu ještěrky podepsanou nahoře TINA. „Jedno z děcek tu ještěrku namalovalo.“

Stone se na obrázek zahleděl. „Samozřejmě my určit druh neumíme,“ řekl. „Ale zjistit choroby zato dokážeme celkem snadno, jestli z těch zbytků dostaneme aspoň pár kapek krve. Jak tomu zvířeti říkají?“

„Basiliscus amoratus s tříprstou genetickou anomálií,“ přečetla z papírů.

„No dobře,“ řekl Stone. „Tak se do toho pustíme. Než to rozmrzne, zrentgenujte to a udělejte pár fotek Polaroidem pro archív. Jakmile budeme mít krev, rozjeďte antigenní testy. Kdybyste někde narazila na problém, dejte mi vědět.“

Do oběda už laboratoř měla výsledek: krev ještěrky nevykazovala žádnou signifikantní reakci na některý virový či bakteriální antigen. Udělali rovněž testy toxicity a tady zjistili jen jediný pozitivní výsledek: krev mírně reagovala na jed indické kobry královské. Jenže mezi plazy to nebyl žádný pozoruhodný efekt, i navzájem vzdálené druhy mívaly často něco společného, takže doktor Stone neuznal, že to vůbec stojí za zmínku. Fax, který jeho laborantka ještě téhož večera odeslala doktoru Martinu Guitierrezovi, tuto informaci neobsahoval.

O určení ještěrky se ani nepokusili, to počká až na návrat doktora Simpsona. Vrátit se měl však až za několik týdnů a jeho sekretářka požádala Laboratoř pro tropické choroby, jestli by do té doby zbytky ještěrky laskavě neuschovala. Doktor Stone je vložil nazpět do sáčku, zazipnul a strčil do mrazáku.

Martin Guitierrez četl fax s hlavičkou Columbia Medical Center, Laboratoř tropických chorob. Byl stručný:

VĚC: Basiliscus amoratus s genetickou anomálií

/předáno laboratoři dr.Simpsona/

MATERIÁL: zadní část těla,? částečně sežrané zvíře

USKUTEČNĚNÉ PROCEDURY: zrentgenování, mikroskopické, imunologické RTX na virové, parazitické a bakteriální choroby.

ZÁVĚRY: V tomto vzorku Basiliscus amoratus neprokázány žádné histologické nebo imunologické nálezy chorob přenosných na člověka.

podepsán

MUDr. Richard A. Stone, ředitel

Na základě tohoto faxu dospěl Guitierrez ke dvěma závěrům. Zaprvé že vědci na Columbia University potvrdili zařazení ještěrky jako leguána. A zadruhé, že když ještěrka nemá žádné choroby přenosné na člověka, nedávné sporadické případy pokousání nepředstavují pro obyvatele Kostariky žádné ohrožení zdraví. Naopak se mu zdálo, že jeho původní názor byl správný: Tenhle druh ještěrek byl vyhnán z pralesa do nového habitatu a tak se dostal do kontaktu s vesničany. Guitierrez si byl jistý, že si ještěrka v průběhu několika málo následujících týdnů na nové prostředí zvykne a tím případy pokousání skončí.

Tropický déšť se lil hustými proudy a bušil do střechy nemocnice v Bahía Anasco z vlnitého plechu. Blížila se půlnoc, bouře přerušila dodávku elektřiny a porodní asistentka Elena Moralesová pracovala při světle baterky. Náhle zaslechla pisklavé zacvrlikání. Napadlo ji, že to je krysa, rychle přiložila matce obvaz na čelo a utíkala do vedlejší místnosti, aby novorozeně zkontrolovala. Když už sahala po klice, začiřikání se ozvalo znovu, a to ji uklidnilo. Jasně to byl pták, který vlétl dovnitř oknem, aby se ukryl před deštěm. A v Kostarice se traduje, že když novorozence navštíví pták, přinese mu do života štěstí.

Elena otevřela dveře. Dítě leželo v proutěné ošatce zakryté lehoučkou pokrývkou, takže mělo odkrytou pouze tvář. Okolo kraje ošatky se krčily tři temnězelené ještěrky jako mýtické obludy. Když Elenu spatřily, pohodily hlavami a zvědavě si ji prohlížely, ale neuprchly. Ve světle baterky Elena viděla, jak jim od čelistí odkapává krev. Jedna z ještěrek se sklonila, slabě zacvrlikala a rychlým pohybem hlavy si urafla z dítěte kus masa.

Elena s výkřikem vyrazila vpřed a ještěrky se rozprchly do temnoty. A dříve než doběhla k ošatce, postřehla rány ve tváři novorozeněte a pochopila, že dítě je už určitě mrtvé. Ještěrky zmizely s pištěním a cvrlikáním v deštivé noci a zanechaly po sobě jen tříprsté stopy, jaké zůstávají po ptácích.

ŘEČ ÚDAJŮ

Když se Elena Moralesová po chvíli uklidnila, rozhodla se, že si útok ještěrek nechá pro sebe. Ačkoli byla ještě roztřesená hrůzou, začala se obávat, že by to mohla slíznout, že nechala novorozeně bez dozoru. Proto řekla matce, že se dítě zadusilo. Na formuláři, který zaslala do San José, smrt ohlásila jako případ SIDS – syndrom náhlého dětského úmrtí. Je to rozšířený syndrom nevysvětlitelných úmrtí malých dětí, není na něm nic pozoruhodného a k její zprávě se neozvaly žádné připomínky.

Univerzitní laboratoř v San José, která zanalyzovala vzorek slin z paže Tiny Bowmanové, zato udělala několik pozoruhodných objevů. Sliny obsahovaly, jak se očekávalo, značné množství serotoninu. Avšak mezi bílkovinami v nich obsaženými se našel i skutečný obr. Měl molární hmotnost 1 980, takže to byl jeden z největších známých proteinů. Jeho biologická aktivita se ještě studovala, ale vypadalo to, že to je neurotoxin příbuzný kobřímu jedu, ačkoli s jednodušší strukturou.

Laboratoř také zjistila stopová množství gama-aminomethionin hydrolázy. Protože tento enzym je charakteristický pro genové inženýrství a dosud nikdy nebyl nalezen ve zvířatech, laboratoř usoudila, že to je jejich znečištění, a když laboranti volali doktoru Cruzovi, příslušnému lékaři v Puntarenas, tuto okolnost neohlásili.

Zbytky ještěrky mezitím odpočívaly v mrazáku Columbia University a vyčkávaly na návrat doktora Simpsona, kterého nečekali dříve než za měsíc. A tak by věci zůstaly i nadále, kdyby do Laboratoře tropických nemocí nepřišla laborantka Alice Levinová a nespatřila obrázek Tiny Bowmanové.

„Jé, které dítě namalovalo toho dinosaura?“

„Cože?“ pomalu se proti ní obrátil doktor Richard Stone.

„No toho dinosaura. Nebo co to je. Moje dítě maluje dinosaury v jednom kuse.“

„To je ještěrka,“ řekl Stone. „Z Kostariky. Namalovalo ji nějaké děvčátko tamodtud.“

„Ne,“ Alice Levinová zavrtěla hlavou. „Podívejte. Je to úplně jasné. Velká hlava, dlouhý krk, silný ocas a stojí to na zadních nohách. Je to dinosaurus.“

„Jak to může být dinosaurus? Je to jenom stopu veliké.“

„Fakt? No tak pak je to jenom velice mrňavý dinosaurus,“ mínila Alice. „Ale můžete mi věřit. Mám dva kluky a jsem na dinosaury expert. Nejmenší z nich měřil méně než jednu stopu. Prťavosaurus nebo tak nějak. Dali jim nemožný jména. Jakmile je vám přes deset, už se je nikdy v životě nedokážete naučit.“

„Vy mi nerozumíte,“ řekl Richard Stone. „Tohle je obrázek současného zvířete. Poslali nám jeho fragment. Teď je v mrazáku.“ Stone nelenil, vytáhl pytlík ven a pozůstatky ještěrky vytřepal.

Alice Levinová si prohlédla zmrzlé zbytky sestávající z nohy a ocasu „a pokrčila rameny. Nedotkla se toho. „No, to nevím,“ řekla. „Ale mně to připadá jako dinosaurus.“

Stone potřásl hlavou. „Nemožné.“

„Proč? Mohl by to být relikt, nebo jak se tomu říká.“

Stone nepřestal potřásat hlavou. Alice byla nevzdělaná, byla to laborantka, která pracovala v bakteriologické laboratoři dole v hale. A měla bujnou fantazii. Stone si vzpomněl, jak se jednu dobu domnívala, že ji pronásleduje jeden ze sanitářů z chirurgie.

„Víte, Richarde,“ řekla Alice Levinová, „kdyby to byl dinosaurus, byla by to bomba.“

„Jenže to dinosaurus není.“

„Někdo to kontroloval?“

„Ne,“ odvětil Stone.

„No, tak to vezměte do Muzea historie přírody, nebo jak se to jmenuje,“ řekla Alice Levinová. „To byste teda měl.“

„Styděl bych se.“

„Chcete, abych to udělala já?“

„Ne,“ odvětil Richard Stone, „nechci.“

„Takže vy s tím nic neuděláte?“

„Vůbec nic.“ Vložil sáček nazpět do mrazáku a zabouchl dvířka. „Není to dinosaurus, ale ještěrka. A i kdyby to bylo bůhvíco, jistě to počká, dokud se z Bornea nevrátí doktor Simpson a nezařadí to. To je moje poslední slovo, Alice. A do té doby zůstane ta ještěrka pěkně v mrazáku.“

DRUHÉ PŘIBLÍŽENÍ

„Na následujících podobách fraktálu se mohou objevit nenadálé proměny.“

IAN MALCOLM

BŘEHY VYSCHLÉHO MOŘE

Alan Grant se shrbil tak, že měl nos jen pár palců od země. Teplota se blížila čtyřiceti stupňům. Bolela ho kolena, ačkoli na nich nosil nákolenky. Plíce ho pálily od ostrého alkalického prachu. Z čela mu odkapával na zem pot. Jenže Grant takové směšné obtíže nevnímal. Veškerou svou pozornost upíral na čtvereček hlíny o hraně šesti palců přímo před sebou.

Trpělivě pracoval pomocí zubařské pinzety a malířského štětečku z velbloudích chlupů a odhaloval maličký zlomek čelisti ve tvaru L. Byl jen asi na palec dlouhý a jistě ne tlustší než malíček. Zuby tvořily řadu malých teček a měly charakteristické zkosení do středu. Jak kopal, z kosti se odštěpovaly kousíčky. Grant na okamžik ustal v odhalování kosti a natřel ji speciálním lepidlem. Nepochyboval o tom, že to je čelist mláděte masožravého dinosaura. Její majitel zemřel před sedmdesáti devíti milióny let ve věku zhruba dvou měsíců. Kdyby Grantoví trochu přálo štěstí, mohl by najít i celý zbytek kostry. Kdyby se mu to podařilo, byla by to první kompletní kostra mláděte masožravého…

„Hej, Alane!“

Alan Grant vzhlédl a sluneční záře ho oslepila. Nasadil si brýle proti slunci a otřel si čelo hřbetem ruky.

Lámal si záda na erozí rozežraném kopečku v neúrodné pustině za městečkem Snakewater v Montaně. Pod ohromnou modravou bání oblohy se do všech směrů na mnoho mil táhly obroušené kopce s obnaženými vápencovými výchozy. Nikde nerostl jediný strom ani keříček. Tady nebylo nic kromě holé skály, vřelého slunce a skučícího větru.

Návštěvníkům z tohoto kraje pokaždé naskakovala husí kůže, ale když se na něj díval Grant, viděl něco úplně jiného. Tahle neúrodná pustina byla pozůstatkem jiného, velmi odlišného světa, který zmizel před osmdesáti milióny roků. Grant se v duchu viděl u prohřátého bažinatého zálivu, který utvářel břehy obrovitého vnitrozemského moře. Bylo na tisíc kilometrů široké, rozlévalo se od čerstvě zformovaných Skalistých hor až po ostré rozeklané vrcholky Appalačského pohoří. Celý americký Západ byl zatopený.

Za oněch časů se na obloze převalovala řídká mračna temná dýmem stoupajícím z nedalekých sopek. Atmosféra byla hustší, bohatší na oxid uhličitý. Podél pobřeží se dařilo vegetaci. V těchhle vodách nerejdily ryby, ale byli tam mlži a plži. Pterosauři se prudce snášeli k hladině a škubali z ní řasy. Pár masožravých dinosaurů se kradlo za kořistí po bažinatých březích jezera mezi palmami. Kus od břehu se nacházel malý ostrůvek o rozloze asi dvou akrů. Hustě jej lemovala vegetace a sloužil jako útočiště hejnům býložravých hadrosaurů, dinosaurů s „kachním zobákem“, kteří kladli vejce do společných hnízd a vychovávali své kvákající potomstvo.

V průběhu následujících miliónů let světlezelená alkalická voda postupně vysychala, až jezero zmizelo docela. Obnažené dno se zkrabatilo a pod žhavými paprsky popraskalo. A dvouakrový ostrůvek s dinosauřími vejci se proměnil ve zerodovaný pahorek v severní Montaně, na němž nyní Alan Grant prováděl vykopávky.

„Hej, Alane!“

Vztyčil se, čtyřicátník s plnovousem a hrudníkem jako soudek. Slyšel bafání přenosného generátoru a vzdálené rachocení sbíječky zavrtávající se do pevné skály vedlejšího pahorku. Viděl studenty pracující se sbíječkou, jak si prohlížejí kusy skály, jestli neobsahuje nějaké fosílie, a pak je odhazují. Na úpatí pahorku viděl šest vigvamů, z nichž sestával jejich tábor, ve větru se třepotající jídelní stan a trailer, který jim sloužil jako polní laboratoř. A viděl Ellii, jak na něj mává ze stínu vrhaném polní laboratoří.

„Návštěva!“ volala a ukazovala k východu.

Grant spatřil oblaka prachu a modrý sedan ford, který se drkotal po cestě s hlubokými vyježděnými kolejemi směrem k nim. Pohlédl na hodinky: na minutu přesně. Chlapci na protějším pahorku zvědavě přihlíželi. Tady na Snakewateru nedostávali mnoho návštěv, takže se vynořila rada dohadů, co může chtít právník z Agentury pro ochranu životního prostředí po Alanu Grantoví.

Ovšem Grant věděl, že paleontologie, věda o vymizelém životě, začíná být v posledních letech pro moderní svět neočekávaně důležitá. Moderní svět podléhal rychlým změnám a vyvstávaly naléhavé otázky týkající se počasí, mýcení tropických pralesů nebo rozpadu ozónové vrstvy v atmosféře. Často to vypadalo, že jsou neřešitelné bez informací z minulosti. Informací, které mohla poskytnout paleontologie. V průběhu několika málo posledních roků stanul dvakrát jako svědek-expert před soudem.

Grant se pustil z kopce dolů směrem k autu.

Návštěvník se v bílém prachu, který zvířil, když zabouchl dvířka, rozkašlal. „Bob Morris, AOŽP,“ představil se a natáhl ruku. „Jsem z pobočky v San Franciscu.“

Grant se rovněž představil. „Snad vám není horko? Nechcete pivo?“

„Prokristapána, to jo.“ Morrisovi bylo mezi pětadvaceti a třiceti, měl na sobě kravatu a kalhoty od slušného obleku. Nesl aktovku. Okované polobotky klapaly po kamenech, když kráčeli směrem k traileru.

„Na první pohled jsem si myslel, že to je indiánská rezervace,“ řekl Morris a ukázal na vigvamy.

„Ne,“ odvětil Grant. „Jenom nejlepší způsob, jak tady přežít.“ Vysvětlil, že v roce 1978, kdy vykopávky začaly, přijeli s osmistěnnými stany značky North Slope, nejdokonalejšími, jaké byly vůbec k dostání. Jenže vítr je pokaždé smetl. Vyzkoušeli všechny možné typy stanů, pokaždé se stejným výsledkem. Nakonec začali stavět vigvamy, které byly vevnitř prostornější než stan, pohodlnější a stabilnější ve větru. „Tohle jsou vigvamy Černonožců, postavené na čtyřech tyčích,“ řekl Grant. „Siouxové stavěli vigvamy na třech. Jenže tady bývalo území Černonožců, takže jsme si řekli…“

„Hmmm,“ odpověděl Morris, „opravdu příhodné.“ Přelétl pohledem opuštěnou vyprahlou krajinu a potřásl hlavou. „Jak dlouho už tady jste?“

„Asi šedesát bas,“ řekl Grant. Když Morris překvapeně vzhlédl, vysvětlil: „Čas měříme podle piva. Začínáme v červnu se stovkou bas. Zatím jsme jich vypili asi šedesát.“

„Třiašedesát, pro přesnost,“ řekla Ellie Sattlerová, která dorazila k traileru.

Granta pobavilo, jak na ni Morris vyvalil oči. Ellie na sobě měla džínsy odstřižené nad koleny a pracovní košili uvázanou kdesi v místech bránice. Bylo jí čtyřiadvacet a byla dočerna opálená. Světlé vlasy měla stažené dozadu.

„Čím se zabýváte?“ zeptal se Morris.

„Paleobotanikou,“ odvětila Ellie. „A tady provádím standardní polní preparace.“ Otevřela dveře a všichni vešli dovnitř.

Klimatizace v traileru srazila teplotu na třicet stupňů, ale ve srovnání s poledním vedrem si tu připadali v chládku. Trailer měl řadu dlouhých dřevěných stolů, na nichž byly vyložené pečlivě srovnané vykopávky, drobné kosti opatřené visačkami a nálepkami. Dále za nimi leželo keramické nádobí a hrnce. Ve vzduchu se vznášel silný pach octa.

Morris se zadíval na kosti. „Myslel jsem si, že dinosauři byli velicí.“

„To taky byli,“ odpověděla Ellie. „Ale všechno, co tady vidíte, pochází z mláďat. Snakewater je důležitý především proto, že tu spousta dinosaurů hnízdila. Dokud jsme nezačali tyhle práce, dinosauři mláďata byla prakticky neznámá. Předtím se našlo jen jedno jediné hnízdo, v poušti Gobi. My jsme objevili tucet různých hnízd hadrosaurů, kompletně s vejci a kostmi mláďat.“

Zatímco Grant mířil k ledničce, ukázala Morrisovi lázeň s kyselinou octovou, v níž obvykle rozpouštěli vápenec usazený na jemných kůstkách.

„Vypadá to úplně jako kuřecí kosti,“ řekl Morris při pohledu do keramických nádob.

„Ano,“ souhlasila. „Velice se podobali ptákům.“

„A co je tohle?“ Morris ukázal oknem traileru na velikou hromadu kostí odložených venku a zabalených do těžkých plastikových pytlů.

„Zmetky,“ řekla Ellie. „Kosti rozlámané na příliš drobné úlomky, když je vybereme ze země. Dříve jsme je zahazovali, dnes je posíláme ke genetickým testům.“

„Genetickým testům?“ podivil se Morris.

„Tak, tady máte,“ řekl Grant a strčil mu do ruky pivo. Další dal Ellii. Začala je srkat z plechovky, dlouhý krk zvrácený dozadu. Morris jen zíral.

„Máme tu bezvadnou neformální atmosféru,“ řekl Grant. „Nechcete na minutku do mého kanclíku?“

„Jistě,“ odvětil Morris. Grant ho zavedl na konec traileru, kde stál potrhaný gauč, prosezené křesílko a otřískaný sklápěcí stolek. Grant se zbořil na gauč, který zavrzal a vyvalila se z něj oblaka křídového prachu. Složil se dozadu, botama žuchl o stolek a gestem ukázal Morrisovi na křesílko. „Jako doma.“

Grant byl profesorem paleontologie na univerzitě v Denveru a jedním z předních světových vědců ve svém oboru, ale nikdy se nesmířil se společenskými konvencemi. Považoval se za přírodního člověka a věděl, že veškeré důležité paleontologické činnosti se provádějí venku a vlastníma rukama. Grant projevoval málo trpělivosti s akademismem, s kurátory muzejí, kterým říkal „salonní lovci dinosaurů“. A velice se snažil, aby se od salonních lovců dinosaurů odlišoval oblečením i chováním, dokonce chodil přednášet v džínsách a v teniskách.

Grant pozoroval Morrise, který si židli pečlivě oprášil, dříve než usedl. Pak otevřel aktovku, probíral se papíry a pohlédl na Ellii, která pomocí pinzety vybírala kosti z octové lázně, a aniž by jim věnovala pozornost, přenášela je na druhý konec traileru.

„Pravděpodobně byste rád věděl, proč jsem tady.“

Grant přikývl. „Je to sem pěkný kus cesty, pane Morrisi.“

„No,“ řekl Morris, „tak přímo k věci. AOŽP zajímá činnost Hammondovy nadace. Vy od nich dostáváte nějakou podporu.“

„Třicet tisíc dolarů ročně,“ přikývl Grant. „Za posledních pět let.“

„Co o nadaci víte?“ zeptal se Morris.

Grant pokrčil rameny. „Hammondova nadace je váženým zdrojem podpor pro akademické instituce. Podporují výzkum po celém světě včetně několika vědců zabývajících se dinosaury. Vím, že podporují Boba Kerryho v Tyrrellu v Albertě a Johna Wellera na Aljašce. Pravděpodobně i další.“

„Víte, proč Hammondova nadace podporuje takovou měrou bádání o dinosaurech?“ zeptal se Morris.

„Samozřejmě. Protože starý John Hammond je do dinosaurů blázen.“

„Setkal jste se někdy s Hammondem?“

Grant pokrčil rameny. „Jednou nebo dvakrát. Přijíždí sem na krátké návštěvy. Už je dost starý, víte. A výstřední, tak jak bohatí někdy bývají. Ale vždycky projevoval nadšení. Proč?“

„No,“ řekl Morris, „Hammondova nadace je ve skutečnosti dost záhadná organizace.“ Vytáhl oxeroxovanou mapu světa s vyznačenými červenými tečkami a podal ji Grantoví. „Tady jsou místa vykopávek, které nadace v minulém roce financovala. Nevšiml jste si něčeho divného? Montana, Aljaška, Kanada, Švédsko… Všechna ta místa leží na severu. Nic není pod pětačtyřicátou rovnoběžkou.“ Morris vylovil další mapy. „A každým rokem je to totéž. Nikdy nepodporovali žádný dinosauří projekt na jihu, v Utahu nebo v Coloradu nebo v Mexiku. Hammondova nadace financuje vykopávky jenom ve studeném klimatu. A my si lámeme hlavu proč.“

Grant rychle přehlédl mapy. Jestli měl Morris pravdu, že nadace podporuje vykopávky pouze v chladných končinách, chová se skutečně podivně, protože několik z nejlepších paleontologů zabývajících se dinosaury pracovalo v horkých oblastech a…

„A jsou tu i jiné hádanky,“ pokračoval Morris. „Například, jak dinosauři souvisejí s jantarem?“

„S jantarem?“

„Ano. To je zkamenělá žlutá pryskyřice pravěkých stromů…“

„Já vím, co to je jantar,“ řekl Grant. „Ale proč se mě na to ptáte?“

„Protože,“ odvětil Morris, „Hammond za posledních pět roků nakoupil ohromná množství jantaru v Americe, Evropě i Asii včetně mnoha šperků muzeálního významu. Nadace utratila za jantar sedmnáct miliónů dolarů. Nyní vlastní největší soukromou zásobu tohoto materiálu na světě.“

„To nechápu,“ připustil Grant.

„To nechápe nikdo,“ souhlasil Morris. „Pokud jsme schopni říct, nedává to vůbec smysl. Jantar se dá snadno připravit synteticky. Nemá žádnou komerční či vojenskou cenu. Není žádný důvod, aby se hromadil do zásoby. A přesto to Hammond dělá už řadu let.“

„Jantar,“ opakoval Grant a potřásl hlavou.

„A co ten jeho ostrov v Kostarice?“ pokračoval Morris. „Před deseti lety si Hammondova nadace pronajala od kostarické vlády jeden ostrov. Údajně aby jej proměnila v biologickou rezervaci.“

„O tom nic nevím,“ mračil se Grant.

„Nedokázal jsem toho moc zjistit,“ řekl Morris. „Ostrov leží sto mil od západního pobřeží. Je tam velice divoký terén a ostrov leží v oblasti oceánu, kde proudy a větry způsobují, že je prakticky neustále zakrytý mlhou. Říkalo se tam Oblačný ostrov. Isla Nublar. Kostarikánci byli zjevně překvapení, že o něj někdo stojí.“ Morris znovu prohledal aktovku. „Důvod, proč tohle všechno zmiňuju, je ten, že podle záznamů jste dostal vyplacený honorář konzultanta ve spojení s koupí ostrova.“

„Vážně?“ podivil se Grant.

Morris podal Grantovi list papíru. Byla to xeroxová kopie šeku vydaného v březnu 1984 společností InGen Inc., Farallon Road, Palo Alto, California. Poukazoval Alanu Grantovi sumu dvanáct tisíc dolarů. V dolním rohu byl šek označen Konzultantské služby /Kostarika/ Juvenilní hyperprostor.

„Ach, ovšem,“ připustil Grant. „Už si vzpomínám. To byla zatraceně podivná záležitost, vzpomínám si. Ale se žádným ostrovem neměla co dělat.“

Alan Grant nalezl první hnízdo dinosauřích vajec v Montaně roku 1979 a v následujících letech potom řadu dalších, ale nic o svých objevech nepublikoval až do roku 1983. Ten článek pak Granta proslavil přes noc. Popisoval v něm hejno deseti tisíc hadrosaurů, dinosaurů s „kachním zobákem“, žijící na pobřeží rozlehlého vnitrozemního moře, kteří si stavěli z bahna společná hnízda, společně tam snášeli vejce a společně vychovávali potomstvo. Myšlenka, že obrovití dinosauři cítili mateřské instinkty – a kresby roztomilých mláďátek vystrkujících čumáčky z vajíček – oblétly celý svět. Grant byl zahrnut žádostmi o interviewy, přednášky a knížky. Pro něj bylo typické, že všechno odmítal a toužil jedině po tom, aby mohl ve vykopávkách pokračovat. A právě v těch pohnutých dnech uprostřed osmdesátých let se na něho obrátila společnost InGen se žádostí o konzultantské služby.

„Předtím jste o InGenu slyšel?“ zeptal se Morris.

„Ne.“

„Jak vás kontaktovali?“

„Zavolali mi telefonem. Člověk jménem Gennaro nebo Gennino, anebo tak nějak.“

Morris přikývl. „Donald Gennaro. Právní zástupce InGenu.“

„Chtěl vědět něco o potravě dinosaurů. A nabídl mi honorář, když mu o tom něco napíšu.“ Grant se napil piva a plechovku odložil na podlahu. „Gennaro se zajímal obzvláště o dinosauří mláďata. O novorozeňata a mláďata. Copak jedla. Domníval se, že o tom budu něco vědět.“

„A věděl jste?“

„Po pravdě – ne. Řekl jsem mu to. Že jsme nalezli mnoho kosterního materiálu, ale že máme velice málo poznatků o jejich potravě. Jenže Gennaro řekl, že ví, že jsme nepublikovali všechno, a chtěl vědět i to ostatní. A nabídl mi velice vysoký honorář. Padesát tisíc dolarů.“

Morris vytáhl magnetofon a položil jej na sklápěcí stůl. „Nevadí?“

„Ne, jen si poslužte.“

„Takže roku 1984 vám zatelefonoval Gennaro. A co se dělo potom?“

„No,“ řekl Grant. „Viděl jste rozsah našich vykopávek. Padesát tisíc by stačilo na dva roky. Řekl jsem mu, že udělám, co bude v mých silách.“

„Takže jste souhlasil s tím, že pro něj napíšete článek.“

„Ano.“

„Na téma Potrava juvenilnich dinosaurů?“

„Ano.“

„Setkal jste se s Gennarem?“

„Ne. Bylo to jenom po telefonu.“

„Řekl vám Gennaro, proč takové informace chce?“

„Ano,“ odvětil Grant. „Plánoval založit nějaké muzeum pro děti a na význačném místě tam chtěl mít dinosauří mláďata. Řekl, že si už najal spoustu akademických konzultantů a jmenoval mi je. Byli mezi nimi paleontologové jako jsem já a matematik z Texasu jménem Ian Malcolm a taky pár ekologů. Jeden systémový analytik. Silná skupina.“

Morris přikývl a cosi si poznamenal. „Takže jste nabídku dělat pro něho konzultanta přijal?“

„Ano. Souhlasil jsem s tím, že mu pošlu zkrácenou verzi naší práce. Co víme o zvycích hadrosaurů, které jsme objevili.“

„Jaké informace jste mu zaslal?“ zeptal se Morris.

„Všechno: chování spojené s budováním hnízda, územní rozložení, potravní návyky, speciální chování. Prostě všechno.“

„A jak reagoval Gennaro?“

„Pořád mi volal a volal. Někdy o půlnoci. Žrali by dinosauři tohle? A žrali by tamhleto? Má být v exponátech obsaženo tamto? Vůbec jsem nechápal, proč zachází do takových detailů. Chci říct, považuju dinosaury za důležité, samozřejmě, ale ne až zas takhle. Vymřeli před pětašedesáti milióny let. Řekl byste si, že by teda s tím telefonováním mohl počkat do rána.“

„Chápu,“ řekl Morris. „A těch padesát tisíc dolarů?“

Grant potřásl hlavou. „Nakonec jsem měl Gennara plné zuby a celou věc jsem odřekl. Dohodli jsme se na dvanácti tisících. To muselo být asi tak uprostřed pětaosmdesátého.“

Morris si udělal poznámku. „A InGen? Měl jste s nimi nějaké jiné kontakty?“

„Od roku 1985 už ne.“

„A kdy začala Hammondova nadace podporovat vaše výzkumy?“

„To bych se musel podívat,“ řekl Grant. „Ale bylo to asi tak od tehdy. Od poloviny osmdesátých let.“

„A Hammonda znáte jen jako bohatého nadšence pro dinosaury.“

„Ano.“

Morris si zase něco poznamenal.

„Podívejte,“ řekl Grant, „jestli se AOŽP tak zajímá o Johna Hammonda a o to, co dělá – o naleziště dinosaurů na severu, o jantar, o ostrov v Kostarice – tak proč se na to nezeptáte přímo jeho?“

„V téhle chvíli nemůžeme,“ odvětil Morris.

„Proč ne?“ zeptal se Grant.

„Protože nemáme žádný důkaz, že by se něčím provinil,“ vysvětlil Morris. „Ale osobně se domnívám, že je jasné, že John Hammond porušuje zákony.“

„Začalo to tím,“ vyprávěl Morris, „že mě kontaktoval Úřad pro vývoz techniky. ÚVT monitoruje veškerý vývoz americké techniky, která by mohla mít význam z hlediska vojenského. Volali mi, že se InGen možná dopustil dvojího porušení zákona v oblasti vývozu techniky. Zaprvé dopravil tři Craye XMP do Kostariky. InGen to označil jako dodávku v rámci své zahraniční pobočky a zavázal se, že nebudou předány dále. Ale ÚVT si marně lámal hlavu, k čemu někdo v Kostarice potřebuje takový pekelný potenciál.“

„Tři Craye,“ řekl Grant. „To je druh počítače?“

Morris přikývl. „Velmi výkonné superpočítače. Abyste si udělal představu, tři Craye představují větší výpočetní potenciál, než má kterákoli jiná soukromá společnost v celé Americe. A InGen tyhle stroje odeslal do Kostariky. Nutně si začnete lámat hlavu proč.“

„To vzdávám. Proč?“ zeptal se Grant.

„Nikdo neví. A ti Hoodi mi dělají dokonce ještě větší starost,“ pokračoval Morris. „Hoodi jsou automatické genové sekvenátory – stroje, které dokážou samy dešifrovat genetický kód. Je to tak čerstvý výkřik techniky, že je zatím ani nestačili zapsat na seznam výrobků, jejichž vývoz je zakázán. Ale jakákoli laboratoř zabývající se genovým inženýrstvím pravděpodobně už jeden má, pokud si může dovolit vysolit půl miliónu dolarů.“ Zalistoval v poznámkách. „No, a zdá se, že InGen na svůj ostrov v Kostarice odvezla dvacet čtyři sekvenátory Hood. Znovu prohlásili, že to není vývoz, ale dodávka v rámci pobočky jedné firmy,“ řekl Morris. „ÚVT toho nemohl mnoho podniknout. Oficiálně je nemá co zajímat, k čemu se exportovaná technika používá. Jenže InGen zjevně převezl nejvýkonnější zařízení v oblasti genového inženýrství na světě do obskurní středoamerické země. Do země, kde tenhle obor neupravují žádné zákony. To už tady přece bylo.“

Už se staly případy, že americké společnosti zabývající se genovým inženýrstvím přesídlily do jiné země, aby je nesvazovaly zákony a nařízení. Nejkřiklavější, vyprávěl Morris, byl případ firmy Biosyn a vztekliny.

Roku 1986 testovala společnost Genetic Biosyn Corporation vakcínu vztekliny připravenou technikou genového inženýrství na farmě v Chile. Neinformovala o tom ani chilskou vládu, ani dělníky na farmě. Prostě se začalo očkovat.

Vakcína sestávala ze živého viru vztekliny modifikovaného takovým způsobem, aby nebyl virulentní. Jenže jeho virulence se neověřila, Biosyn nevěděl, zda virus vzteklinu může způsobit, nebo nemůže. A co hůř, virus byl modifikovaný. Za normálních okolností nemůžete onemocnět vzteklinou, aniž by vás kouslo nakažené zvíře. Avšak Biosyn zmodifikoval virus vztekliny tak, že se mohl přenést na plicní sklípky, mohli jste se nakazit už jen tím, že jste ho vdechli. Pracovníci Biosynu dopravili tento živý virus vztekliny do Chile v příručním zavazadle normální leteckou linkou. Morris si často představoval, co by se stalo, kdyby se během letu pouzdro poškodilo. Všichni cestující v letadle by se nakazili vzteklinou.

Bylo to pobuřující. Bylo to nezodpovědné. Byla to zločinná nedbalost. Avšak proti Biosynu nebyla podniknuta žádná opatření. Chilští farmáři, kteří nevědomky riskovali své životy, byli jen zaostalí, primitivní rolníci, chilská vláda zápasila s hospodářskou krizí a americké úřady přece nemají nad chilským územím žádnou jurisdikci. A tak Lewis Dodgson, genetik zodpovědný za testy, dodnes pracoval v Biosynu. A Biosyn se choval stále stejně bezohledně jako předtím. A další americké společnosti spěchaly, aby umístily svá zařízení do zemí, které neměly žádné zákonodárství upravující genetický výzkum. Do zemí, které viděly genové inženýrství jako kterýkoli jiný technický pokrok, a tudíž jej doma vítaly, aniž si uvědomovaly, jakému se vystavují nebezpečí.

„Takže proto jsem začal s pátráním ve věci InGenu,“ řekl Morris. „Asi před třemi týdny.“

„A co jste už zjistil?“ zeptal se Grant.

„Nic moc,“ připustil Morris. „Až se vrátím do San Francisca, pravděpodobně vyšetřování uzavřeme. A myslím, že tady jsem skončil.“ Začal si balit aktovku. „Mimochodem, co znamená juvenilní hyperprostor?“

„To bylo jenom takové kasání,“ odvětil Grant. „Termínem hyperprostor se obvykle označuje vesmír s více než třemi dimenzemi, vystoupení z trojrozměrného vesmíru. Když uvažujete veškeré zvířecí chování, přijímání potravy, pohyb a spánek, mohl byste zasadit zvíře do jakéhosi mnohorozměrného prostoru. Někteří paleontologové proto hovoří o chování zvířete, jako že se odehrává v ekologickém hyperprostoru. Juvenilní hyperprostor se potom vztahuje na chování juvenilních dinosaurů – pokud chcete, aby to vyznělo co nejpompézněji.“

Na opačném konci traileru zazvonil telefon. Zvedla ho Ellie. „Právě má nějaké jednání,“ řekla. „Může vám někam zavolat?“

Morris zaklapl aktovku a vstal. „Díky za pomoc a za pivo.“

„Bez problémů,“ řekl Grant.

Přešel s Morrisem přes celý trailer až ke dveřím.

„Žádal vás někdy Hammond o nějaký materiál z vašich vykopávek?“ zeptal se Morris. „O kosti, vejce nebo o něco podobného?“

„Ne,“ odpověděl Grant.

„Doktorka Sattlerová se zmiňovala, že tu provádíte nějaký genetický výzkum…“

„No, vlastně provádíme,“ řekl Grant. „Když vyhrabeme takové fosílie, které jsou rozlámané nebo se z nějakého jiného důvodu nehodí na zpracování pro muzea, posíláme kosti do laborky, která je rozemele a pokouší se pro nás extrahovat bílkoviny. Bílkoviny potom identifikuje a pošle nám o nich hlášení.“

„Která je to laborka?“

„Lékařské a biologické služby v Salt Lake City.“

„Proč jste si vybrali právě je?“

„Nejlepší nabídka.“

„Tahle laboratoř nemá nic společného s InGenem?“ zeptal se Morris.

„Pokud vím ne,“ odpověděl Grant.

Zastavili se u dveří traileru. Grant je otevřel a ucítil, jak se dovnitř hrne vřelý vzduch zvenčí. Morris se odmlčel, aby si nasadil brýle proti slunci.

„Ještě poslední věc,“ řekl. „Připusťme, že InGen přece jen nepracuje na muzeálních exponátech. Existuje něco jiného, co by se dalo podniknout s informacemi, které jste jim poslal ve své zprávě?“

Grant se zasmál. „Zajisté. Mohli by podle nich krmit novorozeně hadrosaura.“

Morris se rovněž rozesmál. „Novorozeně hadrosaura! To by bylo něco pro návštěvníky! Jak bylo asi velké?“

„Asi takhle,“ odpověděl Grant a podržel dlaně na šest palců od sebe. „Asi jako veverka.“

„A jak dlouho trvá, než doroste?“

„Tři roky,“ řekl Grant. „Plus mínus.“

Morris mu podal ruku. „No, ještě jednou díky za pomoc.“

„Šťastnou cestu a nelámejte si s tím hlavu,“ rozloučil se Grant. Okamžik sledoval, jak Morris kráčí ke svému autu, a pak zavřel dveře traileru.

„Co si o tom myslíš?“ zeptal se.

Ellie pokrčila rameny. „Naivka.“

„Jak se ti líbil příběh, ve kterém vystupoval John Hammond jako arcilotr?“ zasmál se Grant. „John Hammond je přitom asi takový zloduch jako Walt Disney. Mimochodem, kdo to volal?“

„Jo,“ řekla Ellie, „nějaká ženská jménem Alice Levinová. Pracuje v Columbia Medical Center. Znáš ji?“

Grant potřásl hlavou. „Ne.“

„Chtěla něco s určením nějakých pozůstatků. Abys jí okamžitě zavolal.“

KOSTRA

Ellie Sattlerová si odhrnula pramen světlých vlasů z tváře a obrátila pozornost na acetátové lázně. Měla jich šest v řadě za sebou v molární koncentraci od pěti do třiceti procent. Na silnější roztoky musela neustále dohlížet, protože se mohly vápencem snadno prožrat a zničit kosti. A kosti mladých dinosaurů byly nesmírně křehké. Udivovalo ji, že se vůbec zachovaly, po osmdesát miliónů roků.

Bezděky naslouchala, jak Grant říká: „Slečna Levinová? Tady je Alan Grant. Co jste to potřebovala… Máte co? Cože?“ Dal se do smíchu. „No, o tom velice pochybuju, slečno Levinová… Ne, já skutečně nemám čas, lituju… No, podíval bych se na to, ale rozhodně vám garantuju, že to je leguán. Ale… ano, to udělat můžete. Výborně. Pošlete to okamžitě.“ Grant zavěsil a potřásl hlavou. „Ti lidi!“

„Co se děje?“ zeptala se Ellie.

„Pokouší se určit nějakou ještěrku,“ řekl Grant. „Odfaxuje mi rentgenový snímek.“ Přešel k faxu a čekal, až začne přenos. „Shodou okolností, mám pro tebe nový objev. Bezvadný.“

„Ano?“

Grant přikývl. „Našel jsem to chvilku předtím, než přišli kluci. Na Jižním kopci, čtvrtá vrstva. Mládě velociraptora: čelist a kompletní zuby, takže o totožnosti nemůže být sporu. A celé místo vypadá nepoškozené. Mohli bychom dokonce získat kompletní kostru.“

„To je fantastické,“ mínila Ellie. „Jak byl starý?“

„Mladý,“ řekl Grant. „Dva, možná nanejvýš čtyři měsíce.“

„A docela určitě to je velociraptor?“

„Určitě,“ potvrdil Grant. „Možná že konečně budeme mít štěstí.“

V průběhu posledních dvou let tým ve Snakewateru vykopával pouze hadrosaury, dinosaury s takzvaným kachním zobákem. Už získali důkazy, že v době křídové se ohromná stáda v počtu deseti či dvaceti tisíc pasoucích se dinosaurů řítila přes planiny podobně jako mnohem později stáda bizonů.

Avšak stále naléhavěji se vnucovala otázka: jak to bylo s dravci?

Samozřejmě se očekávalo, že dravců bylo mnohem méně. Studie populace dravců a kořistí v afrických a indických rezervacích naznačovaly, velice zhruba, že na jednoho masožravého dravce připadá čtyři sta býložravců. To znamenalo, že stádo deseti tisíc hadrosaurů mohlo uživit jen dvacet pět tyrannosaurů. Takže bylo nepravděpodobné, že by nalezli zbytky velkého predátora.

Ale kde byli malí dravci? Ve Snakewateru se nacházely tucty hnízdišť – na některých místech zemi doslova pokrývaly úlomky skořápek dinosauřích vajec – a mnoho malých predátorů požírá přece vejce. Muselo se tady vyskytovat hojně zvířat, jako byl Dromaeosaurus, Oviraptor, Velociraptor nebo Coelurus – dravců velkých od tří do šesti stop.

Jenže až dosud žádného neobjevili.

Snad nález kostry velociraptora znamená, že jim štěstí otevřelo konečně náruč. A mládě! Ellie věděla, že jedním z Grantových snů je prostudovat způsoby vychovávání mláďat masožravých dinosaurů stejně, jako už prozkoumal býložravce. „Muselo tě to dost vytočit,“ řekla.

Grant neodpověděl.

„Říkám, že tě to asi dost vytočilo,“ opakovala Ellie.

„Proboha,“ zašeptal Grant. Upřeně zíral na fax.

Ellie pohlédla Grantovi přes rameno na rentgenový snímek a pomalu jí unikl vzduch z plic. „Myslíš, že to je amassicus?“

„Ano,“ odvětil Grant. „Nebo triassicus. Kostra je taková lehoučká.“

„Ale není to ještěrka,“ řekla.

„Ne,“ odpověděl Grant. „Tohle ještěrka není. Na téhle planetě neběhají tříprsté ještěrky už nějakých dvě stě miliónů roků.“

Ellii nejprve napadlo, že se dívá na podvrh – na geniální, dokonalý podvrh, ale nicméně na podvrh. Každý biolog ví, že podvody tu vždycky byly a budou. Nejslavnější podvod, Piltdownský člověk, zůstal neodhalený po čtyřicet roků a pachatel je dodnes neznám. Nedávno prohlásil věhlasný astronom Fred Hoyle, že okřídlený dinosaurus Archeopteryx ve sbírkách Britského muzea je rovněž podvržený. Později se však ukázalo, že je pravý.

Základem úspěšného podvodu ve vědě je postavit vědce před něco, co vidět chtějí. A Ellii se zdálo, že rentgenový obrázek ještěra je naprosto správný. Tříprsté nohy měl dobře vyvážené, prostřední pařát byl nejmenší. Na metatarzálním kloubu se daly rozeznat kosterné pozůstatky čtvrtého a pátého prstu. Tibia byla silná a značně delší než kost stehenní. Acetabulum, kloubní jamka pro stehenní kost, byla úplná. Ocas měl pětačtyřicet obratlů. Byl to Procompsognathus.

„Mohl by být tenhle rentgenový snímek zfalšovaný?“

„To nevím,“ řekl Grant. „Ale podvrhnout rentgenovou fotografii je skoro nemožné. Kromě toho Procompsognathus je obskurní zvíře. Dokonce ani někteří lidé, kteří se v dinosaurech vyznají, o něm nikdy neslyšeli.“

Ellie četla připojenou poznámku. „Vzorek získán na pláži Cabo Blanco 16. července… Zvíře zřejmě požíral vřešťan, to je vše, co bylo zachráněno. Ách… říkají, že ještěr napadl malou holčičku.“

„O tom pochybuju,“ komentoval Grant. „Ale možná Procompsognathus byl tak malý a lehký, že předpokládáme, že to byl určitě saprofág, že se živil jen zdechlinami. A sama vidíš, že je vysoký,“ rychle změřil, „asi dvacet centimetrů k bokům, což znamená, že celé zvíře bylo velké asi tak stopu. Zhruba jako kuře. I z dítěte by to jistě dostalo strach. Možná že by to pokousalo nemluvně, ale ne dítě.“

Ellie se mračila na rentgenový snímek. „Myslíš si, že by se mohl skutečně znovu objevit?“ zeptala se. „Jako coelacanth?“

„Možná,“ odvětil Grant. Coelacanth byla pět stop dlouhá ryba, o níž se předpokládalo, že vymřela již před pětašedesáti milióny let, ale jen do roku 1938, kdy jeden exemplář vytáhli z oceánu. Avšak byly tu i jiné příklady. Australská horská trpasličí vačice byla známa pouze z vykopávek, dokud jednu nenašli v Melbourne v koši na odpadky. A zoolog, který popsal kaloně z Nové Guiney jako deset tisíc let starou fosílii, dostal brzy nato živý exemplář poštou.

„Mohl by být skutečný?“ naléhala. „A co věk?“

Grant přikývl. „Věk, to je problém.“

Většina ze znovuobjevených zvířat patřila totiž na žebříčku fosílii úplně nahoru – byla stará deset či dvacet tisíc roků. Některá potom pár miliónů, v případě ryby coelacanth to dělalo pětašedesát miliónů roků. Jenže tenhle vzorek vypadal mnohem, mnohem starší. Dinosauři vymřeli v křídovém období, před šedesáti pěti milióny let. Zlatý věk jako dominantní živočišný druh prožívali v době jurské, před sto devadesáti milióny roků. A poprvé se objevili v triasu, zhruba před dvě stě dvaceti milióny let.

Procompsognathus pocházel právě ze spodního triasu – z dob tak pradávných, že i naše planeta tehdy vypadala úplně jinak než dnes. Všechny světadíly byly spojené v jeden zvaný Pangea, který se táhl od severního až k jižnímu pólu – obrovitý kontinent pokrytý kapradinami a lesy s několika rozlehlými pouštěmi. Atlantský oceán tvořil úzké jezero mezi tím, co se později proměnilo v Afriku a Floridu. Ovzduší bylo hustší. Země teplejší. Dýmaly tu stovky aktivních sopek. A v takovém prostředí žil Procompsognathus.

„No,“ řekla Ellie, „známe tvory, kteří z té doby přežili. Krokodýli jsou v podstatě zvířata, která přežila z triasu až do dneška. Stejně tak žraloci. Takže víme, že takové věci jsou možné.“

Grant přikývl. „Otázka je,“ řekl, „jak jinak by se to dalo vysvětlit? Buď je to podvod – o čemž pochybuju – anebo znovuobjevené zvíře. Co by to mohlo být jinak?“

Zazvonil telefon. „Zase Alice Levinová,“ řekl Grant. „Uvidíme, jestli nám doopravdy pošle ten vzorek.“ Zvedl sluchátko a překvapeně pohlédl na Ellii. „Ano, počkám, až mě spojíte s panem Hammondem. Ano. Samozřejmě.“

„Hammond? Co chce?“ zeptala se Ellie.

Grant zavrtěl hlavou a pak řekl do telefonu: „Ano, pane Hammonde. Ano, taky jsem rád, že vás slyším… Ano…“ Znovu se podíval na Ellii. „Ale, opravdu? Ano? Vážně jste to udělal?“

Zakryl sluchátko dlaní a řekl: „Pořád stejně excentrický. Musela bys ho slyšet.“

Grant stiskl knoflík, který zesiloval příjem, a Ellie zaslechla rychlý, skřehotavý stařecký hlas: „…ten frajer z AOŽP už mi jde pěkně na nervy, zdá se, že úplně na svůj vrub se tady dal do špiclování, lítá z jednoho kouta do druhýho, vyzvídá na lidech a kalí vodu. Doufám, že vás tam ještě nikdo nenavštívil?“

„No fakticky,“ řekl Grant, „někdo mě už navštívil.“

Hammond si odfrkl. „Toho jsem se bál. Ten přemoudřelej pablb, co se jmenuje Morris?“

„Ano, jmenoval se Morris,“ připustil Grant.

„Objíždí všechny naše konzultanty,“ řekl Hammond. „Tuhle navštívil Iana Malcolma – znáte ho, toho texaskýho matematika? Tehdy jsem se to dozvěděl. Máme setsakra spousty času, abysme tu věc zvládli. Je to typický způsob, jak si naše vláda počíná, neexistuje žádná stížnost, neexistuje žádný pověření, akorát si prostě jeden mladík, kterej tu běhá úplně bez dozoru, usmyslel, že nás bude štvát a utrácet peníze daňových poplatníků. Obtěžoval vás? Překážel vám v práci?“

„Ne, ne, vůbec mě neobtěžoval.“

„No, to mě vlastně dost mrzí,“ řekl Hammond, „protože kdyby obtěžoval, mohl bych se pokusit získat soudní příkaz, abych mu to překazil. Jak se věci mají, dokopal jsem naše právníky, aby do AOŽP zavolali a zjistili, jaké mají k čertu problémy. Šéf úřadu tvrdí, že nevěděl, že nějaké vyšetřování vůbec probíhá! Toho můžete rovnou vynechat. Všude narážíte na plnou prdel byrokracie. Počítám, že se ten blbeček pokusí dostat do Kostariky, čmuchat kolem, a na náš ostrov. Víte, že tam máme ostrov?“

„Ne,“ řekl Grant s pohledem na Ellii. „To jsem nevěděl.“

„No ano, koupili jsme ho a spustili jsme tam náš projekt, no, před čtyřma nebo pěti roky. Nevím přesně. Jmenuje se Isla Nublar – velký ostrov, sto mil od pobřeží. Bude tam biologická rezervace. Překrásné místo. Tropická džungle. Víte, měl byste ho vidět, pane doktore.“

„To zní zajímavě,“ řekl Grant, „ale fakticky…“

„Víte, už je to skoro hotové,“ přerušil ho Hammond. „Poslal jsem vám o něm nějaké materiály. Dostal jste je?“

„Ne, jenže my jsme pěkný kus od…“

„Možná přijdou dnes. Ten ostrov je přímo nádherný. Je tam, nač pomyslíte. Stavíme ho už třicet měsíců. Jen si to představte. Obrovský park. Otevřeme v září příštího roku. Opravdu byste ho měl navštívit.“

„Zní to báječně, ale…“

„Ve skutečnosti,“ řekl Hammond, „musím trvat na tom, abyste ho viděl, doktore Grante. Vím, že zjistíte, že to je přesně něco pro vás. Zjistíte, že je fascinující.“

„Jsem právě uprostřed…“ namítl Grant.

„Víte, já vám řeknu co,“ opět ho přerušil Hammond, jako by ho to právě napadlo. „Domluvil jsem se s několika lidma, kteří nám dělají konzultanty, že sem přijedou tenhle víkend. Stráví na ostrově pár dní a prohlédnou si ho. Na naše náklady, samozřejmě. Bylo by báječné, kdybyste nám mohl říct svoje mínění.“

„Rozhodně nemůžu,“ odmítl Grant.

„Ach, jenom na víkend,“ řekl Hammond s popuzující, okázale srdečnou zarytostí starce. „O nic jiného mi nejde, pane doktore. Nechtěl bych vás vytrhovat z práce. Chápu, jak je ta práce důležitá. Věřte mi, vím. Nikdy bych vás nevytrhoval. Ale mohl byste si odskočit na víkend a v pondělí jste zpátky.“

„Ne, to bych nemohl,“ odvětil Grant. „Právě jsem našel novou kostru a…“

„To je výborné, ale přesto si myslím, že byste měl přijet…“ řekl Hammond, který jeho odpovědi ve skutečnosti ani neposlouchal.

„A právě jsme získali průkazní materiál pro velice tajemný a pozoruhodný objev. Zdá se, že to je žijící procompsognathid.“

„Cože?“ zarazil se Hammond. „Dobře jsem vám nerozuměl. Říkal jste žijící procompsognathid?“

„Správně,“ řekl Grant. „Je to biologický vzorek, část zvířete získaného ze Střední Ameriky. Žijící zvíře.“

„Neříkejte,“ zaskřehotal Hammond. „Žijící zvíře? Naprosto mimořádné.“

„Ano,“ souhlasil Grant. „My si to taky myslíme. Takže, jak vidíte, nemám teďka kdy, abych odejel…“

„Ze Střední Ameriky, jste říkal?“

„Ano.“

„Víte, ze které části Střední Ameriky to pochází?“

„Z pláže, která se jmenuje Cabo Blanco. Nevím, kde to přesně…“

„Rozumím.“ Hammond si odkašlal. „A kdy se tenhleten, no, vzorek dostal do vašich rukou?“

„Právě dnes.“

„Dnes, chápu. Dnes. Chápu. Ano.“ Hammond si znovu odkašlal.

Grant pohlédl na Ellii a nehlasně vyslovil rty: „Co se s ním děje?“

„Nějak ho to vyvedlo z míry,“ potřásla hlavou Ellie.

„Podívej se, jestli je Morris ještě tady,“ nehlasně řekl Grant.

Přešla k oknu a vyhlédla ven, avšak Morrisovo auto už bylo pryč. Vrátila se.

Hammond kašlal do sluchátka. „No, pane doktore. Už jste o tom někomu pověděl?“

„Ne.“

„Dobře, to je dobré. Výtečné. Ano. Upřímně vám povím, pane doktore, ten ostrov mi dělá trochu starosti. Tahle záležitost s tou AOŽP přišla zrovna v tu nejhorší dobu.“

„Jak to?“ zeptal se Grant.

„No, máme svoje problémy a malé zpoždění… Řekněme, že jsem tady trošku pod tlakem a že bych rád, abyste se mi na ten ostrov podíval. Povíte mi svůj názor. Zaplatím vám obvyklou víkendovou sazbu pro naše konzultanty, dvacet tisíc za den. Za tři dny to tedy bude šedesát tisíc. A jestli můžete uvolnit doktorku Sattlerovou, zaplatíme jí stejnou sazbu. Potřebujeme botanika. Co tomu říkáte?“

Ellie hleděla na Granta.

„No, pane Hammonde,“ odpověděl, „tolik peněz by plně zaplatilo náklady na naši expedici pro následující dvě léta.“

„Dobře, dobře,“ řekl neurčitě Hammond. Teď se zdálo, že ho něco rozptýlilo, že se mu myšlenky toulají bůhvíkde. „Chci, abyste neměli problémy… Pošlu teď tryskáč naší společnosti, aby vás vyzvedl na tom soukromém letišti východně od Choteau. Víte, které myslím? Je to jenom dvě hodiny jízdy od místa, kde jste. Buďte tam zítra v pět odpoledne a já na vás budu čekat. Hned vás tam naberu. Stihnete to letadlo s paní doktorkou Sattlerovou?“

„Počítám, že stihneme.“

„Dobře. Neberte si žádná velká zavazadla. Pasy nepotřebujete. Těším se na to. Tak zítra na shledanou,“ řekl Hammond a zavěsil.

COWAN, SWAIN A ROSS

Do kanceláří právnické firmy Cowan, Swain a Ross v San Franciscu proudilo polední slunce a probouzelo v místnosti dojem dobré nálady, kterou však Donald Gennaro rozhodně neměl. U ucha držel telefonní sluchátko a hleděl na svého šéfa, Daniela Rosse, který upjatostí a černým oblekem s úzkým proužkem připomínal majitele pohřební kanceláře.

„Rozumím, Johne,“ říkal Gennaro. „A Grant souhlasil, že přijede? Dobře, dobře… ano, to rád slyším. Blahopřeju ti, Johne.“ Zavěsil a obrátil se na Rosse.

„Hammondovi teď už nemůžeme věřit. Jsou na něho příliš silné tlaky. Jeho počínání vyšetřuje AOŽP, práce na tom jeho ostrově v Kostarice se opožďují a investoři začínají být nervózní. Šíří se příliš mnoho zpráv, že tam mají problémy. Příliš mnoho dělníků přišlo o život. A teď ta záležitost s tím živým procompsitneboco na pevnině…“

„Co z toho vyplývá?“

„Možná nic,“ odpověděl Gennaro. „Jenže Hamachi je jedním z našich hlavních investorů. Minulý týden jsem dostal od zástupce firmy Hamachi v San José, hlavním městě Kostariky, zprávu. Podle ní jakýsi nový druh ještěrek napadá děti na pláži.“

Ross zamrkal. „Nová ještěrka?“

„Ano,“ řekl Gennaro. „Už kolem té kaše nemůžeme jen tak dál chodit. Musíme provést inspekci ostrova okamžitě. Požádal jsem Hammonda, aby zorganizoval nezávislé inspekce o každém víkendu po následující tři týdny.“

„A co na to Hammond?“

„Trvá na tom, že se na ostrově žádné nepravosti nedějí. Prohlašuje, že učinil veškerá bezpečnostní opatření.“

„Ale vy mu nevěříte,“ řekl Ross.

„Ne,“ odpověděl Gennaro, „nevěřím.“

Donald Gennaro přišel k firmě Cowan a Swain z investičního bankovnictví. Klienti firmy často zaváděli nejmodernější techniku a potřebovali finanční podporu. Gennaro jim pomáhal sehnat peníze. Jedním z jeho prvních úkolů, už v roce 1982, byla pomoc starému panu Hammondovi, tehdy už téměř sedmdesátiletému, dát dokupy peníze, aby mohl rozběhnout společnost InGen. Nakonec sehnali téměř miliardu dolarů a Gennaro na to vzpomínal jako na pěkně divokou jízdu.

„Hammond je snílek,“ řekl.

„Potenciálně nebezpečný snílek,“ doplnil Ross. „Nikdy jsme se do toho neměli míchat. Nakolik jsme do toho namočení?“

„Firma,“ odvětil Gennaro, „vlastní pět procent.“

„Ručení za všechny závazky nebo omezené?“

„Za všechny.“

Ross potřásl hlavou. „To jsme neměli dělat.“

„Tehdy se to zdálo rozumné,“ řekl Gennaro. „K čertu, bylo to před osmi lety. Vzali jsme to namísto nějakých poplatků. A jestli si vzpomenete, Hammondův plán byl šíleně vyspekulovaný. Cucal si to z palce. Nikdo nevěřil, že by se mu to mohlo podařit.“

„Jenže zjevně se mu to podařilo,“ odpověděl Ross. „V každém případě souhlasím, že inspekce je už dávno zapotřebí. A co vaši experti na zábavní parky?“

„Začínám s experty, které si najal sám Hammond jako konzultanty, na počátku projektu.“ Gennaro hodil seznam Rossovi na stůl. „První skupinu tvoří paleontolog, paleobotanička a matematik. Letí už tenhle víkend. A já s nimi.“

„Řeknou nám pravdu?“ zeptal se Ross.

„Myslím, že ano. Nikdo z nich nemá s tím ostrovem žádné těsnější vztahy a jeden – ten matematik, Ian Malcolm – se od počátku k celému projektu staví nepokrytě odmítavě. Trvá na tom, že to nikdy nebude fungovat, že to nikdy fungovat nemůže.“

„A kdo dál?“

„Pak už jenom jeden technik, odborník na počítačové systémy. Přezkouší počítače v parku a vychytá nějaké mouchy. Měl by tu být už v pátek ráno.“

„Fajn,“ souhlasil Ross. „Domlouval jste to vy?“

„Hammond mě požádal, že všechny obtelefonuje sám. Chce předstírat, myslím, že tu žádné problémy neexistují, že to je společenská záležitost. Exkurze po ostrově.“

„Výborně,“ řekl Ross. „Tak jenom dohlédněte, aby k ní došlo. A nedopusťte, aby se vám to vysmeklo z rukou. Chci, abychom tu kostarickou situaci vyjasnili do týdne.“ Ross vstal a vyšel z místnosti.

Gennaro vytočil číslo a uslyšel šumot a vrnění radiotelefonu. A potom hlas. Řekl: „Tady Grant.“

„Ahoj, doktore, tady je Donald Gennaro. Já jsem generální zástupce InGenu. Mluvili jsme spolu před několika lety, ale nevím, jestli si na to vzpomenete…“

„Vzpomínám,“ řekl Grant.

„Dobře,“ pokračoval Gennaro. „Právě jsem dotelefonoval s Johnem Hammondem, který mi sdělil příjemnou zprávu, že pojedete na náš ostrov v Kostarice…“

„Ano,“ souhlasil Grant. „Počítám, že tam poletíme zítra.“

„Dobře, rád bych vám také poděkoval, že jste to pro nás udělal v šibeničním termínu. Všichni v InGenu to oceňujeme. Požádali jsme Iana Malcolma, který je stejně jako vy jedním z našich prvních konzultantů, aby přijel také. To je ten matematik z Austinu, z University of Texas.“

„John Hammond se o něm zmiňoval,“ řekl Grant.

„Dobře, výborně,“ mínil Gennaro. „No a já vlastně pojedu taky. Mimochodem, ten vzorek, co jste našel, ten pro… procom… jak se to jmenuje?“

„Procompsognathus,“ napověděl Grant.

„Ano. Máte ten vzorek u sebe, pane doktore? Ve fyzické podobě?“

„Ne,“ odvětil Grant. „Viděl jsem jen rentgenový snímek. Vzorek je v New Yorku. Volala mi nějaká ženská z Columbia University.“

„Dobře, nesdělil byste mi nějaké podrobnosti,“ řekl Gennaro. „Abych mohl ten vzorek vypátrat pro pana Hammonda, kterého to velice vzrušilo. Jsem si jistý, že byste také rád viděl takového živočicha na vlastní oči. Třeba se mi ho podaří získat a dopravit na ostrov, až tam budete oba.“

Grant mu informace dal.

„To je výtečné, pane doktore,“ poděkoval Gennaro. „Pozdravujte doktora Sattlera. Těším se, že se uvidím s vámi i s ním zítra.“ A Gennaro zavěsil.

PLÁNY

„Právě přišlo tohle,“ Ellie vstoupila následujícího dne do zadní části traileru s tlustou plátěnou obálkou. „Jeden z kluků to přivezl z města. Je to od Hammonda.“

Grant roztrhl obálku a hned si všiml modrého a bílého loga InGenu. Uvnitř nebyl dopis, ale sepnutá hromada papírů. Když je vytáhl, postřehl, že to jsou plány. Byly zmenšené a tvořily tlustou knížku. Na obalu byl nadpis: ZÁBAVNÍ PARK ISLA NUBLAR, VYBAVENOST PRO NÁVŠTĚVNÍKY, /ÚPLNÝ SOUBOR: HOTEL SAFARI/.

„Co to má k čertu být?“ podivil se.

Když knížku otevřel, vypadl z ní lístek papíru.

Milý Alane a Ellie,

jistě chápete, že zatím nemáme mnoho propagačních materiálů. Ale z tohohle byste si měli udělat představu o projektu Isla Nublar. Považuju ho za velice vzrušující!

Těším se, až to s vámi prodiskutuju! Doufám, že se k nám připojíte!

Zdraví

John

„Tomu nerozumím,“ řekl Grant. Listoval papíry. „To jsou stavební výkresy.“ Upřel oči na svrchní list.

ÚSTŘEDNÍ BUDOVA PRO NÁVŠTĚVNÍKY / HOTEL ZÁBAVNÍ PARK ISLA NUBLAR

ZÁKAZNÍK In Gen, obchodní společnost

Palo Alto, Kalifornia

PROJEKT Dunning, Murphy and spol., New

York, Richard Murphy,

spoluprojektant, Theodore

Chen, vrchní architekt,

STAVITELÉ Seldon James,

administrativní společník.

budovy: Harlow, Whitney and Fields,

Boston,

inženýrská zařízení: A.T.Misikawa, Osaka.

ÚPRAVA KRAJINY Shepperton Rogers, London,

A.Ashikiga, H.Ieyasu,

Kanazawa,N.V.Kobajaši, Tokyo,

A.R.Makasawa,hlavní

konzultant.

POČÍTAČOVÉ VYBAVENÍ Integrated Computer Systems,

Inc., Cambridge, Mass.

Dennis Nedry,ředitel projektu.

Grant obrátil pozornost na plány samotné. Všechny nesly razítka OBCHODNÍ TAJEMSTVÍ, ZÁKAZ KOPÍROVÁNÍ a DŮVĚRNÉ MATERIÁLY – NENÍ URČENO PRO VEŘEJNOST. Každý list měl své číslo a v záhlaví nadpis: „Tyto plány představují důvěrný výtvor obchodní společnosti InGen. Pokud jste nepodepsali dokument č. 112/4A, vystavujete se nebezpečí trestního stíhání.“

„Tohle mi připadá pěkně paranoidní,“ komentoval.

„Možná k tomu nějaký důvod existuje,“‚ mínila Ellie.

Na následující straně byla topografická mapa. Ostrov Isla Nublar na ní vypadal jako slza vzhůru nohama, padající úzkým koncem k jihu. Byl téměř třináct kilometrů dlouhý a mapa jej rozdělovala do několika rozsáhlých sekcí.

Severní část nesla označení PROSTORY PRO NÁVŠTĚVNÍKY a obsahovala útvary označené „Příjezd návštěvníků“, „Ústřední budova pro návštěvníky / Administrativa“, „Elektrárna / Desalinizace / Podpůrné systémy“, „Rezidence Hammond“, a „Hotel Safari“. Grant postřehl vyznačení plaveckého bazénu, obdélníky tenisových kurtů a kroužky naznačující vysazené stromy a keře.

„Vypadá to na letovisko, úplně normálně,“ řekla Ellie.

Následovaly listy, na nichž byly rozkreslené detaily hotelu Safari. Skici zachycující stavbu z boku vypadaly přímo dramaticky: zobrazovaly dlouhou nízkou budovu s řadou věžiček připomínajících pyramidy na střeše. Ovšem na jiných budovách v prostorách pro návštěvníky se dalo rozeznat jen pramálo detailů.

A zbytek ostrova se tvářil stejně záhadně. Pokud si Grant troufal říct, tvořila jej hlavně otevřená krajina. Síť cest, tunelů a budov, a také dlouhé úzké jezero, které vypadalo jako umělé, s betonovými hrázemi a bariérami. Avšak na většině úseků se ostrov rozčleňoval do rozsáhlých různě tvarovaných ploch, na nichž bylo staveb jen velice pořídku. Každá z ploch byla označená kódem:

/P/PROC/V/2A, /D/TRIC/L/5 (4A+1), /LN/OTHN/C/4 (3A+1), a /VV/HADR/X/ (11 (6A+3+3DB).

„Jsou k těm kódům nějaké vysvětlivky?“ zeptala se Ellie.

Grant rychle prolistoval následující strany, ale žádné nenalezl.

„Možná je odsud odstranili,“ řekla.

„Povídám ti,“ opakoval Grant, „paranoidní záležitost.“

Prohlížel si rozlehlé zakřivené sekce, oddělené jedna od druhé sítí cest. Celý ostrov tvořilo pouze šest částí. Každou z nich odděloval od cesty vybetonovaný vodní příkop. Za vodním příkopem se táhl plot s řídce rozmístěnými osvětlovacími stožáry. Zmátlo je to, ale nakonec zjistili, že do plotů je zaveden proud.

„Divné,“ uvažovala nahlas. „Ploty pod proudem v letovisku?“

„Celé míle,“ řekl Grant. „Elektrické ploty společně s vodními příkopy. A obvykle se podél ještě táhne cesta.“

„Úplně jako v zoo,“ podotkla Ellie.

Vrátili se k mapě a podrobněji si prohlédli průběh linií. Cesty vedly podivně. Hlavní běžela v severojižním směru, rovnou skrz ústřední kopcovitý terén ostrova, včetně jednoho úseku cesty, který vypadal, že jej doslova vysekali do strmé stěny nad řekou. Začínalo jim připadat, jako by stavitelé vynaložili značné úsilí, aby tato rozlehlá prostranství zůstala jako veliké ohrady, oddělené od cest vodními příkopy a elektrickými ploty. A cesty byly zdviženy nad úroveň terénu, takže se dalo dívat přes ploty…

„Víš,“ řekla Ellie, „některé tyhle věci mají úžasné rozměry. Podívej tady. Tenhle betonový vodní příkop je široký deset metrů. Úplně jako vojenské opevnění.“

„A tyhle budovy taky,“ přidal se Grant. Postřehl, že v každé části stojí pár stavení, obvykle situovaných do míst mimo cesty. Budovy však byly celé z betonu, se silnými stěnami. V bokorysu vypadaly s malými okny jako betonové bunkry. Úplně jako nacistické pevnůstky ze starých válečných filmů.

Ve stejný okamžik zaslechli tlumený výbuch a Grant papíry odložil. „Zpátky do práce,“ řekl.

„Pal!“

Obraz se lehce zachvěl a potom se na monitoru počítače objevily žluté kontury. Tentokrát byl obraz perfektní a Alan Grant stačil postřehnout krásně vykreslenou kostru s dlouhým krkem ohnutým nazpět. Mimo jakoukoli pochybnost to bylo mládě velociraptora a vypadalo, že je v perfektním…

Obrazovka potemněla.

„Všechny počítače bych rozdupal,“ pronesl Grant a zamžoural do slunce. „Co se zase stalo?“

„Ztratil se vstup do integrátoru,“ řekl jeden z chlapců. „Okamžik.“ Sehnul se ke změti drátů, které vycházely ze zadní stěny laptopu. Počítač umístili na basu od piva na vrcholku kopce číslo čtyři, nedaleko zařízení, kterému říkali bouchač.

Grant usedl na svah kopce a podíval se na hodinky. „Budeme to muset udělat postaru,“ řekl Ellii.

Jeden z chlapců to zaslechl. „Děsný, Alane.“

„Podívej,“ obrátil se na něho Grant, „musím stihnout letadlo. A chci, aby byly fosílie chráněné, než odjedu.“

Jakmile jednou fosílii odkryjete, musíte ve vykopávkách pokračovat, jinak riskujete, že ji ztratíte. Návštěvníkům připadalo, že se pustina nemění, avšak ve skutečnosti neustále podléhala erozi, člověku doslova přímo před očima. Po celý den jste mohli slyšet, jak se oblázky rachotivě kutálejí po zvrásněném svahu kopce. Neustále se tu vznášelo nebezpečí bouře spojené s prudkým lijákem, a křehkou kostru by dokázala zničit dokonce i krátká přeháňka. Grantova zčásti odkrytá kostra byla v nebezpečí a do jeho návratu ji museli ochránit.

Ochrana vykopávek obvykle spočívá z nepromokavé plachty natažené nad pracovištěm a stružky vykopané po obvodu plachty, aby odváděla vodu. Problém byl, jak velký kruh mají stružkou ohradit pro velociraptora. Aby to rozhodli, použili počítačovou sonickou tomografii čili metodu PST. Byla to novinka. Bouchač vpálil do země náboj z měkkého olova, čímž vyvolal otřesy, které vyhodnotil počítač a převedl do čehosi připomínajícího rentgenový snímek svahu kopce. Tuhle metodu používali po celá léta s proměnlivými výsledky.

Bouchač stál teď o dvacet stop opodál, rozměrná stříbřitá krabice na kolečkách a nad tím vším stříška. Vypadal, jako by kdosi v téhle pustině zaparkoval vozík pouličního prodavače zmrzliny. Bouchač obsluhovali dva mladíci, kteří nabíjeli další olověnou kulku.

Program PST až dosud pouze lokalizoval rozsah vykopávek, čímž umožňoval Grantovu týmu, aby kopal s větší efektivitou. Avšak chlapci tvrdili, že za pár let bude dávat tak přesný obraz, že vykopávky samotné už budou zbytečné. Získáte naprosto dokonalý trojrozměrný obraz kostry. Metoda slibovala nástup zcela nové archeologické éry, archeologie bez vykopávek.

Jenže nic z toho až dosud nebyla pravda. Ačkoli přístroj pracoval bezchybně v univerzitní laboratoři, v terénu se ukazoval hanebně zhýčkaný a vrtkavý.

„Jak dlouho vám to ještě potrvá?“ zeptal se Grant.

„Už ho máme, Alane. Není to špatné.“

Grant přistoupil a pohlédl na monitor počítače. Spatřil kompletní kostru vyvedenou v jasné žluti. Bylo to opravdu mladé zvíře. Charakteristický rys velociraptora – jediný dráp na noze, který se u dospělých zvířat proměnil v zakřivenou, šest palců dlouhou zbraň schopnou jedním rázem rozpárat kořist – mládě nemělo delší než růžový trn. Na obrazovce byl sotva patrný. A velociraptor vůbec patřil k dinosaurům s křehkou tělesnou stavbou, bylo to zvíře s kostmi lehoučkými jako pták a podle všeho i stejně inteligentní.

Tady tahle kostra se zdála v perfektním stavu kromě toho, že hlavu a krk měl ohnutou nazpět, na zadek. Krk ohnutý tímhle způsobem mělo tolik vykopávek, že někteří vědci vyslovili celou teorii, aby to vysvětlili. Navrhli hypotézu, že dinosauři vymřeli proto, že se otrávili alkaloidy v listech rostlin. O zvráceném krku předpokládali, že to je projev smrtelné agónie. Grant nakonec tuhle teorii vyvrátil. Doložil, že u mnoha ptáků a plazů dochází k posmrtnému stažení zadních vazů na krku, což ohne hlavu právě tímhle charakteristickým způsobem. Nemá to nic společného s příčinou smrti, souvisí to pouze se způsobem, jak mršina vysychala na slunci.

Grant si povšiml, že se tahle kostra vytočila navíc ještě trochu do strany, takže se přední i zadní tlapa zvedla nad úroveň páteře.

„Vypadá to, jako by to bylo nějak pokroucené,“ řekl jeden z chlapců. „Ale nemyslím, že vinou počítače.“

„Ne,“ odvětil Grant. „To jen čas. Moře a moře času.“

Grant věděl, že lidé si geologický čas neumějí představit. Lidský život probíhal podle naprosto odlišné časové škály. Rozkrojené jablko zhnědne za pár minut. Stříbrné stolní náčiní zčerná za pár dní. Hromada kompostu shnije za rok. Dítě vyroste za jedno desetiletí. Žádná z těchto každodenních lidských zkušeností nepřipraví člověka na to, aby si dokázal uvědomit, co to znamená osmdesát miliónů roků – časové údobí, které je dělilo od chvíle, kdy zemřelo tohle malé zvíře.

Na přednáškách Grant zkoušel jiné přirovnání. Když si představíte, že by se lidský život, trvající řekněme šedesát roků, smrskl do jediné hodiny, osmdesát miliónů roků by stále bylo 3652 let – v té době ještě nestála ani jediná pyramida. Velociraptor byl mrtev už pěkně dlouhou dobu.

„Nevypadá moc nebezpečně,“ řekl jeden z chlapců.

„Ani nebyl,“ odvětil Grant. „Alespoň dokud nevyrostl.“ Tohle mládě se pravděpodobně živilo pouze mršinami, zvířaty, které ulovili dospělí. Přišla na něj řada, až se nažrali a povalovali se na slunci. Masožravci dokázali pozřít na posezení až pětadvacet procent váhy svého těla, z čehož je vzápětí přepadla ospalost. Mláďata skotačila a honila se mezi shovívavými a rozespalými dospělými a uždibovala si kousky masa z úlovku. Byla to roztomilá malá zvířátka.

Jenže dospělý velociraptor byl něco úplně jiného. Představoval nejdravějšího dinosaura, který kdy žil. Ačkoli byl poměrně drobný – vážil kolem sta kilo a rozměry těla měl přibližně jako leopard – velociraptor byl rychlý, inteligentní a útočný. Napadal oběti zuby, silnými předními končetinami opatřenými drápy a strašlivým osamoceným drápem na zadní noze.

Velociraptoři lovili ve smečkách a Grant si pomyslel, že to musela být příšerná podívaná sledovat tucet těchhle zvířat, jak se ženou plnou rychlostí, vrhají se na záda mnohem většího dinosaura, rvou mu kusy masa z krku, ze žeber a z břicha…

„Tlačí nás čas,“ upozornila Ellie a tím ho vrátila do skutečnosti.

Grant vydal pokyny pro vykopání žlábku. Z obrazu na počítači věděli, že kostra leží na poměrně omezeném prostoru, takže bude dostačovat chránit plochu nějaké dva čtvereční metry. Ellie mezitím položila na úbočí kopce nepromokavou plachtu a Grant jí pomohl zatlouct do země poslední kolíky.

„Jak to mládě zemřelo?“ zeptal se jeden z chlapců.

„Pochybuju, že se to někdy dozvíme,“ odvětil Grant. „Úmrtnost novorozenců v divočině je vysoká. V afrických rezervacích dosahuje u některých masožravců sedmdesáti procent. Mohlo to být cokoli – nemoc, odloučení od stáda, prostě cokoli. Nebo na něj mohlo zaútočit dokonce i dospělé zvíře. Víme sice, že velociraptoři lovili ve smečkách, ale o jejich sociálním chování ve skupině netušíme vůbec nic.“

Studenti přikývli. Všichni studovali chování zvířat a věděli, že když například nový samec ovládne lví smečku, první věc, kterou udělá, je, že zabije všechna lvíčata. Důvod je jasně genetický: samec touží rozšířit své geny co nejvíce. Když zabije lvíčata, přivede všechny samice do říje, takže je může obtěžkat. A samicím to také zabraňuje, aby ztrácely čas péčí o potomky jiného samce.

Smečky lovících velociraptorů třeba také ovládal dominantní samec. Granta napadlo, že o dinosaurech toho vědí ještě strašně málo. Po sto padesáti letech výzkumů a vykopávek ještě nikdo prakticky nevěděl, co to vlastně ti dinosauři byli zač.

„Musíme vyrazit,“ upozornila ho Ellie, „jestli se máme do Choteau dostat do pěti.“

HAMMOND

Gennarova sekretářka vrazila dovnitř s novým kufříkem. Ještě měl na uchu prodejní visačku. „Víte, pane Gennaro,“ řekla stroze, „když jste si zapomněl doma svoje zavazadlo, napadlo mě, že se vám ve skutečnosti na ten výlet nechce.“

„Možná máte pravdu,“ odpověděl Gennaro. „Přijdu o oslavu narozenin své dcery.“ V sobotu měla Amanda narozeniny a Elizabeth pozvala dvacet uřvaných čtyřletých děcek, klauna Cappyho a kouzelníka. Manželku nijak nepotěšilo, když uslyšela, že Gennaro odjede pryč. Amandu taky ne.

„No, udělala jsem, co bylo za tak krátkou dobu v mých silách,“ řekla mu sekretářka. „Tady jsou sportovní boty ve vašem čísle, khaki šortky a košile a cestovní holení. Džínsy a tenká bunda, kdyby se ochladilo. Auto, které vás odveze na letiště, už stojí dole. Musíte odjet okamžitě, abyste stihl odlet.“

Odešla. Gennaro prošel halou a odtrhl visačku. Když míjel prosklenou konferenční místnost, Ross se zvedl od stolu a vyšel ven.

„Šťastnou cestu,“ řekl mu. „Ale v jedné věci ať je mezi námi jasno. Nevím, jak zlá je tam situace ve skutečnosti, Donalde. Ale jestli je tam na tom ostrově nějaký problém, pohřběte ho hluboko do země.“

„Prokristapána, Dane… Mluvíme o investici jako prase.“

„Neváhejte. Nelamte si s ničím hlavu. Prostě to udělejte. Slyšíte mě?“

Gennaro přikývl. „Slyším,“ odvětil. „Jenže Hammond…“

„Hammonda pěkně přitlačte ke zdi,“ řekl mu na to Ross.

„Můj chlapče, můj chlapče,“ ozval se známý skřehotavý hlas. „Jak jste se měl, můj hochu?“

„Celkem dobře, pane,“ odpověděl Gennaro. Opíral se zády o měkké kožené sedadlo v tryskovém letadle Gulfstream II., které se hnalo na východ, proti Skalistým horám.

„Už mi vůbec netelefonujete,“ řekl Hammond káravě. „Scházíte mi, Donalde. Jak se má vaše roztomilá žena?“

„Dobře. Elizabeth se má dobře. Máme teď malou holčičku.“

„Báječné, báječné. Děti jsou opravdické potěšení. Musí si někdy vyrazit do našeho nového parku v Kostarice.“

Gennaro už zapomněl, jak je Hammond maličký. Když seděl na sedadle, nohy mu nedosahovaly na koberec a při řeči jimi komíhal. V tom člověku bylo cosi dětského, přestože Hammondovi muselo už být… kolik? Pětasedmdesát? Šestasedmdesát? Tak nějak. Vypadal starší, než si ho Gennaro pamatoval, ovšem neviděli se téměř pět roků.

Hammond byl skvělý, rozený šoumen. V roce 1983 nosil s sebou v malé klícce slona. Slon byl devět palců vysoký a stopu dlouhý a měl dokonalé tvary, jenom kly měl zakrnělé. Hammond si slona nosil na porady, když se zakládal fond. Klec obvykle nesl Gennaro, přikrytou dečkou jako čajovou soupravu. Hammond pronesl svou obvyklou řeč o výhledech rozvoje toho, co nazýval „spotřební biologie“. Potom, v nejdramatičtějším okamžiku, strhl dečku a odhalil slona. A požádal o peníze.

Slon měl pokaždé velký úspěch. Jeho drobné tělíčko, ne větší než kočičí, slibovalo, že z laboratoře Normana Athertona, genetika ze Stanfordské univerzity, který byl v tomhle novém podniku Hammondovým partnerem, vyjdou dosud nevídané divy.

Jenže když Hammond hovořil o slonovi, značnou část si nechával pro sebe. Například, že sice rozbíhal společnost pro genové inženýrství, avšak maličký slon nebyl připraven žádnou z jeho metod. Atherton jednoduše vzal embryo trpasličího slona a nechal je vyrůst v umělé děloze ovlivňované hormonálně. To samo o sobě znamenalo úspěch, jenže nic takového, nač poukazoval Hammond.

Atherton také nebyl schopen miniaturního slona zduplikovat, ačkoli se o to pokusil. Zaprvé proto, že každý, kdo slůně spatřil, hned jedno chtěl. Potom z toho důvodu, že bylo náchylné k nachlazení, zejména v zimě. Maličkým chobotem kýchalo tak, že to Hammonda naplňovalo hrůzou. A občas se maličký slon zapřel kly mezi mříže a podrážděně frkal, jak se snažil dostat ven. Někdy dostával do míst kolem klů infekci. Hammond se občas děsil, že jeho slon zemře dříve, než Atherton dokáže vypiplat náhradního.

Hammond rovněž zatajil obezřelým investorům fakt, že v procesu miniaturizace se chování slona podstatně změnilo. Drobné zvíře sice vypadalo na první pohled jako slon, ale chovalo se jako agresivní hlodavec. Pohybovalo se rychle a v povaze mělo cosi zlého. Hammond přesvědčoval lidi, aby si slona nechtěli pochovat, protože hryzal do prstů.

Ačkoli Hammond sebejistě hovořil o tom, že do roku 1993 bude jeho projekt vynášet sedm miliard ročního zisku, celá záležitost byla do značné míry vyspekulovaná. Hammond byl vizionář a nadšenec, avšak neexistovala žádná jistota, že plán bude vůbec fungovat. Zejména poněvadž Norman Atherton, mozek celého projektu, onemocněl smrtelnou rakovinou – což byl poslední bod, který Hammond opomněl zmínit.

Ale dokonce i takhle Hammond s Gennarovou pomocí potřebné peníze sehnal. V době mezi zářím 1983 a listopadem 1985 John Alfred Hammond a jeho „Pachyderm Portfolio“ získal osm set sedmdesát miliónů dolarů kapitálu, aby financoval společnost, jejíž založení navrhl, International Genetic Technologies, Inc. A kdyby netrval na tom, že celá věc musí zůstat absolutně utajená, a že po prvních pět let se nebudou vyplácet žádné kapitálové výnosy, mohl dostat víc. Tohle však spoustu investorů odradilo. Nakonec musel vzít zavděk několika konsorcii povětšinou japonskými. Japonci byli jediní investoři, kteří projevili trpělivost.

Zatímco Gennaro seděl v koženém sedadle tryskového letadla, uvažoval o tom, jak je ten Hammond nepolapitelný. Stařec naprosto opomíjel fakt, že k cestě ho přinutila Gennarova právnická firma. Namísto toho se choval tak, jako by to všechno byl společenský výlet. „Strašně mě mrzí, Donalde, žes s sebou nevzal rodinu,“ řekl.

Gennaro pokrčil rameny. „Moje dcera má narozeniny. Už jsme pozvali dvacet děcek. Objednali dort a klauna. Víte, jak to chodí.“

„Ach, rozumím,“ řekl Hammond. „Děti se upínají na věci.“

„Mimochodem, je už park připravený přijmout návštěvníky?“ zeptal se Gennaro.

„No, oficiálně není,“ odpověděl Hammond. „Ale hotel už je postavený, takže máme kde složit hlavu…“

„A zvířata?“

„Samozřejmě, zvířata už tam jsou všechna. Všechna na svých místech.“

„Vzpomínám, že v původním návrhu jste doufal, že jich budete mít celkem dvanáct…“ řekl Gennaro.

„Ach, to jsme dávno překonali. Máme dvě stě třicet osm zvířat, Donalde.“

„Dvě stě třicet osm?“

Stařík se zachichotal, Gennarova reakce ho potěšila. „To si neumíte představit. Máme jich celá stáda.“

„Dvě stě třicet osm… A kolik druhů?“

„Patnáct různých druhů, Donalde.“

„Neuvěřitelné,“‚ žasl Gennaro. „Fantastické. A co všechny další věci, co jste chtěl. Vybavení? Počítače?“

„Všechno máme, všechno už máme,“ řekl Hammond. „Všechno na tom ostrově je hotové umělecké dílo. Uvidíte na vlastní oči, Donalde. Je to dokonale úžasné. A proto je ten… zájem… úplně mimo. S tím ostrovem nejsou absolutně žádné problémy.“

„Pak by ani s inspekcí neměly být žádné problémy,“ řekl Gennaro.

„A taky nebudou,“ odvětil Hammond. „Jenže to trochu zpomalí běh věcí. Když přijede oficiální návštěva, všechno se musí zastavit…“

„Beztak zpoždění už máte. Odložil jste termín otevření.“

„Ach, tohle.“ Hammond se zatahal za cíp červeného hedvábného kapesníku v náprsní kapse svého sportovního pláště. „To se prostě stát muselo. Muselo se to stát.“

„Proč?“ zeptal se Gennaro.

„No, Donalde,“ řekl Hammond, „abych vám to vysvětlil, to se musíte vrátit k původní myšlence zábavního parku. Koncipovali jsme ho jako nejmodernější park na světě, kde se kombinují nejmodernější elektronika a biotechnologie. Nemluvím o atrakcích. Všichni mají svoje atrakce. Na Coney Islandu jsou atrakce. A dnes už mají všichni počítači řízená animovaná prostředí. Strašidelný dům, pirátské hnízdo, divoký Západ, zemětřesení – tyhle věci už má dnes každý. Proto jsme se pustili do vytvoření biologických atrakcí. Živých atrakcí. Atrakcí tak úžasných, že upoutají pozornost celého světa.“

Gennaro se musel smát. Byla to takřka stejná řeč, slovo od slova, jakou Hammond přesvědčoval investory před mnoha lety.

„Nikdy nesmíme zapomínat na konečný cíl projektu v Kostarice – vydělat peníze,“ řekl a díval se přitom z okénka letadla. „Spousty a spousty prachů.“

„Mám na paměti,“ souhlasil Gennaro.

„A tajemství, jak vydělat prostřednictvím parku peníze,“ pokračoval Hammond, „je omezit mzdové náklady. Náklady na krmiče, biletářky, uklízečky, údržbářské čety. Zajistit, aby se park provozoval s minimální obsluhou. Proto jsme tolik investovali do výpočetní techniky – automatizovali jsme všechno, co se dalo.“

„Vzpomínám…“

„Jenže je jasné,“ přerušil ho stařík, „že když smícháte dohromady všechna ta zvířata s veškerou výpočetní technikou, čekají vás jenom problémy. Komu kdy běhal velký počítačový systém dokonale? Nikomu, pokud je mi známo.“

„Takže máte normální zpoždění, jaké je u všech nových věcí?“

„Ano, přesně tak,“ odvětil Hammond. „Normální zpoždění.“

„Zaslechl jsem, že při stavbě došlo k nehodám,“ řekl Gennaro. „Nějací dělníci přišli o život.

„Ano, bylo tam několik nehod,“ připustil Hammond. „A došlo celkem ke třem úmrtím. Dva dělníci zahynuli při stavbě cesty na útesu. Jeden zemřel v lednu následkem střetu s buldozerem. Jenže teď už jsme neměli žádný úraz po celé měsíce.“ Položil ruku mladšímu muži na paži. „Donalde,“ řekl, „věřte mi, když vám povídám, že všechno na ostrově pokračuje přesně podle plánu. Všechno je na ostrově v naprostém pořádku.“

Zapraskal interkom. „Připoutejte se, prosím,“ řekl pilot. „Přistáváme v Choteau.“

CHOTEAU

Vyprahlé pláně se táhly až ke vzdáleným, černým osamoceným kopcům. Odpolední vítr zvedal prach a laskavcová semínka a hnal jej přes rozpraskaný beton. Grant postával společně s Ellií u džípu a čekali, zatímco štíhlé tryskové letadlo nalétávalo v zatáčce na přistání.

„Hrozně se mi příčí čekat na ty pracháče,“ vrčel Grant.

„To patří k věci,“ pokrčila rameny Ellie.

Ačkoli řada vědních oborů, jako například fyzika či chemie, byla už financována z federálních zdrojů, paleontologie zůstávala závislá výhradně jen na soukromých mecenáších. Grant byl sice zvědavý na ten kostarický ostrov, ale kromě toho považoval za srozuměné, že když John Hammond o jeho pomoc žádá, na oplátku ji také poskytne jemu. Takový byl mechanismus vzájemné výpomoci – který fungoval odjakživa.

Malé tryskové letadlo přistálo a rychle rolovalo proti nim. Ellie si svůj bágl hodila přes rameno. Tryskáč zastavil a stevardka v uniformě otevřela dveře.

Uvnitř Granta překvapilo, v jak stísněném prostoru – přes všechno luxusní vybavení – se ocitl. Když se natáhl, aby potřásl Hammondovi rukou, musel se celý nahrbit.

„Doktor Grant a doktorka Sattlerová,“ představil je Hammond. „Je to od vás hezké, že jste se k nám přidali. Dovolte, abych představil svého spolupracovníka Donalda Gennara.“

Gennaro byl podsaditý svalnatý chlap okolo pětatřicítky v obleku a brýlích s kovovými obroučkami. Grantovi se zprotivil hned na první pohled. Krátce mu potřásl rukou. Když mu podala ruku Ellie, Gennaro jí překvapeně řekl: „Vy jste žena.“

„I to se v životě stane,“ odpověděla a Granta napadlo, že ani ona mu nepřišla na chuť.

Hammond se obrátil na Gennara: „Jistě víte, v jakém oboru doktor Grant a doktorka Sattlerová pracují. Jsou to paleontologové. Vykopávají dinosaury.“ Načež se rozesmál, jako by takovou myšlenku shledával nesmírně zábavnou.

„Posaďte se, prosím,“ řekla stevardka a zavřela dveře. Hned nato se letadlo dalo do pohybu.

„Budete nám muset prominout,“ řekl stařík, „ale máme tak trošku naspěch. Donald si myslí, že je důležité, abychom letěli rovnou na místo.“

Pilot oznámil, že poletí čtyři hodiny do Dallasu, kde natankují, a pak budou pokračovat do Kostariky, kam dorazí následujícího jitra.

„A jak dlouho budeme v Kostarice?“ zeptal se Grant.

„No, záleží na tom,“ řekl Gennaro. „Musíme si tam vyjasnit pár věcí.“

„Máte moje slovo,“ Hammond se obrátil na Granta. „Nezdržíme se tam déle než osmačtyřicet hodin.“

Grant si zacvakl svůj bezpečnostní pás. „Ten váš ostrov, kam letíme – nikdy jsem o něm předtím neslyšel. Je to nějaké tajemství?“

„Svým způsobem,“ odvětil Hammond. „Chovali jsme se velice, velice opatrně, abychom si zajistili, že se o něm nikdo nedozví do toho dne, až ostrov otevřeme pro překvapenou a potěšenou veřejnost.“

HLAVNÍ SOUPEŘ

Biosyn Corporation sídlící v Cupertinu ve státě Kalifornie dosud nikdy nesvolala mimořádnou nouzovou poradu své ředitelské rady. Deset ředitelů nyní sedělo v konferenčním sále podrážděně a netrpělivě. Bylo osm hodin večer. Posledních deset minut hovořili mezi sebou, avšak hovor pozvolna pohasínal. Zašustily papíry. Začali se dívat na hodinky.

„Na co ještě čekáme?“ zeptal se kdosi.

„Ještě na jednoho,“ odvětil Lewis Dodgson. „Potřebujeme ještě jednoho.“ Také se podíval na hodinky. V kanceláři Rona Meyera mu řekli, že přiletí v šest ze San Diega. Už by tady měl být, i když uvážíme dopravu z letiště.

„Potřebujeme kvorum?“ zeptal se jiný ředitel.

„Ano,“ odpověděl Dodgson. „Potřebujeme.“

To je na okamžik umlčelo. Kvorum – minimální počet účastníků, aby rada byla usnášeníschopná – znamená, že se po nich bude chtít, aby udělali závažné rozhodnutí. A to setsakra udělají, ačkoli Dodgson by dal přednost žádnou radu nesvolávat. Ovšem Steingarten, hlava Biosynu, byl pevný jako skála. „Pro tohle budeš muset získat jejich souhlas, Lewe,“ řekl mu.

Podle toho, s kým jste hovořili, mluvčí považoval Lewise Dodgsona buď za nejagresívnějšího, anebo za nejbezohlednějšího genetika své generace. Bylo mu čtyřiačtyřicet a začínal plešatět, měl jestřábí tvář a prudkou povahu. John Hopkins ho vyloučil z postgraduálního studia, neboť plánoval genovou terapii bez řádného federálního povolení. Když ho přijal Biosyn, prováděl sporné testy vakcíny vztekliny v Chile. Nyní byl v Biosynu vedoucím oddělení zdokonalování produkce, které se mělo zabývat „inženýrstvím naruby“: vzalo výrobek konkurenční, rozebralo jej na kousky, zjistilo, jak je udělaný a připravilo svou vlastní verzi. V praxi tedy provádělo průmyslovou špionáž, v čemž se zaměřovali především na společnost InGen.

V osmdesátých letech si pár společností zabývajících se genovým inženýrstvím položilo otázku: Co je biologickým ekvivalentem walkmanu firmy Sony? Tyto společnosti se nezabývaly výrobou léků nebo medicínou. Chtěly se prosadit v oblasti zábavy, sportu, trávení volného času, kosmetiky a domácích zvířat. Vypadalo to, že poptávka po „spotřební biologii“ bude v devadesátých letech vysoká. InGen a Biosyn pracovaly obě na stejném poli.

Biosyn už nějakých úspěchů dosáhl. Připravil na základě smlouvy s Ministerstvem lovu a rybaření státu Idaho nového matného pstruha. Takový pstruh se dal v potoce snáze zahlédnout a tvrdilo se, že je to ohromný krok vpřed v lovu na udici. (Přinejmenším to popíralo stížnosti, které Ministerstvo lovu a rybaření dostávalo, že v potocích žádní pstruzi nejsou). Skutečnosti, že matný pstruh někdy v prudkém slunci chcípl a že měl maso rozbředlé a nechutné, se nerozváděly. Vždyť Biosyn na tom stále pracoval, a…

Dveře se otevřely, dovnitř vkročil Ron Meyer a vklouzl na své místo. Dodgson měl nyní svou radu usnášeníschopnou, měl své kvorum. Okamžitě povstal.

„Pánové,“ pronesl, „sešli jsme se dnes večer, abychom prodiskutovali svého hlavního soupeře: InGen.“

Dodgson rychle zrekapituloval skutečnosti. InGen zahájil činnost roku 1983 s pomocí japonských investorů. Koupil tři superpočítače Cray XMP. Koupil ostrov Isla Nublar v Kostarice. Hromadil jantar. Po celém světě dotoval zoologické zahrady, Newyorskou zoologickou společností počínaje a rezervací Ranthapur v Indii konče.

„Přes všechna tahle vodítka,“ řekl Dodgson, „jsme stále neměli ponětí, kam by InGen mohl směrovat. Zdá se, že se zjevně zaměřuje na zvířata, a najímá vědce, kteří se zajímají o minulost – paleobiology, fylogenetiky specializované na DNA a další.

Potom v roce 1987 InGen koupil v Nashville ve státě Tennessee obskurní společnost nazvanou Millipore Plastic Products. Byla to společnost zabývající se obchodem s výrobky pro zemědělství. Dala si nedávno patentovat nový plast, který měl vlastnosti skořápky ptačích vajec. Tahle plastická hmota se dala vytvarovat do vajíček a používat k pěstování kuřecích embryí. Počínaje následujícím rokem, InGen začal využívat celou produkci tohohle milipórového plastu pro své vlastní účely.“

„Doktore Dodgsone, tohle je sice velmi zajímavé…“

„Ve stejné době,“ pokračoval Dodgson, „začaly i stavební práce na Isla Nublar. Proběhly tam rozsáhlé úpravy terénu včetně vytvoření mělkého jezírka dvě míle dlouhého uprostřed ostrova. Plány na zařízení zábavního parku byly udržovány se značným utajováním, ale zdá se, že InGen buduje na ostrově soukromé zoo značných rozměrů.“

„No a co, doktore Dodgsone?“ naklonil se kupředu jeden z ředitelů.

„Není to jen tak obyčejné zoo,“ odpověděl Dodgson. „Tohle zoo je naprostý světový unikát. Zdá se, že InGen udělal něco zcela mimořádného. Podařilo se jim naklonovat vyhynulá zvířata.“

„Jaká zvířata?“

„Zvířata, která se líhnou z vajec, což klade v zoo značné nároky na prostor.“

„Jaká zvířata?“

„Dinosaury,“ řekl Dodgson. „Klonují dinosaury.“

Ohromení, jež následovalo, bylo podle Dodgsonova náhledu zcela nepatřičné. S pracháči byla jedna potíž: nesledovali vývoj. Strkali peníze do věcí, ale netušili, co všechno už je možné.

Ve skutečnosti se diskuse o možnosti klonovat dinosaury objevila v odborné literatuře už roku 1982. A s každým rokem se manipulace s DNA stávala snazší. Podařilo se už extrahovat genetický materiál z egyptských mumií a z kůže kvaggy, zebře podobného afrického zvířete, které vymřelo v osmdesátých letech minulého století. V roce 1985 se zdálo možné, že by se mohlo podařit rekonstruovat DNA kvaggy a udělat nové zvíře. Byl by to první tvor, jehož by se podařilo znovu přivést na svět čistě jen rekonstrukcí DNA. Pokud bylo možné tohle, bylo by i něco dalšího? Mastodont? Šavlozubý tygr? Pták dronte?

Nebo dokonce dinosaurus?

Nebylo ovšem známo, že by se někde na světě vyskytovala dinosauří DNA. Ale kdyby se rozemlelo velké množství dinosauřích kostí, možná by se podařilo úlomky DNA extrahovat. Dříve panoval názor, že při fosilizaci se veškerá DNA zničila. Nyní se zjistilo, že to není pravda. Kdyby vědci získali dostatek fragmentů DNA, bylo by možné naklonovat živé zvíře.

Tehdy v roce 1982 technické problémy každého odstrašovaly. Ale žádné teoretické překážky neexistovaly. Byla to pouze obtížná, nákladná práce s pramalou nadějí na úspěch. Nicméně to dozajista nebylo nemožné, kdyby se o to někdo pokusit chtěl.

A ten někdo, kdo se tak rozhodl, byl zjevně InGen.

„Stavějí,“ řekl Dodgson, „největší turistickou atrakci na světě všech dob. Jak víte, zoologické zahrady jsou teď strašně populární. V minulém roce navštívilo zoo víc Američanů než všechny zápasy profesionální basketbalové a fotbalové ligy dohromady. A milují je i Japonci – Japonsko má celkem padesát zoologických zahrad a další se budují. A za návštěvu takovéhle zoo se bude platit tolik, kolik si InGen řekne. Dva tisíce dolarů za den, deset tisíc dolarů za den… A pak se tu nabízí ještě další obchodní využití. Obrázkové knížky, trička, videohry, hrnky, plyšové hračky, komiksy a domácí zvířata.“

„Domácí zvířata?“

„Samozřejmě. Když InGen dokáže udělat dinosaury v životní velikosti, jistě připraví i trpasličí verzi jako domácí mazlíčky. Které dítě nebude chtít mít za svého mazlíčka maličkého dinosaurka? Svoje vlastní patentované zvířátko? InGen jich prodá celé milióny. A InGen ovšem může tyhle domácí dinosaury vyrobit tak, že nebudou žrát nic jiného, než potravu připravenou InGenem…“

„Prokristapána,“ uniklo komusi.

„Přesně tak,“ souhlasil Dodgson. „Tahle zoo je ústřední článek ohromného byznysu.“

„Říkal jste, že tihle dinosauři budou patentovaní?“

„Ano. Zvířata připravená metodou genového inženýrství mohou být nyní chráněna patentem. Nejvyšší soud takhle rozhodl roku 1987 ve prospěch Harvardu. InGen bude majitelem svých dinosaurů a nikdo jiný je nebude smět legálně vyrobit.“

„A co brání nám, abychom si vytvořili svoje vlastní dinosaury?“ zeptal se kdosi.

„Nic kromě toho, že mají pětiletý náskok. Do konce tohoto století je prakticky nemožné, abychom je dohnali.“

Odmlčel se. „Samozřejmě, kdybychom dokázali získat vzorky jejich dinosaurů, mohli bychom je rozebrat a udělat si svoje vlastní. Dostatečně modifikovat jejich DNA, abychom obešli patenty.“

„A můžeme získat vzorky jejich dinosaurů?“

Dodgson zaváhal. „Ano, věřím, že můžeme.“

Kdosi si odkašlal. „Ale nemělo by se to dělat nějakým ilegálním…“

„Kdepak, to ne,“ rychle řekl Dodgson. „Nic ilegálního. Hovořím o legitimním zdroji jejich DNA. Třeba o nespolehlivém zaměstnanci, nebo o odpadu, který řádně nezlikvidovali, prostě o něčem takovém.“

„A vy máte nějaký takový zdroj, který neodporuje právním normám, doktore Dodgsone?“

„Mám,“ odvětil biochemik. „Jenže bohužel tohle rozhodnutí musíme udělat prakticky okamžitě, protože InGen prodělává malou krizi a můj zdroj bude muset jednat v následujících čtyřiadvaceti hodinách.“

Místnost zahalilo dlouhé mlčení. Muži se zadívali na sekretářku, která si dělala poznámky, a na magnetofon na stole před ní.

„Neshledávám potřebu, abychom udělali nějaké formální rozhodnutí,“ řekl Dodgson. „Stačí, když se tady v místnosti shodneme, že se domníváte, že bych měl v tomhle směru pokračovat.“

Hlavy pozvolna přikývly.

Nikdo nepromluvil. Na záznamu se neobjeví ani slovo. Všichni jen tiše přikývli.

„Děkuji vám za účast najednání, pánové,“ rozloučil se Dodgson. „Budu odsud pokračovat dál.“

LETIŠTĚ

Lewis Dodgson vstoupil do kavárny v budově odletů letiště v San Franciscu a rychle se rozhlédl. Jeho muž už tady byl, čekal na něj u pultu. Dodgson usedl vedle něj a aktovku odložil na podlahu mezi ně.

„Opozdil ses, kamaráde,“ řekl mu muž. Změřil si slamák, který měl Dodgson na hlavě, a rozesmál se. „Co to má být, přestrojení?“

„Člověk nikdy neví,“ odvětil Dodgson a potlačil nával vzteku. Trpělivě se snažil tohoto člověka už šest měsíců zkultivovat, ale s každým dalším setkáním se naopak choval urážlivěji a arogantněji. Jenže Dodgson proti němu neměl žádnou páku – oba muži přesně věděli, co tu je v sázce.

DNA připravená metodou genového inženýrství byla co do váhy nejdražším materiálem na světě. Jediná mikroskopická baktérie, příliš drobná, než aby se dala vidět pouhým okem, obsahující geny produkující enzym podporující srdeční selhání, tvorbu streptokinázy nebo látky, chránící úrodu před poškozením mrazy, mohla mít pro správného kupce cenu pět miliard dolarů.

Tato skutečnost dala vzniknout novému bizarnímu odvětví průmyslové špionáže. Dodgson v něm už byl skutečným matadorem. Roku 1987 přesvědčil nespokojenou genetičku, aby přešla od firmy Cetus k Biosynu a vzala s sebou pět bakteriálních kmenů připravených genovým inženýrstvím. Genetička si jednoduše cosi ukápla na každý z nehtů na jedné ruce a vyšla ze dveří.

Jenže InGen představoval tvrdší oříšek. Dodgson chtěl něco víc než bakteriální DNA. Chtěl zmrazená embrya a věděl, že InGen si svá embrya střeží nanejvýš fikanými bezpečnostními opatřeními. Aby je získal, potřeboval zaměstnance InGenu, jenž měl k embryím přístup, jenž je byl ochoten ukrást a který dokázal bezpečnostní opatření překonat. Takovou osobu nebylo tak snadné nalézt.

Dodgson nakonec našel vhodného zaměstnance InGenu počátkem tohoto roku. Přestože zrovna tahle osoba neměla přístup ke genetickému materiálu, Dodgson dále udržoval kontakt. Setkával se s tím člověkem každý měsíc v podniku U Carlose a Charlieho v Silicon Valley a prokazoval mu drobné úsluhy. A nyní, když InGen pozval na prohlídku ostrova své kontrahenty a poradce, nastal okamžik, na nějž Dodgson čekal – znamenalo to totiž, že jeho člověk získá přístup k embryím.

„Tak pojďme k věci,“ řekl ten člověk. „Za deset minut mi letí letadlo.“

„Chcete si to projít ještě jednou?“ zeptal se Dodgson.

„K čertu, ani nápad, doktore Dodgsone,“ řekl. „Chci vidět ty zatracený prachy!“

Dodgson zatlačil, zámky na kufříku odskočily. Otevřel jej sotva na pár palců.

Ten člověk zběžně nahlédl dovnitř. „To je všechno?“

„To je polovina. Sedm set padesát tisíc dolarů.“

„Dobře. Fajn.“ Muž se odvrátil a dopil kávu. „To je fajn, doktore.“

Dodgson rychle kufřík zamknul. „Je to za všech patnáct druhů, abyste nezapomněl.“

„Mám na paměti. Patnáct druhů, zmrazená embrya. A jak je přepravím?“

Dodgson mu podal rozměrnou plechovku od holící pěny Gillette.

„Jenom tohle?“

„Jenom tohle.“

„A co když mi prohledají zavazadla…“

Dodgson pokrčil rameny. „Zmáčkněte to.“

Muž stiskl tlačítko a hubička mu vyplivla do dlaně bílý holicí krém. „Paráda.“ Setřel pěnu o okraj talířku. „To je paráda.“

„Plechovka je akorát o trochu těžší než normálně, to je celé.“ Dodgsonův technický tým na tom pracoval za poslední dva dny osmačtyřicet hodin. Rychle mu ukázal, jak se s tím zachází.

„Kolik je uvnitř chladícího plynu?“

„Stačí na šestatřicet hodin. Do té doby musí být embrya v San José.“

„To už záleží na vašem člověku s člunem,“ řekl muž. „Bude lepší, když se ujistíte, že má na palubě přenosnou ledničku.“

„To taky udělám,“ odvětil Dodgson.

„Pak už jenom zbývá, abychom si zrekapitulovali ceny.“

„Cena je pořád stejná,“ řekl Dodgson. „Padesát tisíc za dodání jednoho embrya. Jestli budou životaschopná, dalších padesát tisíc za každé.“

„Fajn. Takže už jen zajistěte, aby v pátek v noci čekal na ostrově člun u východního mola. Ne u severního, kam přistávají velké zásobovací lodě. U východního mola. Je to malé výpomocné molo. Rozumíte?“

„Rozumím,“ přitakal Dodgson. „Kdy budete nazpět v San José?“

„Pravděpodobně v neděli.“ Muž se opřel rukama o pult a vstal.

Dodgson se zatvářil ustaraně. „Jste si jistý, že víte, jak se zachází…“

„Vím,“ odvětil muž. „Věřte mi, to vím.“

„Tedy,“ řekl Dodgson, „myslíme, že ostrov udržuje stálé rádiové spojení s ústředím společnosti InGen v Kalifornii, a tak…“

„Podívejte, s tím jsem se už vypořádal,“ řekl muž. „Takže klídek a připravte si prachy. Chci je všechny v neděli ráno na letišti v San José a v hotovosti.“

„Budou na vás čekat,“ kývl Dodgson. „O to mít starost nemusíte.“

MALCOLM

Krátce před půlnocí nastoupil do letadla na letišti v Dallasu. Vysoký, štíhlý pětatřicátník s řídnoucími vlasy oblečený celý v černém: do černé košile, černých kalhot, černých ponožek a černých botasek.

„Ach, doktor Malcolm,“ řekl Hammond a vykouzlil nucený společenský úsměv.

Malcolm se zašklebil. „Nazdar, Johne. Ano, bohužel, vaše stará Nemesis už je zase tady.“

Malcolm si se všemi potřásl rukou a přitom rychle odříkával: „Ian Malcolm, jak se vám daří? Mně to jde matematicky.“ Grantovi připadlo, že ho výlet těší víc než kohokoli jiného.

Grant to jméno samozřejmě znal. Ian Malcolm byl jedním z nejvýznamnějších matematiků mladé generace, kteří se zcela nepokrytě zabývali tím, „jak funguje skutečný svět“. Tihle vědci se rozešli s klášterními tradicemi matematiky hned v několika závažných směrech. Zaprvé ke všem výpočtům používali počítače, na kteréžto praktiky se tradiční matematika mračila. Za další pracovali téměř výhradně s nelineárními rovnicemi na novém poli, které se jmenovalo teorie chaosu. Zatřetí se zdálo, že jim záleží na tom, aby jejich matematika popisovala něco, co skutečně existuje v reálném světě. A konečně, jako by chtěli zdůraznit, že přeběhli z akademického světa do skutečného, oblékali se a hovořili způsobem, který starší matematikové označovali za „politováníhodné výstřelky“. Ve skutečnosti se často chovali jako rockové hvězdy.

Malcolm se posadil do jednoho z polstrovaných křesílek. Stevardka se ho zeptala, jestli by si nedal drink. Odpověděl: „Neslazenou kolu, zatřepat, nemíchat.“

Vlhký dallaský vzduch proudil dovnitř otevřenými dvířky. „Není trochu teplo na to, aby se člověk oblíkal do černého?“ zeptala se Ellie.

„Jste úžasně krásná, doktorko Sattlerová,“ odpověděl. „Na vaše nohy bych se dokázal dívat celý den. Ale ne, černá je ve skutečnosti skvělá barva do horka. Jestli si vzpomenete na křivku záření černého tělesa, černá je fakticky v horku nejlepší. Největší radiace. V každém případě já nosím jen dvě barvy, černou a šedou.“

Ellie na něj zírala s otevřenými ústy.

„Tyhle barvy jsou vhodné pro každou příležitost,“ pokračoval Malcolm, „a dobře jdou k sobě, kdybych si omylem na sebe vzal šedé ponožky s černými kalhoty.“

„Ale nemyslíte, že to je nudné, nosit jenom dvě barvy?“

„Vůbec ne. Připadá mi to naopak osvobozující. Věřím, že můj život má nějakou cenu, a nechci ho promarnit tím, že budu myslet na oblečení,“ odpověděl Malcolm. „Nechci přemýšlet o tom, co si obleču zítra ráno. Po pravdě řečeno, umíte si představit něco nudnějšího než módu? Snad ještě profesionální sport. Dospělí lidé házejí ze vší síly maličkým míčkem, zatímco ostatní za to platí peníze a jásají. Ale vcelku shledávám módu dokonce ještě otravnější než sport.“

„Doktor Malcolm,“ vysvětlil Hammond, „je muž vyhraněných názorů.“

„A úplnej cvok,“ dodal matematik vesele. „Ale musíte připustit, že to jsou neobvyklé přístupy. Žijeme ve světě strašlivých daností. Je dáno, že se budete chovat určitým způsobem, že se budete starat o to a o to. O danostech už nikdo dál nepřemýšlí. Není to kouzelné? V informační společnosti vůbec nikdo nepřemýšlí. Očekávali jsme, že z ní vykážeme papír, a ve skutečnosti jsme vykázali myšlení.“

Hammond se obrátil na Gennara a zalomil rukama. „To vy jste ho sem pozval.“

„A to taky byl šťastný počin,“ řekl Malcolm. „Poněvadž to vypadá, že máte nějaký vážný problém.“

„Žádné problémy nemáme,“ rychle se ohradil Hammond.

„Vždycky jsem tvrdil, že ten ostrov nikdy fungovat nebude,“ řekl Malcolm. „Předpovídal jsem to od začátku.“ Sáhl do lehké aktovky. „A věřím, že nyní už všichni víme, jaký bude konečný výsledek. Celou tu věc zavřete.“

„Zavřít!“ Hammond vztekle vyskočil. „To je směšné!“

Malcolm pokrčil rameny, Hammondův výbuch jím nijak neotřásl. „Přinesl jsem kopie své původní studie, kterou jsem pro InGen zpracoval. Matematický aparát je tu trochu otravný, ale můžu to s vámi projít. Už odlétáme?“

„Zbývá mi ještě pár telefonátů,“ prohlásil Hammond a vstoupil do přilehlé kabinky.

„No, let to bude dlouhý,“ obrátil se Malcolm na ostatní. „Moje studie vás aspoň trošku zaměstná.“

Letadlo se hnalo nocí.

Grant věděl, že Ian Malcolm má své očerňovatele, a chápal, že někomu může jeho styl připadat příliš neomalený a jeho aplikace teorie chaosu příliš ukvapené. Grant listoval studií a očima klouzal po rovnicích.

„Vaše studie,“ ozval se Gennaro, „dovozuje, že Hammondův ostrov nebude dlouho fungovat?“

„Správně.“

„A zdůvodňujete to teorií chaosu?“

„Správně. Anebo přesněji, vyvozuju to z chování systému ve fázovém prostoru.“

Gennaro odhodil papíry a řekl: „Můžete to přeložit do lidštiny?“

„Jistě,“ odvětil Malcolm. „Tak kde asi musíme začít. Víte, co to je nelineární rovnice?“

„Ne.“

„Podivné atraktory?“

„Ne.“

„No tak dobře,“ řekl Malcolm. „Vrátíme se na začátek.“ Odmlčel se a zadíval na strop. „Fyzika slavila velikánské úspěchy v popisu určitých dějů: oběhu planet kolem Slunce, létání na Měsíc, pohybu kyvadla, pružiny, rotujícího míče a podobných věcí. Prostě jak se věci pohybují. Tohle všechno matematika popisuje čímsi, čemu říkáme lineární rovnice, a umí to snadno vyřešit. Už to děláme po staletí.“

„Jasné,“ řekl Gennaro.

„Jenže existuje ještě jiný druh dějů, s nimiž se fyzice operovat nedaří. Například se vším, co souvisí s turbulencí. Když tryská pramen vody. Vzduch obtékající hranu křídla. Počasí. Krev protékající srdcem. Turbulenci popisují nelineární rovnice. Řeší se nesnadno – ve skutečnosti jsou obvykle neřešitelné. Takže fyzika nikdy nepochopila celou jednu kategorii dějů. Až asi před deseti lety. Nová teorie, která ji popisuje, se nazývá teorie chaosu.

Teorie chaosu původně vznikla v šedesátých letech z pokusů modelovat na počítači počasí. Počasí je ohromná, komplikovaná soustava, zejména pozemská atmosféra v interakci se zemí a se slunečním zářením. Chování tohoto velkého, složitého systému se vždy vymykalo chápání. Takže jsme přirozeně pak neuměli počasí předpovídat. Ale tihle první meteorologové se z počítačových modelů dozvěděli alespoň jednu důležitou věc. A to, že i kdyby počasí rozuměli, stejně ho nedokážou předpovídat. Předpověď počasí je absolutně nemožná. Důvod tkví v tom, že chování systému velmi citlivě závisí na původních podmínkách.“

„Už se v tom ztrácím,“ ozval se Gennaro.

„Kdybyste vypálil z děla náboj o určité hmotnosti, určitou rychlostí a pod určitým úhlem – a kdybyste vystřelil potom jiný náboj téměř stejnou rychlostí, s téměř stejnou hmotností a pod téměř stejným úhlem – co se stane?“

„Oba náboje dopadnou na téměř stejné místo.“

„Správně,“ pochválil ho Malcolm. „To je lineární dynamika.“

„Jasné.“

„Jenže když máte systém počasí, který začíná s určitou teplotou, s určitou silou větru a s určitou vlhkostí – a když pak děj zopakujete s téměř stejnou teplotou, silou větru a vlhkostí, druhý systém se nebude chovat téměř stejně. Začne se odlišovat a brzy se stane velice jiným než ten první. Vznikne bouřka namísto hezkého dne. To jsou nelineární dynamické děje. Jsou velice citlivé na počáteční podmínky: nepatrné rozdíly se nesmírně prohlubují.“

„Myslím, že chápu,“ řekl Gennaro.

„Zkráceně se tomu říká motýlí efekt. Nad Pekingem zatřepe křídly motýl a v New Yorku je bouřka.“

„Takže chaos se chová náhodně a nepředvídatelně?“ zeptal se Gennaro. „Tak je to?“

„Ne,“ odpověděl matematik. „Ve skutečnosti jsme nalezli v rozmanitosti chování systému skryté zákonitosti. Proto se chaos nyní stal velice široce uplatňovanou teorií používanou ke studování kdečeho od burzy přes chování rozvášněného davu až k vlnám produkovaným mozkem v průběhu epileptického záchvatu. Ke studování jakéhokoli složitého systému, který se chová zmateně a nepředvídatelně. Můžeme v něm pak nalézt skrytý řád. Jasné?“

„Jasné,“ souhlasil Gennaro. „Jenže co je to ten skrytý řád?“

„Ten je v zásadě charakterizován pohybem systému ve fázovém prostoru,“ vysvětlil Malcolm.

„Proboha živého,“ zasténal Gennaro. „Nepřál jsem si vědět nic jiného, než proč si myslíte, že Hammondův ostrov nemůže fungovat.“

„Rozumím,“ odvětil matematik. „K tomu se dostaneme. Teorie chaosu postuluje dvě věci. Zaprvé že složitý systém jako je počasí má skrytý řád. Zadruhé naopak – že se jednoduché systémy mohou chovat složitě. Například kulečníková koule. Udeříte do kulečníkové koule a ta narazí na hranu stolu. Teoreticky to je vcelku jednoduchý systém, téměř newtonovský. Když znáte sílu, která na kouli zapůsobila, a její hmotnost a umíte tudíž vypočítat úhly, pod nimiž se odráží od stěn, můžete předpovědět její budoucí chování. Teoreticky dokážete předvídat pohyb koule daleko do budoucnosti, jak naráží od stěny ke stěně. Dokážete vypočítat, teoreticky, kde se bude nacházet od tohoto okamžiku za tři hodiny.“

„Jasně,“ přikývl Gennaro.

„Jenže ve skutečnosti,“ pokračoval Malcolm, „se ukáže, že umíte její chování předpovědět jenom na pár sekund. Protože téměř okamžitě velice malé efekty – nedokonalost povrchu koule, nepatrné nerovnosti stolu – začnou její dráhu pozměňovat. A nepotrvá dlouho a zcela vyvrátí vaše pečlivé výpočty. Ukáže se, že tak jednoduchý systém, jako je kulečníková koule a její pohyb po stole, má nepředvídatelné chování.“

„Ano,“ souhlasil Gennaro.

„A Hammondův projekt,“ řekl matematik, „je jiný zdánlivě jednoduchý systém – zvířata v prostředí zoo – který postupně ukáže nepředvídatelné chování.“

„A tohle víte ze své…“

„Teorie,“ dokončil Malcolm.

„Ale neměl byste se raději podívat na ostrov, abyste posoudil, jak to tam vypadá ve skutečnosti?“

„Ne. To vůbec není třeba. Na detailech nezáleží. Teorie mi říká, že se ten ostrov brzy začne chovat způsobem, který nikdo nepředpokládal.“

„A o správnosti své teorie jste přesvědčen.“

„No ano,“ odvětil matematik. „Naprosto přesvědčen.“ Opřel se zády do sedadla. „S tím ostrovem je jeden problém. Dojde na něm k neštěstí.“

ISLA NUBLAR

Rotory zavrčely a roztočily se jim nad hlavami, vrhaly stín na ranvej letiště v San José. Grant naslouchal praskání ve svých sluchátcích, jak se pilot domlouval s věží.

V San José nabrali dalšího pasažéra, muže jménem Dennis Nedry, který jim přilétl naproti. Byl tučný a nedbale oblečený. Cpal se plněnou čokoládovou tyčinkou, prsty měl slepené čokoládou a na košili útržek aluminiové folie. Nedry zamumlal cosi o tom, že má na ostrově na starosti počítače, a ruku jim nepodal.

Přes bublinu z ochranného skla Grant sledoval, jak se mu betonová plocha letiště propadá pod nohama, a viděl stín helikoptéry ženoucí se k západu, směrem k horám.

„Je to asi čtyřicetiminutový výlet,“ pronesl Hammond ze zadního sedadla.

Grant pozoroval, jak se původně nízké kopce zvedají, potom prolétli nesouvislou vrstvou mračen a rázem byli ve slunci. Proti nim čněly rozeklané vrcholky a Granta překvapilo, do jaké míry byla krajina odlesněná – všude viděl jen obnažené, zerodované svahy.

„Kostarika,“ řekl Hammond, „má lepší kontrolu porodnosti než jiné země ve Střední Americe. Ale i tak se všude značným tempem mýtí lesy. Větší část za posledních deset roků.“

Na druhé straně pohoří se snesli z mračen a Grant uviděl pláže západního pobřeží. Přehnali se nad malou pobřežní vesničkou.

„Bahía Anasco,“ řekl pilot. „Rybářská vesnice.“ Ukázal k severu. „Tam při pobřeží vidíte rezervaci Cabo Blanco. Jsou tam překrásné pláže.“ Pilot mířil přímo nad oceán. Voda zezelenala a pak dostala akvamarínovou barvu. Opíralo se do ní slunce. Bylo asi deset hodin ráno.

„Ještě pár minut,“ ozval se Hammond, „a měli bychom uvidět Isla Nublar.“

Vysvětlil jim, že Isla Nublar není pravý ostrov. Je to spíš mořská hora, vulkanicky vyvřelý kus skály z oceánského dna. „Že má vulkanický původ, to uvidíte na ostrově všude,“ řekl. „Na mnoha místech jsou sopečné sopouchy, kde uniká pára, a půda pod nohama je často horká. Proto a taky kvůli převládajícím proudům leží Isla Nublar v oblasti mlh. Uvidíte sami, až se tam dostaneme – ach, už je tady!“

Helikoptéra se hnala vpřed nízko nad vodou. Grant spatřil vpředu ostrov, rozeklaný a skalnatý, ostře vystupující z oceánu.

„Proboha, to vypadá jak Alcatraz,“ řekl Malcolm.

Zalesněné svahy se halily do mlhy, jež ostrovu propůjčovala mysteriózní vzhled.

„Ovšem mnohem větší, samozřejmě,“ odvětil Hammond. „Je skorem třináct kilometrů dlouhý a v nejširším místě má téměř pět, dohromady přes jedenašedesát čtverečních kilometrů. To z něj dělá největší rezervaci pro zvířata v Severní Americe.“

Vrtulník začal stoupat a zamířil k severnímu konci ostrova. Grant se pokoušel prohlédnout husté cáry mlhy.

„Není obyčejně takhle hustá,“ komentoval Hammond. Ve hlase se mu ozvala starost.

Na severní straně ostrova se zvedaly největší kopce, až do výšky přes šest set metrů nad hladinou oceánu. Vrcholky kopců se utápěly v mlze, avšak Grant viděl ostré útesy a bouřící oceán na úpatí. Helikoptéra vyšplhala až nad vrcholky.

„Naneštěstí,“ řekl Hammond, „musíme na ostrově přistávat. Nelíbí se mi to, protože to ruší zvířata. A někdy je to i trošku nebezpečné…“

Hammonda přerušil pilotův hlas: „Začínáme klesat. Připoutejte se, pánové.“

Vrtulník sestoupil a okamžitě je pohltila mlha. Grant slyšel ve sluchátcích pravidelné elektronické pípání, ale neviděl vůbec nic. Potom začal nejasně rozeznávat skrz mlhu zelené větve borovic. Některé z nich čněly blízko.

„Co to k čertu provádí?“ ozval se Malcolm, ale nikdo mu neodpověděl.

Pilot pohlédl doleva, pak doprava, sledoval borový les. Stromy se stále zvedaly velice blízko. Helikoptéra prudce klesala.

„Proboha,“ řekl matematik.

Pípání znělo hlasitěji. Grant pohlédl na pilota. Plně se soustředil na řízení. Paleontolog obrátil pohled dolů a viděl pod nohama a pod bublinou z plexiskla obrovský kříž zářící fluoreskující barvou. V koncích kříže blikala světla. Pilot provedl nepatrnou korekci a přistál na heliportu. Hluk rotorů slábl, až se rozhostilo ticho.

Grant povzdechl a rozepjal si pás.

„Museli jsme přistávat rychle, tímhle způsobem,“ vysvětlil Hammond, „kvůli větrným poryvům. Tady často prudce fouká vítr, kolem tohohle kopce, a… no, už jsme doma.“

Kdosi běžel k vrtulníku. Muž s baseballovou čepičkou a zrzavými vlasy. Prudce otevřel dveře a vesele zahlaholil: „Ahoj, já jsem Ed Regis. Vítám vás všechny na Isla Nublar. Vystupujte opatrně, prosím vás.“

Z kopce se vinula úzká stezka. Vzduch byl chladný a vlhký. Jak sestupovali níž, mlha kolem nich řídla a Grant už viděl do kraje. Napadlo ho, že to tu vypadá spíš jako na severnějším pobřeží Pacifiku, na poloostrově Olympic.

„Správně,“ souhlasil Regis. „Primární ekosystém je opadavý deštný prales. Vegetace je dost odlišná od pevniny, kde je klasický deštný prales. Jenže tohle mikroklima panuje jen ve vyšších polohách, na svazích severních kopců. Větší část ostrova je tropická.“

Dole už rozeznávali mezi stromy bílé střechy velkých budov. Granta překvapilo, že stavby jsou tak důkladné. Pak sestoupili z mlhy ještě níž a nyní už viděl ostrov v celé nádheře, jak se táhne k jihu. Jak řekl Regis, pokrýval jej z větší části tropický prales.

Jižním směrem viděl Grant osamělý kmen bez listoví přečnívající palmy, jen velikánský zahnutý pahýl. Potom se pahýl pohnul a obrátil se směrem k novým příchozím. Grantovi došlo, že se nedívá na žádný strom.

Prohlížel si zahnutý, ladný krk obrovitého zvířete, zvedající se patnáct metrů nad zem.

Prohlížel si dinosaura.

PŘIVÍTÁNÍ

„Proboha,“ zašeptala Ellie. Všichni hleděli na zvíře přesahující stromy. „Proboha.“

Jako první ji napadlo, že dinosaurus je úžasně krásný. Knihy je zobrazovaly jako přerostlá zavalitá zvířata, avšak dlouhokrký tvor se pohyboval graciézně, takřka důstojně. A rychle – nevypadal ani těžkopádně, ani přihlouple. Sauropod si je bystře prohlédl a vydal hluboké zatroubení, dost podobné slonímu. Okamžik nato se nad listovím objevila druhá hlava, pak se zvedla třetí a čtvrtá. „Proboha,“ opakovala Ellie.

Gennaro byl neschopen slova. Věděl, co má očekávat – a věděl to už několik roků – ale jaksi nevěřil, že je to možné. Nyní jej šok připravil o řeč. Nyní před ním v plné síle vyvstala nová technika genového inženýrství, kterou předtím považoval jen za mletí pantem. Ta zvířata byla tak obrovitá! Veliká jak celý dům! A bylo jich tolik! Opravdoví zatracení dinosauři. Tak skuteční, jak byste je jen mohli chtít.

Z tohohle ostrova vytřískáme celé jmění, napadlo Gennara. Celé jmění.

Jen úpěnlivě doufal, že je na něm bezpečno.

Grant stál na stezce vinoucí se po úbočí kopce, cáry mlhy mu oblévaly tvář a zíral na šedavé krky, které převyšovaly palmy. Pociťoval závrať, jako by mu svah ubíhal pod nohama příliš prudce. Nemohl popadnout dech. Protože hleděl na něco, o čem nikdy v životě neočekával, že může spatřit. A přece ho oči nešálily.

Zvířata v mlze byli dokonalí apatosauři, sauropodi střední velikosti. Jeho omráčený mozek reagoval v souladu s akademickým školením. Říkal mu: Severoamerický býložravec, období svrchní jury. Obecně zvaný brontosaurus. Poprvé objeven E. D. Copem v Montaně roku 1876. Zvíře je spjato s takzvanou Morrisonovou vrstvou v Coloradu, Utahu a Oklahomě. Nedávno je Berman s McIntoshem překlasifikovali na základě tvaru lebky jako diplodoka. Tradičně přetrvávalo tvrzení, že Brontosaurus trávil většinu času na mělčině, kde mu voda pomáhala nadnášet obrovité tělo. Ovšem tohle zvíře zjevně ve vodě nebylo, a přesto se pohybovalo nesmírně rychle, hlava a krk se míhaly nad palmami velice hbitě – překvapivě hbitě…

Grant se rozesmál.

„Co je?“ zeptal se Hammond znepokojeně. „Něco je špatně?“

Paleontolog jen potřásl hlavou a smál se dál. Nedokázal by ostatním vysvětlit, co mu přišlo tak směšné: viděl ta zvířata jen pár vteřin a už je začínal přijímat za svá – a z pozorování se pokoušel zodpovědět po mnoho let přetrvávající otázky svého oboru.

Stále se ještě smál, když spatřil nad vrcholky palem pátý a šestý krk. Sauropodi pozorovali nové návštěvníky. Grantovi připomínali přerostlé žirafy – měli stejně radostný, dost nablblý pohled.

„Předpokládám, že to není trik,“ řekl Malcolm. „Vypadají velice živě.“

„Ano, jsou naprosto živí,“ odpověděl Hammond. „No, to by taky být měli, že?“

Z dálky k nim opět dolehlo troubení. Jakmile se ozvalo první zvíře, ostatní se postupně připojila.

„Jejich pozdrav,“ řekl Ed Regis. „Vítají nás na ostrově.“

Grant se na okamžik zastavil a uchváceně naslouchal.

„Pravděpodobně byste rádi věděli, co se bude dít dál,“ řekl Hammond, když vykročil po stezce dolů. „Naplánovali jsme pro vás obhlídku všech našich zařízení a později odpoledne výlet, abyste si prohlédli dinosaury v rezervaci. Poobědvám s vámi a odpovím vám na všechny otázky, které vás napadnou. A teď kdybyste laskavě následovali pana Regise…“

Skupinka šla v patách Edu Regisovi k nejbližším budovám. Nad stezkou visel hrubě otesaný štít popsaný ručně malovaným nápisem: „Vítáme Vás v Jurském parku“.

TŘETÍ PŘIBLÍŽENÍ

Když se fraktály překreslí v jiné podobě, detaily vystoupí zřetelněji.

IAN MALCOLM

JURSKÝ PARK

Vstoupili do zeleného tunelu tvořeného klenbou palem, který vedl k hlavní budově. Stavitelé osadili okolí hojností tropických stromů a keřů, jež podtrhávaly pocit, že návštěvník vstoupil do nového, prehistorického světa a zcela se vymkl dnešním dnům.

„Vypadají docela k světu,“ řekla Ellie Grantoví.

„Ano,“ souhlasil Grant. „Chci je vidět zblízka. Chci jim zvednout tlapu a podívat se jim na drápky a cítit jejich pokožku a otevřít jim tlamu a ohledat jim zuby. Do té doby nebudu přesvědčený. Ale máš pravdu, vypadají dobře.“

„Počítám, že to kapku přeorá váš obor,“ řekl Malcolm.

Grant potřásl hlavou. „To změní všechno,“ odvětil.

Po sto padesát roků, od prvých nálezů gigantických zvířecích kostí v Evropě, studium dinosaurů bylo zároveň cvičení ve vědeckých dedukcích. Paleontologie byla v podstatě detektivní prací, důkazy hledala na zkamenělých kostech a z otisků stop dávno vymřelých gigantů. Nejlepšími paleontology byli ti, kteří uměli vyvodit nejchytřejší dedukce.

A takovýmhle stylem byly vedeny i všechny zásadní paleontologické spory – včetně toho nepříjemného, v němž se stal klíčovou postavou Grant, zda byli dinosauři zvířata teplokrevná.

Vědci vždy klasifikovali dinosaury jako plazy, studenokrevná zvířata, která si teplo potřebné k životu odebírala z okolního prostředí. Savec dokáže produkovat tělesné teplo zmetabolizováním potravy, avšak plaz to neumí. Nakonec však hrstka vědců – vedená především Johnem Ostromem a Robertem Bakkerem z Yale – pojala podezření, že koncepce vývojově stagnujících, přihlouplých studenokrevných dinosaurů nepostačuje, aby vysvětlila fosilní nálezy. Klasickým deduktivním způsobem dospěli k závěrům z několika linií důkazů.

Prvou bylo držení těla: ještěrky a plazi se pohybují plazením pomocí zahnutých nohou a drží se těsně při zemi, odkud nasávají teplo. Ještěrky nemají energii, aby se pohybovaly po zadních nohách déle než pár sekund. Jenže dinosauři uměli stát na natažených zadních nohách a mnozí se pohybovali vzpřímeně. Ze žijících zvířat mají vzpřímený postoj jen teplokrevní savci a ptáci. Tudíž držení těla dinosaurů naznačuje, že byli teplokrevní.

Další studie se týkaly metabolismu. Vědci spočítali krevní tlak nutný k tomu, aby krev vystoupila pět a půl metru dlouhým krkem brachiosaura a dospěli k názoru, že takový výkon mohlo podávat pouze čtyřkomorové srdce teplokrevného živočicha.

Prostudovali stopy, zkamenělé otisky tlap v blátě, a došli k závěru, že dinosauři se pohybovali stejně rychle jako člověk. Taková míra aktivity opět naznačuje teplokrevnost. Zbytky dinosaurů nalezli i nad polárním kruhem, v prostředí pro plazy nepředstavitelně studeném. A nové studie skupinového chování, založené hlavně na vlastních Grantových pracích, naznačovaly, že dinosauři měli složitý sociální život a vychovávali mladé, což plazi nedělali. Krokodýli a želvy vejce opouštějí. Avšak dinosauři je pravděpodobně ochraňovali.

Spory o teplokrevnost planuly po patnáct roků, než byla přijata představa dinosaurů jako aktivních, rychle se pohybujících zvířat – nicméně určité animozity přetrvávaly i nadále. Na kongresech se stále potkávali kolegové, kteří jeden s druhým nemluvili.

Jenže nyní, když se dinosauři dali naklonovat – no, to Grantův vědní obor okamžitě měnilo. S paleontologickými výzkumy dinosaurů byl konec. Jednou minutou všechno skončilo: haly muzeí s gigantickými kostrami a hloučky užaslých školních děcek, univerzitní laboratoře s kostmi v kádinkách, vědecké referáty, časopisy.

„Ani nevypadáte, že vás to vyvedlo z míry,“ podotkl Malcolm.

Grant potřásl hlavou. „O takové možnosti se diskutovalo. Řada lidí byla přesvědčená, že to přijde. Jenže ne tak brzy.“

„Charakteristické pro náš živočišný druh,“ řekl Malcolm se smíchem. „Všichni vědí, že to přijde, jenže ne tak brzy.“

Při chůzi po stezce už dinosaury neviděli, ale stále je mohli slyšet, jak v dálce tlumeně troubí.

„Smím se zeptat jenom tolik, kde jste získali DNA?“ řekl Grant.

Paleontolog věděl, že laboratoře v Berkeley, Tokiu a Londýně vážně uvažovaly o tom, že by se případně dala naklonovat vymřelá zvířata jako například dinosauři – kdyby dokázaly získat nějakou DNA, s níž by mohly pracovat. Problém tkvěl v tom, že všichni známí dinosauři byli pouze zkameněliny a fosilizace většinu DNA zničí, nahradí ji anorganickým materiálem. Samozřejmě kdyby našli dinosaura zmrzlého, uchovaného v rašelinovém močále či mumifikovaného v poušti, potom by se DNA dala získat.

Jenže dosud nikdo nenalezl zmrzlého nebo mumifikovaného dinosaura. Klonování bylo tudíž neproveditelné. Nebylo z čeho klonovat. Veškeré moderní techniky genového inženýrství byly k nepotřebě. Bylo to stejné, jako když máte xeroxovou kopírku, ale žádný dokument k oxeroxování.

„Nemůžete zreprodukovat skutečného dinosaura,“ řekla Ellie, „protože nemáte skutečnou dinosauří DNA.“

„Pokud ovšem neexistuje způsob, jak ji získat, který nás nenapadl,“ dodal Grant.

„Jako například co?“ zeptala se.

„To nevím,“ odpověděl Grant.

Za plotem dorazili k bazénu, který se přeléval do kaskády vodopádů a malých jezírek ve skalách. Celá tato oblast byla osázená ohromnými kapradinami.

„Není to úžasné?“ řekl Ed Regis. „Zvláště za mlžného dne ve vás tyhle rostliny skutečně probudí prehistorickou atmosféru. Jsou to autentické jurské kapradiny, samozřejmě.“

Ellie se zastavila, aby si kapradiny prohlédla zblízka. Ano, přesně jak říkal: Serenna veriformans, rostlina objevovaná často ve fosilních nálezech starých více než dvě stě miliónů let, v dnešní době běžná pouze v mokřinách Brazílie a Kolumbie. Jenže ten, kdo se rozhodl osadit touhle rostlinou okolí bazénu, zjevně netušil, že spory kapradiny veriformans obsahují smrtelně jedovatý betakarbolin. Člověku se může udělat nevolno dokonce i při pouhém doteku, k němuž překrásné zelené vějíře listů přímo lákaly, a kdyby si je nějaké dítě strčilo do pusy, téměř jistě by zemřelo. Toxin je padesátkrát silnější než jed v oleandru.

Lidé jsou tak naivní ve vztahu ke kytičkám, napadlo Ellii. Vybírají si je jen podle vzhledu, jako obraz na stěnu. Nikdy neuvažují o tom, že rostliny jsou ve skutečnosti živé věci a že v nich probíhají příslušné děje: dýchání, přijímání potravy, vylučování, že se rozmnožují a že se také brání.

Ellie ovšem věděla, že se rostliny v průběhu pozemského evolučního procesu vyvinuly stejně soutěživě jako živočichové – a v jistých ohledech tady byla konkurence ještě tvrdší. Jed v Serenna veriformans byl jen malou ukázkou, jaké rafinované chemické zbraně si rostliny vyvinuly. Byl to celý arsenál: terpeny, jimiž postřikovaly své okolí, aby se tam nemohl uchytit protivník, alkaloidy, které je činily nepříjemnými pro hmyz a dravce (a děti), a feromony, které používaly ke komunikaci. Když douglasku napadnou brouci, produkuje odpuzující látku – a stejně tak i vzdálené stromy téhož druhu v tomtéž lese. Je to odpověď na varovný chemický signál vydávaný napadenými stromy.

Lidé, kteří se domnívají, že život na Zemi sestává ze zvířeny pohybující se v zeleni, naprosto nechápou nic z toho, co vidí. Ta zeleň žije překotným způsobem. Rostliny se rozrůstají, pohybují z místa na místo, obracejí se v boji o slunce. Jsou v neustálé interakci se zvířaty – některá odrazují kůrou a trny, jiná jedem, a ještě další se nechávají sežrat jen proto, že to pomáhá jejich vlastní reprodukci, rozšiřuje se tak jejich pyl a semena. Tento složitý, dynamický proces Ellii nikdy nepřestával fascinovat. A věděla, že většina lidí to přitom absolutně nechápe.

Jenže vysázení smrtelně jedovatých kapradin kolem bazénu napovídalo, že stavitelé zábavního parku nebyli tak pečliví, jak být měli.

„Není to nádherné?“ říkal Ed Regis. „Když se podíváte přímo kupředu, uvidíte náš hotel Safari.“

Ellie spatřila neobvyklou nízkou budovu s řadou skleněných pyramid na střeše.

„Tam budete všichni při svém pobytu v Jurském parku bydlet.“

Grantovo apartmá mělo béžové ladění, nábytek ze španělského rákosu nesl zelené pralesní motivy. Místnost ještě úplně nedokončili, na klosetu se válela hromada harampádí a na podlaze kusy trubek od elektroinstalace. V rohu stál televizor a na něm ležela karta:

2. kanál: Vysočina s hypsilophodonty

3. kanál: Území triceratopsů

4. kanál: Bažina se sauropody

5. kanál: Kraj dravců

6. kanál: Jižní končiny stegosaurů

7. kanál: Údolí velociraptorů

8. kanál: Vrcholek pterosaurů

Názvy mu připadaly natolik přiléhavé, až ho to podráždilo. Grant zapjal televizi, ale na obrazovce se objevily jen poruchy. Zase ji tedy vypnul, přešel do ložnice a odhodil zavazadlo na postel. Přímo nad ní se zvedal prostorný průhled ve tvaru pyramidy. V člověku to probouzelo dojem, že se nalézá ve stanu, že spí přímo pod hvězdami. Sklo naneštěstí muselo být chráněno silnými mřížemi, které vrhaly přes postel stíny.

Grant se zarazil. Přece plány hotelu Safari viděl a na žádné mříže přes průhledy si nevzpomínal. Zdály se naopak surové a přebytečné. Zvenčí ještě před skly stavitelé zapustili rám z černé oceli a k němu přivařili mřížoví.

Grant se zaraženě vrátil z ložnice do obýváku. Okno vyhlíželo přímo na bazén.

„Mimochodem, ty kapradiny jsou jedovaté,“ vešla Ellie k němu do místnosti. „Ale nevšiml sis něčeho na těch pokojích, Alane?“

„Změnili plány.“

„Taky si myslím.“ Obešla celou místnost. „Okna jsou maličká,“ komentovala. „Skla silná a zasazená do kovových rámů. Dveře pancéřové.

To by přece nemělo být zapotřebí. A všiml sis toho plotu, když jsme vešli?“

Grant přikývl. Celou chatu obklopoval plot z palcových ocelových tyčí. Stavitelé jej sice elegantně zasadili do krajiny a natřeli načerno, takže vypadal jako z tepaného železa, avšak žádné kosmetické úpravy nemohly zamaskovat sílu kovu – a že je plot šest metrů vysoký.

„Řekla bych, že ani ten plot v plánech nebyl,“ mínila Ellie. „Připadá mi, že namísto hotelu postavili tak trochu pevnost.“

Grant pohlédl na hodinky. „Určitě se budeme vyptávat proč,“ podotkl. „Vyhlídková jízda začíná za dvacet minut.“

KDYŽ NA ZEMI PANOVALI DINOSAUŘI

Setkali se v ústřední budově pro návštěvníky: dvoupodlažním skleněném stavení s vystupujícími černými eloxovanými nosníky a opěrnými konstrukcemi. Grantovi připadla supermoderní.

Uvnitř se rozkládala nevelká posluchárna, jíž dominoval model ještěra Tyrannosaurus rex. Hrozivě se tyčil u vchodu na výstavku pod nápisem KDYŽ NA ZEMI PANOVALI DINOSAUŘI. V pozadí se daly přečíst jiné nápisy: CO TO JE DINOSAURUS? a OBDOBÍ DRUHOHOR. Avšak výstavní plochy se ještě nepodařilo dokončit, všude na podlaze se válely dráty a kabely. Gennaro vyšplhal na jeviště a začal hovořit, v místnosti se přitom rozléhala slabá ozvěna jeho hlasu.

Hammond se usadil a ruce si zkřížil přes prsa.

„Vyrazíme teď na okružní jízdu po našich zařízeních,“ říkal Gennaro. „Jsem si jistý, že pan Hammond a jeho lidé nám ukáží všechno v nejlepším světle. Než pojedeme, chtěl bych zrekapitulovat, proč jsme vlastně tady a co potřebujeme rozhodnout, než opět odjedeme. V podstatě, jak si teď už všichni uvědomujete, tohle je ostrov, na němž byli vysazeni dinosauři připravení metodami genového inženýrství a který byl přeměněn v jakousi přírodní rezervaci, v turistickou atrakci. Zatím ještě není pro turisty otevřena, stane se tak za rok.

A teď vám kladu jednoduchou otázku. Je takový ostrov bezpečný? Je bezpečný pro návštěvníky, mohou jej bezpečně obývat dinosauři?“

Gennaro zhasl světla v místnosti. „Existují dvě svědectví, jimiž se budeme zabývat. Především doktor Grant identifikoval na kostarické pevnině dosud neznámého dinosaura. Tenhle dinosaurus je dosud znám jen z jednoho zbytku těla. Byl objeven v červenci tohoto roku, poté, co údajně pokousal na pláži americkou holčičku. Doktor Grant to celé později přiblíží. Požádal jsem, aby původní zbytky, které jsou v jedné laboratoři v New Yorku, byly letecky odeslány sem, abychom je mohli prozkoumat na místě. Mezitím tedy druhé svědectví.

Kostarika má skvělé zdravotnické zabezpečení. Zdejší lékaři zaznamenávají všechny možné údaje. Počínaje březnem se objevovaly zprávy, že kojence v kolébce napadají ještěrky – a také, měl bych dodat, napadají staré lidi, v hlubokém spánku. Napadení ještěrkami byla sporadicky hlášena z pobřežních vesnic od Ismaloye po Puntarenas. Od dubna pak hlášení ustala. Ovšem získal jsem od Veřejné zdravotní služby v San José tento graf zachycující kojeneckou úmrtnost v předchozích měsících tohoto roku v městech na západním pobřeží.“

Kojenecká úmrtnost: leden-červenec

„Obraťte prosím pozornost na dvě skutečnosti vyplývající z tohoto grafu,“ pokračoval Gennaro. „Zaprvé kojenecká úmrtnost je nízká v měsících lednu a únoru, pak má špičku v březnu a v dubnu zase klesá. Ovšem od května je vysoká až do července, kdy byla pokousána americká holčička. Veřejné zdravotní službě se zdá, že kojeneckou úmrtnost nyní ovlivňuje jakýsi neznámý faktor, a že jej pracovníci z pobřežních vesnic neohlašují. Druhou skutečností jsou záhadné čtrnáctidenní špičky, z nichž člověk nabývá dojmu, že tady pracuje jakýsi cyklický jev.“

Světla se opět rozsvítila. „Takže,“ uzavřel Gennaro, „to jsou doklady, které jsem vám chtěl osvětlit. Teď jestli někdo z vás…“

„Můžeme si ušetřit spoustu trablů,“ ozval se Malcolm. „Hned vám to vysvětlím.“

„Vysvětlíte?“ zarazil se Gennaro.

„Ano,“ odpověděl matematik. „Především, zvířata už velice pravděpodobně unikla z ostrova.“

„Zas ty kecy,“ zavrčel zezadu Hammond.

„Zadruhé, graf Veřejné zdravotní služby téměř jistě nekoreluje se žádným zvířetem, které uprchlo.“

„Jak to víte?“ zeptal se Grant.

„Všimněte si, že graf osciluje mezi minimy a maximy,“ odpověděl Malcolm. „To charakterizuje mnoho složitých systémů. Například vodu odkapávající z kohoutku. Když nepatrně povolíte kohoutek, bude kapat pravidelně kap, kap, kap. Ale když ho otevřete o trošku víc, aby voda protékala s mírnými turbulencemi, pak budou střídavě odkapávat velké a malé kapky. Kap kap… kap kap… Takhle. Můžete si to sami vyzkoušet. Proměny vyvolávají turbulence – je to závislost. A takový alternující graf získáte také pro šíření jakékoli nové choroby v populaci.“

„Jenže proč tvrdíte, že to není způsobeno uniknuvšími dinosaury?“ zeptal se Grant.

„Protože to je nelineární závislost,“ odvětil matematik. „Aby to způsobili dinosauři, potřeboval byste, aby jich utekly stovky. A nemyslím, že odsud unikly stovky dinosaurů. Takže docházím k závěru, že fluktuace, které pozorujete na grafu, vyvolává nějaký jiný fenomén, třeba nový chřipkový virus.“

„Ale domníváte se, že dinosauři odsud unikají?“ řekl Gennaro.

„Pravděpodobně ano.“

„Proč?“

„Z důvodu toho, oč se tady pokoušíte. Podívejte, tento ostrov je pokusem znovuvytvořit životní prostředí z minulosti. Vybudovat izolovaný svět, v němž budou volně pobíhat dávno vymřelá zvířata. Je to tak?“

„Ano.“

„Ale z mého zorného úhlu je takový podnik nemožný. Matematicky je to natolik zřejmé, že se ani nemusím obtěžovat výpočty. Je to jako bych se vás zeptal, jestli, když jste vydělal miliardu dolarů, jste povinen platit nějaké daně. Na to byste ani nemusel tahat z kapsy svou kalkulačku. Věděl byste, že daň dlužíte. A podobně já vím naprosto jistě, že člověk nemůže tímhle způsobem úspěšně napodobovat přírodu, anebo doufat, že ji izoluje.“

„Proč ne? Nakonec tady máte zoologické…“

„Zoologické zahrady neutvářejí novou přírodu,“ řekl Malcolm. „To si musíme ujasnit. Přijímají přírodu tak, jak už existuje, a proměňují ji jen velice mírně, stavějí jen ohrady a přístřešky pro zvířata. Ale dokonce i tyhle minimální úpravy často selhávají. Zvířata běžně utíkají. Jenže zoo není modelem pro tenhle ostrov. Tady se jedná o mnohem ambicióznější projekt. O cosi, co se spíš podobá postavit na Zemi jakousi kosmickou stanici.“

„Nerozumím,“ potřásl hlavou Gennaro.

„No, je to velmi jednoduché. Kromě vzduchu, který volně proudí, máte v úmyslu všechno ostatní na ostrově izolovat. Aby se nic nedostalo sem, ani nic ven. Zvířata, která tady chováte, se nikdy nesmísí s většími ekosystémy na Zemi. Nikdy nemají uniknout.“

„A taky nikdy neuniknou,“ odfrkl Hammond.

„Taková izolace je nemožná,“ klidně odvětil Malcolm. „To se jednoduše nedá uskutečnit.“

„Dá. Děje se to pořád.“

„Prosím?“ řekl matematik. „Vždyť vy vůbec nevíte, o čem mluvíte.“

„Vy mladej arogantní smrkáči!“ vyjel Hammond. Zvedl se a odešel z místnosti.

„Pánové, pánové,“ chlácholil Gennaro.

„Promiňte,“ řekl Malcolm, „ale mé vývody platí. To, čemu říkáme „příroda“, je ve skutečnosti složitý systém mnohem křehčí, než jsme si ochotni připustit. Děláme si zjednodušené představy přírody a pak na ni přišíváme různé záplaty. Nepatřím k žádným zeleným, ale vy musíte pochopit, co prostě nechápete. Kolikrát se o tom musíme přesvědčovat? Kolik důkazů musíme snést? Postavili jsme Asuánskou přehradu a tvrdili, že v zemi obnoví život. Namísto toho ničí úrodnou nilskou deltu, způsobuje zamoření parazity a minuje egyptské hospodářství. Postavili jsme…“

„Promiňte,“ přerušil ho Gennaro, „ale zdá se mi, že slyším helikoptéru. Pravděpodobně je to vzorek pro doktora Granta, aby se na něj podíval.“ Vyrazil z místnosti. Ostatní jej následovali.

Na úpatí hory se Gennaro pokoušel překřičet rachot helikoptéry. Na krku mu vystupovaly žíly. „Co jste to provedl? Koho jste to pozval?“

„Neberte si to tak,“ uklidňoval ho Hammond.

„Vy jste se sakra musel zbláznit!“ křičel Gennaro.

„No tak pozor,“ řekl Hammond a vypjal prsa. „Myslím, že si musíme něco ujasnit…“

„Ne,“ řval Gennaro. „Ne, to vy si musíte něco ujasnit! Tohle není společenská záležitost. Tohle není žádný víkendový výlet…“

„Je to můj ostrov,“ řekl mu Hammond, „a já si sem můžu pozvat, koho chci.“

„Tohle je naprosto vážné vyšetřování, protože vaši investoři se obávají, že se vám ostrov vymyká z ruky. Domníváme se, že je to velice nebezpečné místo, a…“

„Vy mi to nepřekazíte, Donalde…“

„Překazím, jestli budu muset…“

„Ostrov je bezpečný,“ odsekl Hammond, „bez ohledu na to, co si říká ten zatracený matematik…“

„Není…“

„Já vám dokážu, že je!“

„A já chci, abyste je okamžitě šoupl nazpátek do helikoptéry,“ zakřičel Gennaro.

„To nemůžu,“ Hammond ukázal do mraků. „Už odlítá.“ A skutečně, hluk rotorů pozvolna slábnul.

„Himlhergot,“ zasakroval Gennaro, „copak nechápete, že zbytečně riskujete…“

„No, no,“ tišil ho Hammond. „Pokračujme v tom později. Nechci vystrašit děti.“

Grant se otočil a spatřil dvě děti scházející po úbočí kopce. Vedl je Ed Regis. Byl to obrýlený chlapec, asi jedenáctiletý, a o pár roků mladší holčička, snad sedmi či osmiletá, světlé vlásky jí vytékaly zpod baseballové čepičky týmu Met a baseballovou rukavici měla zavěšenou přes rameno. Obě děti šly svižným tempem po stezce od heliportu dolů a kus od Gennara s Hammondem se zastavily.

„Prokristapána,“ řekl tichým a hlubokým hlasem Gennaro.

„Teď v klidu,“ napomenul ho Hammond. „Jejich rodiče se rozvádějí a já chci, aby si tady užily pěkný víkend.“

Holčička nejistě zamávala.

„Ahoj, dědo,“ řekla. „My už jsme tady.“

VYHLÍDKOVÁ JÍZDA

Tim Murphy okamžitě pochopil, že tu něco nehraje. Dědeček se hádal s mladším, rudolícím mužem proti němu, a byli právě v nejlepším. Ostatní dospělí postávali za nimi, tvářili se otráveně a naštvaně. Alexis také vycítila napětí, protože se zdráhavě zastavila a vyhodila svůj baseballový míč do vzduchu. Musel ji postrčit: „Tak běž, Lex.“

„Jdi si sám, Timmy.“

„Nebuď labuť,“ řekl.

Lex ho zpražila pohledem, ale Ed Regis řekl vesele: „Všem vás představím a potom pojedeme na vyhlídkovou jízdu.“

„Já už chci jet,“ řekla Lex.

„Jenom vás nejdřív představím,“ mínil Ed Regis.

„Ne, já chci jet hned.“

Jenže Ed Regis už začal. Nejprve je představil dědečkovi, který jim dal oběma po puse, a pak tomu muži, s nímž se tak přel. Byl svalnatý a jmenoval se Gennaro. Zbývající část představování Timovi splynula v jedno. Byla tam světlovlasá žena v šortkách a vousatý chlap oblečený do džínsů a havajské košile. Potom nějaký obtloustlý expert, jenž měl cosi společného s počítači, a konečně hubený chlapík v černém, který jim nepotřásl rukou, ale jen pokývl. Tim si snažil trochu uspořádat dojmy a díval se přitom světlovlasé ženě na nohy, když si náhle uvědomil, že toho vousatého člověka zná.

„Nestůj s otevřenou pusou,“ napomenula ho Lex.

„Já ho znám,“ řekl Tim.

„No samozřejmě. Právě ses s ním seznámil.“

„Ne,“ odpověděl Tim. „Mám jeho knížku.“

„Jaká je to knížka, Time?“ zeptal se vousáč.

„Zašlý věk dinosaurů,“ odvětil Tim.

Alexis se zahihňala. „Taťka říká, že Timovi lezou dinosauři na mozek,“ řekla.

Tim jí však nevěnoval pozornost. Přemítal, co o Alanu Grantoví ví. Alan Grant byl jedním z hlavních obhájců teorie, že dinosauři byli teplokrevní. Provedl spousty vykopávek na místě, které se jmenovalo Egg Hill v Montaně a které proslulo tím, že se tam našlo spousta dinosauřích vajec. Profesor Grant nalezl většinu dinosauřích vajec, které se vůbec kdy vykopaly. Uměl také dobře malovat a své knížky si sám ilustroval.

„Lezou mu dinosauři na mozek?“ opakoval vousáč. „No, abych se přiznal, mám ten samý problém.“

„Taťka říká, že dinosauři jsou hrozně pitomí,“ řekla Lex. „Říká, že Tim by měl víc chodit ven a sportovat.“

Tim zrozpačitěl. „Myslel jsem, žes už chtěla jet.“

„Za okamžik,“ řekla Lex.

„Myslel jsem, že strašně spěcháš.“

„Já to přece vím nejlíp, nemyslíš, Timothy?“ Dala si ruce vbok a dokonale napodobila svou matku ve chvílích nejvyššího podráždění.

„Já vím co,“ vmísil se Ed Regis. „Teď se všichni sebereme a půjdeme do návštěvnického centra. Pak můžeme začít naši vyhlídkovou cestu.“

Všichni vykročili. Tim zaslechl, jak Gennaro šeptá dědečkovi:

„Za tohle byste zasloužil podříznout!“ Pak vzhlédl a viděl, že doktor Grant došlápl na schod vedle něho.

„Kolik je ti, Time?“

„Jedenáct.“

„A jak dlouho se už zajímáš o dinosaury?“ vyptával se Grant.

Tim polkl naprázdno. „Jenom chvilku.“ Měl trému, když mluvil s doktorem Grantem. „Občas chodíme do muzeí, když k tomu dokážu přemluvit svoji rodinu. Svého otce.“

„Tvůj otec se o ně nijak zvlášť nezajímá?“

Tim přikývl a vyprávěl doktoru Grantovi o jejich posledním výletě do Muzea historie přírody. Otec se podíval na kostru a řekl: „Tenhle je velký.“

„Ne, táto,“ opravil ho Tim, „tenhle je prostřední velikosti, camptosaurus.“

„No, to nevím. Mně se zdá pořádně velikánský.“

„Není dokonce ani úplně dorostlý, táto.“

Otec se úkosem zadíval na kostru. „A ze kdy je, z jury?“

„Ne, kdepak. Z křídy.“

„Z křídy? No a jaký je rozdíl mezi těma z jury a těma z křídy?“

„Jenom asi sto miliónů roků,“ odpověděl Tim.

„Křídoví jsou starší?“

„Ne, táto, jurští jsou starší.“

„No,“ otec kousek poodstoupil, „mně připadá veliký jako hrom.“ A obrátil se na Tima, jestli souhlasí. Tim už věděl, že s otcem se vyplatí souhlasit, a tak cosi zamumlal. A přešli k dalšímu exponátu.

Tim dlouho stál před kostrou zvířete zvaného Tyrannosaurus rex – nejmocnějšího dravce, jakého kdy Země nesla. Nakonec se ho otec zeptal: „Na co se díváš?“

„Počítám mu obratle,“ odpověděl Tim.

„Obratle?“

„Na páteři.“

„Já vím, co to jsou obratle,“ řekl otec naštvaně. Dlouho postál vedle něho a pak se zeptal znovu: „A proč je počítáš?“

„Myslím, že se mýlí. Tyrannosaurus měl mít v ocase jenom třicet sedm obratlů. Tenhle má víc.“

Vážně mi chceš tvrdit,“ řekl otec, „že Muzeum historie přírody má špatnou kostru? Tomu nemůžu uvěřit.“

„Je špatná,“ trval na svém Tim.

Otec vyrazil k hlídači, který stál v rohu. „Cos to zas provedl?“ zeptala se matka.

„Nic jsem neprovedl,“ řekl Tim. „Jenom jsem řekl, že tenhle dinosaurus je špatný, nic víc.“

Potom se otec vrátil a díval se nějak divně. Hlídač mu potvrdil, že tyrannosaurus má v ocase příliš mnoho obratlů.

„Jak to víš?“ vyptával se otec.

„Četl jsem to,“ odpověděl Tim.

„To je úžasné, synku,“ řekl otec, položil mu ruku na rameno a stiskl. „Víš přesně, kolik obratlů patří do ocasu. Opravdu ti už dinosauři lezou na mozek.“

A potom jeho otec prohlásil, že by chtěl vidět v televizi druhý poločas zápasu týmu Met, a Lex řekla, že by taky chtěla, takže z muzea odešli. A Tim už žádné další dinosaury, kvůli kterým především přišli, neviděl. Jenže takhle to v jejich rodině je se vším.

Takhle to v jejich rodině bývalo se vším, opravil se Timy. Teď, když se otec s matkou rozváděli, pravděpodobně už to bude jinak. Otec se odstěhoval, a ačkoli mu to nejdřív připadalo divné, teď už se to Timovi zamlouvalo. Zdálo se mu, že matka má přítele, ale jistý si tím nebyl a samozřejmě by se o tom nikdy nezmínil Lex. Lex nesla strašně těžko, že se má s otcem rozejít, a v posledních týdnech se stala tak nesnesitelná, že…

„Bylo to číslo 5027?“ ptal se Grant.

„Promiňte?“

„Ten tyrannosaurus v muzeu. Měl číslo 5027?“

„Ano,“ odpověděl Tim. „Jak to víte?“

Grant se zasmál. „Už celé roky tvrdí, že to konečně dají do pořádku. Jenže teď to možná nechají být.“

„Kvůli čemu?“

„Kvůli tomu, co se děje tady,“ řekl Grant, „na ostrově tvého dědečka.“

Tim potřásl hlavou. Nechápal, o čem paleontolog mluví. „Máma říkala, že to je letovisko, prostě s bazénama a s tenisem.“

„Ne tak úplně,“ odvětil Grant. „Vysvětlím ti to, až půjdeme dál.“

„Tak teď je ze mě chůva“ nešťastně si pomyslel Ed Regis. Čekal v návštěvnickém centru a přešlapoval z nohy na nohu. Stařík mu nakázal: „Ty děti budete hlídat jako jestřáb, po celý víkend za ně nesete odpovědnost.“

Edu Regisovi se to zajídalo. Cítil se degradovaný. Není přece žádná zatracená chůva. A nakonec není ani žádný průvodce, dokonce ani průvodce těch nejdůležitějších osob. Je šéfem tiskového a propagačního odboru Jurského zábavního parku a v průběhu toho roku, který zbýval do otevření, toho měl hodně na práci. Práce na plný úvazek bylo jen koordinovat reklamu s agenturami v San Franciscu a Londýně a New Yorku a Tokiu – zvláště proto, že agenturám stále ještě neprozradili, co je hlavní atrakcí ostrova. Všechny firmy připravovaly všeobecně zaměřenou kampaň, nic konkrétního, a byly z toho nešťastné. Tvůrčí lidé potřebují nové podněty. Aby ze sebe vydali to nejlepší, potřebují přiměřené podněty. Nemůže marnit čas tím, že se bude projíždět s vědci.

Jenže s povoláním v propagaci je ta potíž, že vás nikdo nepovažuje za profesionála. Regis byl na ostrově sedm měsíců a neustále dostával nějaké uhozené úkoly. Například jako tehdy v lednu. To přece měl zařizovat Harding. Harding nebo Owens, generální dodavatel. Namísto toho to spadlo na Eda Regise. Co věděl o tom, jak se zachází s nějakým zraněným dělníkem? A teď musel dělat idiotského průvodce a chůvu. Obrátil se a spočítal hlavy. Stále jedna scházela.

Pak postřehl, jak se vzadu doktorka Sattlerová vynořila z umývárny.

„Tak dobře, lidi, prohlídku začneme v prvním poschodí.“

Tim šel spolu s ostatními a následoval pana Regise po černém visutém schodišti do prvního patra budovy. Minuli ceduli, která říkala:

VSTUP ZAKÁZÁN

POVOLEN JEN OSOBÁM

SE ZVLÁŠTNÍM OPRÁVNĚNÍM

Když nápis přečetl, pocítil, jak ho zamrazilo v zádech. Pokračovali chodbou v prvním poschodí. Jedna stěna byla skleněná a hleděla na balkón a palmy ponořené do řídké mlhy. Na opačné stěně byly dveře s nápisy, jaké bývají na kancelářích:

SPRÁVCE PARKU… SLUŽBY PRO NÁVŠTĚVNÍKY… GENERÁLNÍ ŘEDITEL…

V polovině chodby dorazili ke skleněné přepážce s další cedulí:

Pod tím byly ještě další nápisy:

VAROVÁNÍ

Teratogenní látky

Nebezpečí pro těhotné ženy

POZOR!

Radioaktivní materiály

Potenciálně karcinogenní

prostory

Tim žasl čím dál víc. Teratogenní látky! Věci, které z člověka můžou udělat příšeru! Úplně se zachvěl a pocítil zklamání, když zaslechl Eda Regise, jak říká: „Z těchhle cedulí si nic nedělejte, ty jsou tu kvůli předpisům. Můžu vás ujistit, že jste dokonale v bezpečí.“ Provedl je dveřmi. Na druhé straně stál strážný. Regis se obrátil ke skupince.

„Možná jste si všimli, že na ostrově je minimum personálu. Dokážeme provozovat celý park s všehovšudy dvaceti lidmi. Samozřejmě, až sem přijedou návštěvníci, budeme jich potřebovat víc, ale v tomhle okamžiku jich máme jen dvacet. Celý ostrov se řídí odsud.“

Zastavili se u oken a zahleděli se do potemnělé místnosti, která připomínala zmenšenou verzi kosmického řídícího střediska. Byla tam skleněná nástěnná přehledná mapa ostrova a proti ní řada počítačových monitorů. Na některých z nich se objevovaly údaje, avšak většina ukazovala záběry z krajiny. Uvnitř byli jen dva lidi, stáli a hovořili spolu.

„Ten muž vlevo je náš hlavní inženýr, John Arnold,“ Regis ukázal na štíhlého člověka v propínací košili s krátkými rukávy a kravatou, který kouřil cigaretu, „a vedle něj správce parku, pan Robert Muldoon, věhlasný bílý lovec z Nairobi.“ Muldoon byl rozložitý muž oděný v khaki, z kapsičky košile mu visely brýle proti slunci. Vzhlédl ke skupince, krátce pokývl a obrátil se nazpět k počítačovým monitorům.

„Tuhle místnost byste si určitě rádi prohlédli,“ řekl Ed Regis, „ale nejprve se podívejme, jak získáváme dinosauří DNA.“

Dveře nesly nápis EXTRAKCE a stejně jako všechny ostatní v komplexu laboratoří se otevíraly kódovým štítkem. Ed Regis zasunul kartu do štěrbiny, světélko zamrkalo a dveře se otevřely.

Uvnitř spatřil Tim malou místnost zalévanou zeleným světlem. Čtyři laboranti v pláštích hleděli do mikroskopů se dvěma okuláry, anebo na obrazovky s velkou rozlišovací schopností. Místnost byla plná žlutých kamenů. Ležely na skleněných přihrádkách, v krabicích z lepenkového kartónu, ve velkých vytahovacích šuplíkách. Každý měl připojenou jmenovku s číslem psaným černým inkoustem.

Regis představil Henryho Wua, štíhlého třicátníka. „Doktor Wu je vedoucí naší genetické laboratoře. Nechme ho, aby nám vysvětlil, co tady děláme.“

Henry Wu se usmíval. „Aspoň se o to pokusím,“ řekl. „Genetika je trošku komplikovaná záležitost. Ale pravděpodobně by vás zajímalo, odkud naše dinosauří DNA pochází.“

„Už mi to přišlo na mysl,“ řekl Grant.

„Prakticky,“ pokračoval Wu, „existují dva možné zdroje. Použitím Loyovy extrahovací techniky můžeme někdy získat DNA přímo z kostí dinosaurů.“

„S jakou výtěžností?“ zeptal se Grant.

„No, většina rozpustných bílkovin se v průběhu fosilizace vyluhuje, ale stále lze získat dvacet procent proteinů tím, že se kosti rozemelou a zpracují Loyovou metodou. Doktor Loy ji užil, aby získal bílkoviny vymřelých australských vačnatců a krevní buňky ze starých lidských pozůstatků. Jeho technika je tak vytříbená, že stačí pouhých padesát nanogramů materiálu. To je padesát miliardtin gramu.“

„A tady jste si upravili jeho techniku?“ zeptal se Grant.

„Jenom v prvopočátku,“ řekl Wu. „Chápete, že dvacetiprocentní výtěžnost je pro naši práci nepostačující. Abychom mohli klonovat, potřebujeme celou molekulu dinosauří DNA. A získáváme ji odsud.“ Pozvedl jeden ze žlutých kamenů. „Z jantaru. Ze zkamenělých zbytků pryskyřice prehistorických stromů.“

Grant pohlédl na Ellii, pak na Malcolma.

„Pořád nechápu,“ přiznal.

„Do pryskyřice často vlétl hmyz a uvázl v ní. Zkameněliny pak hmyz dokonale uchovaly. Člověk nachází v jantaru všechny hmyzí druhy – včetně kousavých, které sály krev z větších zvířat.“

„Sály krev,“ opakoval Grant s otevřenými ústy. „Chcete říct, že sály krev dinosaurů…“

„Ano, v příznivém případě.“

„A ten hmyz se zachoval v jantaru…“ Grant potřásl hlavou. „Ať se propadnu na místě, jestli tohle může běhat!“

„Ujišťuji vás, že to běhá,“ odvětil Wu. Přešel k jednomu z mikroskopů, pod nějž laboranti položili kousek jantaru obsahující mouchu. Na monitoru sledovali, jak jantar probodl dlouhou jehlou a zapíchl ji až do hrudníku prehistorické mouchy.

„Pokud tenhle hmyz obsahuje nějaké cizí krevní buňky, někdy se nám daří je extrahovat a získat paleo-DNA, DNA vymřelého zvířete. Samozřejmě to nevíme jistě, pokud to, co se tam nachází, neextrahujeme, nereplikujeme a neotestujeme. Tak tímhle se teď bavím už pět let. Je to zdlouhavá, pomalá metoda – ale vyplácí se.

Ve skutečnosti extrahovat dinosauří DNA tímhle způsobem je poněkud snazší než DNA savců. Důvod je ten, že savčí červené krvinky nemají jádro, a tudíž ani žádnou DNA. Abyste naklonovali savce, musíte najít bílou krvinku, které jsou mnohem vzácnější než červené. Ale dinosauří červené krvinky jádro měly, stejně jako krvinky dnešních ptáků. To je také jeden z mnoha náznaků, které jsme získali, že dinosauři ve skutečnosti žádní plazi nebyli. Byli to velikánští ptáci s kůží namísto peří.“

Tim pozoroval, že doktor Grant se stále tváří skepticky. Dennis Nedry, ten upatlaný tlusťoch, nejevil nejmenší zájem, jako by tohle všechno už dávno věděl. Neustále netrpělivě pošilhával ke dveřím.

„Vidím, že pan Nedry už myslí na následující fázi naší práce,“ řekl Wu. „Jak identifikujeme DNA, kterou jsme extrahovali. K tomu využíváme výkonné počítače.“

Posuvnými dveřmi prošli do chladné klimatizované místnosti. Cosi tu hlasitě šumělo a hučelo. Uprostřed stály dvě téměř dvoumetrové věže a podél stěn se táhly řady skříněk z nerez oceli vysoké do pasu. „Tohle je naše geniální prádelna,“ komentoval doktor Wu. „Ty skříňky podél stěn jsou automatické genové sekvenátory Hamachi-Hood. Velice rychle je řídí superpočítače Cray XMP, které tvoří ty dvě věže uprostřed místnosti. V podstatě stojíte uprostřed neuvěřitelně výkonné genetické fabriky.“

Bylo tu několik monitorů, ale údaje na nich běžely tak rychle, že se sotva dalo postřehnout, co ukazují. Wu stiskl knoflík a jeden obraz se zpomalil.

„Tady vidíte skutečnou strukturu malého kousku dinosauří DNA,“ vysvětloval Wu. „Všimněte si, že sekvenci tvoří čtyři základní složky: adenin, thymin, guanin a cytosin. Tenhle zlomek DNA pravděpodobně obsahuje instrukce k výrobě jedné jediné bílkoviny – řekněme hormonu nebo enzymu. Celá molekula DNA pak sestává ze tří miliard takových bází. Kdybychom se na každou takhle dívali na obrazovce jednu sekundu osm hodin denně, trvalo by nám déle než dva roky, než bychom přehlédli celou molekulu DNA. Tak je obrovitá.“

Ukázal na monitor. „Tohle je typický příklad, protože vidíte, že DNA má chybu, tam dole na řádku 1201. Veliká část DNA, kterou extrahujeme, je fragmentální nebo nekompletní. Takže v první fázi ji musíme opravit – nebo spíš musí ji opravit počítač. Molekulu DNA rozštěpí, používá přitom cosi, čemu říkáme restriktázy. Počítač vybírá příslušné restrikční enzymy, které by mohly úkol zvládnout.“

„Tady je tentýž úsek DNA s místy, kde působí restriktázy. Na řádku 1201 vidíte, že tam působí enzymy, po obou stranách poškozeného místa. Obvykle necháváme počítač, aby rozhodl, co se má použít. Jenže my také potřebujeme vědět, které dvě báze bychom měli vsadit dovnitř, abychom defekt opravili. K tomu musíme porovnat různé vyštěpené úlomky, jako například tady.“

„Nyní hledáme fragment DNA, který by zapadl do zničeného místa a prozradil nám, co tam schází. Jak vidíte, dokážeme ho najít a opravu provést. Temné proužky, které vidíte, jsou restrikční fragmenty – malé části dinosauří DNA naštěpené enzymy a pak zanalyzované. Počítač je nyní rekombinuje a hledá úsek kódu, který by zapadl na správné místo. Je to trošku, jako když si hrajete se skládačkou. Počítač to ovšem umí strašně rychle.“

A tady už je revidovaný úsek DNA opravený počítačem. V obyčejné laboratoři by operace, jichž jste byli svědky, trvaly celé měsíce, ale my to umíme udělat během několika sekund.“

„Pracujete s celou molekulou DNA?“ zeptal se Grant.

„Ach, to ne,“ odvětil Wu. „To je nemožné. Od šedesátých let jsme urazili ohromný kus cesty. Tehdy trvalo celé laboratoři čtyři roky, než dekódovala takovýhle úsek. Dnes to počítače umějí za pár hodin. Jenže i tak je molekula DNA příliš veliká. Proto se věnujeme jen těm úsekům šroubovice, které jsou pro každé zvíře specifické, anebo se liší od současné DNA. Jednotlivé druhy se od sebe odlišují jen několika málo procenty nukleotidů. Právě tyhle části analyzujeme, a pořád je to pořádný kus práce.“

Dennis Nedry zívl. Už dávno se dovtípil, že InGen musí něco takového provádět. Před dvěma lety, když si InGen Nedryho najal, aby vymyslel řídící systém pro zábavní park, dostal zadáno jako jeden ze základních parametrů, že musí zaznamenávat data z 3x109 polí. Nedry dospěl k závěru, že je to omyl, a zavolal do Palo Alta, aby si to ověřil. Jenže tam mu řekli, že tato specifikace je správná. Tři miliardy záznamů.

Nedry už pracoval na spoustě velikánských systémů. Udělal si jméno tím, že sestavil pro veliké společnosti s pobočkami po celém světě sítě telefonických spojů. Takové systémy často měly milióny záznamů. Na to byl zvyklý. Jenže InGen požadoval ještě cosi mnohem většího…

Nedry, překvapený a mírně vyvedený z míry, zašel navštívit Barneyho Fellowse do firmy Symbolics, nedaleko univerzitního komplexů M.I.T. v Cambridgi u Bostonu. „Jaký druh databáze má tři miliardy záznamů, Barney?“

„Chybička,“ zachechtal se Barney. „Dostala se jim tam navíc jedna nebo dvě nuly.“

„Není to chyba. Ověřil jsem si to. Chtějí přesně tohle.“

„Ale to je pitomost,“ odvětil Barney. „To nemůže fungovat. Dokonce i když budeš mít nejrychlejší procesory a algoritmy jako blesk, vyhledání jednotlivého údaje ti bude trvat několik dní. Možná týdnů.“

„Jo,“ řekl Nedry. „Já vím. Naštěstí po mně nikdo nechce, abych ty algoritmy vymýšlel. Požádali mě jenom o to, abych sestavil pro celý systém dostatečně velkou paměť pro data a paměť v počítači. Ale stejně… k čemu může být taková databáze?“

Barney se zamračil. „Podepsals firemní tajemství?“

„Ano,“ řekl Nedry. Měl takové zaměstnání, že při nástupu obvykle podepisoval podobná prohlášení.

„Můžeš mi něco prozradit?“

„Je to firma zabývající se genovým inženýrstvím.“

„Genovým inženýrstvím,“ opakoval Barney. „No, tak pak to je jasné…“

„Je jasné co?“

„Molekula DNA.“

„Ach, jdi se vycpat,“ řekl Nedry. „Nikdo nedokáže zanalyzovat molekulu DNA.“ Znal diskuse biologů kolem Human Genome Project, plánu analyzovat celou šroubovici lidské DNA. Mělo to trvat deset roků spojeného úsilí, na projektu byly zaangažovány laboratoře na celém světě. Byl to obrovský podnik veliký jako projekt Manhattan, výroba atomové bomby. „Je to soukromá společnost,“ dodal Nedry.

„Se třemi miliardami záznamů,“ řekl Barney. „Nevím, co by to mohlo být jiného. Možná si zakládají systém poněkud optimisticky.“

„Velice optimisticky,“ souhlasil Nedry.

„Nebo třeba analyzují jenom části, ale mají algoritmy náročné na paměť.“

To už celkem dávalo smysl. Jisté databáze používají techniky, zabírající spoustu paměti.

„Víš, kdo jim dělal algoritmy?“

„Ne,“ odpověděl Nedry. „Tahle společnost je úděsně tajuplná.“

„No, počítám, že provádějí něco s DNA,“ trval na svém Barney. „Jaký je tam operační systém?“

„Multi-XMP.“

„Multi-XMP? Chceš říct, že tam je víc než jeden Cray? Fíí.“

Barney se znovu zamračil a uvažoval o tom o všem. „Můžeš mi prozradit ještě něco víc?“

„Promiň,“ řekl Nedry, „ale nemůžu.“ A vrátil se zpátky a sestavil řídící systém. Zabralo mu to s jeho týmem programátorů víc než celý rok a bylo to obtížné zejména proto, že společnost mu nikdy neprozradila, čemu mají jednotlivé subsystémy sloužit. Instrukce jednoduše zněly „Sestav modul pro uložení v paměti“ nebo „Sestav modul a ukaž jej na monitoru“. Předali mu parametry, ale žádné podrobnosti o tom, jak se mají užívat. Pracoval v naprosté temnotě. Teď, když už systém zapojili, nijak ho nepřekvapovalo, když se dozvídal, že má mouchy. Co mohli čekat? A kvůli „jeho“ mouchám byla spousta křiku a ohně. Nedryho to naštvalo.

Vrátil se ke skupince ve chvíli, kdy se Grant ptal:

„A když počítač zanalyzuje DNA, jak víte, které zvíře to dekódoval?“

„Máme dva postupy,“ řekl Wu. „První je fylogenetické mapování. DNA se v průběhu doby vyvíjela, stejně jako v organismu všechno – ruce, nohy či kterýkoli jiný tělesný útvar. Takže neznámou část DNA můžeme vzít a pomocí počítače ji zhruba určit, kde souhlasí s evoluční sekvencí. Je to časově náročné, ale proveditelné.“

„A druhý postup?“

Wu pokrčil rameny. „Prostě to nasadit a počkat si, co z toho vyroste,“ odvětil. „A tak to taky obvykle děláme. Ukážu vám, jak se to provede.“

Jak prohlídka pokračovala, Tim cítil, že mu pozornost ochabuje. Technické věci se mu líbily, ale bylo toho moc. Přišli k dalším dveřím, na nichž byl nápis FERTILIZACE. Doktor Wu odemkl svým kódovým štítkem a vstoupili dovnitř.

Tim spatřil další místnost, kde se laboranti skláněli nad mikroskopy. Vzadu pak bylo oddělení celé zalité modravým ultrafialovým světlem. Doktor Wu jim vysvětlil, že práce s DNA vyžaduje ve zcela určitý okamžik přerušit buněčnou mitózu, a proto tady pracují s nejstrašnějšími jedy, jaké na světě existují. „S helotoxiny, s deriváty kolchicinu a dalšími alkaloidy,“ řekl a ukázal na řady injekčních stříkaček položené pod UV světlem. „Zabijí každé živé zvíře za jednu nebo dvě sekundy.“

Tim by se byl rád o těch jedech dozvěděl víc, ale doktor Wu už hovořil o tom, že používají neoplodněná krokodýlí vejce, do nichž vkládají svou DNA, a pak mu profesor Grant kladl nějaké složité dotazy. Na jedné straně místnosti stály veliké tanky označené KAPALNÝ N2. A byly tu ohromné ledničky, do nichž se vešel celý člověk, plné přihrádek se zmrazenými embryi. Všechna byla zabalená do tenké stříbrné fólie.

Lex se nudila. Nedry zíval. A dokonce i doktorka Sattlerová ztrácela zájem. Tim už byl z těch strašlivých složitých laboratoří celý zmožený. Chtěl vidět dinosaury.

Následující místnost nesla označení INKUBÁTOR.

„Tady je kapánek teplo a vlhko,“ řekl doktor Wu. „Udržujeme tu konstantní teplotu třicet sedm celých dvě desetiny stupně a relativní vlhkost sto procent. Také je tu vyšší koncentrace kyslíku. Dosahuje třiatřiceti procent.“

„Jurská atmosféra,“ řekl Grant.

„Ano. Nebo se tak alespoň domníváme. Kdyby se vám udělalo nevolno, řekněte mi.“

Doktor Wu zastrčil kódovou kartu do štěrbiny a vnější dveře se syčivě otevřely. „Ještě upozornění: Ničeho se v místnosti nedotýkejte. Některá z vajec propouštějí dovnitř kožní tuky. A pozor na hlavy. Nahoře se neustále pohybují senzory.“

Otevřel vnitřní dveře líhně a vstoupil dovnitř. Tim zjistil, že stojí v rozlehlé místnosti koupající se v sytém infračerveném světle. Vejce ležela na dlouhých stolech, jejich nejasné obrysy halila syčící mlha pokrývající všechny stoly. Všechna vejce se mírně kolébala.

„Vejce plazů obsahují značná množství žloutku, ale vůbec žádnou vodu. Embrya musí získávat vodu z okolního prostředí. Proto tedy ta mlha.“

Doktor Wu jim vysvětlil, že každý stůl obsahuje sto padesát vajec a představuje novou sérii extrahované DNA. Jednotlivé várky jsou označené na každém ze stolů: STEG 458/2 nebo TRIC 390/4. Pracovníci zahalení po pás v mlze přecházejí v inkubátoru od jednoho vejce k druhému, každé vejce jednou za hodinu obracejí a pomocí termálních senzorů kontrolují teplotu. Místnost monitorovaly televizní kamery umístěné pod stropem a pohyblivé senzory. Termální senzory se pohybovaly od jednoho vejce k druhému, každého se dotkly ohebnou tyčinkou, píply a pokračovaly dál.

„V téhle líhni jsme vyprodukovali více než tucet sérií extrakcí, z čehož jsme vypěstovali celkem dvě stě třicet osm živých zvířat. Přežívá nám dosud přibližně žádná celá čtyři desetiny procenta vylíhnutých zvířat, a tenhle poměr chceme přirozeně vylepšit. S pomocí počítačových analýz pracujeme zhruba asi s pěti sty proměnnými: sto dvacet odebíráme z prostředí, dalších dvě stě zevnitř z vajec a zbytek ze samotného genetického materiálu. Naše vejce jsou plastiková. Embrya jsou do nich vkládána mechanicky a potom umístěna tady v inkubátoru.“

„A jak dlouho rostou?“

„Dinosauři dospívají rychle, dorůstají do plné velikosti od dvou do čtyř let. Takže na ostrově už máme docela slušný počet dospělých exemplářů.“

„A co znamenají tahle čísla?“

„Tyto kódy,“ odvětil doktor Wu, „odlišují různé série extrahované DNA. První čtyři písmena označují druh zvířete. Tady například TRIC znamená Triceraptos. STEG Stegosaurus a tak dále.“

„A tady tenhle stůl?“ otázal se Grant.

Kód nesl označení XXXX-0001/1. Pod ním bylo načmáráno Předpoklad Coelu.

„To je nová série DNA,“ řekl Wu. „Nevíme přesně, co z ní vyroste. Když provedeme extrakci poprvé, nejsme si jistí, jaké zvíře se z toho vyklube. Tady vidíte označení ‚Předpoklad Coelu‘, takže to pravděpodobně bude coelurosaurus. Drobný býložravec, jestli si dobře vzpomínám. Pro mne je dost těžké, abych si všechna ta jména udržel v paměti. Až dosud je známo okolo tří set druhů dinosaurů.“

„Tři sta čtyřicet sedm,“ řekl Tim.

Grant se zasmál a řekl: „Vylíhlo se vám teď něco?“

„Momentálně ne. Inkubační lhůtu má každé zvíře jinou, ale obecně trvá kolem dvou měsíců. Snažíme se líhnutí časově rozdělit, aby se zdejším pracovníkům usnadnila práce. Umíte si jistě představit, jak to vypadá, když se v průběhu několika málo dní narodí sto padesát zvířat – ačkoli z nich samozřejmě většinu neudržíme při životě. Ve skutečnosti takové ztráty teď máme každý den. Další otázky? Ne? Tak půjdeme do jeslí, kam umisťujeme novorozeňata.“

Byla to okrouhlá místnost, celá bílá. Stály tam inkubátory podobné těm, jaké se používají v porodnicích, ale nyní prázdné. Po podlaze byly rozeseté cáry látek a hračky. Zády k nim seděla na zemi mladá žena v bílém plášti.

„Jaký přírůstek jste dostala dnes, Kathy?“ zeptal se doktor Wu.

„Nic moc,“ odvětila. „Akorát mládě raptora.“

„Podíváme se na něj.“

Žena vstala a ustoupila stranou. Tim zaslechl, jak Nedry říká: „Vypadá to jako ještěrka.“

Zvíře na podlaze bylo asi jeden a půl stopy veliké, jako malá opička. Tmavě žlutou barvou s hnědými pruhy připomínalo tygra. Mělo ještěrčí hlavu s dlouhým čumákem, jenže stálo vzpřímeně na silných zadních nohách a rovnováhu udržovalo pomocí tlustého rovného ocasu. Malýma předníma nožkama hrabalo ve vzduchu. Sklonilo hlavu na stranu a oplácelo pohled návštěvníkům, kteří na ně shlíželi z výšky.

„Velociraptor,“ pronesl tichým hlasem Alan Grant.

„Velociraptor mongoliensis,“ přikývl Wu. „Dravec. Tenhle je teprve šest týdnů starý.“

„Zrovna jsem vykopal jednoho raptora,“ řekl Grant a sehnul se, aby lépe viděl. Malý ještěr se okamžitě vymrštil a přeskočil paleontologovi přes hlavu Timovi rovnou do náručí.

„Hele!“

„Umějí skákat,“ řekl Wu. „Mláďata umějí skákat. Tedy dospělí taky, fakticky.“

Tim velociraptora zachytil a přidržel si ho k sobě. Malé zvířátko moc nevážilo, tak půl kila či kilo. Pokožku mělo teplou a úplně suchou. Malá hlavička byla jen pár palců od Timovy tváře. Hleděla na něj temná očka připomínající korálky. Maličký rozeklaný jazýček kmital sem a tam.

„Neudělá mi něco?“

„Ne. Je hodná.“

„Jste si tím jistý?“ zeptal se Gennaro s ustaraným pohledem.

„No, naprosto jistý,“ odvětil Wu. „Alespoň do té doby, než ještě trochu povyroste. Ale v každém případě mláďata nemají zuby, dokonce ani vaječné.“

„Vaječné zuby?“ podivil se Nedry.

„Většina dinosaurů se rodí s vaječnými zuby – maličkými výrůstky z rohoviny na konci čumáčku, jako růžky nosorožce, které jim pomáhají, aby se vyklubali z vejce ven. Ale raptoři je nemají. Ti si prošťouchnou díru ve vejci špičatým čumáčkem a potom jim ošetřovatelé musí pomoct.“

„Musíte jim pomáhat ven,“ potřásl Grant hlavou. „Jak se to dělo v přírodě?“

„V přírodě?“

„Když se rozmnožují v přírodě,“ opakoval Grant. „Když si stavějí hnízdo.“

„Ach, tohle neumějí,“ řekl Wu. „Žádné z našich zvířat není schopno rozmnožování. Proto taky máme tyhle jesle. Tohle je jediný způsob, jak doplňovat chov v Jurském parku.“

„Proč se zvířata nemohou rozmnožovat?“

„No, sami si umíte představit, jak je důležité, aby nebyla schopna rozmnožování,“ řekl Wu. „A kdykoli jsme museli čelit nějakému kritickému problému, jako je tenhle, opatření jsme znásobili. To znamená, pokaždé provádíme alespoň dvě regulační procedury. V tomto případě existují dva na sobě nezávislé důvody, proč se zvířata neumějí rozmnožovat. Především proto, poněvadž je ozařujeme paprsky X.“

„A druhý důvod?“

„Všechna zvířata v Jurském parku jsou samice,“ odvětil Wu s potěšeným úsměvem.

„Rád bych,“ ozval se Malcolm, „kdybyste mi tady mohl něco ještě vyjasnit. Protože se mi zdá, že ozařování s sebou nese i určitou nejistotu. Může se špatně stanovit dávka, nebo zaměřit na špatný orgán, z anatomického hlediska…“

„Naprostá pravda,“ souhlasil Wu. „Jenže my jsme si celkem jisti, že jsme zničili tkáň produkující gonády.“

„A to, že jsou všechny samice,“ řekl Grant, „to někdo kontroluje? Někdo vyběhne ven a nadzvedne dinosaurce sukně, aby se mohl podívat? Tím chci říct, jak se určuje u dinosaura pohlaví?“

„Pohlavní orgány se různí druh od druhu. U některých se určují snadno, u jiných obtížněji. Ale abych odpověděl na vaši otázku. Víme, že všechna zvířata jsou samice, protože jsme je doslova jako samice udělali. Ovládáme jejich chromozomy a řídíme vnitrovaječné prostředí v průběhu vývoje zárodku. Z hlediska genového inženýrství se samice připravují snáze. Pravděpodobně víte, že co se týká vrozených dispozic, embrya všech obratlovců jsou samice. My všichni začínáme život jako ženy. Je zapotřebí zvláštního zákroku – jako například dodání hormonu ve správné fázi vývoje embrya – aby se přeměnilo na samce. Pokud je embryu ponechána jeho vlastní cesta, přirozeně doroste v samici. Takže naše zvířata jsou všechna dámy. Máme sklony hovořit o některých v mužském rodě – třeba Tyrannosaurus rex je jasně on – ale fakticky i tady se jedná o samice. A věřte mi, rozmnožovat se nedokáží.“

Malý velociraptor Tima očichal a pak se mu začal třít hlavou o krk. Tim se zachichotal.

„Chce, abys ji nakrmil,“ vysvětlil Wu.

„A co žere?“

„Myši. Jenže právě jedla, takže teď ji chvilku krmit nebudeme.“

Maličký raptor se od Tima odklonil, zadíval se na něj a znovu zatřepotal předníma nožkama ve vzduchu. Tim spatřil, že na třech prstech každé z nich má drobné drápky. Potom raptor opět zabořil hlavu Timovi do krku.

Přistoupil Grant a kriticky se na tvora zahleděl. Ohmatal mu maličkou přední tlapku se třemi krátkými drápky. „Dovolíš?“ řekl Timovi a chlapec mu raptora předal do rukou.

Grant převrátil zvíře na záda a prohlížel si je, ale malý ještěr se kroutil a svíjel. Pak ho zvedl nad hlavu, aby je uviděl z profilu, a ještěr pronikavě zavřeštěl.

„Tohle nemá ráda,“ řekl Regis. „Nemá ráda, když se jí odpírá kontakt s tělem…“

Raptor stále vřískal, jenže Grant tomu nevěnoval pozornost. Prohmatával mu teď ocas, aby ucítil kosti.

„Doktore Grante,“ ozval se Regis, „kdybyste laskavě…“

„Já jí neubližuju.“

„Doktore Grante. Tenhle tvor nepatří do našeho světa. Pochází z dob, kdy na světě neexistovali žádní lidé, aby do něj rýpali a šťouchali.“

„Já do něj nerýpu ani…“

„Doktore Grante! Položte ji,“ pronesl Ed Regis.

„Okamžitě!“ Regis začínal vypadat nazlobeně.

Grant podal zvíře nazpět Timovi. Přestalo naříkat. Tim cítil, jak mu srdíčko v hrudníku bije o překot.

„Promiňte, doktore Grante,“ řekl Regis. „Jenže tahle zvířata jsou v mládí strašně choulostivá. Několik jsme jich ztratili kvůli postnatálnímu stressu. Domníváme se, že je přenášen adrenokortikoidy. Někdy umírají v průběhu pěti minut.“

Tim malého raptora hladil. „Už se neboj, maličká,“ chlácholil ji. „Už se ti nic neděje.“ Srdce stále prudce bilo.

„Zdá se nám, že je důležité, aby se s těmito zvířaty zacházelo co nejhumánnějším způsobem,“ řekl Regis. „Slibuju vám, že později budete mít dostatek příležitostí, abyste je prozkoumal.“

Jenže Grant si nedal pokoj. Znovu přistoupil ke zvířeti v Timových rukách a bedlivě si je prohlížel.

Malý velociraptor otevřel tlamičku a na paleontologa zasyčel, v náhlém záchvatu zuřivosti.

„Fascinující,“ podotkl Grant.

„Můžu tu zůstat a hrát si s ní?“ zeptal se Tim.

„Teď hned ne,“ odvětil Ed Regis s pohledem na hodinky. „Jsou tři a nejvyšší čas, abychom se vydali na vyjížďku po ostrově. Abyste viděli všechny dinosaury v prostředí, které jsme jim připravili.“

Tim velociraptora položil. Maličký ještěr okamžitě proletěl místností, popadl kus hadru a nacpal si jej do tlamy. Konce rval maličkými drápky.

ŘÍDÍCÍ STŘEDISKO

Když se vraceli do řídícího střediska, Malcolm řekl:

„Mám ještě jednu otázku, pane doktore. Kolik různých druhů jste až dosud vyrobili?“

„Nejsem si úplně jistý,“ odpověděl Wu. „Domnívám se, že v současné době je počet patnáct. Patnáct druhů. Nevíš to ty, Ede?“

„Ano, patnáct,“ přikývl Ed Regis.

„Vy to nevíte jistě!“ pronesl Malcolm s hraným překvapením.

Wu se zasmál. „Přestal jsem to počítat,“ řekl, „po prvním tuctu. A musíte si uvědomit jedno. Někdy se domníváme, že máme regulérně vyrobené zvíře – z aspektu DNA, což je naše hlavní práce – ale zvíře roste po šest měsíců a pak se stane něco zlého. A my pochopíme, že se někam vloudila chybička. Některé geny nefungují. Neuvolňuje se nějaký hormon. Nebo jsou nějaké problémy s vývojem. Takže se s tímhle zvířetem musíme vrátit k laboratornímu stolu, abych tak řekl.“ Zasmál se. „V jednu chvíli jsem si myslel, že už máme víc než dvacet druhů. Ale teď jen patnáct.“

„A to je jeden z těch patnácti druhů, ten…“ Malcolm se obrátil na Granta. „Jakže se jmenuje?“

„Procompsognathus,“ napověděl paleontolog.

„Udělali jste nějaké procompsognathy, říkám to dobře?“ zeptal se matematik.

„Ale ano,“ odpověděl Wu okamžitě. „Compové jsou zvířata velice charakteristická. A my jsme jich připravili neobvykle vysoký počet.“

„A to proč?“

„No, chceme, aby v Jurském parku vzniklo co nejskutečnější prostředí – co nejautentičtější – a procompsognathové jsou saprofágové, taková asanační četa jurského období. Něco jako šakalové. Takže jsme tu všude chtěli compy mít, aby udržovali pořádek.“

„Máte na mysli likvidaci zdechlin?“

„Ano, kdyby se nějaké vyskytly. Jenže s celkovým počtem pouhých dvě stě třicet a něco zvířat žádné zdechliny nemáme,“ komentoval Wu. „To taky nebyl náš hlavní záměr. Ve skutečnosti bychom chtěli, aby compové prováděli úplně jiný druh úklidové činnosti.“

„Což je?“

„No,“ řekl Wu, „na ostrově máme pár obrovských býložravců. Snažili jsme se neklonovat největší sauropody, jenže i takhle nám tu chodí několik zvířat s váhou přesahující třicet tun a řada dalších v rozmezí od pěti do deseti tun. To nám způsobuje hned dva problémy. První je, že je musíme nakrmit. Fakticky musíme na ostrov dovážet potravu každé dva týdny. Takhle malý ostrov nemůže tyhle zvířata uživit ani po nějakou dobu.

A druhý problém je odpad. Nevím, jestli jste někdy viděli sloní trus,“ pokračoval Wu, „ale je pořádný. Každý výmětek je velký zhruba jako fotbalový míč. A teď si představte trus brontosaura, desetkrát větší. A dál si představte trus stáda takových zvířat, jaká tady chováme. Největší zvířata potravu příliš dobře netráví, takže vyměšují pořádně. A za šedesát miliónů let, co dinosauři vymřeli, zjevně vymizely i baktérie, které rozkládají jejich fekálie. Přinejmenším trus sauropodů se nerozkládá snadno.“

„To je problém!“ řekl Malcolm.

„Ujišťuju vás, že to problém je,“ prohlásil Wu bez úsměvu. „Máme počertech málo času, abychom se s tím vypořádali. Pravděpodobně víte, že v Africe žije zvláštní druh hmyzu, chrobák, který se sloními fekáliemi živí. Mnoho velkých druhů zvířat má kolem sebe tvory, kteří se vývojově přizpůsobili, aby požírali jejich exkrementy. No a ukazuje se, že compové budou žrát fekálie velikých býložravců a znovu je přetráví. A trus compů už rozkládají dnešní bakterie. Takže, za předpokladu dostatečného počtu compů, problém jsme vyřešili.“

„A kolik compů jste udělali?“

„Zapomněl jsem kolik přesně, ale myslím, že cílová populace je padesát zvířat. A toho jsme už dosáhli, anebo téměř dosáhli. Ve třech sériích. Dělali jsme jednu várku každých šest měsíců, dokud jsme neměli tenhle počet.“

„Padesát kusů,“ řekl Malcolm, „je to hodně, když se mají neustále sledovat.“

„Přesně za tím účelem bylo postaveno řídící středisko. Ukážou vám, jak se to provádí.“

„To určitě,“ souhlasil matematik. „Ale kdyby měl jeden z těchhle compů uniknout z ostrova, dostat se pryč…“

„Nemůžou se dostat ven.“

„Já vím, ale připusťme, že jeden.

„Máte na mysli to zvíře, které nalezli na té pláži?“ zeptal se Wu a pozvedl obočí. „To, které pokousalo tu americkou holčičku?“

„Ano, například.“

„Netuším, jak se ta událost vysvětluje,“ řekl Wu. „Ale vím, že to absolutně nemůže být naše zvíře, a to ze dvou důvodů. Zaprvé provádíme kontrolu: počítač registruje naše zvířata každých pár minut. Kdyby jedno scházelo, okamžitě bychom se to dozvěděli.“

„A druhý důvod?“

„Pevnina je odsud vzdálená více než sto mil. Dostat se tam lodí trvá téměř celý den. A v cizím světě naše zvířata nepřežívají víc než dvanáct hodin,“ řekl Wu.

„Jak to víte?“

„Protože jsme se přesvědčili, že se stane právě tohle,“ na Wuovi byly konečně znát stopy podráždění. „Podívejte, nejsme šílenci. Chápeme, že tohle jsou prehistorická zvířata. Jsou součástí ekosystému, který zanikl – složitých životních vztahů, které vyhasly před milióny let. V současném světě neexistují dravci, aby limitovali jejich rozmnožení. Nechceme, aby žili v divoké přírodě. Takže jsme je udělali tak, že jsou závislí na lysinu. Vložil jsem do nich gen, který produkuje při metabolismu bílkovin jeden chybný enzym. Výsledkem toho je, že zvířata si nejsou schopna vlastním metabolismem připravit aminokyselinu lysin. Musí jej přijímat zvenčí. Pokud nedostanou značnou dávku lysinu v potravě – dodanou námi formou tablet – do dvanácti hodin upadnou do komatu a zemřou. Tato zvířata jsou pomocí genového inženýrství uzpůsobena tak, že nemohou přežít ve volné přírodě. Dokážou žít jen tady, v Jurském parku. Vůbec nejsou na svobodě. V zásadě jsou našimi vězni.“

„Tady je řídící středisko,“ řekl Ed Regis. „Teď, když víte, jak se zvířata dělají, budete chtít vidět místnost, odkud se ostrov ovládá, ještě než vyrazíme na…“

Zarazil se. Přes silné skleněné okno se místnost zdála temná. Monitory byly vypnuté vyjma tří, na nichž naskakovala čísla a objevil se obraz velké lodi.

„Co se děje?“ řekl Ed Regis. „Ale k čertu, chtějí přistát u mola.“

„Přistát?“

„Jednou za dva týdny přiváží loď z pevniny zásoby. Jednou z věcí, které tomuhle ostrovu scházejí, je dobrý přístav, nebo alespoň slušné molo. Když je moře rozbouřené a loď má přistát, je to záležitost, při které člověku tak trochu vstávají hrůzou vlasy na hlavě. Potrvá to pár minut.“ Zaklepal na okno, ale muži uvnitř mu nevěnovali pozornost. „Počítám, že tedy musíme chvilku počkat.“

Ellie se obrátila na doktora Wua. „Předtím jste se zmínil, že někdy vyrobíte zvíře, které se zdá v pořádku, ale jak roste, ukáže se, že je v něm chyba…“

„Ano,“ souhlasil Wu. „Nemyslím, že s tím můžeme mnoho podniknout. Umíme zduplikovat DNA, ale jednotlivé fáze vývoje se musí perfektně načasovat a my nevíme, jestli všechno funguje, dokud nevidíme, že zvíře správně roste.“

„Jak víte, že zvíře roste správně?“ zeptal se Grant. „Tahle zvířata přece ještě nikdo předtím nespatřil.“

Wu se zasmál. „Často jsem o tom uvažoval. Zdá se mi, že tu je malý paradox. Doufám, že paleontologové jako vy případně porovnají naše zvířata se zkamenělinami a ověří tak naše postupy.“

„Ale to zvíře, které jsme právě viděli,“ otázala se Ellie, „ten velociraptor – označil jste ho mongoliensis?“

„Podle místa nálezu jantaru,“ odpověděl Wu. „Pochází z Číny.“

„Zajímavé,“ mínil Grant. „Já jsem právě vykopal mládě antirrhopa. Jsou tu nějací dospělí raptoři?“

„Ano,“ přitakal Ed Regis bez zaváhání. „Osm dospělých samic. Tihleti raptoři jsou skuteční zabijáci. Loví ve smečce, víte.“

„Uvidíme je na projížďce?“

„Ne,“ začal se náhle ošívat Wu. Následovala podivná pauza. Wu pohlédl na Regise.

„Neuvidíte z nich ani chloupek,“ prohlásil Regis vesele. „Velociraptoři dosud nebyli integrováni do parku. Chováme je v ohradě.“

„Můžu je vidět tam?“ zeptal se Grant.

„Ale ano, samozřejmě. Nakonec, zatímco čekáme,“ pohlédl na hodinky, „mohli byste tam zajít a podívat se na ně.“

„To bych velice rád,“ souhlasil Grant.

„Určitě,“ přidala se Ellie.

„Já chci jít taky,“ připojil se Tim dychtivě.

„Stačí jen obejít tuhle budovu dozadu, kolem zásobovacích a dílenských prostor, a narazíte na ohradu. Ale moc se k plotu nepřibližujte. Chceš jít taky?“ zeptal se děvčátka.

„Ne,“ odmítla Lex. Odhadla Regise pohledem. „Nechcete si něco zahrát? Trošku si zaházet?“

„No, jistě,“ řekl Ed Regis. „Sejdeme ze schodů a tam si zaházíme, zatímco budeme čekat, až nám otevřou řídící středisko.“

Grant s Ellií a Malcolmem obešli zadní trakt hlavní budovy a chlapec je následoval. Grant měl děti rád – těšily ho skupiny dětí, které se tak nadšeně zajímaly o dinosaury. Grant sledoval děti v muzeích, když si s otevřenými ústy prohlížely ohromné kostry zvedající se jim vysoko nad hlavu. Uvažoval o tom, odkud jejich okouzlení vyvěrá. Nakonec dospěl k názoru, že dětem se dinosauří líbí proto, že ohromní tvorové personifikují neomezenou moc jakési úžasné autority. Byly to symboly rodičů. Byli fascinující a šel z nich strach, jako z rodičů. A děti je milovaly stejně, jako mají rády své rodiče.

Grant si také domyslel, proč si dokonce i maličké děti pamatují jména dinosaurů. Vždycky užasl, když tříletý klouček vykřikl: „Stegosaurus!“ Tím, že tahle složitá jména vyslovovaly, děti se domnívaly, že mají nad giganty moc, že je ovládají.

„Co víš o Velociraptorovi?“ zeptal se Grant Tima, aby navázal konverzaci.

„Byl to malý masožravec, který lovil ve smečce, jako Deinonychus,“ odpověděl chlapec.

„Správně,“ souhlasil Grant, „ačkoli to, že lovil ve smečce, je spíš hypotéza. Vyvozujeme ji částečně ze stavby zvířete, které bylo rychlé a silné, ale na dinosaura malé – mělo nějakých sedmdesát až sto padesát kilo. Domníváme se, že lovilo ve smečce, aby uštvalo větší kořist. A existují nálezy zkamenělin, kde vedle jednoho velikého zvířete leží několik koster raptorů. A samozřejmě raptoři měli větší mozek, byli inteligentnější než většina dinosaurů.“

„To znamená jak inteligentní?“ zeptal se Malcolm.

„Dostanete odpověď podle toho, s kým hovoříte,“ odvětil Grant. „Jakmile si paleontologové začali zahrávat s myšlenkou, že dinosauří byli pravděpodobně teplokrevní, spousta z nás se začala zároveň domnívat, že mohli být i docela inteligentní. Ale nikdo to neví s jistotou.“

Nechali za sebou místa vyhrazená pro návštěvníky a brzy zaslechli hlasité hučení generátorů a ucítili pach benzínu. Prošli palmovým hájkem a spatřili rozlehlé, nízké betonové stavení s ocelovou střechou. Zdálo se, že hluk se rozlévá odtamtud. Nahlédli dovnitř.

„To je určitě generátor,“ řekla Ellie.

„Je to veliké,“ odporoval Grant a díval se dovnitř.

Elektrárna skutečně klesala ještě dvě patra pod úroveň země. Byl to ohromný komplex vrčících turbín a změti trubek, které vnikaly do země. Všechno matně osvětlovalo pár holých žárovek.

„Tohle všechno nemůžou potřebovat pro zábavní park,“ namítl Malcolm. „Tady vyrábějí tolik energie, že by to stačilo pro celé městečko.“

„Možná pro počítače?“

„Možná.“

Grant zaslechl mečení a poodešel pár kroků na sever. Dorazil k ohradě s kozami. Letmým pohledem odhadl, že jich je tu padesát nebo šedesát.

„Proč tu mají ty kozy?“ zeptala se Ellie.

„Je to pro mě záhada.“

„Pravděpodobně jimi krmí dinosaury,“ řekl Malcolm.

Skupinka pokračovala v chůzi po uprášené stezce bambusovým podrostem. Na jejím konci dorazili k dvojitému plotu z hustých ocelových tyčí vysokému čtyři metry a nahoře ozdobenému spirálami ostnatého drátu. Vnější plot elektricky bzučel.

Za plotem Grant spatřil bohaté trsy kapradin vysokých půl druhého metru. Zaslechl dech, něco jako začenichání. Potom zvuk kradmých kroků, které se blížily.

A dlouhé ticho.

„Nic nevidím,“ zašeptal Tim.

„Pssst.“

Grant vyčkával. Uběhlo několik sekund. Ve vzduchu zabzučela moucha. Stále nic neviděl.

Ellie se mu dotkla ramena a ukázala před sebe.

Uprostřed kapradin spatřil Grant zvířecí hlavu. Držela se bez hnutí, částečně skrytá mezi vějířovitými listy, dvě veliké temné oči si je chladně prohlížely.

Hlava byla dvě stopy dlouhá. Od špičatého čumáku běžela nazpět rovná řada zubů k otvoru, kde byl uložen zvukovod a který sloužil jako ucho. Hlava mu připomínala velikou ještěrku nebo snad krokodýla.

Oči hleděly bez mrknutí a zvíře se ani nepohnulo. Na povrchu těla mělo kůži s jemně zrnitou kresbou v podstatě stejně zbarvenou jako mládě: žlutohnědou s temně červenými pruhy, takže připomínaly tygří kresbu.

Grant sledoval, jak se zvedla jedna z předních končetin a velice pozvolna rozhrnula kapradiny zvířeti před očima. Viděl, že úd má silně vyvinuté svalstvo. Končetina měla tři ohebné prsty, každý zakončený zakřiveným drápem. Jemně, zlehoučka odstrčila listy kapradí.

Grant ucítil mráz po zádech a napadlo ho: Vždyť loví nás!

Savci jako je člověk připadá nepopsatelně cizí způsob, jímž plazi loví kořist. Není divu, že lidé plazy nenávidí. Připadá jim odporná jejich nehybnost, jejich chlad, jejich způsob pohybu. Když člověk pozoruje aligátory nebo jiné velké plazy, připomene se mu, že existuje jiný způsob života, odlišný svět, který už na Zemi zanikl. Ovšem tahle zvířata si neuvědomují, že je pozorují, že…

Útok přišel bleskurychle, zprava i zleva. Útočící raptoři urazili deset metrů k plotu se šokující rychlostí, Grantovi zůstal je rozmazaný obrázek silných, půl druhého metru dlouhých těl. Měli silné ocasy, s nimiž udržovali rovnováhu, končetiny se zahnutými drápy, otevřené tlamy s řadami nepravidelných zubů.

Zvířata vyrazila se zavrčením a jako jedno tělo se vymrštila do vzduchu. Zvedla přitom zadní nohy s drápy velikými jako dýky. Pak narazila do plotu před sebou a na dvou místech zároveň zapraskaly žhavé elektrické jiskry.

Velociraptoři se vzteklým syčením dopadli nazpět na zem. Návštěvníci fascinovaně přikročili blíž k plotu. V tom okamžiku zaútočil třetí dravec a narazil do plotu ve výši hrudníku. Tim zděšeně vykřikl, když všude kolem něho vybuchly jiskry. Raptoři zasyčeli tichým plazím zvukem a rychle zmizeli nazpět v kapradinách. Zanechali za sebou slabý smrad zdechlin a přetrvávající štiplavý pach.

„Doprdele,“ řekl Tim.

„Přišlo to tak rychle,“ ozvala se Ellie.

„Loví ve smečce,“ potřásl hlavou Grant. „A mají vyvinutý instinkt útoku ze zálohy… Fascinující.“

„Neoznačil bych je za nějak úžasně inteligentní,“ podotkl Malcolm.

Zpod palem na druhé straně plotu zaslechli odfrknutí. Z listoví se pomalu zvedlo několik hlav. Grant počítal: tři… čtyři… pět… Zvířata je pozorovala. Chladně si je měřila.

Přiběhl k nim černoch v pracovním overalu. „Nestalo se vám nic?“

„Jsme v pořádku,“ odvětil Grant.

Spustil se poplach. Muž pohlédl na plot, promáčknutý a očazený. „Zaútočili na vás?“

„Ano, tři z nich.“

Černoch přikývl. „Dělaj to pokaždý. Vlítnou do plotu, nechaj si dát ránu. Nezdaj se, že by jim to přišlo.“

„Nejsou moc chytří, co?“ řekl Malcolm.

Černoch se zarazil. Obrátil se na matematika a odpolední slunce ho přinutilo přimhouřit oči. „Buďte vděčnej za ten plot, seňore,“ řekl a odvrátil se.

Celý útok od začátku do konce nemohl trvat déle než šest sekund. Grant si stále pokoušel uspořádat dojmy. Rychlost to byla úžasná – zvířata se vyřítila tak, že jejich pohyb sotva zahlédl.

„Jsou pozoruhodně rychlí,“ řekl Malcolm, když se vraceli.

„Ano,“ souhlasil Grant. „Mnohem rychlejší než jakýkoli dnes žijící plaz. Aligátor se taky umí pohybovat rychle, ale jen na krátkou vzdálenost – pět nebo šest stop. Velkým ještěrům jako pět stop dlouhému draku Komodo v Indonésii naměřili rychlost skorem padesát kilometrů za hodinu, dost, aby uštval člověka. A taky loví lidi neustále. Ale počítám, že ta zvířata za plotem jsou ještě víc než dvakrát rychlejší.“

„Rychlá jako gepard,“ souhlasil Malcolm. „Sto, sto deset kilometrů za hodinu.“

„Přesně tak.“

„A zdá se, že přímo vystřelí kupředu,“ pokračoval matematik. „Spíš jako ptáci.“

„Ano.“ V současném světě dokázali takhle rychle zareagovat pouze velice drobní savci, jako například promyka mungo napadající i kobru. Drobní savci a samozřejmě ptáci. Africký hadilov písař nebo kasuár. Velociraptor vzbouzel fakticky přesně ten samý dojem smrtelného nebezpečí, jako když Grant pozoroval kasuára, ptáka se zakrnělými křídly podobného pštrosu a vybaveného drápy, který žije na Nové Guinei a v severní Austrálii.

„Takže velociraptoři vypadají jako plazi, pokožku a celkový vzhled mají jako plazi, ale pohybují se jako ptáci, s rychlostí a inteligencí dravých ptáků. Je to tak?“ zeptal se Malcolm.

„Ano,“ souhlasil Grant. „Řekl bych, že vykazují směs charakteristických rysů.“

„A nepřekvapuje vás to?“

„Vlastně ne,“ řekl paleontolog. „Ve skutečnosti se to velice blíží tomu, co paleontologové už dlouhou dobu předpokládali.“

Když byly ve dvacátých a třicátých letech minulého století nalezeny první gigantické kosti, vědci se cítili povinni vysvětlovat, že patří jakési obrovité variantě některého z moderních druhů. Tehdy se věřilo, že žádný druh nemůže vyhynout, poněvadž Bůh by nedopustil, aby některé z Jeho stvoření dočista vymřelo.

Postupně se stávalo jasné, že taková koncepce Boha je zřejmý omyl a že kosti patří vymřelým živočichům. Jenže jakým?

Roku 1842 je Richard Owen, tehdejší přední britský anatom, nazval Dinosauria, což znamená „strašliví ještěři“. Owen rozpoznal, že dinosauři vykazují smíšené charakteristické rysy ještěrek, krokodýlů a ptáků. Zejména dinosauří kyčle byly ptačí a nikoli ještěří. A na rozdíl od ještěrek se zdálo, že mnoho dinosaurů se pohybovalo vzpřímeně. Owen si představoval, že dinosauři byla rychle se pohybující, aktivní zvířata, a jeho názor se udržel po následujících čtyřicet let.

Jenže když byly vykopány skutečně obrovité nálezy – zvířata, která za života musela vážit stovku tun – vědci vytvořili koncepci dinosaurů jako hloupých, líně se pohybujících gigantů určených k vymření. Obraz neohrabaných plazů postupně převládl nad koncepcí rychlých ptáků. V nedávných letech se někteří vědci jako Grant začínali vracet k myšlence, že dinosauři byli přece jen aktivnější. Kolegové Granta považovali za jednoho z radikálních zastánců této teorie o chování dinosaurů. Jenže sám Grant nyní musel připustit, že jeho vlastní koncepce se ukázala nedostatečnou ve střetnutí s realitou. Byli to velicí a neuvěřitelně rychlí lovci.

„Tedy, k čemu jsme vlastně mířili,“ řekl Malcolm. „Zdá se vám to zvíře přesvědčivé? Je to skutečně dinosaurus?“

„Řekl bych, že ano.“

„A co to koordinované chování při útoku?“

„Dalo se očekávat,“ řekl Grant. „Podle fosilních nálezů smečky velociraptorů dokázaly ulovit zvířata, která vážila půl tuny a běhala rychle jako kůň, jako byl Tenontosaurus. Tady si musela počínat koordinovaně.“

„Jak to dělají, když nemají jazyk?“

„Ach, pro koordinovaný lov není zapotřebí řeč,“ ozvala se Ellie. „Umějí to například šimpanzi. Tlupa šimpanzů uštve opici a zabije ji. Veškerá komunikace se děje pomocí očí.“

„A ti dinosauři nás skutečně napadli?“

„Ano.“

„Zabili by nás a sežrali, kdyby mohli?“ vyptával se Malcolm.

„Počítám, že ano.“

„Ptám se z toho důvodu,“ řekl Malcolm, „poněvadž jsem se kdesi dozvěděl, že dravci jako lvi nebo tygři normálně člověka nenapadají. Není to snad pravda? Tahle zvířata se musí nějak dozvědět, že člověk je snadná kořist. Teprve potom se stávají lovci lidí.“

„Ano, myslím, že to je pravda,“ souhlasil Grant.

„No, potom by tihle dinosauři měli být ještě méně útoční než lvi a tygři. Konec konců pocházejí z dob, kdy lidé – ani žádní jiní velcí savci – vůbec neexistovali. Čertví, co si při tom pohledu na nás myslí. Takže bych rád věděl: už se nějak dozvěděli, že lidé jsou snadnou kořistí?“

Kráčející skupinka upadla do dlouhého mlčení.

„V každém případě,“ dodal ještě Malcolm, „teď mě bude to řídící středisko nesmírně zajímat.“

VERZE 4.4

„Měl jste s tou inspekcí nějaké problémy?“ zeptal se Hammond.

„Ne,“ odvětil Henry Wu, „vůbec žádné.“

„Uvěřili vašemu vysvětlení?“

„Proč by neměli?“ řekl Wu. „V podstatě je všechno poctivé. Jen některé detaily jsou nepříjemné. A o nich bych si chtěl dnes s vámi promluvit. Můžete to považovat za záležitost estetiky.“

John Hammond pokrčil nos, jako by něco nepříjemného ucítil. „Estetiky?“ opakoval.

Stáli v obýváku Hammondova elegantního bungalowu, zasazeného mezi palmy v severní části ostrova. Místnost byla vzdušná a pohodlná, vybavená půltuctem monitorů zabírajících zvířata. Složka, kterou přinesl Wu, s razítkem VÝVOJ ZVÍŘAT: VERZE 4.4, ležela na nízkém stolku u pohovky.

Hammond na něj hleděl trpělivě, otcovsky. Třiatřicetiletý Wu si palčivě uvědomoval, že pro Hammonda pracoval po celou svou profesionální kariéru. Hammond mu nabídl místo ihned po ukončení vysoké školy.

„Jsou tu ovšem ještě jisté praktické souvislosti,“ řekl Wu. „Vážně se domnívám, že byste měl zvážit doporučení přistoupit ke druhé fázi. Měli bychom přikročit k verzi 4.4.“

„Chcete nahradit všechna zvířata?“ zeptal se Hammond.

„Ano, chci.“

„Proč? Jakou mají chybu?“

„Žádnou,“ odvětil Wu, „kromě toho, že to jsou skuteční dinosauři.“

„A to je přesně ono, oč jsem vás žádal, Henry,“ řekl Hammond se smíchem. „A vy jste mi to udělal.“

„Já vím. Ale pochopte…“ Wu se odmlčel. Jak to měl Hammondovi vysvětlit? Hammond jen velice zřídka navštěvoval ostrov. A Wu se mu chtěl pokusit sdělit něco velice podivného. „V téhle chvíli prakticky nikdo na celém světě nikdy neviděl skutečného dinosaura. Nikdo neví, jak skutečně vypadali.“

„Ano…“

„Dinosauři, které teď máme, jsou praví,“ pokračoval Wu a ukázal na monitory po místnosti, „jenže v jistém smyslu neuspokojiví. Nepřesvědčiví. Dokázal bych je udělat líp.“

„Po jaké stránce líp?“

„Zaprvé se pohybují příliš rychle,“ řekl Henry Wu. „Lidé nejsou zvyklí vidět obrovská zvířata takhle pohyblivá. Obávám se, že si návštěvnicí pomyslí, že jsme je trošku zrychlili, nějak jako ve filmu.“

„Jenže, Henry, tohle jsou skuteční dinosauři. Sám jste to přece říkal.“

„Já vím,“ odvětil Wu. „Ale snadno můžeme vypěstovat pomalejší, domestikovanější dinosaury.“

„Domestikované dinosaury?“ odfrkl Hammond. „O domestikované dinosaury nikdo nestojí, Henry. Lidé chtějí věci pravé.“

„Jenže já si to nemyslím,“ odporoval vědec. „Chtějí vidět to, co očekávali, a to je něco úplně jiného.“

Hammond se zamračil.

„Sám jste, Johne, říkal, že zábavní park je atrakce,“ pokračoval Wu. „A atrakce nemá nic společného se skutečností. Zábava je dokonce antitezí reality.“

Hammond si povzdechl. „Henry, čeká nás další z těch abstraktních debat? Víte, že mám rád věci jednoduché. Dinosauři, které máme teď, jsou skuteční, a…“

„No, ne tak úplně,“ namítl Wu. Přecházel po místnosti a ukázal na monitory. „Myslím, že bychom si neměli nic namlouvat. Nevytvořili jsme tady novou minulost. Minulost je nenávratně pryč. To znovu přivolat nemůžeme. My jsme minulost jen zrekonstruovali – nebo alespoň jednu z podob minulosti. A já tvrdím, že bychom jí měli ušít hezčí šaty.“

„Hezčí než skutečné?“

„Proč ne?“ řekl Wu. „Konec konců tahle zvířata jsou už beztak modifikovaná. Vložili jsme do nich geny, abychom si je mohli dát patentovat a abychom je udělali závislá na lysinu. A udělali jsme všechno pro to, aby rychleji rostla, a akcelerovali jsme jejich vývoj do dospělosti.“

Hammond pokrčil rameny. „To bylo nevyhnutelné. Nechtěli jsme dlouho čekat. Musím brát v potaz investory.“

„Samozřejmě. Já jen říkám, proč bychom se měli zastavit už tady? Proč ještě trochu nepřidat a udělat dinosaury přesně takové, jaké bychom je chtěli vidět? Takové, jací jsou pro diváky přijatelnější a lépe ovladatelní? Pomalejší, povolnější verzi naší zoo?“

Hammond se zamračil. „Jenže potom by už dinosauři nebyli praví.“

„Praví nejsou ani teď,“ odporoval Wu. „Pořád se vám to snažím vysvětlit. Tady žádná realita neexistuje.“ Bezmocně pokrčil rameny. Pochopil, že neprorazí. Hammonda nikdy technické detaily nezajímaly a podstata sporu byla technická. Jak mohl Hammondovi vysvětlit, co všechno s DNA provedl – co vypustil, kam vložil záplaty, kde v sekvencích vyplnil mezery, a při tomhle všem se jenom dohadoval, i když odůvodněně. Dinosauří DNA byla něco jako vyretušovaná stará fotografie, v podstatě sice totožná s originálem, jenže na některých místech opravená a vyčištěná, a výsledně tudíž…

„Tedy, Henry,“ řekl Hammond a položil mu ruku na rameno. „Jestli vám nebude vadit, že to řeknu. Myslím, že máte plné kalhoty. Dlouho jste strašně tvrdě pracoval a odvedl sakra dobrou práci, sakra dobrou – a konečně nadešel okamžik předvést lidem, co jste dokázal. Je přirozené, že z toho člověk trochu znervózní. Že ho přepadají určité pochyby. Jenže já jsem přesvědčený, Henry, že svět bude naprosto spokojený. Naprosto spokojený.“

Zatímco hovořili, Hammond ho odváděl ke dveřím.

„Jenže, Johne,“ řekl Wu. „Vzpomínáte na osmdesátý sedmý, když jsme začali stavět všechny ty ohrady? Tehdy jsme ještě neměli žádné dospělé zvíře, takže jsme museli hádat, co vlastně potřebujeme. Objednali jsme velké taserové pušky, auta s připevněnou ohradou pro dobytek, pušky, ze kterých se dají vystřelit elektrické sítě. Všechno vyrobeno přesně podle našich požadavků. Teď tu máme celou sadu takových přístrojů – a všechny jsou nedostatečné. Musíme udělat nějaká opatření. Víte, že Muldoon chce vojenskou výzbroj: řízené střely TOW a zbraně s laserovým zaměřovačem?“

„Ať si Muldoon dělá, co chce,“ odpověděl Hammond. „Já strach nemám. Henry, vždyť je to jenom zoo.“

Zazvonil telefon a Hammond šel zvednout sluchátko. Wu uvažoval, jestli nenajde ještě nějaký důvod. Jenže pochopil, že po pěti dlouhých letech se Jurský park blíží k dokončení a John Hammond mu už dál nebude poskytovat slyšení.

Bývaly časy, kdy Hammond naslouchal Wuovi velmi pozorně. Zvlášť brzy poté, co jej zaměstnal, jako osmadvacetiletého absolventa, který udělal doktorát na Stanfordu v laboratoři Normana Athertona.

Po Athertonově smrti všichni v laboratoři truchlili, ale zároveň vypukly zmatky. Nikdo netušil, jestli bude ještě někdo financovat doktorantské programy. Všude vládla nejistota a lidé se strachovali o budoucnost.

Wua navštívil John Hammond dva týdny po pohřbu. Všichni v laboratoři věděli, že Atherton cosi s Hammondem pekl, ačkoli nikdo neznal žádné detaily. Jenže Hammond vyjevil Wuovi všechno s takovou přímostí, jaká se nedala v životě zapomenout.

„Norman vždycky tvrdil, že jste nejlepší genetik v jeho laboratoři,“ řekl mu. „Jaké máte teď plány?“

„Nevím. Pracovat ve výzkumu.“

„Chcete místo na univerzitě?“

„Ano.“

„To je chyba,“ pravil Hammond briskně. „Jestli si alespoň trochu vážíte svého talentu.“

„Proč?“ zamrkal Wu.

„Protože nesmíte zavírat oči před fakty,“ řekl Hammond. „Univerzity už nejsou intelektuálními středisky země. Už jen takové pomyšlení je absurdní. Univerzity, to je stojatá voda. Netvařte se tak překvapeně. Neříkám přece nic, co byste nevěděl. Od druhé světové války vyšly všechny opravdu důležité objevy ze soukromých laboratoří. Laser, tranzistor, vakcína proti obrně, mikročip, hologram, moderní počítač typu PC, zobrazení magnetické rezonance, obrazovky CAT – a tak můžu pokračovat do nekonečna. Na univerzitách se prostě dnes to hlavní neodehrává. Už to trvá čtyřicet roků. Jestli chcete udělat něco důležitého v počítačích nebo v genetice, nechoďte na univerzitu. Nikdy, můj milý.“

Wu zjistil, že ztratil řeč.

„Prokristapána,“ pokračoval Hammond, „co všechno musíte překousnout, abyste začal nový projekt? Kolik musíte podat žádostí o granty, kolik dotazníků vyplnit, kolik povolení získat? Od koordinačního výboru? Od vedoucího oddělení? Od finančního odboru univerzity? Jak si opatříte další laboratorní prostory, když je budete potřebovat? Další asistenty, jestli budou zapotřebí? Jak dlouho to všechno potrvá? Tak chytrý člověk nemůže marnit vzácný čas vyplňováním formulářů a jednáním s komisemi. Život je příliš krátký a molekula DNA příliš dlouhá. Chcete po sobě něco zanechat. Jestli toužíte něco udělat, držte se mimo univerzity.“

V těch dobách Wu zoufale toužil, aby tu po něm něco zbylo. Věnoval Johnu Hammondovi veškerou svou pozornost.

„Mluvím o práci“ pokračoval Hammond. „O skutečné tvůrčí práci. Co potřebuje vědec k práci? Potřebuje čas a potřebuje peníze. Hovořím o tom, že vám dám pětiletou smlouvu, podporu deset miliónů dolarů ročně. Padesát miliónů dolarů a nikdo se vás nebude ptát, jak jste s nimi naložil. Rozhodnutí je vaše. Všechny ostatní si odklidíte z cesty.“

Znělo to příliš krásně, než aby to mohla být pravda. Wu dlouho tiše seděl. Konečně se zeptal: „Za co?“

„Za to, že se pokusíte o nemožné,“ odvětil Hammond. „Že zkusíte něco, co je pravděpodobně neproveditelné.“

„Co to konkrétně znamená?“

„Nemůžu vám sdělit detaily, ale v podstatě se jedná o klonování plazů.“

„Nemyslím, že by to bylo nemožné,“ řekl Wu. „Plazi jsou snazší než savci. Ode dneška za deset, patnáct let je pravděpodobně nakloňujeme. Za předpokladu, že dojde ještě k několika fundamentálním objevům.“

„Nabízím pět roků,“ opáčil Hammond, „a spousty peněz někomu, kdo se o to pokusí hned.“

„Bude moje práce publikovatelná?“

„Po skončení.“

„V průběhu nikoli?“

„Ne.“

„Ale nakonec ji budu smět publikovat?“ lpěl Wu na téhle podmínce.

Hammond se rozesmál. „Nemějte obavy. Jestli se vám to podaří, celý svět se dozví, co jste dokázal. To vám slibuju!“

A teď se zdálo, že se to celý svět doopravdy dozví, uvažoval Wu. Po pěti letech mimořádného úsilí jim scházel už jen rok k tomu, aby park otevřeli pro veřejnost. Samozřejmě ta léta neproběhla přesně tak, jak Hammond nasliboval. Objevili se lidi, kteří mu říkali, co má a co nemá, a mnohokrát byl vystaven nejrůznějším ošklivým tlakům. A dokonce i základní téma bylo jiné – nebylo to klonování plazů, protože brzy pochopili, že dinosauři se spíš podobali ptákům. Bylo to klonování ptáků, úkol úplně jiný. Mnohem obtížnější. A v posledních dvou letech se Wu stal především administrátorem organizujícím práci vědeckých týmů a řady genových sekvenátorů řízených počítači. Práci organizátora nikdy nepřišel na chuť. K té se přece najmout nenechal.

A přesto to byl úspěch. Dokázal něco, o čem nikdo doopravdy nevěřil, že se dá udělat, přinejmenším v krátkém čase. A Henry Wu se domníval, že by tudíž měl mít jistá práva v tom, co se přihodilo řekněme díky jeho umu a úsilí. Namísto toho zjišťoval, že jeho vliv se ztrácí s každým uplývajícím dnem. Dinosauři už byli na světě. Postupy k jejich získávání byly vypracované tak dokonale, že se staly pouhou rutinou. Techniky měli vyzrálé. A John Hammond už Henryho Wua víc nepotřeboval.

„To by mělo být dobré,“ řekl Hammond do telefonu. Chvíli naslouchal a potom se usmál na Wua. „Dobře. Ano. Dobře.“ Zavěsil. „Kde jsme skončili, Henry?“

„Hovořili jsme o fázi číslo dvě,“ odpověděl Wu.

„Ach ano. Už jsme to všechno probrali předtím, Henry…“

„Já vím, ale neuvědomujete si…“

„Promiňte, Henry,“ Hammondovi prosákla do hlasu netrpělivost, „ale já si to uvědomuju. A musím vám něco říct na rovinu. Nevidím důvod, proč vylepšovat realitu. Veškeré změny, které jsme v genomu udělali, si vynutilo buď právo, anebo nutnost. Provedeme možná v budoucnu další změny, abychom čelili nemocem nebo z jiných důvodů. Ale nemyslím, že bychom měli vylepšovat skutečnost jenom proto, že si myslíme, že to tak bude lepší. Teď tu máme skutečné dinosaury. Přesně to si lidé přejí vidět. A to by také vidět měli. Je to naše povinnost. Je to naše čest, Henry.“

A Hammond s úsměvem otevřel dveře, aby ho propustil.

ŘÍDÍCÍ STŘEDISKO

Při pohledu na všechny ty počítačové monitory v potemnělém řídícím středisku Grant pociťoval podráždění. Neměl počítače v oblibě. Věděl, že jako vědce ho to řadí mezi staromilce, ale nedbal na to. Někteří studenti, kteří s ním pracovali, měli pro počítače opravdu cit, úplnou intuici. Grant nikdy nic takového nepocítil. Pro něj byly počítače cizí, záhadné stroje. Dokonce i základní rozdíl mezi operačním systémem a uživatelským programem ho mátl a skličoval, jako by se doslova ztrácel v cizí krajině, jíž nikdy neporozumí. Ale postřehl, že Gennarovi počítače nevadí a Malcolm se zdál úplně ve svém živlu, tiše nasával vzduch jako chrt na stopě.

„Chcete se dozvědět něco o způsobu řízení našeho zábavního parku?“ zeptal se John Arnold a obrátil se na židli v řídícím středisku. Hlavní inženýr byl štíhlý, nervní, nepřetržitě kouřící pětačtyřicátník. Rychlým pohybem přelétl všechny v místnosti. „Máme neuvěřitelně dokonalé řídící prostředky,“ prohlásil a zapálil si další cigaretu.

„Například,“ řekl Gennaro.

„Například sledování zvířat.“ Arnold stiskl tlačítko na své klávesnicí a na svislé skleněné mapě se rozzářil vzorek klikatých modrých čar. „To je naše mládě T-rexe. Malý rexík. Veškerý jeho pohyb po ostrově za posledních čtyřiadvacet hodin.“ Arnold stiskl knoflík ještě jednou. „Předchozích čtyřiadvacet hodin.“ A ještě znovu. „Dalších předchozích čtyřiadvacet hodin.“

Čáry na mapě ležely hustě přes sebe jako na dětské čmáranici. Kresba se však celá držela v jedné oblasti, poblíž jihovýchodního konce laguny.

„Jasně vidíte jeho revír,“ řekl Arnold. „Je mladý, takže se drží u vody. A vyhýbá se velkému dospělému rexovi. Kdybyste si srovnali pohyby velkého a malého rexe, uvidíte, že se jejich stezky nikdy nezkříží.“

„Kde je právě teď velký rex?“ zeptal se Gennaro.

Arnold stiskl jiné tlačítko. Mapa se vyčistila a rozsvítilo se na ní jediné místo s číslem kódu. Leželo severozápadně od laguny.

„Přesně tady.“

„A malý rex?“

„K čertu, předvedu vám všechna zvířata na ostrově,“ řekl Arnold. Mapa se rozzářila jako vánoční stromeček tucty světelných bodů, k nimž všem se pojila čísla kódů. „V tomhle okamžiku dvě stě třicet osm zvířat.“

„Jak je umístění přesné?“

„Na pět stop.“ Arnold si dal sluka. „Řekněme to takhle: kdybyste si vyjel autem, zjistíte, že zvířata jsou přesně tam, kde je mapa ukazuje.“

„Jak často můžete získat údaje?“

„Každých třicet sekund.“

„Velmi působivé,“ připustil Gennaro. „Jak jste to dokázali?“

„Všude po ostrově jsme umístili senzory,“ vysvětlil Arnold. „Většina je připojena na vedení, některé předávají údaje vysílačkou. Takové senzory vám samozřejmě normálně nerozpoznají druh, ale máme k nim ještě připojené videokamery. I když my se na monitory nedíváme, dělá to počítač. A sleduje, kam se co pohne.“

„Udělá někdy počítač chybu?“

„Jedině v případě mláďat. Ty někdy splete, protože dávají malý obraz. Jenže to nás netrápí. Mláďata se drží téměř neustále při dospělých. Máme taky program Kontrolní seznam.“

„To je co?“

„Počítač každých patnáct minut vypíše kontrolní seznam zvířat všech druhů,“ odvětil Arnold. „Takhle.“

Celkový počet zvířat 238

Druh Očekáváno Nalezeno Ver

Tyrannosaurus 2 2 4.1

Maiasaurus 21 21 3.3

Stegosaurus 4 4 3.9

Triceratops 8 8 3.1

Procompsognathid 49 49 3.9

Othnielia 16 16 3.1

Velociraptor 8 8 3.0

Apatosaurus 17 17 3.1

Hadrosaurus 11 11 3.1

Dilophosaurus 7 7 4.3

Pterosaums 6 6 4.3

Hypsilophodontid 33 33 2.9

Euoplocephalid 16 16 4.0

Styracosaurus 18 18 3.9

Callovosaurus 22 22 4.1

Součet 238 238

„Tady vidíte úplně nezávislý sčítací proces,“ pokračoval Arnold. „Není založený na sledovacích údajích. Je to okamžitý stav. Celý nápad je založený na tom, že počítač takhle nemůže udělat chybu, protože srovnává dva úplně odlišné způsoby shromažďování dat. Kdyby se nějaké zvíře ztratilo, dozvěděli bychom se to do pěti minut.“

„Chápu,“ řekl Malcolm. „A už se to někdy otestovalo?“

„No, v jistém smyslu,“ odpověděl Arnold. „Pár zvířat nám už umřelo. Jeden othnielian uvízl ve větvích a uškrtil se. Jeden stegouš zemřel na střevní chorobu, která je neustále sužuje. Jeden z hypsilophodontů spadl a srazil si vaz. A v každém z těchto případů, jakmile se zvíře přestalo pohybovat, vypadlo z kontrolního seznamu a počítač signalizoval poplach.“

„Do pěti minut.“

„Ano.“

„Co znamená ten pravý sloupec?“ zeptal se Grant.

„Číslo distribuční verze zvířete. Nejmodernější verze jsou 4.1 a 4.3. Uvažujeme, že nyní přejdeme k verzi 4.4.“

„Čísla verzí? Chcete říct jako třeba u softwaru? Nové operační systémy?“

„Řekněme, ano,“ souhlasil hlavní inženýr. „Svým způsobem je to podobné jako u softwaru. Jakmile objevíme, že DNA obsahuje závadu, laboratoře doktora Wua musí připravit novou verzi.“

Pomyšlení, že živí tvorové jsou značkováni jako počítačové programy, že jsou předmětem zdokonalování a modernizování, se Grantovi zajídalo. Nedokázal by přesně vyjádřit proč – byla to příliš nová představa – avšak instinktivně se mu příčila. Nakonec to přece jen byli živí tvorové…

Arnold to musel z jeho výrazu vyčíst, protože řekl: „Podívejte, doktore Grante, není důvod mít k těmhle zvířatům nějaký romantický vztah. Každý by si měl uvědomovat, že byla vytvořena. Vytvořena člověkem. Tu a tam mívají různé mouchy. Takže jakmile tyhle mouchy zjistíme, laboratoře doktora Wua musí udělat novou verzi. A my si potřebujeme udržet přehled, jakou verzi tam venku máme.“

„Ano, ano, samozřejmě že potřebujete,“ pronesl Malcolm netrpělivě. „Ale vraťme se nazpět k té záležitosti sčítání – pochopil jsem správně, že veškeré počty se zakládají na údajích senzorů?“

„Ano.“

„A tyto senzory se nacházejí všude na ostrově?“

„Pokrývají devadesát dvě procenta plochy pevniny,“ odvětil Arnold. „Existuje jen málo míst, kde je nelze použít. Například je nemůžeme použít v řece protékající džunglí, protože pohyb vody a vzestupné teplé proudění senzory mate. Ale máme je téměř všude jinde. A když počítač sleduje zvíře, které se dostane do oblasti bez senzorů, zapamatuje si to a dává pozor, až zvíře zase vyjde ven. A jestli nevyjde, spustí poplach.“

„A teď ještě,“ pokračoval Malcolm ve vyptávání, „vykazujete devětačtyřicet procompsognathidů. Řekněme, že jsem pojal podezření, že jeden z nich není tohle zvíře, ale jiné. Jak mi dokážete, že se mýlím?“

„Dvěma způsoby,“ odpověděl Arnold. „Zaprvé můžu sledovat pohyb všech ostatních předpokládaných compů. Jsou to družná zvířata, drží se v houfu. Na ostrově máme dvě stádečka compů. Takže jednotlivé zvíře může být buď ve skupině A nebo B.“

„Ano, ale…“

„Druhý způsob je přímé vizuální spojení,“ pokračoval. Stiskl několik tlačítek a na monitorech začaly rychle přebíhat obrázky compů očíslované od jednotky do čtyřiceti devíti.

„Tyhle záběry jsou…“

„Čerstvé obrázky z identifikačního videa. Z posledních pěti minut.“

„A takhle můžete uvidět všechna zvířata, pokud chcete?“

„Ano. Kdykoli chci, můžu vizuálně sledovat všechna zvířata.“

„A co výběhy?“ zeptal se Gennaro. „Nemůžou se dostat ven z ohrad?“

„V žádném případě,“ odmítl Arnold. „Jsou to drahá zvířata, pane Gennaro. Velice dobře o ně pečujeme. Udržujeme několikanásobné bariéry. Zaprvé příkopy.“ Stiskl tlačítko a na tabuli se rozzářila síť oranžových pruhů. „Tyhle příkopy nejsou nikde mělčí než šest metrů a jsou zatopené vodou. Pro větší zvířata jsou hluboké devět metrů. Dále elektrické ploty. Na mapě se rozsvítily jasně červené čáry. „Máme osmdesát kilometrů šest metrů vysokých plotů včetně pětatřiceti kilometrů po obvodě celého ostrova. Do všech plotů na ostrově je zavedeno napětí deset tisíc voltů. Zvířata se rychle naučí nepřibližovat se k nim.“

„Ale kdyby nějaké uniklo?“

Arnold si odfrkl a prudce zatahal z cigarety.

„Jen hypoteticky,“ dodal Gennaro. „Co kdyby se to stalo?“

Muldoon si odkašlal. „Vyrazili bysme a strčili ho zpátky,“ řekl. „Máme spoustu možností, jak to udělat – taserové pušky, elektrické sítě a střely s omamným prostředkem. Nic z toho zvíře neusmrtí, jak už řekl pan Arnold, tahle zvířata jsou drahá.“

Gennaro přikývl. „A kdyby některé z nich uniklo z ostrova?“

„Zemřelo by dříve než za čtyřiadvacet hodin,“ odvětil hlavní inženýr. „Jsou to zvířata vyrobená pomocí genového inženýrství. Nedokážou přežít ve skutečném světě.“

„A co sledovací systém sám o sobě?“ řekl Gennaro. „Nemohl by ho někdo poškodit?“

Arnold potřásl hlavou. „Systém je jištěný. Počítač je ve všech ohledech nezávislý. Má vlastní zdroj a vlastní záložní zdroj. Systém není propojený s vnějškem, takže nemůže být ovlivněn na dálku modemem. Počítačový systém je spolehlivý.“

Nastala odmlka. Arnold zatáhl z cigarety. „Je to pekelně vymakaný systém,“ řekl. „Pekelně vymakaný čertovský systém.“

„Pak si myslím,“ ozval se Malcolm, „že když váš systém běhá tak dobře, nemáte žádné problémy.“

„Problémů tu máme nekonečně,“ odvětil Arnold a zvedl obočí. „Jenže nic takového, co by mělo dělat starosti vám. Počítám, že vy máte hlavně obavy, že zvířata utečou a dostanou se na pevninu a nadělají tam maléry. Nic z toho nás netrápí. My chápem, že tahle zvířata jsou křehká a choulostivá. Probudili jsme je po šedesáti pěti miliónech roků do světa, který se nesmírně liší od toho, který opustila, na který byla zvyklá. Péče o ně nás stojí šílenou spoustu času.

Musíte si uvědomit,“ pokračoval hlavní inženýr, „že lidé chovají savce a plazy v zoo už celá staletí. Takže dobře víme, jak se máme starat o slona nebo o krokodýla. Jenže zatím se ještě nikdo nepokoušel chovat dinosaura. Jsou to úplně nová zvířata. Zatím o nich nic nevíme. Nejvíc nás zaměstnávají jejich nemoci.“

„Nemoci?“ řekl Gennaro znepokojeně. „A nemohl by se od nich nakazit návštěvník ostrova?“

Arnold si znovu odfrkl. „Už jste někdy chytil chřipku od aligátora v zoo, pane Gennaro? Tohle zoologické zahrady netrápí. Nás taky ne. Co nás ale trápí nadmíru je to, že zvířata umírají na své vlastní choroby a nakazí se od nich další zvířata. Ale máme programy, které dohlíží i na tohle. Nechcete vidět zdravotní kartu velkého rexe? Jeho očkovací kartu? Zubní kartu? To je něco! Měli byste vidět, jak mu veterináři drhnou rejžákem ty ohromné tesáky, aby nedostal zubní kaz…“

„Teď zrovna ne,“ odmítl Gennaro. „A co vaše mechanické systémy?“

„Máte na mysli atrakce?“ otázal se Arnold.

Grant ostře vzhlédl: „Atrakce?“

„Žádná z atrakcí zatím nefunguje,“ připustil hlavní inženýr. „Máme atrakci Tropická řeka, kde pojedou čluny pod hladinou, a máme Ptačí říši, ale žádná z nich není zatím v provozu. Ostrov otevřeme základním vyhlídkovým okruhem – vyjížďkou, na kterou se už za pár minut chystáte. Ostatní okružní jízdy budou následovat postupně šest, dvanáct měsíců po ní.“

„Moment,“ vmísil se Grant. „Vy tu budete mít atrakce? Jako zábavní park?“

„Je to zoologická zahrada,“ odpověděl Arnold. „Máme okružní jízdy do různých oblastí a nazýváme je atrakce. Nic víc.“

Grant se zamračil. Znovu se mu to přestávalo líbit. Netěšila ho představa, že dinosauři budou využiti pro zábavní park.

Ale matematik pokračoval ve vyptávání. „Takže celý ostrov můžete ovládat odsud z tohoto řídícího střediska?“

„Ano,“ odvětil Arnold. „Můžu ho řídit jednou rukou, když budu muset. Takovou tu máme automatizaci. Počítač dokáže sám sledovat zvířata, krmit je a plnit jim žlaby vodou bez dohledu po osmačtyřicet hodin.“

„To je systém, který sestavil pan Nedry?“ zeptal se Malcolm.

Dennis Nedry seděl u terminálu na vzdálenějším konci místnosti, pojídal ovocnou tyčinku v čokoládě a cosi vyťukával.

„Ano, já,“ řekl Nedry, aniž vzhlédl od klávesnice.

„Je to setsakramentsky vymakaný systém,“ prohlásil hlavní inženýr pyšně.

„Pravda,“ souhlasil Nedry nepřítomně. „Ještě vychytat jednu dvě malé mušky.“

„A teď,“ řekl Arnold, „protože vidím, že už vám začíná vyjížďka, tedy pokud nemáte další otázky…“

„Už jenom jednu jedinou,“ přerušil ho Malcolm. „Jednu odbornou.

Předvedl jste nám, že dokážete procompsognathidy sledovat a že je umíte jednotlivě zobrazit. Můžete je také studovat jako skupinu? Měřit je a podobně? Kdybych chtěl znát jejich výšku nebo váhu, anebo…“ Arnold stiskl několik tlačítek. Na monitoru se objevil nový obraz.

Rozdělení podle tělesné výšky: Procompsognathid

„Dokážeme všechno na tenhle způsob, a to velice rychle,“ ujistil ho Arnold. „Počítač odebírá údaje z měření tak, že čte obraz z videokamer, takže je může poskytnout okamžitě. Vidíte, že tu máme normální Poissonovo rozdělení pro zvířecí populaci. Ukazuje, že se většina zvířat soustřeďuje kolem průměrné hodnoty a jenom pár je větších nebo menších než průměr, na koncích křivky.“

„Očekával jste, že graf vyjde takhle,“ konstatoval matematik.

„Ano. Každá zdravá biologická populace vykazuje tohle rozdělení. A teď,“ hlavní inženýr si zapálil novou cigaretu, „ještě nějaké další otázky?“

„Ne,“ řekl Malcolm. „Dozvěděl jsem se všechno, co jsem potřeboval vědět.“

Když vycházeli ven, řekl Gennaro: „Mně to připadá jako docela bezvadný systém. Nechápu, jak by se nějaké zvíře mohlo dostat z ostrova.“

„Ne?“ podivil se matematik. „Myslel jsem, že to je naprosto jasné.“

„Počkat,“ zbystřil Gennaro. „Vy si myslíte, že nějaká zvířata utekla?“

„Já to vím.“

„Jenže jak?“ namítl Gennaro. „Viděl jste to na vlastní oči. Umějí všechna zvířata spočítat. Umějí si je prohlédnout jedno po druhém. Vědí, kde se zvířata každou minutu nacházejí. Jak by mohlo nějaké uniknout?“

„To je naprosto jasné,“ usmál se Malcolm. „Stačí, abyste se nad tím trochu zamyslel.“

„Abych se zamyslel?“ zamračeně opakoval Gennaro.

„Ano,“ řekl Malcolm. „Podívejte. Základní počin, který se tady v Jurském parku odehrál, je v tom, že se vědci a technici pokusili vytvořit nový, zcela biologický svět. A odborníci v řídícím středisku předpokládají, že to je svět přirozený. Tak to ukazuje graf, který nám právě předvedli. Dokonce i kraťoučké zamyšlení vám prozradí, že tohle překrásné, normální rozdělení tady na tomhle ostrově by mělo člověku nadělat hodně vrásek.“

„Vážně?“

„Ano. Vzhledem k tomu, co nám předtím řekl doktor Wu, takový graf by člověk nikdy neměl vidět.“

„Proč ne?“ zeptal se Gennaro.

„Protože to je graf pro normální biologickou populaci. Což je přesně to, co Jurský park není. Jurský park není skutečný svět. Zámysl je, že to bude řízený svět, který bude přírodu pouze imitovat. V tomhle smyslu je to skutečně jakýsi park, něco jako japonské zahrady s bonsajemi. Příroda zmanipulovaná tak, že je přírodnější než skutečnost, jestli chcete.“

„Bohužel vám nerozumím,“ odvětil podrážděně Gennaro.

„Jsem si jistý, že vyhlídková jízda vám všechno objasní,“ řekl Malcolm.

VYHLÍDKOVÁ JÍZDA

„Tudy, prosím, tudy,“ ukazoval všem Ed Regis. Žena po jeho boku vydávala lehké sluneční helmy s nápisem ‚Jurský park‘ na čele a s logem zobrazujícím malého modrého dinosaurka.

Z podzemní garáže pod hlavní budovou vyjela řada terénních džípů značky Toyota. Všechna auta se zastavila, aniž by se jich dotkl nějaký řidič, a tiše stála. Dva černoši v safari stejnokrojích otevírali cestujícím dveře.

„Do každého auta dva až čtyři cestující, prosím,“ ozval se hlas z magnetofonu. „Do každého auta dva až čtyři cestující. Děti mladší deseti let smějí jet jen v doprovodu rodičů. Do každého auta dva až čtyři cestující prosím…“

Tim sledoval, jak Grant, Sattlerová a Malcolm nastoupili do prvního džípu společně s tím právníkem, s Gennarem. Obrátil se na Lex, která stála s pěstičkou vraženou do své rukavice.

Tim ukázal na první auto a zeptal se: „Nemohl bych jet s nima?“

„Bohužel, mají hodně věcí k prodiskutování,“ odpověděl Ed Regis. „Technických záležitostí.“

„Mě technické věci zajímají,“ řekl Tim. „Radši bych jel s nima.“

„No, uslyšíš, co si povídají,“ ujistil ho Regis. „Budeme mít mezi auty rádiové spojení.“

Předjelo druhé auto. Tim a Lex do něho nastoupili a Ed Regis je následoval. „Tohle jsou elektrická auta,“ řekl. „Poháněná kabelem uloženým v silnici.“

Tim byl rád, že sedí na předním sedadle, poněvadž na palubní desce se kupily dva počítačové monitory a schránka, která mu připadala jako CDROM, číslicový kompaktní disk. Byl tam také přenosný radiotelefon a vestavěná krátkovlnná vysílačka. Ze střechy trčely dvě antény a z kapsy na dveřích vyčuhovaly jakési podivné ochranné brýle.

Černoch zabouchl dveře džípu. Zahučela elektřina a auto se rozjelo. Tři vědci a Gennaro před nimi se o něčem dohadovali a rozhazovali přitom rukama, debata je zjevně vzrušila. Ed Regis řekl: „Poslechněme si, co si povídají.“ A v interkomu zapraskalo.

„Nevím, co si k čertu myslíte, že tady děláte!“ ozval se v něm vzápětí Gennarův hlas. Zněl velmi rozzlobeně.

„Vím docela přesně, proč jsem tady,“ odvětil Malcolm.

„Jste tady proto, abyste mi radil, a ne proto, abyste mi předhazoval nějaké zatracené hlavolamy. Mám pět procent téhle společnosti a odpovědnost zjistit, zda si Hammond počíná zodpovědně. A teď, vy si sem sakra přitáhnete…“

Ed Regis stiskl knoflík a řekl: „Tyhle lehké džípy poháněné elektricky jsme si dali speciálně postavit od firmy Toyota v Osace, abychom neznečišťovali životní prostředí v Jurském parku. Doufáme, že by se v nich případně dalo jezdit přímo mezi zvířaty – stejně jako v afrických rezervacích – ale, pro tentokrát, budeme jen sedět a vychutnávat jízdu, při které si můžeme sami dělat průvodce.“ Odmlčel se. „A mimochodem, tady vás slyšíme.“

„Prokristapána,“ ozval se Gennaro. „Musím mít možnost mluvit volně. To nebyl můj nápad, aby sem přijely ty zatracené děti…“

Ed Regis se mdle pousmál a zase stiskl knoflík. „Právě zahajujeme vyhlídkovou jízdu.“ Zaslechli fanfáry na trubky a na monitorech se rozzářil nápis VÍTÁME VÁS V JURSKÉM PARKU. Zvučný hlas řekl: „Vítáme vás v Jurském parku. Vstupujete v těchto chvílích do prehistorie, do dávno zašlého světa, do světa obrovitých tvorů, kteří už dávno zmizeli i povrchu zemského. Dostalo se vám výsady spatřit jej na vlastní oči.“

„To je Richard Kiley,“ komentoval Ed Regis. „Peníze tu nehrají žádnou roli.“

Džíp projel hájkem nízkých palem se silnými kmeny. „Nejdříve si povšimněte,“ říkal Richard Kiley, „jaké pozoruhodné rostliny jsou tu všude kolem vás. Tyto stromy po vaší levici i pravici se jmenují cykasy. Jsou to vývojově velmi staré rostliny z triasu a jury, dřeviny podobné palmám. Cykasy byly oblíbenou potravou dinosaurů. Můžete vidět také benetity a jinany dvoulaločné. Ve světě dinosaurů rostly však už také modernější stromy, například borovice, jedle a bahenní cypřiše. Rovněž je všechny uvidíte.“

Džíp se pozvolna šinul mezi houštinami. Tim postřehl, že ploty a náspy jsou pokryty zelení, čímž se podtrhává dojem, že projíždějí skutečnou džunglí.

„Svět dinosaurů si představujeme,“ hovořil hlas Richarda Kileye, „jako svět obrovitých vegetariánů, kteří si prokousávali cestu skrz nekonečné bažinaté pralesy jurského a křídového období před milióny let. Ale většina dinosaurů nebyla zase tak velikánská, jak se lidé domnívají. Nejmenší nebyli větší než obyčejná kočka a průměrný dinosaurus se velikostí podobal asi poníkovi. Nejprve zajedeme na návštěvu k jedněm z těchhle průměrně velikých zvířat, kteří se jmenují hypsilophodonti. Když se podíváte vlevo, možná je právě zahlédnete.“

Všichni pohlédli doleva.

Džíp se zastavil na nízké vyvýšenině, kde mezera v křoviscích umožňovala výhled k východu. Viděli svahy porostlé pralesem, jež se otevíraly do roviny pokryté nažloutlou trávou skorém metr vysokou. Nikde nebyli žádní dinosauři.

„Kde jsou?“ zeptala se Lex.

Tim pohlédl na palubní desku. Kontrolky na vysílačce zablikaly a pevný disk zabzučel. Zjevně jej ovládal nějaký automatický systém. Dohadoval se, že stejné senzory, které sledují pohyb zvířat, ovládají i práci monitorů v džípu. Obrazovky nyní ukazovaly hypsilophodonty a objevily se na nich údaje o těchhle dinosaurech.

„Hypsilophodonti,“ řekl hlas, „jsou gazely světa dinosaurů. Jsou to malá, rychlá zvířata, která kdysi bloumala po celém světě, od Anglie přes Střední Asii až po Severní Ameriku. Domníváme se, že tihle dinosauři byli tak úspěšní proto, že měli lépe přizpůsobený chrup k přežvykování rostlin než ostatní jejich současníci. Název ‚hypsilophodontid‘ znamená ‚hřebenově vyčnívající zub‘, protože charakteristickým znakem těchto zvířat byly zuby, které se při žvýkání samy ostřily. Uvidíte je i na pláni přímo před sebou, nebo také možná mezi větvemi stromů.“

„Ve větvích stromů?“‚ uchechtla se Lex. „Dinosauři ve větvích stromů?“‚

Tim přehlížel krajinu dalekohledem. „Vpravo,“ upozornil. „Uprostřed nad tím velkým zeleným kmenem…“‚

Na větvi skvrnité stíny nehybně stálo tmavozelené zvíře velké jako pavián. Vypadalo jako ještěrka stojící na zadních. Rovnováhu udržovalo pomocí dlouhého svěšeného ocasu.

„To je othnielia,“ řekl Tim.

„Ta malá zvířata, která vidíte, se jmenují othnielia,“ pokračoval hlas, „na počest Othniela Marshe z Yale, vědce, který se nadšeně zabýval dinosaury v devatenáctém století.“

Tim zahlédl další dvě zvířata na vyšších větvích téhož stromu. Byla přibližně stejně velká. Ani jedno z nich se nehýbalo.

„Pěkná nuda,“ podotkla Lex. „Vždyť nic nedělají.“

„Hlavní stádečko hypsilophodontidů najdete na travnaté pláni dole pod vámi,“ řekl hlas. „Můžeme je vyburcovat jednoduše voláním, která zvířata vydávají před pářením.“ Z reproduktoru u plotu se ozval dlouhý nosový zvuk podobný zakejhání divoké husy.

Z moře trávy přímo pod jejich nohama se zvedlo šest ještěrčích hlav, pěkně jedna po druhé. Byl to komický obrázek a Tim se rozesmál.

Hlavy zmizely. Reproduktor znovu zakejhal a zase se zvedly hlavy – stejným způsobem, jedna za druhou. Bylo kouzelné, jak do detailu opakovaly své chování.

„Hypsilophodonti nejsou zvlášť chytrá zvířata,“ vysvětloval hlas. „Mají zhruba inteligenci naší krávy.“

Hlavy byly tmavozelené s temněhnědými a černými skvrnami, které klesaly dolů po štíhlých krcích. Podle rozměru hlav Tim odhadoval, že zvířata mohou být velká asi něco přes metr, přibližně jako srnci.

Někteří z hypsilophodontů přežvykovali, čelisti jim pracovaly. Jeden z nich natáhl přední končetinu s pěti prsty a podrbal se na hlavě. Gesto propůjčilo zvířeti jakýsi melancholický, přemítavý vzhled.

„Jestli vidíte, jak se drbou, je to proto, že mají kožní problémy. Veterinářští odborníci tady v Jurském parku se domnívají, že to může být plíseň nebo alergie. Ale zatím si nejsou ničím jisti. Jsou to nakonec první dinosauři v historii, které studujeme živé.“

Elektromotor auta se opět rozběhl a ozvalo se zaskřípění řazených rychlostí. Stádo hypsilophodontů vyplašené cizím zvukem se vymrštilo do vzduchu. Zvířata skákala jako klokani a ukázala se v odpoledním slunci v celé velikosti s masivními zadními údy a dlouhými ocasy. Několika skoky zmizela.

„Poté, co jsme si prohlédli tyhle úžasné býložravce, zajedeme k dinosaurům, kteří jsou o něco větší. Tedy o pěkný kus, po pravdě řečeno.“ Džípy pokračovaly v jízdě Jurským parkem k jihu.

ŘÍDÍCÍ STŘEDISKO

„Řazení skřípe,“ řekl John Arnold v potemnělém řídícím středisku. „Přikažte údržbářům, aby zkontrolovali automatické spojky na vozidlech BB4 a BB5, po jejich návratu.“

„Ano, pane Arnolde,“ odpověděl hlas v interkomu.

„Nepatrný detail,“ řekl Hammond vcházející do místnosti. Vyhlédl ven a spatřil dva džípy jedoucí parkem k jihu. V rohu postával Muldoon a všechno mlčky sledoval.

Arnold se odstrčil s křeslem od hlavní klávesnice zpět k řídícímu panelu. „Nepatrné detaily neexistují, pane Hammonde,“ řekl a zapálil si další cigaretu. Arnold býval často nervózní, ale teď byl obzvlášť podrážděný. Příliš na něj doléhala skutečnost, že právě v téhle chvíli projíždějí ostrovem první návštěvníci. Arnoldův tým totiž nevycházel ven často. Občas Harding, veterinář. Ošetřovatelé zvířat navštěvovali jednotlivá krmná stanoviště. Ale jinak sledovali park jen z řídícího střediska. A nyní, když tam vyrazili návštěvníci, ho sužovala starost o stovku detailů.

John Arnold byl systémový inženýr, který pracoval koncem šedesátých let na řízených střelách Polaris odpalovaných z ponorek. Když se mu však narodilo první dítě, představa, že vyrábí zbraně, byla příliš odporná. Mezitím začal stavět Disney svůj zábavní park se spoustou technických vymyšleností a zaměstnal hodně leteckých a raketových konstruktérů. Arnold pomáhal budovat Disney World v Orlandu a pokračoval v realizaci velikých parků Magie Mountain v Kalifornii, Old Country ve Virginii a Astroworld v Houstonu.

Dlouholeté zaměstnání na stavbách zábavních atrakcí mu nakonec dalo jaksi pokřivený náhled na realitu. Arnold tvrdil, napůl v legraci, ale napůl vážně, že se celý svět stále více proměňuje v jakýsi ohromný zábavní park. „Paříž, to je pane tématický park!“ řekl jednou po prázdninách, „I když příliš drahý a zaměstnanci jsou tam nevrlí a neochotní.“

V posledních dvou letech byl Arnold placený za to, aby postavil a rozběhl Jurský park. Jako stavitel přivykl dlouhým termínům – často používal obratu ‚zářijové zahájení‘, čímž myslel září následujícího roku. Ale jak se zářijové zahájení blížilo, trápil ho malý pokrok, který dělal. Z vlastní zkušenosti věděl, že někdy trvá celé roky, než se odstraní mouchy na jedné jediné horské dráze – natožpak aby bezvadně fungoval celý park.

„Vy prostě jste škarohlíd,“ řekl Hammond.

„Nemyslím,“ odpověděl Arnold. „Musíte si uvědomit, že z inženýrského hlediska je náš ostrov zdaleka nejambicióznější tématický park všech dob. Návštěvníci si to neuvědomují, ale já ano.“

Začal odpočítávat na prstech. „Zaprvé jsme tu museli řešit všechny problémy jako v kterémkoli jiném zábavním parku – techniku okružních jízd, výdej lístků, dopravu, restaurační provozy, ubytování, likvidaci odpadu, bezpečnostní opatření.

Zadruhé máme všechny problémy jako veliké zoo – veškerou péči o zvířata, veterinářskou službu, krmení, čištění ubytovacích prostor, ochranu před hmyzem, pesticidy, alergiemi, udržování ohrad a všechno ostatní. No a konečně máme bezprecedenční problémy udržovat populace zvířat, která ještě nikdy nikdo nechoval.“

„Tak zlé to zas není,“ namítl Hammond.

„Ano, je. Jenže vy tady nebýváte, abyste to všechno sám viděl,“ řekl Arnold. „Tyrannosaurus chlastá vodu z laguny a někdy z toho onemocní, ovšem my nevíme přesně proč. Samice triceratopsů se navzájem zabíjejí pro nadvládu nad stádem a my je musíme rozdělovat do menších než šestičlenných skupinek. Proč, to nevíme. Stegosaurům se často dělají puchýře na jazyku a trpí průjmy. Důvody neznáme, ačkoli nám už dva pošli. Hypsilophodonti dostávají kožní vyrážky. A velociraptoři…“

„Nezačínejte zase znova o velociraptorech,“ řekl Hammond. „Už se mi dělá zle, že slyším pořád jenom o velociraptorech. Že to jsou nejkrvelačnější bestie, jaké kdy země nesla.“

„Taky že jsou,“ zavrčel tiše Muldoon. „Měli bysme všechny utratit.“

„Chtěli jste, aby se jim nasadil kolem krku řemínek s vysílačkou,“ pokračoval Hammond. „A já jsem s tím souhlasil.“

„Ano. Jenže oni si ty řemínky okamžitě drápy servali. Ale i když raptoři nemůžou nikdy uniknout,“ mínil Arnold, „myslím, že se musíme srovnat s tím, že Jurský park je v samé svojí podstatě nebezpečný.“

„Ale kecy,“ odsekl Hammond. „Na které straně teda stojíte?“

„Máme nyní patnáct druhů vymřelých zvířat a většina z nich je nebezpečná,“ pokračoval Arnold. „Byli jsme nuceni pozdržet zahájení okružní jízdy Tropická řeka kvůli dilophosaurům a otevření Ptačí říše proto, že pterodaktylové se chovají naprosto nevypočitatelně. To nejsou zdržení kvůli stavebním pracem, pane Hammonde. Ale problémy se zvířaty.“

„Máte zdržených spoustu stavebních projektů,“ nesouhlasil Hammond. „Nesvádějte to na zvířata.“

„Ano, to máme. Prakticky ale nemůžeme udělat nic víc, než že uvedeme do chodu hlavní atrakci, vyhlídkovou jízdu po ostrově. Aby dobře fungovala. Do aut jsme namontovali číslicové kompaktní disky, aby se dala řídit pomocí senzorů. Trvalo nám celé týdny, než nám to začalo slušně běhat – a teď blbnou automatické spojky! Automatické spojky!“

„Uvažujme ve správné perspektivě,“ řekl Hammond. „Vy vyladíte techniku a zvířata pak už jen zapadnou na svá místa. Koneckonců, jsou přizpůsobivá.“

O tomhle byli muži, kteří projekt naplánovali, přesvědčeni od počátku. Že se zvířata, byť sebeexotičtější, budou v podstatě chovat stejně jako zvířata v kterékoli zoo. Pochopí, že je o ně řádně pečováno, a budou se podle toho chovat.

„Mimochodem, co nového s počítačem?“ zeptal se Hammond. Pohlédl na Dennise Nedryho, pracujícího u terminálu v rohu místnosti. „Z toho zatraceného počítače by člověka rozbolela hlava.“

„Už se blížíme,“ odpověděl Nedry.

„Kdybyste to udělal pořádně hned,“ spustil Hammond, avšak Arnold mu zklidňujícím gestem položil ruku na rameno. Arnold chápal, že nemá smysl rušit Nedryho v práci.

„Je to veliký systém,“ řekl hlavní inženýr. „To se nikdy bez poruch neobejde.“

Ve skutečnosti obsahoval seznam závad více než sto padesát položek a systém prováděl další podivnosti. Například program krmení zvířat se vynuloval každých dvanáct hodin, ne každých čtyřiadvacet, a nezaznamenával krmení v neděli. Výsledkem bylo, že krmiči neměli přesnou představu, kolik toho zvířata sežerou.

Bezpečnostní systém, který ovládal všechny dveře otevírané kódovými štítky, se vypojoval současně s výpadkem hlavního energetického zdroje a nenaskočil ve chvíli, kdy se zapojil pomocný generátor. Bezpečnostní programy běžely jen při spuštěném hlavním zdroji.

Šetřící program, který měl regulovat intenzitu světel po desáté hodině večerní, fungoval jen každý druhý den.

Automatická analýza fekálií (přezdívaná autohovno), zavedená proto, aby zjišťovala parazity ve stolici zvířat, neustále udávala, že všechny vzorky obsahují parazita Phagostomum venulosum, ačkoli v žádném z nich nebyl. Program potom automaticky přidával do potravy zvířat příslušný lék. Když ošetřovatelé medikament z násypníku odstranili, aby zabránili jeho použití, rozezněl se poplachový signál, který se nedal vypnout.

Atakdále jedna chyba za druhou, celé stránky.

Dennis Nedry sem dorazil v přesvědčení, že by všechny opravy mohl zvládnout sám za víkend. Když uviděl seznam, pobledl. Nyní volal do své kanceláře v Cambridgi a oznámil svým programátorům, že budou muset zrušit víkendové plány pěkně až do pondělka. A Johnu Arnoldovi řekl, že bude potřebovat všechny telefonní linky mezi Isla Nublar a pevninou jen k tomu, aby si se svými programátory vyměňoval údaje.

Zatímco Nedry pracoval, hlavní inženýr si na svém monitoru vyvolal nové okno. Umožňovalo mu sledovat, co Nedry na své klávesnici v koutě provádí. Ne že by Nedrymu nevěřil. Ale Arnold prostě jen rád věděl, co se děje.

Pohlédl na grafické znázornění na monitoru po své pravé ruce, který zachycoval postup elektrických džípů. Jely podél řeky, přesně na sever od voliéry, a kolem výběhu ornithischianů.

„Když se podíváte vlevo,“ řekl hlas, „uvidíte voliéru, která ještě není dokončena pro návštěvníky.“ Tim spatřil, jak se v dálce odrážejí sluneční paprsky od hliníkové konstrukce. „A právě pod námi teče naše druhohorní tropická řeka. Když budete mít štěstí, můžete tam zahlédnout velice vzácného masožravce. Proto buďte všichni ve střehu!“

Monitory uvnitř džípu ukazovaly ptačí hlavu s ohnivě rudým hřebínkem. Jenže v Timově autě se všichni dívali ven z oken. Džíp jel po vysokém hřebenu a dole se hnal prudký říční proud. Hustý porost po obou březích však prakticky hladinu řeky překrýval.

„Už je vidíte,“ pronesl hlas. „Zvířata, která pozorujete, se nazývají dilophosauři.“

Navzdory tomu, co povídal záznam, Tim viděl jen jednoho jediného. Dilophosaurus stál sehnutě na zadních nohách u řeky a pil. Jeho tělo mělo klasické prvky masožravce, těžký ocas, silné zadní končetiny a dlouhý krk. Byl asi tři metry vysoký, žlutě a černě skvrnitý jako leopard.

Avšak Timovu pozornost přilákala jeho hlava. Dva široké zahnuté hřebínky mu běžely přes vrcholek hlavy od očí k nosu. Hřebínky se setkávaly uprostřed a vytvářely nad dinosaurovou hlavou tvar V. Byly rudě a černě proužkované a připomínaly papouška nebo tukana. Zvíře tiše zahoukalo jako sova.

„Ten je krásnej,“ řekla Lex.

„Dilophosaurus,“ ozval se záznam, „je jedním z nejranějších masožravých dinosaurů. Vědci se domnívali, že měl příliš slabé žvýkací svaly, aby kořist zadávil, a dohadovali se, že se živil především mršinami. Teď však už víme, že byl jedovatý.“

„No hele,“ zasmál se Tim. „Výborně!“

Charakteristické dilophosauří zahoukání se opět neslo teplým odpoledním vzduchem směrem k nim.

Lex se nejistě zavrtěla na sedadle. „Opravdu jsou jedovatí, pane Regisi?“

„S tím si nelámej hlavu,“ odvětil Ed Regis.

„Ale jsou?“

„No ano, Lex.“

„Podobně jako plazi, kteří přežili, jako například severoamerická ještěrka korovec anebo chřestýši, Dilophosaurus vylučuje ze žláz v ústech jed rozkládající krev. Pouhých několik minut po kousnutí následuje bezvědomí. Dinosaurus potom pohodlně se svou obětí skoncuje. Proto je Dilophosaurus překrásným, ale smrtelně nebezpečným doplňkem zvířeny, kterou u nás v Jurském parku můžete spatřit.“

Džíp zabočil a zanechal řeku za sebou. Tim se zadíval zpět, doufal, že by mohl ještě naposledy dilophosaura zahlédnout. Byl tak úžasný! Jedovatý dinosaurus! Kdyby se tak to auto dalo zastavit, jenže všechno řídila automatika. Vsadil by se, že i doktor Grant chce zastavit.

„Když se podíváte na strmý sráz vpravo, uvidíte Les Gigantes, skvělou tříhvězdičkovou restauraci. Vrchní kuchař Alain Richard je původem ze světově proslulé Le Beaumaniére ve Francii. Stůl si můžete zamluvit telefonicky ze svých hotelových pokojů.“

Tim se zadíval na útes, ale nic neviděl.

„Zatím ne, samozřejmě,“ řekl Ed Regis. „Restaurace se určitě nezačne stavět dřív než v listopadu.“

„Ale pokračujme v naší prehistorické safari. Právě dojíždíme k býložravcům z třídy ornithischianů. Když se podíváte vpravo, pravděpodobně je uvidíte.“

Tim spatřil dvě zvířata nehnutě stojící ve stínu vysokého stromu. Triceratopsi: velcí jako sloni a se sloní šedavou barvou kůže, ale v bojechtivém postoji nosorožců. Nad každým okem se jim pět stop nad hlavu zvedaly zahnuté rohy vypadající téměř jako obrácené sloní kly. Třetí roh připomínající nosorožce trčel poblíž nosu. A měli zobákovitý rypák, jako má nosorožec.

„Na rozdíl od jiných dinosaurů,“ řekl hlas, „Triceratops serratus nevidí dobře. Je krátkozraký, jako dnešní nosorožci, a má sklon nechat se vyvést z míry pohybujícími se předměty. Ti by prohnali naše auto, kdyby se přiblížilo natolik, aby je uviděli! Ale buďte bez obav, přátelé – tady jsme úplně v bezpečí.

Triceratops má vějířovitý hřebínek vzadu za hlavou. Je tvořen kostí a to nesmírně silnou. Tahle zvířata váží kolem sedmi tun. Přes divoký vzhled jsou ve skutečnosti docela povolná. Poznají svého ošetřovatele a dovolí mu, aby si je poplácal. Zejména se jim líbí, když je podrbe na zadku.“

„Proč se nehejbají?“ zeptala se Lex. Stáhla kličkou okno dolů. „Hej! Vy pitomí dinosauři! Pohněte se!“

„Neruš ta zvířata, Lex,“ napomenul ji Ed Regis.

„Proč? Jsou pitomý. Tvrdnou tu jako obrázek v knížce,“ řekla holčička.

„…dobrácká zvířata z minulých časů ostře kontrastují s tím, co spatříme nyní,“ pokračoval hlas. „S nejvěhlasnějším dravcem v dějinách světa, mocným a krutým ještěrem známým pod jménem Tyrannosaurus rex.“

„Proboha, Tyrannosaurus rex,“ zašeptal Tim.

„Doufám, že bude lepší než tihle obrovský pitomci,“ prohodila Lex a odvrátila se od triceratopsů.

Džíp drkotal kupředu.

VELKÝ REX

„Mocný tyrannosaurus se vynořil až na sklonku dějin dinosaurů. Dinosauři vládli Zemi po sto dvacet miliónů roků a tyrannosaurus vznikl až patnáct miliónů let před koncem jejich období.“

Džípy se zastavily na vrcholku kopce. Shlíželi na zalesněné svahy sbíhající k okraji laguny. Slunce se sklánělo k západu a klesalo k zamlženému obzoru. Krajina Jurského parku se koupala v měkkém světle, stíny se prodlužovaly. Hladinu laguny čeřily růžové půlměsíce. Dál k jihu viděli elegantní krky camarasaurů stojících přímo u vody, takže těla se jim zrcadlila na zvlněné hladině. Bylo ticho kromě bzučení cikád. Při pohledu do tohoto kraje se dalo snadno uvěřit, že se skutečně přesunuli v čase milióny roků nazpět do ztraceného světa.

„Působivé, že?“ zaslechli Eda Regise v interkomu. „Rád si sem občas zajedu, v podvečer. Jen tak posedět.“

Na Granta to však žádný dojem neudělalo. „Kde je T-rex?“

„Otázka k věci. Malého uvidíte často dole v laguně. Osadili jsme ji násadou, takže tam máme ryby. Mrňous se je naučil chytat. Je zajímavé, jak to dělá. Nepoužívá ruce, ale potápí celou hlavu pod vodu. Jako pták.“

„Ten malý?“

„Malý rex. Je to mládě, dva roky staré a měří teď asi třetinu výšky dospělého. Necelé dva a půl metru. Váží půldruhé tuny. Druhý už je dospělý. Ale v téhle chvíli ho nevidím.“

„Možná loví camarasaury,“ řekl Grant.

Regis se zasmál, hlas mu v rádiu zněl plechově. „Lovil by, kdyby mohl, to mi věřte. Někdy postává u laguny, měří si ta zvířata a rozčilením třepe ručičkama. Jenže teritorium tyrannosaurů je dokonale obehnané vodními příkopy a ploty. Občas se nám ztratí z dohledu, ale věřte mi, nemůže nikam uniknout.“

„Kde potom tedy je?“

„Ukrývá se,“ řekl Regis. „Je tak trochu stydlivý.“

„Stydlivý?“ podivil se Malcolm. „Tyrannosaurus rex je stydlivý?“

„No, obecně se rád skrývá. V otevřeném terénu ho prakticky nevidíte, zejména ne za denního světla.“

„A to proč?“

„Domníváme se, že má citlivou pokožku a že se snadno spálí.“

Malcolm se rozesmál.

„Ničíte nám spoustu iluzí,“ podotkl Grant.

„Nemyslím, že budete zklamaní,“ řekl Regis. „Jen počkejte.“

Zaslechli tiché zamečení. Uprostřed loučky vyjela na povrch klec zvedaná z podzemí hydraulikou. Mříže klece klesly dolů, koza uvázaná na provaze žalostně mečela.

„Jen malou chvilku,“ opakoval Regis.

Dívali se z okýnek.

„Podívejte na ně,“ prohlásil Hammond při pohledu na monitor v řídícím středisku. „Jsou tak dychtiví, až se vyklánějí z oken. Nemůžou se dočkat, až to uvidí. A to přijeli zkontrolovat, jestli tu nehrozí nějaké nebezpečí.“

„Právě toho se bojím,“ řekl Muldoon. Otáčel klíči na prstu a napjatě sledoval džíp. Dnes poprvé projížděli návštěvníci Jurským parkem a Muldoon sdílel Arnoldovy obavy.

Robert Muldoon byl statný padesátník s ocelově šedým knírkem a hlubokýma modrýma očima. Vyrostl v Keni a větší část svého života strávil v Africe jako průvodce lovců velké zvěře, stejně jako jeho otec předtím. Avšak od roku 1980 pracoval hlavně pro ochránce přírody a projektanty zoologických zahrad jako poradce. Stal se známou osobou, jeden článek v londýnských Sunday Times tvrdil: Robert Muldoon znamená pro zoologické zahrady totéž, co Robert Trent Jones pro golfová hřiště – je to muž s nekonečnými znalostmi a dovednostmi.“

V roce 1986 se dal zaměstnat jakousi sanfranciskou společností, která budovala soukromou rezervaci na jednom ostrově v Severní Americe. Muldoon vymezil revíry pro jednotlivá zvířata, stanovil rozměry a prostředí, jaké vyžadují lvi, sloni, zebry a hroši. Určil, která zvířata mohou žít pohromadě a která musí být separována. To už byla naprosto rutinní práce. Mnohem víc ho zajímala indická rezervace Tiger World v jižním Kašmíru.

Potom, před rokem, mu nabídli místo správce rezervace v Jurském parku. Souhlasilo to s jeho touhou opustit Afriku. Plat byl skvělý. Muldoon to vzal na rok. Užasl, když zjistil, že v rezervaci skutečně pobíhá sbírka prehistorických zvířat připravených genovým inženýrstvím.

Byla to samozřejmě zajímavá práce, avšak za léta strávená v Africe si Muldoon vyvinul nebojácný pohled na zvířata – neromantický pohled, – kvůli němuž často vedl spory s vedením Jurského parku v Kalifornii, zvláště s tím mrňavým pedantem stojícím vedle něj v řídícím středisku. Podle Muldoonova názoru bylo naklonovat dinosaury v laboratoři jedna věc, a chovat je v přírodě druhá. Něco úplně jiného.

Podle Muldoonova názoru byli někteří dinosauři příliš nebezpeční, než aby je chovali stylem rezervace. Nebezpečí částečně pramenilo z toho, že o těchhle zvířatech stále ještě věděli velice málo. Například nikdo neočekával, že dilophosauři jsou jedovatí, dokud nezpozorovali, jak loví původní ostrovní krysy. Kousli hlodavce, uskočili nazpět a vyčkávali, až pojde. A dokonce ani tehdy nikdo dilophosaury nepodezíral, že dokážou jed plivat, dokud takhle jednoho ošetřovatele téměř neoslepili.

Poté Hammond svolil, aby dilophosauří jed prozkoumali. Zjistilo se, že obsahuje sedm různých toxických enzymů. Rovněž se zjistilo, že dilophosaurus dokáže doplivnout jed až na vzdálenost patnácti metrů. Poněvadž vyvstala množnost, že by mohli připravit o zrak nějakého návštěvníka v autě, vedení rozhodlo, aby jim odoperovali jedové váčky. Veterináři se o to pokusili celkem dvakrát, na dvou různých zvířatech, avšak bezúspěšně. Nikdo netušil, odkud se jed vylučuje. A nikdo se to nemohl dozvědět dříve, než některého z dilophosaurů rozpitvají – jenže ředitelství nechtělo povolit, aby některé zvíře zabili.

Ještě větší starosti si Muldoon dělal z velociraptorů. To byli pudoví, nezvladatelní lovci, kteří se kořisti nikdy nevzdali. Zabíjeli dokonce i tehdy, když byli nažraní. Zabíjeli pro potěchu ze zabíjení. Rychlí byli jako blesk; skvěle běhali a skákali přímo úžasně. Na všech čtyřech končetinách měli smrtící drápy, jediným mávnutím přední tlapy by dokázali člověka rozpárat tak, že by z něj lezla střeva. Měli silné čelisti a maso nekousali, nýbrž trhali. Byli mnohem inteligentnější než ostatní dinosauři a Muldoonovi se zdálo, že tahle zvířata žádná klec dlouho neudrží.

Každý zoolog pracující v zoo ví, že u některých zvířat je obzvláště pravděpodobné, že uniknou z klece. Některá, jako opice nebo sloni, si sami umějí otevřít dveře. Jiná, například divoká prasata, jsou tak inteligentní, že dokážou rypákem nadzvednout západku u dveří. Ale kdo by očekával, že takovým notorickým uprchlíkem je velký pásovec obrovský? Nebo los americký? A přece měl los přinejmenším stejně zručný čenich jako slon chobot. Los nakonec uteče vždycky, má na to prostě talent.

Tentýž měli velociraptoři.

Raptoři byli inteligentní přinejmenším jako šimpanzi. A stejně jako šimpanzi měli hbité ruce, které jim umožňovaly otevřít dveře a manipulovat s různými předměty. Mohli by snadno uniknout. A když, jak se Muldoon obával, jeden z nich konečně uprchl, dříve než se jim ho podařilo znovu polapit, zabil dva dělníky a třetího zmrzačil. Po této události vyztužili vstupní dveře do obytných prostor pro návštěvníky ocelovými pruty, obehnali je vysokým plotem a do oken vsadili bezpečnostní skla. A k ohradě pro raptory připojili elektronické senzory, aby varovaly v případě dalšího nebezpečného úniku.

Muldoon však také požadoval zbraně. Chtěl řízené střely TOW, které se daly odpálit z ramena. Lovci vědí, jak je obtížné složit čtyřtunového afrického slona – a někteří dinosauři vážili desetkrát tolik. Ředitelství se zhrozilo a trvalo na tom, že na ostrově žádné zbraně být nesmějí. Kompromisu se dosáhlo až tehdy, když Muldoon pohrozil, že dá výpověď a celý případ publikuje v tisku. Nakonec se v zamčené místnosti v suterénu uložila dvě odpalovací zařízení speciálně zkonstruovaných laserem řízených střel. A od místnosti měl klíče pouze Muldoon.

Byly to ty klíče, s nimiž si právě teď točil.

„Půjdu dolů,“ oznámil.

Arnold sledující monitory v řídícím středisku přikývl. Oba dva džípy stály na vrcholku kopce a vyčkávaly, až se objeví T-rex.

„Moment,“ zvolal Dennis Nedry od své klávesnice v koutě. „Až se zas budete vracet nahoru, vemte mi s sebou jednu kolu, jo?“

Grant v autě seděl mlčky a čekal. Koza nyní mečela hlasitěji, naléhavěji. Divoce trhala provazem, pobíhala sem a tam. Paleontolog zaslechl z interkomu, jak Lex zděšeně říká: „Co se té koze stane? Ještěr bude žrát kozu?“

„Počítám, že ano,“ odpověděl jí někdo a potom Ellie rádio vypnula. A ucítila ten pach, po svahu kopce k nim zavanul smrad hnití a rozkladu,

„Král je tady,“ zašeptal Grant.

„Královna,“ opravil ho Malcolm.

Kozu uvázali uprostřed otevřeného prostranství, třicet metrů od nejbližších stromů. Dinosaurus se určitě schovával někde mezi nimi, ale Grant ho zatím hledal marně. Pak si uvědomil, že se dívá příliš nízko: hlava zvířete se zvedala šest metrů nad zemí, napůl skrytá mezi nejvyššími větvemi palem.

„Proboha,“ zašeptal Malcolm. „Ta je velká… úplně jako barák…“

Grant si prohlížel ohromnou hranatou hlavu půl druhého metru dlouhou, červenohnědě skvrnitou, s obrovskými čelistmi a tesáky. Tyrannosaurovy čelisti se otevřely a zase zavřely. Ohromné zvíře se však z úkrytu nevynořilo.

„Jak dlouho bude čekat?“ zeptal se šeptem Malcolm.

„Snad tři čtyři minuty. Možná…“

Tyrannosaurus se tiše vymrštil vpřed a předvedl celé své gigantické tělo. Čtyřmi dunivými skoky překonal vzdálenost ke koze, sehnul se a prokousl jí hrdlo. Mekot ustal. Rozhostilo se ticho.

Tyrannosaurus se bez hnutí tyčil nad svým úlovkem, náhle se tvářil váhavě. Otočil masivní hlavou na svalnatém krku a rozhlédl se všemi směry. Upřeně se zadíval na džíp vysoko na vrcholku kopce.

„Může nás vidět?“ zašeptal Malcolm.

„Ale ano,“ řekl Regis v interkomu. „Uvidíme, jestli začne žrát přímo před námi, anebo jestli si kořist někam odtáhne.“

Tyrannosaurus se sehnul a kozí zdechlinu očichal. Zacvrlikal pták a ještěr prudce zvedl hlavu, ve střehu a ostražitě. Pohlédl na obě strany a hlavou přitom pohyboval krátkými, trhavými pohyby.

„Jako pták,“ řekla Ellie.

Dravec stále váhal. „Čeho se bojí?“ zašeptal matematik.

„Pravděpodobně jiného tyrannosaura,“ odpověděl Grant rovněž šeptem. Velcí masožravci jako lvi a tygři se po ulovení kořisti často chovají velice opatrně, jako by jim hrozilo nebezpečí. Zoologové v devatenáctém století se domnívali, že se zvířata cítí provinile za to, co spáchala. Soudobí vědci však doložili, jaké úsilí stojí ulovit kořist – celé hodiny trpělivého stopování a pronásledování před finálním útokem – a jak často přijde nazmar. Koncepce „přírody s krvavými tesáky a drápy“ byla mylná, kořist nejčastěji unikala. Když tedy masožravec konečně zvíře uloví, je ve střehu před jiným dravcem, který by ho mohl o úlovek připravit. Tudíž tenhle tyrannosaurus se pravděpodobně obával jiného tyrannosaura.

Obrovité zvíře se opět sklonilo nad kozou. Jednou z velikánských nohou si zdechlinu přišláplo k zemi a tesáky začalo rvát maso.

„Zůstane,“ zašeptal Regis, „skvělé.“

Tyrannosaurus znovu zvedl hlavu, z čelistí mu visely chuchvalce zkrvaveného masa. Zahleděl se na džípy. Začal přežvykovat. Zaslechli zvuk praskajících kostí, z něhož se člověku obracel žaludek.

„Fuj,“ zaslechli Lex z interkomu. „To je hnus.“

A potom, jako by v tyrannosaurovi zvítězilo jeho lepší, opatrné já, zvedl zbytky kozy v zubech a tiše s nimi vklouzl nazpět mezi stromy.

„Dámy a pánové, Tyrannosaurus rex,“ ozvalo se ze záznamu. Motory džípů nadskočily a vozy nehlučně vjely do lesa.

Malcolm se opřel do sedadla. „Fantastické,“ řekl.

Gennaro si otřel čelo. Zdál se pobledlý.

ŘÍDÍCÍ STŘEDISKO

Když Henry Wu vstoupil do řídícího střediska, zjistil, že tam všichni sedí potmě a naslouchají hlasům z vysílačky.

„…Kristepane, kdyby se nějaké takové zvíře dostalo ven,“ říkal Gennaro hlasem, který zněl z reproduktorů plechově, „nikdo by ho nedokázal zastavit.“

„Ne, to nikdo…“

„Takový gigant, který nemá své přirozené nepřátele…“

„Proboha, umíte si to představit…?“

„K čertu s nima!“ zasakroval Hammond v řídícím středisku. „Proč se k tomu stavějí tak negativně?“

„Pořád omílají coby, kdyby nějaké zvíře uteklo?“ přidal se Wu. „To nechápu. Museli přece vidět, že až dosud máme všechno dokonale pod kontrolou. Vymysleli jsme zvířata a udělali jim na míru stanoviště…“ Pokrčil rameny.

Wu byl do hloubi srdce přesvědčený, že ostrov je v podstatě bezpečný, a stejně tak věřil, že připravil správnou paleo-DNA. Pokud by snad s DNA přece jen vyvstaly nějaké problémy, byly by to v zásadě dílčí nedostatky v kódu způsobující specifické defekty ve fenotypu: nespustil by se nějaký enzym nebo by se neprodukovala nějaká bílkovina. Ať by se projevily jakékoli potíže, vždycky by se daly vyřešit relativně nevelkým zákrokem na následující verzi.

Podobně zastával názor, že Jurský park nemá zásadní problémy. Neexistovaly žádné potíže s řízením. Nic podstatného, nic vážného, jako třeba možnost, že by nějaké zvíře uprchlo. Wua uráželo pomyšlení, že by se někdo mohl domnívat, že on by se snad podílel na projektu, který by takové věci připouštěl.

„To ten Malcolm,“ pronesl Hammond temně. „Za tím vším je on. Byl proti tomu od začátku, víte. Má teorii, že složité systémy se nedají uřídit a přírodu že nikdo nedokáže imitovat. Nechápu, v čem vidí problém. My tady ksakru neděláme přece nic jiného než zoo. Na světě jsou jich milióny a všechny fungují. Jenže on se rozhodl, že buď svoji teorii dokáže, nebo umře. Jenom doufám, že nezpanikaří Gennara tak, aby se nám ten park pokusil zavřít.“

„To by mohl udělat?“ zeptal se Wu.

„Ne,“ odpověděl Hammond. „Ale může se o to pokusit. Může se pokusit vystrašit japonské investory a přimět je, aby si vzali svoje peníze zpátky. Nebo může ztropit povyk u vlády v San José. Prostě by mohl dělat trable.“

Arnold prudce zamáčkl cigaretu. „Vyčkejme a uvidíme, co se bude dít,“ řekl. „Já v park věřím. Uvidíme, jak se to vyvrbí.“

Muldoon vystoupil z výtahu, kývl na pozdrav strážnému v přízemí a po schodech sestoupil do suterénu. Rozsvítil světla. Suterén zaplňovaly dva tucty džípů srovnaných v úhledných řadách. Byly to elektromobily, které posléze vytvoří nekonečnou smyčku probíhající parkem, aby se opět navrátily sem do hlavní budovy.

V rohu stál džíp s rudým pruhem, jedno ze dvou aut s benzínovým motorem. Druhé si ráno vzal Harding, veterinář, který jezdil po ostrově všude, dokonce i mezi zvířata. Tyhle džípy byly pomalované podélnými rudými pruhy z toho důvodu, aby to odradilo od případného útoku triceraptopsy.

Muldoon obešel džíp dozadu. Ocelové dveře místnosti se zbraněmi nenesly žádné označení. Odemkl je svými klíči a odstrčil těžké dveře stranou. Celou místnost lemovaly police se zbraněmi. Vytáhl jedno odpalovací zařízení a schránku se střelami. Dvě šedivé rakety si zastrčil pod druhou paži.

Dveře za sebou zase zamkl a odpalovací zařízení se střelami uložil na zadní sedadlo džípu. Když opouštěl garáž, zaslechl vzdálené dunění hromu.

„Vypadá to na déšť,“ řekl Ed Regis a pohlédl k obloze.

Džípy se znovu zastavily, u bažiny sauropodů. Na okraji laguny se páslo velké stádo apatosaurů, okusovali vrchní listy palem. Ve stejné oblasti se pohybovalo i několik hadrosaurů, dinosaurů s kachním zobákem, kteří ve srovnání s nimi vypadali úplně drobní.

Tim samozřejmě věděl, že hadrosauři nejsou ve skutečnosti malí. Zdálo se to jen proto, že apatosauři byli o tolik větší. Jejich maličké hlavičky na dlouhých krcích trčely patnáct metrů do vzduchu.

„Ta velikánská zvířata, která vidíte, se obyčejně nazývají brontosauři,“ ozval se záznam, „ale ve skutečnosti to jsou Apatosauři. Váží víc než třicet tun. To znamená, že jedno zvíře je stejně velké jako celé stádo dnešních slonů. A možná jste si všimli, že místa podél laguny, která si oblíbili, nejsou bažinatá. Na rozdíl od toho, co tvrdí knihy, brontosauři se bažinám vyhýbají. Dávají přednost suché zemi.“

„Brontosaurus je největší dinosaurus, Lex,“ řekl Ed Regis.

Tim si pomýšlel, že mu nebude odporovat. Brachiosaurus byl ve skutečnosti ještě třikrát větší. A někteří lidé se domnívali, že Ultrasaurus a Seismosaurus byli dokonce ještě větší než Brachiosaurus. Seismosaurus možná vážil stovku tun!

Menší hadrosauři museli stát po boku apatosaurů na zadních, aby dosáhli na listí. Na tak veliká zvířata se pohybovali velice ladně. Několik mláďat hadrosaurů se hbitě motalo kolem dospělých a požíralo listy, které upadly větším zvířatům od tlamy.

„Dinosauři v Jurském parku se sami nemnoží,“ vysvětloval záznam. „Mladá zvířata, která vidíte, sem byla vysazena před několika měsíci, už vyklubaná z vajec. Ale dospělí o ně stejně pečují.“

Ozvalo se dlouhé zaburácení hromu. Obloha byla temná, nízká, hrozivá.

„No jo,“ prohodil Ed Regis, „přece jenom se něco chystá.“

Auto se rozjelo vpřed a Tim se ohlédl po hadrosaurech. Náhle po straně zahlédl rychle se pohybující světležluté zvíře. Na zádech mělo hnědavé pruhy. Poznal je okamžitě. „Stát!“ vykřikl. „Zastavte to auto!“

„Co je?“ zeptal se Ed Regis.

„Rychle! Zastavte!“

„Nyní míříme dál, abychom viděli poslední z našich ohromných prehistorických zvířat, stegosaury,“ řekl hlas ze záznamu.

„Co se děje, Time?“

„Viděl jsem ho! Viděl jsem jednoho tam na té louce!“

„Viděls co?“

„Raptora! Na té louce!“

„Stegosauři pocházejí ze střední části jurského období, vyvinuli se asi před sto sedmdesáti milióny let,“ pokračoval záznam. „Několik z těchto podivuhodných býložravců žije tady v Jurském parku.“

„Ach, to nemyslím, Time,“ ozval se Ed Regis. „To nebyl raptor.“

„Byl! Zastavte to auto!“

V interkomu to zapraskalo a zabublalo, novinka byla tlumočena Grantovi a Malcolmovi. „Tim tvrdí, že viděl raptora.“

„Kde?“

„Vzadu na té louce.“

„Vraťme se a podívejme se.“

„Vrátit se nemůžeme,“ řekl Ed Regis. „Můžeme jet jenom kupředu. Tahle auta řídí program.“

„My se nemůžeme vrátit?“ podivil se Grant.

„Ne,“ odpověděl Regis. „Lituji. Jenže, pochopte, tohle je něco na způsob okružní jízdy…“

„Time, tady profesor Malcolm,“ náhle se ozval v interkomu hlas. „Rád bych ti položil jen jednu jedinou otázku týkající se toho raptora. Jak bys řekl, že byl starý?“

„Starší než to mládě, které jsme dnes viděli,“ odpověděl Tim. „A mladší než velcí dospělí v ohradě. Ti dospělí měřili tak metr osmdesát. Tenhle byl asi poloviční.“

„Výborně,“ řekl Malcolm.

„Viděl jsem ho jen na chviličku,“ dodal Tim.

„Jsem si jistý, že to raptor nebyl,“ řekl Ed Regis. „V žádném případě to nemohl být. Musel to být některý z othů. Ti v jednom kuse přeskakují přes plot. Mám s nima věčně nějaké trápení.“

„Vím, že jsem viděl raptora,“ trval na svém Tim.

„Já mám hlad,“ řekla Lex a začala pofňukávat.

Arnold se v řídícím středisku obrátil na Wua. „Co si myslíte, že ten kluk viděl?“

„Počítám, že to musel být othy.“

Arnold přikývl. „Se sledováním othů máme problémy, protože vězí věčně někde ve větvích.“ Othnielia tvořila výjimku ve sledování zvířat. Senzory je neustále ztrácely a opět nacházely, podle toho, jak othové mizeli v korunách a zase se objevovali.

„Co mě štve,“ zavrčel Hammond, „že jsme vystavěli tenhle nádherný park, tenhle fantastický ostrov, a naši úplně první návštěvníci se po něm projíždějí jako revizoři, jenom hledají problémy. Ani za mák se netěší těmi divy.“

„Jejich mínus,“ řekl Arnold. „Nemůžeme je přimět, aby to vychutnali“ Ve spojení to zarachtalo a Arnold uslyšel protáhlý hlas: „Jo, Johne, tady Anne B., u mola. Ještě jsme neskončili vykládání, ale jak koukám, jižně od nás řádí pěkná bouřka. Radši bych tu nebyl připoutaný, jestli budou vlny řádit ještě hůř.“

Arnold se obrátil k monitoru ukazujícímu nákladní loď, ukotvenou u přístaviště na východní straně ostrova. Stiskl knoflík na vysílačce. „Kolik toho zbývá, Jime?“

„Jenom tři poslední kontejnery s nějakým zařízením. Nekontroloval jsem seznam lodního nákladu, ale počítám, že si na to můžete počkat další dva týdny. Nejsme tu dobře zakotvení, víš, a máme k pobřeží sto mil.“

„Žádáš o povolení k vyplutí?“

„Ano, Johne.“

„Já to zařízení chci,“ vmísil se Hammond. „Je to vybavení pro laboratoře. Potřebujeme to.“

„Ano,“ odvětil hlavní inženýr. „Jenže jste nechtěl uvolnit peníze, aby se vybudovala bariéra chránící přístaviště. Takže nemáme dobrý přístav. Jestli bouře zesílí, loď to může o molo rozdrtit. Už jsem viděl loď tímhle způsobem zničenou. Pak to bude dražší, budete muset zaplatit loď plus vyčištění přístaviště… a nebudeme ho moct používat do té doby, než se to provede…“

Hammond rezignovaně mávl rukou. „Řekněte jim, ať jedou.“

„Povolení k vyplutí, Anne B.,“ řekl Arnold do rádia.

„Na shledanou za dva týdny,“ odpověděl hlas.

Na záběru videokamery viděli posádku na palubě, jak odvazuje lana. Arnold se obrátil nazpět k hlavnímu monitoru. Viděl, jak džípy jedou zamlženým volným terénem.

„Kde jsou teďka?“ zeptal se Hammond.

„Vypadá to na jižní úsek,“ odvětil hlavní inženýr. Na jižním konci ostrova byla vulkanická aktivita silnější než na severním. „To znamená, že by měli být už skorem u stegů. Jsem si jistý, že tam zastaví a podívají se, co dělá Harding.“

STEGOSAURUS

Džíp zastavil a Ellie Sattlerová hleděla přes výtrysky sopečné páry na stegosaura. Zvíře stálo klidně, bez hnutí. Vedle něj parkoval džíp s podélným rudým pruhem.

„Musím připustit, že tohle zvíře vypadá opravdu srandovně,“ Malcolm.

Stegosaurus byl šest metrů dlouhý, měl ohromné bachraté tělo a na zádech řadu svislých rohovitých plátů. Na ocase pak téměř metr dlouhé, nebezpečně vyhlížející trny. Krk však vybíhal do absurdně maličké hlavičky s tupým výrazem, připomínajícím silně nablblého koně.

Zatímco se kochali pohledem, zpoza zvířete vystoupil jakýsi muž. „To je náš veterinář, doktor Harding,“ představil ho Regis do interkomu. „Dal tomuhle stegovi uspávací injekci, a proto se nehýbá. Je nemocný.“

Grant se už hnal z auta ven k nehybnému stegosaurovi. Ellie také vystoupila a ohlédla se po druhém džípu, který zastavil a obě děti z něj vyskočily.

„Nač onemocněl?“ zeptal se Tim.

„Nevědí přesně,“‚ odpověděla Ellie.

Ohromné rohovinové desky podél stegosaurovy páteře byly mírně svěšené. Dýchal pomalu, pracně a při každém nadechnutí v něm jakoby zašplouchalo.

„Není to nakažlivé?“ zeptala se Lex.

Přešli k maličké zvířecí hlavě, kde Grant s veterinářem v pokleku nahlíželi stegosaurovi do tlamy.

Lex pokrčila nos. „Ta věc je tak velikánská,“ řekla. „A tak smradlavá.“

„Ano, to je.“ Ellie si už povšimla, že stegosaurus vydává zvláštní zápach po shnilých rybách. Cosi jí to připomnělo, ale nemohla si přesně uvědomit, co to je. V žádném případě jistě nikdy předtím nečichala ke stegosaurovi. Možná že to prostě je jeho typický pach. Jenže o tom pochybovala. Většina býložravců nevydává silný pach. Ani jejich výkaly. Opravdu silně smrdí jen masožravci.

„Je to proto, že onemocněl?“ vyptávala se Lex.

„Možná. A nezapomínej, že ho veterinář uspal.“

„Ellie, pojď se podívat na ten jazyk,“ řekl Grant.

Temně purpurový jazyk visel bezvládně zvířeti z úst. Veterinář rozsvítil baterku a Ellie spatřila drobňoučké stříbřité puchýřky.

„Mikropuchýřky,“ řekla. „Zajímavé.“

„Mám teď s těmi stegosaury spoustu trápení,“ postěžoval si veterinář. „Pořád jsou nemocní.“

„Jaké mají symptomy?“ zeptala se Ellie. Škrábla do jazyku nehtem. Z puchýřku vytekla bezbarvá tekutina.

„Fuj,“ ušklíbla se Lex.

„Potíže s rovnováhou, dezorientace, dýchací problémy a těžké průjmy,“ řekl Harding. „Zdá se, že je to postihuje přibližně jednou za šest týdnů.“

„Žerou pořád?“

„To ano,“ odpověděl Harding. „Takhle veliká zvířata musí pozřít denně dvě stě padesát až tři sta kilo zelené hmoty jen na udržení základních životních funkcí. Žerou neustále.“

„Pak není pravděpodobné, že by se otrávili nějakou rostlinou,“ uvažovala Ellie. Zvířata, která se cpala neustále, by byla také neustále přiotrávená, kdyby žrala toxickou rostlinu. A ne jen jednou za šest týdnů.

„Přesně tak,“ souhlasil veterinář.

„Smím?“ dovolila se Ellie. Vzala si od Hardinga baterku. „Mají po sedativu pupilární efekt?“ zeptala se a posvítila stegosaurovi do oka.

„Ano. Existuje u nich miotický efekt, zorničky jsou zúžené.“

„Jenže tyhle zorničky jsou rozšířené.“

Harding se zadíval. Nemohlo být sporu: ve světle baterky měl stegosaurus zorničky zjevně rozšířené, a ne zúžené. „A sakra,“ řekl. „To je následkem farmak.“

„Ano.“ Ellie se zvedla na nohy a rozhlédla se. Stáli na rozlehlé louce řídce poseté vyvřelými skalisky a přerušovanými výtrysky páry vyvěrající ze země. Bylo pozdě odpoledne a obloha se pod klesajícími mraky zdála narůžovělá.

„Jejich výběh se rozkládá hlavně na sever a na východ odsud,“ řekl zvěrolékař. „Ale když onemocní, stahují se nejčastěji sem kolem tohoto místa.“

Zajímavý hlavolam, uvažovala. Jak vysvětlit periodické opakování otrav? Ukázala přes louku. „Vidíte ty nízké hezké keře?“

„Zederach,“ přikývl Harding. „Víme, že je jedovatý. Zvířata ho nežerou.“

„Jste si tím jistý?“

„Ano. Sledujeme je pomocí videa a kontroloval jsem i výkaly, abych měl jistotu. Stegosauři nikdy nežerou keře zederachu.“

Melia azedarach, zederach, zvaný také čínské bobule anebo východoindický šeřík obsahoval značný počet toxických alkaloidů. Číňané užívají rostlinu jako jed při lovu ryb.

„Nežerou to,“ opakoval veterinář.

„Zajímavé,“ řekla Ellie. „Protože jinak bych řekla, že zvířata vykazují klasické příznaky otravy čínskými bobulemi: stupor, puchýře na sliznici a rozšíření zorniček.“ Vydala se do louky, aby keře prozkoumala blíže, a sehnula se k zemi. „Máte pravdu,“ konstatovala. „Rostliny jsou nepoškozené, beze stopy po ožeru. Všechny.“

„Kromě toho existuje ten šestitýdenní interval,“ připomněl Harding.

„Jak často sem stegosauři přicházejí?“

„Asi tak jednou za týden,“ odpověděl. „Stegové pomalu procházejí svým domovským územím a cestou žerou. Kompletní kolo jim trvá asi týden.“

„Jenže onemocnějí jen jednou za šest neděl.“

„Přesně tak,“ souhlasil zvěrolékař.

„To je nuda,“ povzdechla si Lex.

„Pšššt,“ napomenul ji Tim. „Doktorka Sattlerová se snaží přemýšlet.“

„Bezúspěšně,“ podotkla Ellie a zašla ještě dál do louky.

Zaslechla, jak se jí za zády Lex ptá: „Nechtěl by si někdo zaházet?“

Ellie hleděla do země. Louka byla na mnoha místech kamenitá. Zaslechla příboj, kdesi po své levici. Mezi skalisky byly roztroušené bobule. Co když zvířata žrala jen bobule? Jenže to nedávalo smysl. Bobule západoindického šeříku chutnají příšerně hořce.

„Našlas něco?“ zeptal se Grant, který se k ní připojil.

Ellie si povzdechla. „Jenom kamení. Musíme se nacházet blízko pláže, protože všechny tyhle skály jsou hladké. A kameny leží na takových podivných malých hromádkách.“

„Podivných hromádkách?“ zeptal se Grant.

„Všude. Jednu hromádku máš přímo před sebou,“ ukázala.

Jakmile vypustila slova z úst, okamžitě si uvědomila, na co se to vlastně dívá. Kameny byly ohlazené, ale s oceánem to nemělo nic společného. Byly nahromaděné do malých kopečků, téměř jako by je na ně někdo snesl.

Byly to hromádky trávicích kamenů.

Mnoho druhů ptáků a krokodýlů polyká drobné kaménky, které se jim hromadí ve svalovitém váčku zažívacího traktu, jemuž se říká předžaludek. Svalovina předžaludku se stáhne a kameny pak pomáhají rozdrtit tuhou rostlinnou potravu ještě předtím, než dospěje do žaludku, a tak napomáhají trávení. Někteří vědci se domnívají, že i dinosauři používali trávicí kameny. Dinosauři měli zuby příliš malé a příliš snadno opotřebitelné, než aby je mohli používat ke zpracování potravy. Panovala domněnka, že polykají potravu vcelku a celulózová vlákna rozdrtí až trávicí kameny. A našlo se pár koster s nevelkými hromádkami kamení v oblasti břicha. Jenže se to nikdy nepotvrdilo…

„Trávicí kameny,“ řekl Grant.

„Ano, myslím. Spolykali tyhle kameny, a když se po několika týdnech ohladily, vyvrhli je tak, že udělaly malou hromádku, a spolykali jiné. A společně s kameny sežerou i bobule. A přiotráví se.“

„Sakra,“ řekl Grant. „Jsem si jistý, že máš pravdu.“ pohlédl na hromádku a instinkt archeologa ho přiměl, aby je začal ohmatávat. Náhle se zastavil. „Ellie,“ řekl. „Podívej se na tohle.“

„Práskni to sem, starouši! Přímo do týhle skvělý rukavice!“ křičela Lex a Gennaro jí hodil míč.

Vrátila mu ho nazpět tak tvrdě, až ho štípl v dlani. „Trochu mírněji! Já rukavice nemám!“

„Ty saláte!“ řekla pohrdavě.

Naštvaně jí mrštil míček a zaslechl kožené mlasknutí. „No, to už je lepší,“ řekla.

Gennaro stál u dinosaura, pokračoval v házení a dal se do řeči s Malcolmem: „Jak do vaší teorie zapadá tenhle nemocný stegosaurus?“

„Je předpovězený,“ odvětil matematik.

„Existuje něco, co vaše teorie nepředpovídá?“ potřásl hlavou Gennaro.

„Podívejte,“ řekl Malcolm. „To nemá nic společného s mou osobou. Je to teorie chaosu. Ale zjišťuju, že nikdo není ochoten naslouchat logickým vývodům, které poskytuje tahle oblast matematiky. Protože přináší rozsáhlé důsledky pro lidský život. Mnohem větší než Heisenbergův princip nebo Godelův teorém, s čímž všichni tropí spoustu rozruchu. To jsou ve skutečnosti dost akademické záležitosti. Filozofické záležitosti. Jenže teorie chaosu se týká každodenního života. Víte, proč byly zkonstruovány první počítače?“

„Ne,“ odpověděl Gennaro.

„Vypal to do ní!“ pištěla Lex.

„Počítače byly na sklonku čtyřicátých let postaveny proto, poněvadž matematici jako John von Neumann se domnívali, že kdyby měli počítač – stroj, který dokáže operovat zároveň s mnoha proměnnými – dokázali by předpovídat počasí. Člověk by konečně začal rozumět počasí. A lidé se tímhle snem opájejí už po čtyřicet roků. Věří, že předpověď spočívá jen v tom, vystopovat správné věci. Že kdybyste toho dost věděl, mohl byste předvídat cokoli. Tuhle víru si vědci s láskou hýčkají od Newtonových dob.“

„A?“

„Teorie chaosu ji drtí na mraky. Tvrdí, že v úplnosti nikdy nemůžete žádný jev předvídat. Nikdy nedokážete předpovědět počasí víc než jen pár dní dopředu. Všechny peníze, které vynaložili na dlouhodobé předpovědi – za posledních pár desetiletí okolo půl miliardy dolarů – jsou vyhozené oknem. Bláznivé snahy. Stejně nesmyslné jako pokoušet se transmutovat olovo ve zlato. My se pochechtáváme při vzpomínce na alchymisty a na to, oč se pokoušeli, ale budoucí generace se budou stejným způsobem posmívat nám. Snažíme se o nemožné – a utrácíme na to spousty peněz. Neboť existuje rozsáhlá kategorie jevů, které jsou ze své podstaty nepředvídatelné.“

„To tvrdí chaos?“

„Ano, a je překvapující, jak málo lidí to rádo poslouchá,“ řekl Malcolm. „Poskytl jsem všechny tyto informace Hammondovi dávno předtím, než tady poprvé rýpnul krumpáčem. Chcete vyrobit houf prehistorických zvířat a umístit je na nějakém ostrově? Paráda. Překrásný sen. Kouzelné. Jenže to nebude běhat tak, jak jste si naplánoval. Je to ze své podstaty nepředpověditelné, stejně jako počasí.“

„Tohle jste mu řekl?“ ujišťoval se Gennaro.

„Ano. A taky v čem budou největší odchylky. Jasně jedna z těch oblastí je přizpůsobení se zvířat prostředí. Tenhle stegosaurus je sto miliónů let starý. Není adaptovaný na náš svět. Máme jiný vzduch, jiné sluneční záření, jiná je země, jiný je hmyz, znějí jiné zvuky, liší se vegetace. Prostě všechno je jiné. Obsah kyslíku se snížil. Tohle ubohé zvíře se cítí jako člověk ve výšce tři tisíce metrů. Poslechněte si, jak sípá.“

„A ty ostatní oblasti?“

„Široce řečeno, schopnost uřídit živé organismy, jakmile jsou jednou vypuštěné ven. Protože historie evoluce jasně dokládá, že život překoná veškeré zábrany. Život se prodere přes všechno. Život neustále expanduje do nových teritorií. Je to pro něj bolestivé, možná dokonce nebezpečné. Jenže on si už svou cestu najde.“ Malcolm potřásl hlavou. „Nechci filozofovat, ale tak to je.“

Gennaro vzhlédl. Ellie s Grantem stáli na druhém konci louky, mávali na ně a křičeli.

„Přinesl jste mi tu kolu?“ zeptal se Dennis Nedry, jakmile Muldoon vstoupil do řídícího střediska.

Muldoon se s odpovědí neobtěžoval. Zamířil rovnou k monitoru a podíval se, co se děje. V rádiu slyšel, jak Hardingův hlas říká: „Toho stegouše… teď konečně… nějak zvládnem…“

„O čem to mluví?“ zeptal se Muldoon.

„Jsou u jižního mysu,“ řekl Arnold. „Proto je taky tak špatně slyšet. Přepojím je na jiný kanál. Ale vyzkoumali, proč jsou nemocní ti stegouši. Žerou nějaké bobule.“

Hammond přikývl. „Vím, že bysme na to dřív nebo později přišli taky,“ prohlásil.

„Nezní to příliš přesvědčivě,“ mínil Gennaro. V ubývajícím světle držel na konečku prstu bílý úlomek ne větší než poštovní známka. „Jste si tím jistý, Alane?“

„Absolutě jistý,“ odpověděl Grant. „Vím to díky vzorku na vnitřní straně. Obraťte to a zjistíte jemné vystupující linie zhruba ve tvaru trojúhelníků.“

„Ano, vidím je.“

„No, vykopali jsme dvě vejce s tímhle vzorem na mém pracovišti v Montaně.“

„Tvrdíte, že to je úlomek skořápky dinosauřího vejce?“

„V každém případě.“

Harding potřásl hlavou. „Tihle dinosauři se nedokážou rozmnožovat.“

„Zjevně se jim to daří,“ podotkl Gennaro.

„Musí to být ptačí vejce,“ nesouhlasil veterinář. „Tady na ostrově jsou jich doslova desítky druhů.“

Grant zavrtěl hlavou. „Podívejte na to zakřivení. Skořápka je téměř rovná. Pochází z velice velikánského vejce. A všimněte si, jak je silná. Pokud nemáte na ostrově pštrosy, je to vejce dinosauří.“

„Jenže ti se v žádném případě nemohou rozmnožovat,“ trval na svém Harding. „Všechna zvířata jsou samice.“

„Já vím jen tolik,“ odvětil Grant, „že tohle je dinosauří vejce.“

„Dokázal byste určit od jakého druhu?“ zeptal se Malcolm.

„Ano,“ řekl Grant. „To je vejce velociraptora.“

ŘÍDÍCÍ STŘEDISKO

„Naprosto absurdní,“ prohlásil Hammond v řídícím středisku, když mu to rádiové spojení doneslo. „Musí to být ptačí vejce. Nic jiného to být nemůže.“

V reproduktoru to zapraskalo. Zaslechl Malcolmův hlas. „Udělejme malý test, co říkáte? Požádejme pana Arnolda, aby nám sjel v počítači jeden ze svých kontrolních seznamů.“

„Teď?“

„Ano, hned teď. Počítám, že ho může odvysílat na monitor v autě doktora Hardinga. Uděláte to, prosím?“

„Žádný problém,“ odvětil hlavní inženýr. O chvilku později se objevilo na monitoru v řídícím středisku:

Celkový počet zvířat 238

Druh Očekáváno Nalezeno Ver

Tyrannosaurus 2 2 4.1

Maiasaurus 21 21 3.3

Stegosaurus 4 4 3.9

Triceratops 8 8 3.1

Procompsognathid 49 49 3.9

Othnielia 16 16 3.1

Velociraptor 8 8 3.0

Apatosaurus 17 17 3.1

Hadrosaurus 11 11 3.1

Dilophosaurus 7 7 4.3

Pterosaums 6 6 4.3

Hypsilophodontid 33 33 2.9

Euoplocephalid 16 16 4.0

Styracosaurus 18 18 3.9

Callovosaurus 22 22 4.1

Součet 238 238

„Doufám, že jste spokojen,“ komentoval Hammond. „Už to máte tam na vaší obrazovce?“

„Vidíme to,“ přitakal Malcolm.

„Všechno souhlasí, jako vždy.“ Hammond se neubránil, aby mu do hlasu neprosáklo uspokojení.

„A teď,“ ozval se matematik. „Můžete zadat počítači, aby vyhledal odlišný počet zvířat?“

„Jako třeba kolik?“ zeptal se Arnold.

„Zkuste dvě stě třicet devět.“

„Okamžik,“ zamračil se hlavní inženýr. Za chvilku se na obrazovce objevilo:

Celkový počet zvířat 239

Druh Očekáváno Nalezeno Ver

Tyrannosaurus 2 2 4.1

Maiasaurus 21 21 3.3

Stegosaurus 4 4 3.9

Triceratops 8 8 3.1

Procompsognathid 49 50 ??

Othnielia 16 16 3.1

Velociraptor 8 8 3.0

Apatosaurus 17 17 3.1

Hadrosaurus 11 11 3.1

Dilophosaurus 7 7 4.3

Pterosaums 6 6 4.3

Hypsilophodontid 33 33 2.9

Euoplocephalid 16 16 4.0

Styracosaurus 18 18 3.9

Callovosaurus 22 22 4.1

Součet 238 239

Hammond poposedl kupředu. „Co k čertu znamená tohle?“

„Chytili jsme dalšího compa.“

„Kde?“

„To já nevím!“

V rádiu zapraskalo. „A teď, můžete požádat počítač, aby vyhledal, řekněme, tři sta zvířat?“

„O čem to mluví?“ řekl Hammond stoupající intonací. „Tři sta zvířat? O čem to mluví?“

„Okamžik,“ řekl Arnold. „To chvilku potrvá.“ Stiskl pár tlačítek na klávesnici. Objevil se první řádek kontrolního seznamu:

Celkový počet zvířat 239

„Nechápu, kam míří,“ řekl Hammond.

„Já bohužel ano,“ odpověděl hlavní inženýr. Hleděl na monitor. Čísla na prvním řádku naskakovala s pípáním:

Celkový počet zvířat 244

„Dvě stě čtyřicet čtyři?“ podivil se Hammond. „Co se to děje?“

„Počítač sčítá zvířata v parku,“ odvětil Wu. „Všechna zvířata.“

„Myslel jsem, že tohle dělal vždycky.“ Otočil se. „Nedry! Zase jste to zvoral?“

„Ne,“ odpověděl Nedry a vzhlédl od klávesnice. „Program umožňuje operátorovi vložit očekávaný počet zvířat, aby proces sčítání urychlil. Jenže to je vymoženost, a ne chyba.“

„Má pravdu,“ souhlasil Arnold. „My jsme prostě jenom používali základní počet dvě stě třicet osm, protože jsme se domnívali, že jich víc být nemůže.“

Celkový počet zvířat 262

„Tak moment,“ řekl Hammond. „Tahle zvířata se nemůžou rozmnožovat. Ten počítač musí počítat myši nebo něco.“

„Já si taky myslím,“ souhlasil Arnold. „Je to téměř jistě error ve vizuálním sledování. Ale to se už brzy dozvíme.“

Hammond se obrátil na Wua. „Nemůžou se přece rozmnožovat, že ne?“

„Ne,“ potvrdil Wu.

Celkový počet zvířat 270

„Odkud se tu berou?“ divil se Arnold.

„Ať se na místě propadnu, jestli to chápu,“ odvětil Wu.

Sledovali, jak se počet s pípáním zvětšuje.

Celkový počet zvířat 283

Z rádia slyšeli, jak říká Gennaro: „Tak doprdelepráce, kolik jich ještě bude?“

A také slyšeli to děvčátko: „Začínám dostávat hlad. Kdy už pojedeme domů?“

„Už velice brzy, Lex.“

Na obrazovce se rozblikal signál error.

ERROR: zadané parametry: 300 zvířat nenalezeno

„Error,“ přikývl Hammond. „Myslel jsem si to. Zdálo se mi, že tu někde musí být chyba.“ Jenže okamžik nato se objevilo na obrazovce:

Celkový počet zvířat 292

Druh Očekáváno Nalezeno Ver

Tyrannosaurus 2 2 4.1

Maiasaurus 21 22 ??

Stegosaurus 4 4 3.9

Triceratops 8 8 3.1

Procompsognathid 49 65 ??

Othnielia 16 23 ??

Velociraptor 8 37 ??

Apatosaurus 17 17 3.1

Hadrosaurus 11 11 3.1

Dilophosaurus 7 7 4.3

Pterosaums 6 6 4.3

Hypsilophodontid 33 34 ??

Euoplocephalid 16 16 4.0

Styracosaurus 18 18 3.9

Callovosaurus 22 22 4.1

Součet 238 292

V reproduktoru zachrastilo. „Takže vidíte trhlinu ve svých postupech,“ řekl Malcolm. „Vyhledávali jste pouze očekávaný počet dinosaurů. Starali jste se, aby vám zvířata nechyběla, a uvedli jste postupy, které vás měly okamžitě upozornit, kdybyste měli méně zvířat, než očekáváte. Jenže v tom problém nebyl. Problém je, že máte víc zvířat, než jste očekávali.“

„Prokristapána,“ řekl Arnold.

„Nemůže jich být víc,“ odmítl Wu. „Víme, kolik jsme jich vysadili. Nemůže jich být víc než tenhle počet.“

„Bohužel, Henry,“ řekl matematik. „Rozmnožují se.“

„Ne.“

„Dokonce i když odmítnete jako důkaz Grantovu skořápku, můžete si to dokázat na vlastních datech. Podívejte se na graf rozdělení compů Podle velikosti. Arnold vám ho vyvolá.“

„Všimli jste si něčeho?“ zeptal se Malcolm.

„Je to Poissonovo rozdělení,“ řekl Wu. „Normální křivka.“

„Ale neříkali jste, že jste vysadili compy ve třech várkách? V šestiměsíčních intervalech?“

„Ano…“

„Pak ovšem byste měli dostat graf se třemi vrcholy pro každou ze tří várek, které jste vysadili,“ řekl Malcolm a vyťukal něco na klávesnici. „Například takový.“

„Jenže takový graf nemáte,“ pokračoval Malcolm. „Závislost, kterou jste dostali ve skutečnosti, je graf rozmnožující se populace. Vaši compové se rozmnožují.“

Wu zavrtěl hlavou. „Nechápu jak.“

„Rozmnožují se, a to othnielia, maiasauři, hypsové – a velociraptoři.“

„Prokristapána,“ ozval se Muldoon. „Po ostrově volně pobíhají raptoři!“

„No, tak zlé to zas nebude,“ zavrčel Hammond s pohledem na obrazovku. „Máme přírůstky jen u třech druhů – no, v pěti kategoriích. Ve dvou z nich jenom velice malé…“

„O čem to mluvíte?“ téměř vykřikl Wu. „Copak nechápete, co to znamená?“

„Samozřejmě že vím, co to znamená, Henry,“ odvětil Hammond. „Znamená to, že jste to zmrvil.“

„V žádném případě!“

„Máte tady venku dinosaury, kteří se vám rozmnožují, Henry.“

„Jenže jsou to všechno samice,“ odmítl Wu. „Je to nemožné. Musí tu někde být chyba. Podívejte na ta čísla. Malý nárůst u velkých zvířat, u maiasaurů a hypsů. A veliký v počtu malých zvířat. To přece nedává smysl. To musí být chyba.“

V rádiu zapraskalo. „Ve skutečnosti ne,“ řekl Grant. „Podle mne to potvrzuje, že k rozmnožování dochází. V sedmi různých hnízdištích po ostrově.“

HNÍZDIŠTĚ

Na obloze se stahovaly temné mraky. V dálce zarachotil hrom. Grant spolu s ostatními se opíral o dvířka džípu a hleděli na monitor na palubní desce. „Hnízdiště?“ podivil se Wu v rádiu.

„Hnízda,“ vysvětloval Grant. „Jestli předpokládáme, že průměrná snůška je od osmi do dvanácti vajec, údaje by nasvědčovaly, že compové mají dvě hnízda. Raptoři taky dvě. Othové jedno. A hypsové a maiasové mají taky po jednom.“

„A kde ta hnízda jsou?“

„Budeme je muset najít,“ řekl Grant. „Dinosauři si stavějí hnízda v ústraní.“

„Ale proč je tak málo velkých zvířat?“ řekl Wu. „Kdyby existovalo hnízdo maiasaurů s osmi až dvanáctí vejci, mělo by tu být osm až dvacet maiasaurů. A ne právě jeden.“

„To je pravda,“ odpověděl Grant. „Až na to, že raptoři a compové, kteří se volně po ostrově pohybují, pravděpodobně požírají vejce větších zvířat – a možná i čerstvě vylíhlá mláďata.“

„Jenže nikdy jsme nic takového neviděli,“ vmísil se Arnold rádiem. „Raptoři jsou noční živočichové,“ vysvětlil Grant. „Pozoruje někdo ostrov v noci?“ Nastalo dlouhé ticho. „Počítám, že ne,“ dodal Grant.

„Pořád mi to nedává smysl,“ řekl Wu. „Padesát zvířat navíc neuživí pár hnízdišť s vejci.“

„Ne,“ připustil Grant. „Domnívám se, že požírají i něco jiného. Snad drobné hlodavce. Myši a krysy?“ Opět se rozlehlo ticho.

„Budu hádat,“ pokračoval Grant. „Když jste na ostrově začínali, měli jste problém s krysami. Ale s postupujícím časem nesnáze pominuly.“

„Ano. To je pravda…“

„A vás nikdy nenapadlo, abyste zjišťovali proč.“

„No, my jsme se domnívali…“ začal Arnold.

„Podívejte,“ přerušil ho Wu, „základní fakt je neotřesitelný, všechna ta zvířata jsou samice. Proto se nemůžou rozmnožovat.“

Grant už o tom přemýšlel. Nedávno se doslechl o překvapivé německé studii a domníval se, že tam je třeba hledat odpověď. „Když jste připravoval svou dinosauří DNA,“ řekl, „pracoval jste s jednotlivými úlomky, že?“

„Ano,“ souhlasil Wu.

„Abyste zkompletoval celou šroubovici, potřeboval jste vložit fragmenty DNA jiných druhů zvířat?“

„Občas, ano,“ připustil Wu. „Byl to jediný způsob, jak úkol zvládnout. Někdy jsme vkládali ptačí DNA, od různých druhů, a někdy DNA plazů.“

„Taky DNA obojživelníků? Konkrétně DNA žab?“

„Možná. Musel bych si to ověřit.“

„Ověřte,“ řekl Grant. „Myslím, že zjistíte, že tady se skrývá odpověď.“

„Žabí DNA?“ zeptal se Malcolm. „Proč žabí DNA?“

„Poslechněte,“ ozval se Gennaro netrpělivě, „tohle všechno je sice strašně zajímavé, ale zapomněli jsme na hlavní problém: dostala se nějaká zvířata z ostrova?“

„Z těchto údajů to zatím nemůžeme zjistit,“ odpověděl Grant. „Jak to teda pak zjistíme?“

„Pokud vím, existuje jen jeden jediný způsob,“ navrhl Grant. „Musíme objevit jednotlivá dinosauří hnízda, prozkoumat je a spočítat zbývající úlomky vajec. Z toho možná dokážeme určit, kolik zvířat se původně vylíhlo. A můžeme začít zjišťovat, zda některá scházejí.“

„Jenže ani potom,“ řekl Malcolm, „se nedozvíme, jestli byla scházející zvířata zabita, jestli zahynula přirozeným způsobem anebo zda opustila ostrov.“

„Ne,“ přitakal Grant, „to je jen začátek. A počítám, že další informace můžeme získat, když si pořádně prohlédneme grafy populací.“

„Jak ta hnízda najdeme?“

„Myslím,“ řekl Grant, „že s tím nám bude schopen pomoct počítač.“

„Můžeme teď jet zpátky?“ ozvala se Lex. „Mám hlad.“

„Ano, pojeďme,“ řekl Grant a usmál se na ni. „Měla jsi s námi velkou trpělivost.“

„Budeš se moct najíst už asi za dvacet minut,“ chlácholil ji Ed Regis a vyrazil ke dvěma elektrickým džípům.

„Okamžik se zdržím,“ oznámila Ellie, „a vyfotím toho stega fotoaparátem doktora Hardinga. Ty puchýřky v ústech do zítřka zmizí.“

„Já chci zpátky,“ rozhodl se Grant. „Pojedu s těma dětma.“

„Já taky,“ přidal se Malcolm.

„Myslím, že zůstanu,“ řekl Gennaro, „a vrátím se s Hardingem v jeho džípu, s doktorkou Sattlerovou.“

„Výborně, pojďme.“

Vykročili. „Proč tady vlastně náš právník zůstává?“ zeptal se Malcolm.

Grant pokrčil rameny. „Počítám, že by to mohlo nějak souviset s doktorkou Sattlerovou.“

„Vážně? Myslíte, že to dělají ty šortky?“

„Něco takového se už stalo předtím,“ řekl Grant.

Když došli k džípům, požádal Tim: „Já chci tentokrát jet v tom předním s doktorem Grantem.“

„Bohužel,“ odmítl to Malcolm, „potřebujeme si s doktorem Grantem promluvit.“

„Budu jen tiše sedět,“ doprošoval se Tim, „ani nemuknu.“

„Je to soukromý rozhovor,“ řekl matematik.

„Já ti řeknu co, Time,“ vložil se Ed Regis. „Nech je, ať si sedí v zadním autě spolu. My se posadíme do předního a budeš si moct nasadit brýle na noční vidění. Už ses někdy díval brýlema na noční vidění, Time? Jsou to brýle s velice citlivými CCD, které ti umožňují vidět potmě.“

„Senzace,“ souhlasil Tim a pustil se k prvnímu autu.

„Počkat!“ vykřikla Lex. „Já si je chci nasadit taky!“

„Ne,“ odmítl Tim.

„Nespravedlnost! Nespravedlnost! Ty můžeš vždycky všechno, Timmy!“

Ed Regis je sledoval, jak odcházejí, a povzdechl si Grantovi: „Už vidím, že si na zpáteční cestě užiju.“

Grant s Malcolmem se nasoukali do druhého auta. Na předním skle se rozprsklo pár dešťových kapek. „Tak vyrazíme,“ řekl Ed Regis. „Už bych si dal říct s večeří. A seklo by mi dobré banánové daiquiri. Co říkáte, lidi? Vy byste si daiquiri nedali?“ Plácl na kovovou karosérii vozu. „Na shledanou v táboře,“ rozloučil se, rozběhl se k autu a nastoupil.

Na palubní desce zablikalo červené světélko. Džípy se rozjely s tichým elektrickým zavrčením.

Malcolm se zdál podivně zaražený, když se vraceli domů vytrácejícím se denním světlem.

„Musíte cítit zadostiučinění,“ mínil Grant. „Pokud se týká vaší teorie.“

„Abych řekl pravdu, cítím se trochu vyděšený. Mám podezření, že se nacházíme na velice nebezpečném místě.“

„Proč?“

„Intuice.“

„Matematici věří na intuici?“

„Rozhodně. To je něco velice důležitého, intuice. Ale myslím vlastně na fraktály,“ řekl Malcolm. „Už jste slyšel o fraktálech?“

Grant zavrtěl hlavou. „Ne, neslyšel.“

„Fraktály patří do geometrie a spojují se s člověkem jménem Mandelbrot. Na rozdíl od normální euklidovské geometrie, kterou se všichni učíme ve škole – od čtverců a krychlí a koulí – geometrie fraktálu popisuje skutečné předměty v přirozeném prostředí. Tvary fraktálu mají například hory nebo mraky. Takže fraktály jsou pravděpodobně spjaty s realitou. Tak či onak. No, pomocí těchhle geometrických nástrojů zjistil Mandelbrot pozoruhodnou věc. Objevil, že i při různých úrovních zvětšení mají věci stále téměř stejné tvary.“

„Při různém zvětšení?“ podivil se Grant.

„Například,“ vysvětloval Malcolm, „když si zdálky prohlížíte velkou horu, má svůj charakteristický rozeklaný tvar. Když se přiblížíte a budete si prohlížet malý vrcholek té hory, bude mít stejný tvar jako předtím celá hora. A tak můžete postupovat po celé škále zmenšení. Když si dáte pod mikroskop droboučký úlomek skály – dostanete v zásadě stejný tvar, jako měla velikánská hora.“

„Popravdě nechápu, co vás na tom znepokojuje,“ řekl Grant. Zazíval. Cítil sirné výpary z vulkanických výtrysků. Čekal je nyní úsek cesty poblíž pobřeží, shlížející na pláž a na oceán.

„Je to způsob náhledu na věci,“ pokračoval Malcolm. „Mandelbrot zjistil podobnost nejmenšího a největšího. A tahle podobnost platí také pro události.“

„Pro události?“

„Vezměte si cenu bavlny,“ řekl matematik. „Existují přesné záznamy ceny bavlny po více než sto let. Když studujete fluktuace v těchto cenách, zjistíte, že graf pohybu cen v průběhu jednoho dne je v zásadě týž jako graf průběhu za jeden týden, který zase v podstatě vypadá stejně jako graf zachycující průběh jednoho roku nebo deseti let. A to je způsob, jakým se dějí věci. Jeden den vypadá jako celý život. Začnete tím, že děláte jednu věc, ale skončíte něčím úplně jiným. Plánujete běžet s poselstvím, ale nikdy nedospějete k cíli… A na konci života vám celá vaše existence bude připadat zcela nahodilá. Celý váš život bude mít podobu jednoho jediného vašeho dne.“

„Počítám, že to je jenom jeden ze způsobů, jak na věci nahlížet,“ podotkl Grant.

„Ne,“ odvětil Malcolm. „Je to jediný způsob pohledu na věci. Přinejmenším jediný způsob vnímající skutečnou realitu. Víte, myšlenka fraktálu a podobnosti s sebou nese aspekt opakování všech operací, principiální dvojakosti všeho, což znamená, že události jsou nepředvídatelné. Všechno se může změnit okamžitě a bez varování.“

„No dobře…“

„Jenže my se utěšujeme, že náhlé změny jsou něco, co se vymyká běžnému řádu věcí. Třeba neštěstí jako autohavárie. Nebo že na to nemáme vliv, jako smrtelná choroba. Vůbec nechápeme, že náhlá, radikální, iracionální změna vyvěrá přímo ze samé podstaty existence. A přece je tomu tak. Teorie chaosu nás poučuje,“ pokračoval Malcolm, „že bezvýhradná linearita, kterou považujeme za zaručenou ve všem od fyziky po literaturu, prostě neexistuje. Linearita je umělý způsob náhledu na svět. Skutečný život není řadou nepropojených událostí, které se dějí jedna po druhé jako řada korálků navlečených na šňůrku jako náhrdelník. Život je ve skutečnosti série náhodných střetnutí, v níž jedna událost může změnit ty, které nadcházejí, zcela nepředvídatelným a zničujícím způsobem.“ Malcolm se opřel v sedadle a pohlédl na druhý džíp jedoucí pár metrů před nimi. „Tohle je hluboká pravda o struktuře našeho vesmíru. Ovšem my, z jakéhosi důvodu, se i nadále chováme způsobem, jako by to bylo nějak jinak.“

Ve stejném okamžiku se auta prudce zastavila.

„Co se stalo?“ zeptal se Grant.

V předním autě viděl děti, jak ukazují směrem k oceánu. Pod klesajícími mraky Grant zahlédl temnou siluetu zásobovací lodě, která už vyplula zpět k Puntarenas.

„Proč jsme zastavili?“ vyptával se Malcolm.

Grant zapjal interkom a slyšel, jak děvčátko vzrušeně říká: „Podívej Timmy, tam! Vidíš to, tamhle!“

Malcolm se přimhouřenýma očima zahleděl na moře. „To mluví o lodi?“

„Zřejmě.“

Ed Regis se vysoukal z předního auta a rozběhl se k jejich okénku „Promiňte,“ řekl, „ale ty děti si pořád něco vymýšlejí. Nemáte tu dalekohled?“

„K čemu?“

„To děvčátko tvrdí, že na lodi něco zahlédlo. Nějaké zvíře,“ řekl Regis.

Grant uchopil dalekohled a lokty si opřel o okraj okénka džípu. Přelétl pohledem dlouhý trup zásobovací lodi. Bylo už natolik tma, že viděl jen siluetu. Zatímco se díval, loď rozsvítila reflektory zářící v temně purpurovém soumraku.

„Vidíte něco?“ zeptal se Regis.

„Ne,“ odvětil Grant.

„Jsou nízko dole,“ řekla Lex v interkomu. „Podívejte se úplně dolů.“

Grant sklonil dalekohled a přehlédl trup přímo nad čárou ponoru. Zásobovací loď měla široký kýl a po celé délce ji lemovaly dorážející vlny. Jenže už se snesla docela tma a nedokázal rozeznat nějaké detaily.

„Ne, nic…“

„Já je vidím,“ řekla Lex netrpělivě. „Blízko zádi. Podívejte se blízko zádi.“

„Jak může za tohohle osvětlení vůbec něco vidět?“ divil se Malcolm.

„Děti vidí skvěle,“ řekl Grant. „Mají takovou ostrost vidění, že jsme dávno zapomněli, že jsme tak vůbec někdy viděli.“

Natočil dalekohled směrem k zádi, pomaloučku, a náhle zvířata spatřil. Hrála si, míhala se mezi siluetami nástaveb na zádi. Zahlédl je jenom krátce, avšak i ve slábnoucím světle dokázal rozeznat, že se pohybovala vzpřímeně, že byla asi dvě stopy vysoká a rovnováhu udržovala pomocí pevných ocasů.

„Už je vidíte?“ zeptala se Lex.

„Vidím,“ řekl.

„Co to je?“

„Jsou to raptoři,“ odpověděl Grant. „Alespoň dva. Možná víc. Mláďata.“

„Ježíšikriste,“ uniklo Edu Regisovi. „Tahle loď pluje k pevnině.“

Malcolm pokrčil rameny. „Nevzrušujte se. Stačí zavolat řídící středisko a říct jim, aby se s lodí spojili.“

Ed Regis se natáhl a sáhl po přístroji na palubní desce. Zaslechli šumění poruch a cvakání, jak rychle přepínal kanály. „Tenhle je nějaký rozbitý,“ řekl. „Nefunguje.“

Rozběhl se k prvnímu džípu. Viděli ho, jak šplhá dovnitř. Potom se zase obrátil k nim. „Obě vysílačky jsou nějaké poškozené,“ řekl. „Nemůžu se spojit s řídícím střediskem.“

„Pak pokračujme v jízdě,“ navrhl Grant.

Muldoon v řídícím středisku stál před velikými okny, která hleděla do parku. V sedm hodin se všude po celém ostrově rozzářily reflektory z křemenného skla a proměnily krajinu v blýskavý klenot táhnoucí se k jihu. Tenhle okamžik měl z celého dne nejraději. Slyšel praskot poruch v rádiu.

„Džípy znovu vyrazily,“ ozval se Arnold. „Už jedou domů.“

„Ale proč vůbec zastavovaly?“ vyptával se Hammond. „A proč s nimi nemáme spojem?“

„Nevím,“ odpověděl Arnold. „Možná vypjali rádiové spojení v autech.“

„Pravděpodobně ta bouře,“ řekl Muldoon. „Bouře to ruší.“

„Budou tu za dvacet minut,“ pronesl Hammond. „Měl byste raději zavolat dolů a ověřit si, jestli pro ně připravili jídelnu. Ty děti budou vyhládlé.“

Arnold zvedl sluchátko a uslyšel rovnoměrný monotónní sykot. „Co je? Co se děje?“

„Prokristapána, zavěste to!“ vykřikl Nedry. „Zmršíte mi přenos dat.“

„Vy jste si obsadil všechny telefonní linky? Dokonce i vnitřní?“

„Obsadil jsem všechny linky, které vedou ven,“ odpověděl Nedry. „Ale vaše vnitřní linky by měly fungovat.“

Arnold stiskl na klávesnici jedno tlačítko po druhém. Avšak na všech linkách neslyšel nic jiného než syčení.

„Zdá se, že jste nám je sebral všechny.“

„Promiňte mi to,“ omluvil se Nedry. „Uvolním vám pár na konci příštího přenosu, asi za patnáct minut.“ Zívl. „Vypadá to, že mě čeká pěkně dlouhý víkend. Myslím, že si teď skočím pro tu kolu.“ Hodil si svůj bágl přes rameno a zamířil ke dveřím. „Nedotýkejte se mojí konsole, jo?“

Dveře se zavřely.

„To je ale hulvát,“ komentoval Hammond.

„Jo,“ souhlasil Arnold. „Ale počítám, že ví, co dělá.“

Oblaka vulkanické páry vytvářela po stranách cesty v ostrých křemíkových reflektorech oblouky duhy. „Jak dlouho lodi potrvá, než dojede k pevnině?“ zeptal se Grant do interkomu.

„Osmnáct hodin,“ odpověděl Ed Regis. „Plus mínus. Je docela spolehlivá.“ Pohlédl na hodinky. „Měla by dorazit zítra kolem jedenácté dopoledne.“

Grant se zamračil. „Pořád se nemůžete spojit s řídícím střediskem?“

„Zatím ne.“

„A co Harding? Jeho chytíte?“

„Ne, už jsem to zkoušel. Možná že má rádiové spojení vypnuté.“

Malcolm potřásl hlavou. „Takže my jsme jediní, kdo ví o těch zvířatech na lodi.“

„Snažím se někoho vyburcovat,“ řekl Ed Regis. „Prokristapána, my přece nechceme, aby se ta zvířata dostala na pevninu.“

„Jak dlouho potrvá, než se vrátíme na základnu?“

„Odsud takových šestnáct, sedmnáct minut,“ odvětil Ed Regis.

V noci celou cestu osvětlovaly ohromné světlomety. Grantovi to připadalo, jako by projížděli jasně zeleným tunelem z listí. Na předním skle se rozstříkly velké dešťové kapky.

Grant vycítil, jak elektromobil zpomaluje a potom zastavuje. „Co to?“

„Nechci, abysme stáli,“ kňourala Lex. „Proč jsme zastavili?“

A potom náhle zhasly světlomety. Cesta se ponořila do tmy. „Júúú,“ řekla Lex.

„Pravděpodobně výpadek proudu nebo co,“ vysvětlil Ed Regis. „Světla se určitě zase za chviličku rozsvítí.“

„Co se to k čertu děje?“ řekl Arnold hledící na monitory.

„Co se stalo?“ zeptal se Muldoon. „Vypadl ti proud?“

„Jo, ale jenom venku. Tady v budově je všechno v pořádku. Zato venku jsme úplně bez proudu. Světla, televizní kamery, všechno.“ Všechny jeho venkovní monitory byly černé.

„A co ty dva džípy?“

„Zůstaly stát někde poblíž výběhu tyrannosaurů.“

„No tak,“ řekl Muldoon, „zavolejte údržbářskou četu a pojďme tu poruchu opravit.“

Hlavní inženýr zvedl jeden ze svých telefonů a uslyšel syčení: Nedryho počítače konverzovaly mezi sebou. „Telefony v sakra! Ten zatracený Nedry. Nedry! Kde ten chlap k čertu vězí?“

Dennis Nedry strčil do dveří označených FERTILIZACE a otevřel je. Když byly vypnuté vnější elektrické obvody, byly zároveň vyřazeny i všechny bezpečnostní zámky. Kterékoli dveře v budově se daly otevřít jedním dotekem.

Problémy s bezpečnostními opatřeními figurovaly v popředí seznamu nedostatků systému. Nedry uvažoval, jestli někdy někoho napadlo, že to žádná moucha není – že to prostě takhle naprogramoval. Vybudoval si klasická tajná dvířka. Jen málo programátorů velikých počítačových systémů dokázalo odolat, aby si neponechali tajný vstup do systému. Částečně to mělo plné oprávnění: když nekvalifikovaní uživatelé systém zablokovali – a potom vám volali, abyste jim pomohl – měl jste způsob, jak se dostat dovnitř a spoušť napravit. A zčásti to bylo něco jako podpis: byl tu Fantomas.

A částečně to znamenalo pojistku pro budoucnost. Nedry měl s vedením Jurského parku spory. InGen se zpozdil a požadoval po něm, aby prováděl na systému rozsáhlé úpravy, ale nebyl ochoten za ně zaplatit. Argumentoval tím, že všechno pokrývá původní smlouva. Hrozili mu soudem a psali dopisy jiným Nedryho klientům, že je nespolehlivý. Bylo to vydírání a nakonec ho donutili, aby na ostrově setrval a provedl změny, které Hammond chtěl.

Takže později, když ho kontaktoval Lewis Dodgson z Biosynu, Nedry ochotně naslouchal. A mohl prohlásit, že skutečně dokáže proniknout přes bezpečnostní zařízení Jurského parku. Mohl se dostat do kterýchkoli dveří, do kteréhokoli systému kdekoli po celém ostrově. Protože to takhle naprogramoval. Kdyby to třeba někdy přišlo vhod.

Vstoupil do fertilizační místnosti. Laboratoř byla opuštěná. Jak předpokládal, všichni zaměstnanci právě večeřeli. Nedry rozepjal zip na svém vaku a vyňal plechovku od holícího krému Gillete. Odšrouboval spodek a uviděl, že vnitřek je rozdělený do řady válcovitých komůrek.

Natáhl si pár těžkých izolačních rukavic a otevřel dveře mrazničky dost velké, že se do ní dalo vstoupit, a označené OBSAHUJE ŽIVÉ ZÁRODKY, UDRŽUJTE MINIMÁLNĚ –10 °C. Měla rozměry menší skříně ve zdi a přihrádky od podlahy až po strop. Většina obsahovala reagencie a tekutiny v plastikových sáčcích. Po straně spatřil menší Dewarovu nádobu s těžkými keramickými dvířky. Otevřel je a ven vyjela přihrádka v mraku bílého dýmu kapalného dusíku.

Embrya byla uspořádána podle druhů: Stegosaurus, Apatosaurus, Hadrosaurus, Tyrannosaurus. Každé z embryí bylo uložené do kontejneru z tenkého skla zabaleného do stříbrné fólie a zazátkované polyetylénem. Nedry rychle vzal od každého druhu dva a nechal je sklouznout do plechovky od holícího krému.

Potom přišrouboval dno plechovky nazpět a otočil hořejškem. Uvnitř se ozvalo zasyčení unikajícího plynu a plechovka ho ostře zastudila v rukou. Dodgson řekl, že chladící médium vydrží třicet šest hodin. Měl víc než dost času, aby se dostal do San José.

Nedry zavřel mrazák a vrátil se do hlavní laboratoře. Vhodil plechovku do báglu a zazipnul jej.

Vstoupil nazpět do chodby. Krádež mu trvala méně než dvě minuty. Představil si, co se stalo. Všechny bezpečnostní kódy měli smíchané dohromady a všechny telefonní linky zablokované. Bez jeho pomoci by jim trvalo celé hodiny, než by ten blázinec rozmotali – jenže už za pár minut bude Nedry nazpět v řídícím středisku a všechno zase dá do pořádku.

A nikoho nikdy nenapadne ani stín podezření.

Dennis Nedry s úsměvem sestoupil do přízemí, pokývl na pozdrav strážnému a pokračoval po schodech do suterénu. Minul úhledně srovnané řady elektromobilů a zamířil k benzínovému džípu zaparkovanému proti stěně. Nasoukal se dovnitř a povšiml si, že na zadním sedadle leží podivná šedá trubice. Vypadala úplně jako odpalovací zařízení na rakety, pomyslel si, když otočil klíčkem v zapalování a džíp nastartoval.

Nedry pohlédl na hodinky. Odsud vyjede ven a pustí se rovnou k východnímu molu. Potrvá mu to tři minuty. A tři minuty zase nazpět do řídícího střediska.

Procházka růžovou zahradou.

„Himlhergot!“ zaklel Arnold mačkající tlačítka na klávesnici. „Všechno se to poblblo!“

Muldoon stál u oken a hleděl ven. Světla vypadla všude po celém ostrově s výjimkou bezprostředního okolí hlavních budov. Sledoval, jak pár členů personálu spěchá před deštěm, ale nezdálo se, že by si někdo uvědomoval, co se stalo. Muldoon přelétl pohledem hotel pro návštěvníky planoucí jasnými světly.

„Hu,“ ulevil si Arnold. „Teď jsme v tom až po uši.“

„Jak to?“ zeptal se Muldoon. Odvrátil se od okna, takže neviděl, jak z podzemní garáže vyrazil džíp a zamířil na východ po údržbářské silnici do parku.

„Ten idiot Nedry vypjal bezpečnostní systémy,“ řekl Arnold. „Celá budova je dokořán. Ani jedny dveře už nejsou zamčené.“

„Uvědomím strážné,“ nabídl se Muldoon.

„To je to nejmenší,“ řekl hlavní inženýr. „Když vypnete bezpečnostní systémy, vypojíte zároveň periferní oplocení.“

„Ploty?“ ujišťoval se Muldoon.

„Elektrické ploty,“ potvrdil Arnold. „Jsou vypnuté, všude po celém ostrově.“

„Chcete říct…“

„Přesně to,“ přitakal hlavní inženýr. „Zvířata se teď mohou dostat ven.“ Zapálil si cigaretu. „Pravděpodobně se nic nestane, ale náhoda je blbec…“

Muldoon vyrazil ke dveřím. „Nejlepší bude, když si vezmu džíp a přivezu ty lidi z těch dvou elektromobilů domů,“ řekl. „Pro všechny případy.“

Muldoon rychle seběhl po schodech do garáže. Neměl vážné obavy z toho, že ploty jsou bez proudu. Většina dinosaurů žila ve svých výbězích po devět měsíců nebo i déle a už několikrát do plotů narazila, s výraznými následky. Muldoon věděl, jak rychle se zvířata naučí vyhýbat se elektrickému šoku. Laboratorního holuba vycvičíte už po dvou či třech opakováních. Bylo tedy nepravděpodobné, že by se dinosauři k plotům přibližovali.

Muldoon měl větší starost o to, co budou lidé v autech podnikat. Nechtěl, aby z elektrických džípů vystoupili, protože jakmile proud zase půjde, auta se opět rozjedou bez ohledu na to, jestli v nich lidé sedí nebo ne. Mohla by jim ujet. Samozřejmě bylo nepravděpodobné, že by za deště vylézali ven. Jenže stejně, náhoda je blbec…

Vrazil do garáže a rozběhl se k džípu. Naštěstí, pomyslel si, měl tu předvídavost a uložil dovnitř odpalovací zařízení. Mohl ihned vyrazit a být u nich za…

Džíp byl pryč!

„Sakra, no tohle!“ Muldoon v úžasu zíral na prázdné místo, kde parkoval.

Auto tam nestálo!

Co se ksakru dělo?

ČTVRTÉ PŘIBLÍŽENÍ

„Nevyhnutelně se začnou projevovat zásadní nestability.“

IAN MALCOLM

HLAVNÍ CESTA

Déšť hlasitě bubnoval do střechy elektromobilu. Tim cítil, jak ho brýle pro noční vidění ostře tlačí do čela. Sáhl na knoflík nad uchem a povolil si pásku. Do očí ho šlehl ostrý fosforeskující záblesk a potom v odstínech elektronické zeleně a černě uviděl elektrický džíp za nimi s doktorem Grantem a doktorem Malcolmem uvnitř. Bezva!

Doktor Grant hleděl předním sklem na něj. Tim viděl, jak zvedá mikrofon interkomu z palubní desky. Rádio zachrčelo a pak řekl hlas doktora Granta: „Vidíte nás za sebou?“

Tim převzal mikrofon od Eda Regise. „Vidím vás.“

„Všechno v pořádku?“

„Všechno príma, pane doktore.“

„Zůstaňte v autě.“

„Zůstaneme. Nemějte obavy.“ Vypnul interkom.

Ed Regis si odfrkl. „Přece lije jako z konve. Kam bysme chodili,“ zavrčel.

Tim se obrátil, aby si prohlédl houštinu po straně cesty. Přes brýle měla elektronicky zelenou barvu a za ním viděl úseky zeleného mřížovaného vzorku plotu. Elektrické džípy zastavily na přivráceném svahu kopce, což znamenalo, že se musí nacházet někde poblíž území tyrannosaurů. Bylo by bezvadné, kdyby viděl tyrannosaura těmihle nočními brýlemi. Z toho by doopravdy šel mráz po zádech. Možná že tyrannosaurus zajde k plotu, aby se na ně podíval. Tim byl zvědavý, jestli mu přitom budou žhnout oči do tmy. To by teprve bylo vzrůšo!

Jenže nikde se nic nehýbalo a nakonec ho to omrzelo. Všichni seděli v autě mlčky. Liják bušil do střechy. Po straně okénka se déšť lil v nepřetržitých proudech. Tim přes ně sotva viděl, dokonce i s brýlemi.

„Jak dlouho už tady sedíme?“ zeptal se Malcolm.

„Nevím. Čtyři nebo pět minut.“

„Nechápu, v čem je problém.“

„Možná zkrat kvůli dešti.“

„Jenže se to stalo dřív, než se spustil ten liják.“

Opět se rozhostilo ticho. Lex řekla vystrašeným hláskem: „Ale neblýská se, že ne?“ Vždycky se bála blesků, teď nervózně seděla a tiskla koženou rukavici v dlaních.

„Co jste říkali?“ ozval se doktor Grant. „Nerozuměl jsem.“

„To jen mluvila moje sestra.“

„Ach tak.“

Tim se znovu zahleděl do houštin, ale ani tentokrát nic nespatřil. Začal uvažovat, jestli tyrannosaurus vůbec v noci vychází. Jsou to noční zvířata? Tim si nebyl jistý, jestli o tom někdy něco četl. Měl dojem, že tyrannosauři mezi dnem a nocí nerozlišovali, ani mezi denní dobou. Déšť se lil pořád dál. „K čertu s tím lijákem!“ zlobil se Ed Regis. „To je fakt průtrž mračen.“

„Já mám hlad,“ fňukala Lex.

„Já vím, Lex,“ chlácholil ji Regis, „ale uvízli jsme tady, zlatíčko. Auta pohání elektřina z kabelu zakopaného do silnice.“

„Uvízli na jak dlouho?“

„Dokud tu elektriku nespraví.“

Tim naslouchal šumění deště a pomalu na něj klesala ospalost. Zazíval a obrátil se k palmám po levé straně cesty. Náhle ho překvapilo zadunění, země se otřásla. Prudce se obrátil zpět, právě včas, aby postřehl, jak jakási temná silueta rychle přeběhla přes silnici mezi oběma auty.

„Prokrista!“

„Co to bylo?“

„Bylo to velikánské, úplně jako auto…“

„Time! Jsi tam?“

Zvedl mikrofon. „Ano, jsem tu.“

„Viděls to, Time?“

„Ne,“ odpověděl. „Obrátil jsem se pozdě.“

„Co to sakra bylo?“ řekl Malcolm.

„Máš na hlavě brýle pro noční vidění, Time?“

„Ano. Budu dávat pozor.“

„Byl to ten tyrannosaurus?“ zeptal se Ed Regis.

„Myslím že ne. Utíkalo to přes cestu.“

„Ale neviděl jsi to, že ne?“ řekl Ed Regis.

„Ne.“

Tim se cítil provinile, že zvíře přehlédl, ať už to bylo cokoli. Náhle se ozvalo zapraskání blesku a v brýlích mu vyšlehlo jasně zelené světlo. Zamrkal a začal počítat: „Jednadvacet, dvaadvacet…“

Hrom zaburácel ohlušujícím způsobem, velice blízko.

Lex se rozplakala. „Ne…“

„To přece nic není, miláčku,“ utěšoval ji Ed Regis. „Jenom blesk.“

Tim přelétl pohledem jednu stranu silničky. Déšť se stále lil celými proudy a těžké kapky listy rozechvívaly. Jako by se všechno hýbalo. Jako by všechno ožilo. Přehlížel houštiny…

Náhle se zastavil. Tam za listy se něco schovávalo.

Tim vzhlédl výš.

Za křovisky, až za plotem spatřil tlusté tělo se zrnitým povrchem připomínajícím stromovou kůru. Jenže strom to nebyl… Zvedal pohled v brýlích stále výš…

Spatřil ohromnou hlavu tyrannosaura. Stál a prohlížel si přes plot dva elektrické džípy. Znovu se rozžehl blesk, ohromné zvíře stáhlo hlavu a zařvalo do ostrého světla. A zase jen tma a ticho a dunivý déšť.

„Time?“

„Ano, pane doktore.“

„Vidíš, co to je?“

„Ano, pane doktore.“

Tim měl dojem, že doktor Grant se snaží mluvit tak, aby jeho sestru nevyděsil.

„Co se teď děje?“

„Nic,“ odpověděl Tim sledující tyrannosaura brýlemi. „Pořád stojí na opačné straně plotu.“

„Já toho odsud moc nevidím, Time.“

„Vidím dobře, pane doktore. Jen tam tak stojí.“

„Fajn.“

Lex stále plakala a popotahovala.

Znovu se rozhostilo ticho. Tim pozoroval tyrannosaura. Ta hlava byla tak obrovská! Zvíře se podívalo z jednoho vozidla na druhé. A zase zpátky. Zdálo se, že hledí rovnou na Tima.

V brýlích mu oči žhly jasnou zelenou.

Tim cítil, jak mu přeběhl mráz po zádech. Přejížděl pohledem tělo zvířete dolů od masivní hlavy a čelistí a uviděl menší svalnaté přední nohy. Zamávaly ve vzduchu a pak uchopily plot.

„Ježíšikriste,“ uniklo Edu Regisovi, který se díval z okénka.

Největší dravec, jakého kdy Země zrodila. Nejstrašnější masakr v lidské historii. Profesionálně zdeformovaný mozek Eda Regise neustále chrlil novinové titulky. Regis přitom cítil, že ho přepadá nezvládnutelné chvění, látka na nohavicích kalhot mu vlála jako prapor. Prokristapána, že ale má strach! Přál si, aby byl kdekoli jinde na světě. Ed Regis totiž jako jediný ze všech lidí v obou autech věděl, jak vypadá útok dinosaura. Věděl, jak postižení vypadali. Viděl rozervaná těla napadených raptorem. Jasně se mu vybavovala v představách. A tohle byl rex! Mnohem, mnohem větší! Největší masožravec, jakého kdy země nesla!

Ježíšikriste!

Když tyrannosaurus zařval, zaznělo to strašlivě, jako zvuk z nějakého jiného světa. Ed Regis ucítil, jak se mu v kalhotách rozlévá teplo. Pomočil se. Byl ochromený a zároveň k smrti vyděšený. Ale věděl, že musí něco podniknout. Tady zůstat nemůže. Musí něco udělat. Něco. Chvějícíma se rukama sáhl na palubní desku. „Ježíšikriste!“ opakoval.

„Klít se nesmí,“ popotáhla Lex a pohrozila mu prstíkem.

Tim zaslechl zvuk otevíraných dveří a odvrátil hlavu od tyrannosaura – brýle pro noční vidění mu proměnily obrázek v řadu podélných pruhů – právě včas, aby zahlédl, jak Ed Regis vystupuje z otevřených dvířek a před deštěm zatahuje hlavu mezi ramena.

„Haló!“ vykřikla Lex, „kam jdete?“

Ed Regis se však beze slova otočil, rozběhl se na opačnou stranu od tyrannosaura a zmizel v pralese. Dvířka elektrického džípu zůstala otevřená, na palubní desku stříkal déšť.

„Utekl!“ zavřískla Lex. „Kam šel? Nechal nás samotné!“

„Zavři dveře,“ požádal ji Tim, jenže Lex se namísto toho dala do křiku: „Utekl nám! Utekl nám!“

„Co se děje, Time?“ zeptal se doktor Grant v interkomu. „Time?“

Tim se natáhl kupředu a pokusil se dvířka zavřít. Ze zadního sedadla však nemohl dosáhnout na kličku. Když vzplál další blesk, pohlédl zpět na tyrannosaura. Tyčil se proti oslnivě žhavé obloze jako ohromná černá hora.

„Time, co se děje?“

„Utekl nám. Utekl nám!“

Tim zamžikal, aby viděl lépe. Když znovu vzhlédl, dravec tam stál úplně stejně jako předtím, bez hnutí a obrovitý. Od tlamy mu odkapávaly krůpěje deště. Předními tlapami se držel plotu…

A potom to Timovi došlo: tyrannosaurus se drží plotu!

V oplocení už není elektřina!

„Lex, zavři ty dveře!“

V rádiu zapraskalo. „Time!“

„Jsme tady, pane doktore.“

„Co se děje?“

„Regis utekl,“ odpověděl Tim.

„Regis co?

„Utekl. Myslím, že si uvědomil, že v plotu už není elektřina,“ řekl Tim.

„V plotu není elektřina?“ ozval se v rádiu Malcolm. „Říkals, že v plotu už není elektřina?“

„Lex,“ řekl Tim, „zavři ty dveře.“

Jenže Lex křičela: „Utekl nám, utekl nám!“ monotónním kvílivým hlasem. Timovi nezbývalo nic jiného než vylézt zadními dvířky do šlehajícího deště a zavřít je namísto ní. Zaburácel hrom a znovu šlehl další blesk. Tim vzhlédl a viděl, že tyrannosaurus ničí ochranný plot gigantickou zadní tlapou.

„Timmy!“

Skočil nazpět a zabouchl dvířka, zvuk zanikl v rachocení hromu.

„Time!“ ozvalo se z interkomu. „Jste tam?“

Sáhl po mikrofonu. „Jsem tady.“ Obrátil se na Lex. „Zamkni si dveře. Přesuň se doprostřed auta. A drž hubu!“

Tyrannosaurus venku sklonil hlavu a šlápl do plotu. Drápy na zadních tlapách se zachytil v pobořeném pletivu. Lex si konečně zvířete všimla a okamžitě zmlkla, zmrtvěla. Sledovala je rozšířenýma očima.

Mikrofon zapraskal. „Time.“

„Ano, pane doktore.“

„Zůstaňte v autě. Lehněte si. Buďte zticha. Nehýbejte se a nedělejte žádný hluk.“

„Ano.“

„Mělo by to být v pořádku. Nemyslím, že dokáže otevřít auto.“

„Ano.“

„Hlavně zůstaňte zticha, abyste zbytečně nepřilákali jeho pozornost.“

„Ano.“ Tim vypnul interkom. „Slyšelas, Lex?“

Sestra přikývla, mlčky. Ani na okamžik neodtrhla oči od dinosaura. Tyrannosaurus zařval. Ve světle blesků spatřili, jak se přehoupl přes plot a dunivým krokem vyrazil vpřed.

Stál nyní mezi oběma auty. Tim už vozidlo doktora Granta neviděl, protože ohromné tělo mu zastiňovalo výhled. Po zrnité kůži svalnatých zadních tlap se déšť řinul v potůčcích. Hlavu zvířete nedohlédl, poněvadž vysoko přečnívala střechu.

Dravec přešel k boku jejich auta. Zastavil se na místě, kde z vozu vystoupil Tim. Kde auto opustil Ed Regis. Tam zvíře zaváhalo. Velikou hlavu sklonilo dolů do bahna.

Tim pohlédl nazpět na doktora Granta a doktora Malcolma v zadním autě. Hleděli přes přední sklo a ve tvářích se jim zračilo napětí.

Ohromná hlava se opět zvedla, otevřela tlamu a zastavila se ve výši postranních okének. V záři blesků spatřili, jak se mu v důlcích pohybují bezvýrazné hadí oči připomínající veliké korálky.

Díval se do auta.

Sestra začala nepravidelně, zděšeně oddechovat. Natáhl ruku a stiskl jí paži. Doufal, že zůstane zticha. Dinosaurus dlouho hleděl do postranního okénka. Tim si pomyslel, že je asi nevidí. Nakonec tyrannosaurus hlavu opět zvedl, že se mu ztratila z dohledu.

„Timmy…“ zašeptala Lex.

„Je to dobré,“ odpověděl jí také šeptem. „Myslím, že nás nezahlédl.“

Pohlédl nazpět na doktora Granta, když elektromobil zasáhla taková rána, až se celý zakymácel a po předním skle se rozběhla pavučina prasklin. Tyrannosaurus udeřil hlavou do přední kapoty. Náraz Tima rozplácl na sedadle. Brýle na noční vidění mu sklouzly z čela.

Rychle se zvedl a zamrkal do tmy, v ústech cítil teplou krev.

„Lex?“

Nikde sestru neviděl.

Tyrannosaurus stál u předku elektrického džípu, hrudník se mu pohyboval v rytmu dechu a předními tlapami hrabal ve vzduchu.

„Lex!“ zašeptal Tim. Pak zaslechl, jak zasténala. Ležela kdesi na podlaze pod předními sedadly.

Potom se obrovská hlava sklonila znovu a zcela zastínila roztříštěné přední sklo. Tyrannosaurus opět udeřil do přední kapoty elektromobilu. Vozidlo se zakymácelo na kolech a Tim se křečovitě zachytil sedadla. Zvíře udeřilo ještě dvakrát a pokaždé promáčklo plech.

Potom prošlo podél vozu. Veliký zvednutý ocas Timovi bránil ve výhledu ze všech bočních okének. Vzadu si dravec odfrkl, hlubokým rachotivým zavrčením připomínajícím zvuk hromu. Zabořil tesáky do náhradní pneumatiky namontované na zadní části džípu a jediným trhnutím hlavy ji oderval. Zadek auta se na okamžik zvedl do vzduchu a se začvachtáním dopadl nazpět do bláta.

„Time!“ ohlásil se doktor Grant. „Time, jsi tam?“

Chlapec sáhl po mikrofonu. „Jsme v pořádku,“ řekl. Ozvalo se kovové zaskřípění, drápy hrábly po střeše vozu. Timovi se v hrudníku divoce rozběhlo srdce. Z okének po pravé straně viděl jen zrnitou kůži. Tyrannosaurus nalehl na auto, které se s každým jeho nadechnutím zakolébalo sem a tam, péra a plechy hlasitě skřípaly.

Lex znovu zasténala. Tim odložil mikrofon a začal se plazit na přední sedadlo. Tyrannosaurus zařval a plechová střecha se probořila dovnitř. Tim ucítil na hlavě palčivou bolest a sesypal se na podlahu, na vyvýšeninu tvořenou převodovkou. Zjistil, že leží vedle Lex, a zhrozil se při pohledu na její hlavu z jedné strany zalitou krví. Vypadala, že je v bezvědomí.

Následovala další rána provázená otřesem a všude kolem něj se sypaly skleněné střípky. Tim ucítil déšť. Vzhlédl a viděl, že se přední sklo vysypalo. Zůstaly jen rozeklané popraskané okraje a za nimi veliká hlava tyrannosaura.

Díval se přímo na něj.

Timovi po zádech přeběhl mráz, a potom se hlava s vyceněnými tesáky na něho vrhla. Ozval se skřípot zubů o kov a Tim ucítil horký páchnoucí dech zvířete. Dovnitř auta pronikl proraženým okénkem tlustý jazyk. Vlhce šlehal ze strany na stranu – Tim cítil horkou pěnu dinosauřích slin – a pak tyrannosaurus zařval. Uvnitř auta to byl ohlušující zvuk.

A potom se hlava prudce odtáhla.

Tim se vyhrabal na všechny čtyři a začal se plížit pryč kolem promáčkliny ve střeše. Na sedadle spolujezdce bylo stále dost místa, aby se tam dalo sedět. Tyrannosaurus stál v dešti před předním nárazníkem. Vypadal zmatený tím, co se stalo. Od tlamy mu volně odkapávala krev.

Tyrannosaurus pohlédl na Tima, sklonil hlavu a měřil si ho jedním velikánským okem. Hlava se přiblížila šikmo k autu a zadívala se dovnitř. Na přední kapotu elektrického džípu odkapávala krev a mísila se s deštěm.

Nemůže na mě, napadlo Tima. Je na to moc veliký.

Potom se hlava odtáhla a chlapec v záři blesku spatřil, jak se zvedá zadní tlapa. Celý svět se s ním zatočil a džíp se převrátil na stranu, okénky do bláta. Viděl, jak se Lex bezmocně zhroutila na boční okna, sám dopadl vedle ní a praštil se do hlavy. Před očima se mu rozběhly jiskérky. Potom se tyrannosaurus zakousl tesáky do rámu okna, zvedl celý džíp do vzduchu a zatřásl jím.

„Timmy!“ zavřískala Lex tak blízko, že mu málem praskl bubínek. Náhle byla při vědomí a Tim ji obejmul. Dravec znovu udeřil s autem o zem. Tim ucítil pronikavou bolest v boku a sestra dopadla na něj. Vozidlo se znovu zvedlo do vzduchu a šíleně se zazmítalo.

„Timmy!“ křičela Lex a on viděl, jak se dveře pod ním otevírají a Lex z nich vypadává do bláta, jenže už jí nestačil odpovědět, protože se celý svět bláznivě zamotal – viděl, jak se palmy řítí dolů, šikmo se zvedají do vzduchu a potom zahlédl zemi kdesi hluboko pod sebou, cítil horký dech tyrannosaura, zblízka slyšel jeho řev, viděl lesknoucí se oko, vrcholky palem…

A pak s kovovým zaskřípěním auto vypadlo tyrannosaurovi ze zubů. Byl to příšerný let a okamžik předtím, než se celý svět zatměl a ztichl, se Timovi z něj obrátil žaludek.

„Prokrista!“ vydechl Malcolm ve druhém vozidle. „Co se s tím autem stalo?“

Grant zamžoural do tmy, protože blesky zrovna pohasly.

Druhé auto zmizelo.

Grant nevěřil vlastním očím. Upřeně zíral vpřed, přes deštěm zalévané přední sklo. Dinosauří tělo bylo tak velikánské, že pravděpodobně zakrývalo…

Ne. V následujícím zášlehu blesku už viděl jasně: auto bylo pryč.

„Co se stalo?“ ptal se znovu Malcolm.

„Nevím.“

Přes hukot deště Grant slabě zaslechl vřískání malého děvčátka. Tyrannosaurus stál ve tmě na silnici přímo před nimi, jenže nedokázali rozeznat, nad čím se to sklání, co to na zemi očichává.

Nebo co to na zemi požírá.

„Vidíte něco?“ zeptal se Malcolm s přimhouřenýma očima.

„Ne, nic moc,“ odpověděl Grant. Déšť bušil o střechu auta. Napínal uši, jestli ještě děvčátko nezaslechne, ale už se nic neozvalo. Oba muži seděli v autě a naslouchali.

„Nebyla to ta holčička?“ nakonec se ozval Malcolm. „Znělo to jako ona.“

„Ano, znělo.“

„Byla?“

„Já nevím,“ řekl Grant. Cítil, jak jím prosakuje únava. Dravec se pustil směrem k nim, viděli ho rozmazaně přes sklo zalévané deštěm. Blížil se proti nim pomalými, hrozivými kroky.

„Víte,“ pronesl Malcolm, „v takovýchhle chvílích se člověku zdá, že vymřelá zvířata by se pravděpodobně měla nechat vymřelá. Nemáte právě teď takový pocit?“

„Ano,“ souhlasil Grant. Cítil, jak mu srdce divoce buší.

„Hmm. Nemáte, ehm, nějaký návrh stran toho, co bysme si teď měli počít?“

„Nevím, jak se jmenuju,“ odpověděl Grant.

Malcolm stiskl kliku, kopl do dveří a vyrazil ven. Ale Grant zároveň pochopil, že je pozdě, že tyrannosaurus je už příliš blízko. Zapraskal nový blesk, zalil krajinu žhavým světlem a Grant s hrůzou sledoval, jak dravec zařval a vrhl se vpřed.

Nikdy si pak nebyl jistý, jak se všechno přesně odehrálo. Malcolm prchal, nohy mu mlaskaly v blátě. Tyrannosaurus jej dusavě doběhl, sklonil mohutnou hlavu a Malcolm vylétl vysoko do vzduchu jako malý panáček.

V tomhle okamžiku už Grant také opustil auto a cítil, jak mu chladný déšť bičuje tvář a tělo. Tyrannosaurus se k němu obracel zády, ohromný ocas švihal vzduchem. Grant se užuž chtěl rozběhnout do lesa, když se zvíře náhle obrátilo přímo proti němu a zařvalo.

Grant strnul.

Stál u zadních dvířek elektrického džípu, už celý promočený. Byl naprosto bezbranný, tyrannosaurus sotva dva a půl metru daleko. Obrovský dravec znovu zařval. Z takové blízkosti ho zvuk téměř ohlušil. Grant zjistil, že se chvěje chladem a hrůzou. Přitiskl se roztřesenýma rukama k plechu dveří, aby je zkrotil.

Tyrannosaurus opět zařval, ale nezaútočil. Sklonil hlavu na stranu a pohlédl na džíp nejprve jedním a pak druhým okem. Nic víc však nepodnikl.

Jen tam tak stál.

Co se děje?

Otevřel a zase zavřel příšernou zubatou tlamu. Obrovitý dravec vztekle zařval, potom zvedl ohromnou zadní tlapu a dupl na střechu auta. Drápy sklouzly po plechu s kovovým zaskřípěním a o vlásek minuly Granta, který stál jako kamenná socha.

Tlapa plácla do bahna. Tlama se pozvolným obloukem sehnula a zvíře očichalo a ohledalo auto. Nahlédlo dovnitř přes přední sklo. Potom přešlo dozadu, zabouchlo zadní dvířka a hrnulo se přímo proti Grantovi. Paleontolog ochrnul strachy, srdce mu v hrudi bušilo o závod. Tyrannosaurus byl tak blízko, že cítil z jeho tlamy pach zahnívajících zbytků masa, nasládlý pach krve, zápach masožravce, z něhož člověka přepadaly mdloby…

Napjal tělo a očekával nevyhnutelné.

Veliká hlava ho minula, směřovala k zadní části auta. Grant zamrkal.

Co se to dělo?

Bylo možné, že ho tyrannosaurus neviděl? Vypadalo to tak. Grant se ohlédl a spatřil, jak dravec očichává rezervní pneumatiku. Šťouchl do ní tlamou a potom obrátil hlavu nazpět. Znovu se blížil ke Grantovi.

Tentokrát se zvíře zastavilo, černé rozšířené nozdry mělo jen pár palců od něj. Grant ucítil jeho děsivý horký dech ve tváři. Jenže tyrannosaurus ho neočmuchával jako pes. Jen dýchal a jestli něco, tak se zdál zmatený.

Ne, tyrannosaurus ho neviděl. Neviděl, pokud stál bez hnutí. A ve vzdáleném akademickém koutku své mysli si Grant už pro to našel vysvětlení, důvod, proč…

Tlama se otevřela, zvíře zvedlo masivní hlavu. Grant zaťal pěsti, kousal se do rtů, zoufale se snažil zůstat bez hnutí a nevydat ani hlásku.

Nočním vzduchem se rozlehl strašlivý řev.

Jenže Grant teď už začínal chápat. Tyrannosaurus ho neviděl, avšak měl podezření, že tu někde je a pokoušel se ho řevem vystrašit, aby se pohnul a prozradil. Jenže paleontolog si uvědomoval, že dokud zůstane nehnutě, je neviditelný.

Ohromná zadní tlapa se zvedla a v gestu definitivního zklamání kopla do džípu. Grant pocítil palčivou bolest a překvapení, že jeho vlastní tělo letí vzduchem. Připadalo mu, že se to děje nesmírně pozvolna a že má spoustu času, aby pocítil, že svět kolem něj chladne, a sledoval, jak proti němu prudce vyrazila země a udeřila ho do tváře.

NÁVRAT

„Ale sakra,“ řekl Harding. „Podívejte na to.“

Seděli ve zvěrolékařově džípu s benzínovým motorem a hleděli před sebe přes cvakající stěrače. Zalitý žlutou září reflektorů jim přehrazoval cestu ohromný poražený strom.

„To musel být blesk,“ mínil Gennaro. „K čertu se stromem.“

„Přes něj se nedostaneme,“ řekl Harding. „Nejlíp, když to oznámím Arnoldovi do řídícího.“ Zvedl mikrofon a otočil voličem kanálů. „Haló, Johne. Jste tam, Johne?“

Jenže neozvalo se nic kromě nepřerušovaného syčení statické elektřiny. „To nechápu,“ řekl. „Zdá se, že se rádiové spojení přerušilo.“

„To určitě ta bouřka,“ mínil Gennaro.

„Nejspíš,“ souhlasil Harding.

„Zkuste se spojit s elektrickými džípy,“ navrhla Ellie.

Veterinář navolil jiný kanál, ale ani tentokrát nikdo neodpovídal.

„Nic,“ konstatoval. „Teď už jsou pravděpodobně v táboře, mimo dosah tohohle malého přístroje. V každém případě si nemyslím, že bychom měli zůstávat tady. Potrvá hodiny, než sem správce vyšle údržbářskou četu, aby ten strom odstranila.“

Vypnul rádio a couvl s džípem.

„Co chcete podniknout?“ zeptala se Ellie.

„Vrátit se zpátky k té odbočce a najet na provozní cestu. Naštěstí tu je ještě druhá soustava komunikací,“ vysvětloval Harding. „Jedny cesty máme pro návštěvníky a druhé pro ošetřovatele, náklaďáky s krmením a podobně. Vrátíme se na provozní cestu. Je o něco delší. A není z ní tak pěkná vyhlídka. Ale možná vám bude připadat zajímavá. Jestli nám to ten liják dovolí, můžeme si prohlédnout pár zvířat v noci. Měli bychom být zpátky za třicet, čtyřicet minut,“ dokončil Harding, „jestli se někde neztratím.“

Obrátil džíp a nocí zamířil opět k jihu.

Zablesklo se a všechny monitory v řídícím středisku pohasly. Arnold poposedl kupředu a úplně ztuhnul. Ježíšikriste, teď ne. Ne teď. To je to poslední, co mu ještě scházelo – aby mu bouře všechno vyhodila. Všechny hlavní elektrické obvody byly samozřejmě proti nárazu proudu chráněné, ale hlavní inženýr si nebyl tak jistý modemy, které Nedry užíval pro přenos dat. Většina lidí netuší, že je možné zničit celý systém prostřednictvím modemu – že pulz blesku dokáže proniknout do počítače po telefonní lince a prásk! Konec s centrální jednotkou počítače. Konec s RAM. Konec s řídícím počítačem sítě. A konec se sítí.

Obrazovky zablikaly. A potom se jedna po druhé začaly rozsvěcovat.

Arnold povzdechl úlevou a zhroutil se do křesla.

Znovu zauvažoval, kam se ztratil Nedry. Už před pěti minutami vyslal strážné, aby prohledali budovu a našli ho. Ten tlustý parchant se pravděpodobně zamkl někde v koupelně a četl si komiksy. Jenže strážní se ještě nevrátili a nepřivedli mu ho.

Pět minut. Jestli byl Nedry v baráku, do teďka už ho měli najít.

„Někdo mi sebral ten zatracenej džíp,“ zasakroval Muldoon vcházející do místnosti. „Už jste se spojil s elektromobily?“

„Nedaří se mi je chytit rádiem,“ odvětil Arnold. „Musím používat vysílačku, protože hlavní interkom je pryč. Rádiové spojení je slabé, ale fungovat by mělo. Už jsem vyzkoušel všech šest kanálů. Vím, že mají v autech přijímače, ale neodpovídají.“

„To není dobré,“ zachmuřil se Muldoon.

„Jestli tam chcete zajet, vemte si jedno z údržbářských aut.“

„Vezmu,“ souhlasil Muldoon, „jenže ty stojí všechny ve východní garáži, skoro dva kilometry odsud. Kde je Harding?“

„Počítám, že se už vrací.“

„Potom ty lidi z elektromobilů nabere cestou.“

„Počítám že ano.“

„Už někdo řekl Hammondovi, že se ty děti ještě nevrátily?“

„To ne, sakra,“ odmítl hlavní inženýr. „Nechci, aby mi ten zkurvysyn tady lítal jako pošuk a vřískal na mě. V tomhle okamžiku je přece všechno v pořádku. Elektrické džípy se jen kvůli bouřce zastavily. Můžou chvilku posedět, dokud je Harding nepřiveze zpátky. Nebo dokud nenajdeme Nedryho a nepřinutíme toho hajzla, aby systém dal zas dohromady.“

„Nemůžete ho spravit sám?“ zeptal se Muldoon.

Arnold zavrtěl hlavou. „Pokouším se. Jenže Nedry s ním něco provedl. Dokážu zjistit co, jenže jestli budu muset jít až do strojového kódu, potrvá to několik hodin. Nedryho potřebujeme. Musíme toho parchanta okamžitě najít.“

NEDRY

Nápis hlásal OPLOCENÍ POD NAPĚTÍM 10 000 VOLTŮ, ŽIVOTU NEBEZPEČNO, ale Nedry sáhl na plot holou rukou, odemkl vrata a otevřel je dokořán prudkým pohybem. Přešel k džípu, projel jimi a pak se vrátil, aby za sebou zavřel.

Nyní se už nacházel přímo v parku, ne dál než míli od východního mola. Šlápl na plyn a sklonil se nad volantem, řítil se s džípem po úzké silničce a napjatě hleděl přes přední sklo, do nějž šlehaly proudy deště. Jel rychle – příliš rychle, – jenže musel dodržet svůj časový rozvrh. Ze všech stran ho obklopovala černá džungle, avšak už brzy by měl po levici vidět pláž a oceán.

Zatracená bouřka, pomyslel si. Možná všechno zmařila. Protože jestli Dodgsonův člun nepočká, až se tam Nedry dostane, celý plán to pohřbí. Nedry nemohl příliš dlouho čekat, poněvadž by v řídícím středisku brzy scházel. Vtip plánu byl v tom, že může zajet k východnímu molu, hodit embrya do člunu a vrátit se za několik minut, dříve, než si toho někdo povšimne. Byl to dobrý plán, chytrý plán. Nedry jej vypracoval pečlivě, promýšlel každý detail. Tenhle plán mu vydělá půl druhého miliónu dolarů, jeden a půl mega. Jedna takováhle nezdaněná rána mu měla dát najednou jeho desetiletý příjem a zcela změnit jeho život. Nedry si proto počínal zatraceně opatrně a dokonce přiměl Dodgsona, aby se s ním setkal deset minut před odletem na letišti v San Franciscu pod záminkou, že chce peníze vidět. Ve skutečnosti si Nedry chtěl rozhovor s Dodgsonem natočit a jmenovat ho, aby to zůstalo na pásce. Aby Dodgson nezapomněl, že mu dluží zbytek peněz, Nedry mu chtěl přiložit kopii pásky k embryím. Zkrátka Nedry prostě počítal se vším.

Kromě téhle zatracené bouřky.

Cosi se mihlo přes cestu, jen se to v záři světlometů bíle zablesklo. Vypadalo to jako velká krysa. Odcupitalo to do podrostu a táhlo to za sebou tlustý ocas. Vačice. Zajímavé, že tady taková vačice dokáže přežít. Člověk by si řekl, že dinosauři takováhle zvířata zlikvidují.

Tak kde je to zatracené přístaviště!

Jel rychle a už byl pryč pět minut. V tuhle chvíli měl dojíždět k molu. Minul snad někde odbočku? Ne, to ne, celou cestu si vůbec žádné nevšiml.

Tak co je s tím přístavištěm?

Projel zatáčkou a utrpěl šok. Viděl, že cestu přehrazuje šedivá betonová zeď téměř dva metry vysoká, postříkaná temnými šlehy deště. Dupl na brzdy, džípu okamžitě ustřelil zadek a šel do hodin. V jediném okamžiku hrůzy ho napadlo, že se rozmaže o zeď – už si byl jistý, že do ní narazí – zuřivě točil volantem a potom se klouzající vůz zastavil, reflektory asi stopu od betonové zdi.

Chvíli jen tak seděl a naslouchal rytmickému klapání stěračů. Zhluboka se nadechoval a pozvolna vzduch z plic vypouštěl. Ohlédl se. Zjevně někde špatně odbočil. Mohl by se vrátit a najít to místo, jenže to by mu trvalo příliš dlouho.

Bude lepší, když se pokusí zjistit, kde se to k čertu nachází.

Vystoupil z džípu a ucítil, jak se mu těžké proudy deště rozstřikují o hlavu. Byla to pravá tropická bouře, pršely takové kapky, až to bolelo. Pohlédl na hodinky a stiskl tlačítko, jímž se osvětloval digitální ciferník. Uplynulo šest minut. Kde to sakra jenom je? Kráčel podél betonové zdi a z opačné strany společně se zvuky deště slyšel čvachtání vody. Mohl to být oceán? Nedry se rozběhl kupředu, oči přitom upíral do temnoty. Po všech stranách se rozkládala hustá džungle. Do listoví bušily kapky deště.

Čvachtavé zvuky sílily a poháněly jej kupředu. Náhle prorazil houštinou, nohy se mu zabořily do rozměklé půdy a před sebou spatřil temný proud. Řeka! Byl u tropické řeky!

Sakra, lámal si hlavu. U řeky, jenže kde? Řeka protékající ostrovem byla dlouhá několik mil. Znovu pohlédl na hodinky. Uplynulo sedm minut. „Máš problém, Dennisi,“ řekl si nahlas.

Jakoby v odpověď se ozvalo slabé zahoukání, připomínající sovu v lese.

Nedry to prakticky ani nezaregistroval, měl dost svých problémů. Tížil ho zřejmý fakt, že mu běžel čas. Už mu nezbývalo nic jiného na výběr. Svůj původní plán musel opustit. Už nemohl podniknout nic jiného než se vrátit do řídícího střediska, obnovit fungování systému a pokusit se nějak kontaktovat Dodgsona, aby zajistil spojení u východního mola pro následující noc. Nedry bude muset spojení utajit, ale domníval se, že to zvládne. Počítač automaticky nahrával všechny hovory. Poté, co Dodgsonovi zavolá, bude muset vstoupit do paměti a záznam hovoru vymazat. Jenže jedna věc byla jistá – venku se už dál potloukat nemohl, protože by jeho nepřítomnost zpozorovali.

Nedry se obrátil nazpátek a zamířil k záři reflektorů svého auta. Byl do nitě promočený a cítil se mizerně. Znovu zaslechl tiché zahoukání a tentokrát se zastavil. Neznělo to vlastně jako sova. A zdálo se to blízko, v džungli kdesi po jeho pravici.

Naslouchal a slyšel, že v křoví cosi zapraskalo. Potom ticho. Vyčkával a zaslechl to znovu. Znělo to přesně tak, jako by se cosi velikého blížilo džunglí k němu.

Něco velkého. A už blízko. Veliký dinosaurus.

Pryč odsud.

Nedry se rozběhl. Tropil při běhu spoustu hluku, ale i tak slyšel, jak se to zvíře prolamuje houštinami. A houká.

Blížilo se.

Nedry potmě klopýtal přes kořeny, odhrnoval větve, které ho šlehaly do tváře, a už spatřil vpředu džíp. Světla se opírala do svislé zdi a Nedrymu se ulevilo. Za okamžik bude sedět v autě a pak odsud okamžitě zmizí. Hnal se podél stěny a náhle strnul.

Zvíře už tam stálo.

Nebylo zase tak blízko. Dinosaurus se tyčil asi dvanáct metrů od něho, na okraji kruhu světla tvořeného reflektory. Nedry nikdy neabsolvoval okružní jízdu a nerozeznával různé druhy dinosaurů, ale tenhle vypadal podivně. Měl asi tři metry vysoké žluté tělo s černými skvrnami a podél čela mu běžel pár červených hřebínků ve tvaru V. Dinosaurus se nehýbal, ale znovu tiše zahoukal.

Nedry vyčkával, aby zareagoval, až na něj zaútočí. Jenže nic se nedělo. Zvíře možná vystrašila světla džípu a přinutila je, aby se dál nepřibližovalo, podobně jako oheň.

Dinosaurus na něj hleděl a pak udělal hlavou krátký prudký pohyb. Nedry ucítil, jak mu cosi mokře plesklo do prsou. Podíval se dolů a viděl, že mu po deštěm promočené košili stéká jakási pěna. Zvědavě se jí dotkl, nechápal…

Byl to plivanec.

Ten dinosaurus na něho plivl.

Odporné, pomyslel si. Vzhlédl zpět ke zvířeti a viděl, že znovu trhlo hlavou. Okamžitě ucítil, že mu další dávka mlaskla o krk, právě nad límečkem košile. Otřel si ten hnus rukou.

Panebože, něco tak nechutného! Jenže pokožka na krku ho už začínala štípat a pálit. A ruka ho štípala taky. Téměř mu to připadalo, jako by ji strčil do nějaké kyseliny.

Nedry otevřel dvířka vozu a ohlédl se po dinosaurovi, aby se ujistil, že na něj nezaútočí. A náhle ucítil v očích mučivou bolest, bodavou, jako by mu vrtali lebku. Pevně zavřel víčka a bolestí zasténal. Prudkým pohybem si přitiskl k očím ruku a ucítil, jak mu po obou stranách nosu stéká kluzká pěna.

Plivanec.

Ten dinosaurus mu plivl do očí!

V okamžiku, kdy mu to došlo, bolest ho zlomila. Upadl na kolena, sípal a ztratil pojem o světě. Zhroutil se na bok, tvář zabořil do mokré hlíny a pisklavě dýchal. Za pevně sevřenými víčky se vynořily žhnoucí světelné skvrny působící takovou bolest, že by řval nahlas.

Země se pod ním zachvěla a Nedry pochopil, že dinosaurus se dal do pohybu. Zaslechl tiché zahoukání a přes veškerou bolest se přinutil oči otevřít. Jenže i tak neviděl nic kromě zářících skvrn na černém pozadí. Pozvolna si začal uvědomovat, co se stalo.

Oslepl.

Zahoukání zaznělo hlasitěji, Nedry se vydrápal na nohy a zavrávoral. Náhle ho přepadla vlna nevolnosti, zhroutil se na bok auta a začal zvracet. Dinosaurus teď už byl blízko, Nedry cítil, jak se přibližuje, matně si uvědomoval jeho frkavý dech.

Jenže ho neviděl.

Neviděl nic a propadl čiré hrůze.

Napřáhl ruce a divoce jimi zamával ve vzduchu, aby odvrátil útok, o němž věděl, že bude následovat.

A potom ucítil novou, palčivou bolest, jako by mu břichem projel ohnivý nůž. Nedry klopýtl a slepě sjel rukama dolů. Nahmátl rozervaný konec košile a potom jakousi objemnou, kluzkou hmotu, která byla překvapivě teploučká, a s hrůzou si rázem uvědomil, že v dlaních drží své vlastní vnitřnosti. Dinosaurus mu rozerval břicho. Vylezla mu ven střeva.

Nedry se zhroutil k zemi a dopadl na cosi šupinatého a studeného. Potom ucítil novou bolest po obou stranách hlavy. Bolest narůstala, cosi ho zvedlo na nohy a Nedry pochopil, že dinosaurus drží jeho hlavu v tlamě, a tuhle děsivou myšlenku následovalo pak už jen poslední přání, aby to všechno rychle skončilo.

BUNGALOW

„Ještě kapku kávy?“ zeptal se zdvořile Hammond.

„Ne, děkuji,“ odpověděl Wu a opřel se v křesle. „Už bych víc jíst neměl.“ Seděli v jídelně Hammondova bungalowu, v odloučené části ostrova nedaleko laboratoří. Wu musel připustit, že bungalow, který si Hammond vystavěl pro sebe, je elegantní, s uměřenými, téměř japonskými liniemi. A večeře byla výtečná, když uvážíme, že kuchyně ještě nebyla plně personálně obsazená.

Jenže s Hammondem se dělo něco, co Wuovi dělalo starosti. Stařec se zdál jakoby trochu jiný… nepatrně jiný. Po celou dobu večeře se Wu snažil uhodnout, co to je. Částečně měl sklon přeskakovat z tématu na téma, opakovat se a vyprávět znovu staré historky. Wuovi také připadalo, že je emocionálně labilní, v jednu chvíli vybuchl hněvem, aby pak přešel do ufňukané sentimentality. Ovšem tohle všechno se dalo považovat za přirozené průvodní okolnosti věku. Johnu Hammondovi bylo koneckonců téměř sedmasedmdesát.

Jenže skrývalo se v tom ještě cosi jiného. Úhybnost a nepolapitelnost. Důsledné trvání na svém. A nakonec naprostá neschopnost řešit situaci, v níž se nyní ostrov nacházel.

Wua omráčil důkaz – ačkoli si ještě nepřipustil, že je to bezpečně prokázané – že se dinosauři rozmnožují. Když se Grant zeptal na DNA obojživelníků, Wu se chtěl okamžitě rozběhnout do své laboratoře a zkontrolovat počítačové záznamy různých doplňků DNA. Protože jestli se dinosauři doopravdy rozmnožovali, pak se všechno na ostrově stávalo sporným – jejich metody získávání DNA, úpravy genetického kódu, prostě všechno. Dokonce i závislost na lysinu by mohla upadnout v podezření. A jestli se tahle zvířata skutečně mohla rozmnožovat a dokázala by také přežít ve volné přírodě…

Henry Wu chtěl údaje překontrolovat okamžitě. Jenže Hammond tvrdošíjně trval na tom, aby mu dělal společnost při večeři.

„Pozor, Henry, musíte si nechat místo na zmrzlinu,“ řekl stařec a odstrčil se od stolu. „Maria dělá nejlepší zázvorovou zmrzlinu na světě.“

„Dobře.“ Wu pohlédl na krásnou, mlčící servírku. Sledoval ji pohledem a zavadil jím o jednotlivý monitor zapuštěný do stěny. Monitor byl temný. „Vypadl vám monitor,“ upozornil.

„Vážně?“ vzhlédl Hammond. „To musela bouřka.“ Sáhl za sebe pro telefon. „Jen to oznámím Johnovi v řídícím.“

Wu zaslechl praskání statické elektřiny na telefonní lince. Stařec pokrčil rameny a odložil sluchátko do vidlice. „Musí být porucha na linkách,“ řekl. „Anebo si Nedry pořád přenáší data. Na tenhle víkend mu zbylo docela dost much, aby je všechny vychytal. Nedry je svým způsobem génius, ale museli jsme ho pěkně tvrdě zmáčknout, až z něj tekla syrovátka, abychom si zajistili, že udělá věci pořádně.“

„Možná bych měl zaskočit do řídícího střediska a zkontrolovat to,“ nabídl se Wu.

„Ne, ne,“ odmítl Hammond. „Není důvod. Kdyby se objevily nějaké problémy, už bychom o nich slyšeli. Ach!“

Do místnosti se vrátila Maria se zmrzlinou na dvou táckách.

„Musíte si dát, třeba jenom lžičku, Henry,“ nutil ho Hammond. „Je udělaná z čerstvého zázvoru natrhaného na východním konci ostrova. To je neřest starců, zmrzlina. Ale stejně…“

Wu poslušně ponořil lžičku do své porce. Venku se zablesklo a ostře zarachotil hrom. „To bylo blízko,“ podotkl. „Doufám, že bouřka děti nevyděsí.“

„To bych neřekl,“ odvětil Hammond. Ochutnal zmrzlinu. „Jenže nemůžu si pomoct, Henry, tlačí mě pár obav stran ostrova.“

Biochemik si v duchu oddechl. Snad konečně ten stařec přijme fakta. „Jaké obavy?“

„Víte, Jurský park je udělaný vpravdě pro děti. Děti na celém světě milují dinosaury a děti se na tomhle místě potěší – určitě se potěší. Jejich drobné tvářičky se rozzáří radostí, až konečně uvidí tahle podivuhodná zvířata. Jenže já se obávám… že možná nebudu žít tak dlouho, abych to viděl, Henry. Možná se nedožiju toho, abych spatřil radost v jejich tvářích.“

„Myslím, že tu jsou ještě další problémy,“ řekl zamračeně Wu.

„Jenže žádný druhý nesužuje moji mysl tolik jako tenhle,“ odvětil stařec, „že se možná nedožiju toho, abych viděl jejich zářící, potěšené tvářičky. To je náš triumf, tenhle park. Dokázali jsme, co jsme si předsevzali. A pokud si vzpomínáte, náš původní úmysl byl využít tyhlety nové techniky genového inženýrství, abychom vydělali peníze. Kupu peněz.“

Wu pochopil, že se Hammond chystá spustit své obvyklé řeči. Zvedl ruku. „Už jste mě s tím seznámil, Johne…“

„Když máte rozběhnout společnost zabývající se biotechnologiemi, Henry, co uděláte? Začnete vyrábět produkty, abyste pomohl lidstvu, abyste bojoval proti chorobám a nemocem? Jen to ne, můj milý. To je příšerný nápad. Tak ubohé využití si nové techniky nezaslouží.“ Hammond smutně zavrtěl hlavou. „A přece se rozpomenete,“ pokračoval, „že původní společnosti zabývající se genovým inženýrstvím, jako Genentech nebo Cetus, všechny začaly vyrábět farmaka. Nové léky pro lidstvo. Vznešený, převznešený záměr. Naneštěstí léky musí překonávat nejrůznější překážky. Pět až osm roků trvá jen to, než je otestuje Federální úřad pro léčiva – když máte štěstí. Horší je, že jsou síly, které ovlivňují trh. Předpokládejme, že vyrobíte zázračný lék na rakovinu nebo na srdeční choroby – jako udělal Genentech. Předpokládejme, že chcete stanovit cenu tisíc nebo dva tisíce za tubu. Možná byste si myslel, že na to máte právo. Koneckonců vy jste ten lék vynalezl, vy jste platil vývoj a testování, měl byste si stanovit cenu, jaká se vám zlíbí. Jenže myslíte si doopravdy, že vám to vláda dovolí? Ne, Henry, nedovolí. Nemocní lidé nebudou chtít zaplatit tisíc dolarů za tubu léku, který potřebují – nebudou vám vděční, budou pobouření. Ani Modrý kříž¹ to nebude chtít zaplatit. Budou vřískat, že to je zlodějna. Takže se začnou dít věci. Bude odmítnuta vaše žádost o udělení patentu. Všechna povolení, o které požádáte, budou váznout. Cosi vás bude nutit, abyste pochopil důvody – a prodával svůj lék za nižší cenu. Pomoc lidstvu je z hlediska byznysu velice riskantní záležitost. Já osobně bych lidstvu nepomáhal ani za zlaté prase.“

Wu slyšel všechny tyhle argumenty už dříve. A věděl, že Hammond má pravdu. Některá nová farmaka připravená metodou genového inženýrství měla skutečně nevysvětlitelná zdržení a patentové problémy.

„A teď,“ pokračoval stařec, „uvažte, jak odlišná situace nastane, když děláte zábavu. Zábavu nikdo nepotřebuje. Není to záležitost, ve které by vláda intervenovala. Když stanovím cenu jednodenního pobytu na ostrově na pět tisíc dolarů, kdo mi v tom bude bránit? Nakonec sem přece nikdo nemusí jezdit.

Nejenže to nenazvou zlodějnou, ale vysoká cena ve skutečnosti zvýší přitažlivost ostrova. Návštěva se stane symbolem společenského postavení a to všichni Američani milují. Stejně jako Japonci, a ti samozřejmě mají mnohem víc peněz.“

Hammond dojedl zmrzlinu a Maria mu mlčky odnesla talířek. „Není odsud, víte,“ řekl. „Je to Haiťanka. Její matka je Francouzka. Ale v každém případě, Henry, připomeňte si, že původní záměr pro to, že jsem svou společnost zaměřil v prvé řadě tímhle směrem – bylo vyhnout se vládním intervencím, ať už kdekoli na světě.“

„Když už mluvíme o zbytku světa…“

Hammond se zasmál. „Už jsme si pronajali rozsáhlou plochu na Azorách, na Evropský jurský park. A přece víte, že už před drahnou dobou jsme získali ostrov poblíž Guamu pro Japonský jurský park. Stavba dalších dvou jurských parků začne hned zpočátku příštího roku. Oba budou otevřeny do čtyř let. Přímé výnosy potom přesáhnou deset miliard dolarů ročně a reklama, televize a doplňková práva by je měly zdvojnásobit. Nevidím důvod lámat si hlavu s domáckými dinosaurky pro děti. Jak mi bylo řečeno, ten chytrák Lew Dodgson si myslí, že plánujeme dělat právě tohle.“

„Dvacet miliard dolarů ročně,“ tiše pronesl Wu a užasle potřásl hlavou.

„Odhadnuto velmi zdrženlivě,“ podotkl Hammond. Zasmál se. „Není důvod k žádným divokým spekulacím. Ještě trochu zmrzliny, Henry?“

„Našel jste ho?“ vyštěkl Arnold, když strážný vešel do řídícího střediska.

„Ne, pane Arnolde.“

„Tak ho najděte.“

„Myslím, že v téhle budově není, pane Arnolde.“

„Tak se podívejte do hotelu,“ poručil hlavní inženýr, „do provozní budovy, do skladiště, hledejte ho všude, ale najděte ho.“

„Problém je…“ strážný zaváhal. „Pan Nedry je ten tlusťoch, že?“

„Správně,“ souhlasil Arnold. „Je tlustý. Tlustý lajdák.“

„No, Jimmy dole v hlavní hale mi říkal, že viděl jít nějakého tlustého chlapa do garáže.“

Muldoon se prudce otočil. „Do garáže? Kdy?“

„Asi před deseti, patnácti minutami.“

„Himlhergot!“ zaklel Muldoon.

Brzdy džípu zaskřípaly a vůz se zastavil. „Pardon,“ omluvil se Harding.

Ellie uviděla ve světle reflektorů, že cestu ucpalo stádo apatosaurů. Bylo jich šest, každý velký jako dům, a mládě zvíci dospělého koně. Apatosauři se pohybovali beze spěchu a tiše, ani okem nezavadili o džíp a jeho zářící světlomety. V jednu chvíli se mládě zastavilo, aby se nachlemtalo vody z louže na cestě, potom pokračovalo dál.

Srovnatelné stádo slonů by příjezd auta vyplašil, sloni by troubili a obklopili mládě, aby je chránili. Jenže na těchto zvířatech se žádný strach neprojevil.

„Copak nás nevidí?“ zeptala se Ellie.

„Ne, vlastně ne,“ odpověděl veterinář. „Samozřejmě, v doslovném smyslu nás vidí, jenže pro ně nic neznamenáme. Zřídkakdy vyjíždíme s auty ven v noci, takže s nimi nemají žádné zkušenosti. V jejich prostředí jsme jen jakési podivné, páchnoucí předměty. Nepředstavujeme pro ně žádné nebezpečí, a tudíž nám nevěnují ani žádnou pozornost. Příležitostně vyjíždím v noci k nemocným zvířatům a na zpáteční cestě mi tihle chlapíci zastoupí cestu na hodinu i na víc.“

„Co děláte?“

Harding se uchechtl. „Přehrávám jim z magnetofonu řev tyrannosaura. Ne že by si z tyrannosaura dělali těžkou hlavu. Tihle apatosauři jsou tak velicí, že nemají skutečného nepřítele. Tyrannosaurovi dokážou přerazit krk jediným šlehnutím ocasu. Vědí to. A stejně tak to ví i tyrannosaurus.“

„Ale oni nás nevidí. Myslím kdybychom vystoupili z auta…“ Harding pokrčil rameny. „Pravděpodobně by nezareagovali. Dinosauři mají skvělé vizuální schopnosti, jenže v podstatě zrakovou soustavu obojživelníků: vnímají jen pohyb. Nepohybující se věci nevidí prakticky vůbec.“

Zvířata se sunula dál, kůže se jim v dešti leskla. Harding zařadil rychlost. „Myslím, že teď už můžeme pokračovat,“ řekl.

Wu řekl: „Tuším, že možná zjistíte, že i na váš park jsou vykonávány tlaky, stejně jako na léky Genentechu.“ Přešli s Hammondem do obývacího pokoje a teď sledovali, jak za velkými skly oken řádí bouře.

„Nechápu jakým způsobem.“

„Vědci si možná budou přát vás přidusit. Nebo dokonce zastavit.“

„No, nemají nárok,“ odvětil Hammond. Zahrozil biochemikovi prstem. „Víte, proč by se o to vědci pokusili? Protože se chtějí věnovat výzkumu. Netouží nic vytvořit. Netouží po nějakém pokroku. Chtějí jen zkoumat. Jen provádět výzkum. No, máme pro ně jedno překvapení.“

„To mě nikdy nenapadlo,“ řekl Wu.

Hammond si povzdechl. „Jsem si jistý, že pro vědce je zajímavé provádět výzkum. Jenže jste dospěli do bodu, že tahle zvířata jsou prostě příliš nákladná, než aby se používala k výzkumu. Jsou to úžasné techniky, Henry, ale taky techniky příšerně drahé. Ve skutečnosti je může uživit jen zábava.“ Hammond pokrčil rameny. „Přesně to, do čeho jsme se pustili my.“

„Jenže jestli se vyskytnou pokusy park zavřít…“

„Vemte sakra na vědomí fakta, Henry,“ odsekl Hammond podrážděně. „Tohle není Amerika. Tohle dokonce není ani Kostarika. Je to můj ostrov. Já ho vlastním. A nic mě nezastaví, abych neotevřel Jurský park pro všechny děti na světě.“ Uchechtl se. „Nebo aspoň pro ty bohaté. A povídám vám, budou z toho celé pryč.“

Ellie Sattlerová se na zadním sedadle dívala z okénka. Jeli deštěm promočenou džunglí už dvacet minut a od chvíle, kdy jim překřížili cestu apatosauři, neviděli nic.

„Teď jsme blízko tropické řeky,“ řekl Harding nad volantem. „Teče tady někde od nás nalevo.“

Znovu prudce šlápl na brzdy. Auto sebou smýklo a zastavilo se před hejnem malých zelených zvířátek. „No, dnes v noci tu všichni mají hotové manévry,“ komentoval. „Tohle jsou compové.“

Procompsognathidové, pomyslela si Ellie a přála si, aby tu byl Grant a viděl je. Tohle zvíře viděli na faxu, doma v Montaně. Malí temnězelení procompsognathidové odcupkali na opačnou stranu cesty, potom se přikrčili na zadních, aby si prohlédli auto, krátce začiřikali a uprchli do noci.

„Zvláštní,“ uvažoval Harding. „To mi řekněte, odkud se tu vzali? Compové se v noci obvykle nepohybují. Vylezou si na stromy a čekají na rozbřesk.“

„Proč potom jsou na pochodu teď?“ zeptala se Ellie.

„Nemám tušení. Víte, compové jsou mrchožrouti, saprofágové, jako třeba krkavci. Přitahují je umírající zvířata a mají úžasně vytříbený čich. Umírající zvíře dokážou vyčmuchat na míle daleko.“

„Pak tedy táhnou k umírajícímu zvířeti?“

„Umírajícímu, anebo už mrtvému.“

„Neměli bychom jet za nimi?“ navrhla Ellie.

„Jsem zvědavý,“ souhlasil veterinář. „Ano, proč ne? Pojeďme se podívat, kam jdou.“

Obrátil auto a zamířil nazpět za compy.

TIM

Tim Murphy ležel v elektromobilu a tvář měl přimáčknutou na kličku u dveří. Pozvolna se probíral k vědomí. Nejraději ze všeho by spal. Zavrtěl se a ucítil, že ho tlačí do lícní kosti kovová páčka. Bolelo ho celé tělo. Ruce a nohy a větší část hlavy – v hlavě mu bušila příšerná bolest. A všechna ta bolest vyúsťovala v jedinou touhu – zase usnout.

Nadzvedl se na lokti, otevřel oči a obrátil se mu žaludek. Pozvracel si celou košili. Cítil hořkou příchuť žluči a otřel si ústa hřbetem ruky. V hlavě mu bušilo, cítil se omámený. Připadalo mu, že se svět kymácí, jako by vlny houpaly s člunem, a měl z toho mořskou nemoc.

Tim zasténal a obrátil se na záda, vyhnul se přitom louži zvratků. Bolest v hlavě ho nutila dýchat krátkými vdechy, povrchně. A pořád mu bylo špatně, jako by se všechno kymácelo. Otevřel oči a rozhlédl se, pokusil se rozpoznat, kde se vlastně nachází.

Ležel uvnitř elektrického džípu. Ale auto se muselo převrátit na stranu, protože se opíral zády o dvířka u sedadla spolujezdce, hleděl na volant a za ním na větve stromů zmítající se ve větru. Déšť už prakticky ustal, ale rozbitým předním oknem na něj padaly vodní kapky.

Zvědavě se zadíval na úlomky skla. Nedokázal si připamatovat, jak se okno rozbilo. Nemohl si vzpomenout na nic kromě toho, že stáli na cestě a on mluvil s doktorem Grantem, když na ně přišel tyrannosaurus. To byla poslední věc, na kterou si vzpomínal.

Znovu se mu udělalo špatně a zavřel oči, dokud ho nutkání ke zvracení nepřešlo. Vnímal rytmické vrzavé zvuky, připomínající skřípění lanoví na lodi. Měl pocit, jako by se s ním celé auto stále houpalo, byl omámený a pořád se mu chtělo zvracet. Jenže když znovu otevřel oči, viděl, že se mu to nezdálo – džíp se skutečně pohyboval, klouzal po boku a houpal se sem a tam.

Celé auto se pohybovalo.

Tim se váhavě zvedl na nohy. Stál na dvířkách a přes palubní desku vyhlížel ven rozbitým předním oknem. Nejprve spatřil husté listoví chvějící se ve větru. Ale tu a tam prosvítaly mezery mezi větvemi a země byla…

Země byla šest metrů pod ním.

Nechápavě zíral. Elektromobil ležel na boku ve větvích velikého stromu, šest metrů nad zemí, a kýval se ve větru ze strany na stranu.

„Doprdele,“ řekl. Co bude dělat? Stál na špičkách, aby lépe viděl, a vyhlížel ven. Držel se přitom volantu, který se mu v ruce volně otáčel. Džíp se s hlasitým zapraskáním probořil větvemi o pár stop níž. Tim se znovu podíval popraskaným bočním okénkem na zem hluboko dole.

„Doprdele. Doprdele,“ opakoval si. „Doprdele. Doprdele.“

Další hlasité zapraskání a auto sklouzlo opět o jednu stopu dolů.

Musí odsud pryč.

Pohlédl si k nohám. Stál na páčce, kterou se otvíraly dveře. Skrčil se na ruce a na kolena, aby si páčku prohlédl. Potmě moc dobře neviděl, ale dohadoval se, že dveře jsou vyboulené směrem ven, takže se klička neotočí. Tyhle dveře nikdy neotevře. Pokusil se stáhnout okénko, ale ani tenhle mechanismus nefungoval. Pak ho napadly zadní dveře. Možná že by otevřel ty. Natáhl se přes přední sedadlo a džíp se při změně těžiště ošklivě zakymácel.

Tim opatrně vztáhl ruku a otočil páčkou na zadních dveřích.

Byly také zablokované.

Jak se dostane ven?

Zaslechl zafrkání a pohlédl dolů. Pod ním proběhla temná silueta. Tyrannosaurus to nebyl. Silueta měla soudkovitý, břichatý tvar, a jak se kolébala kolem, vydávala čmuchavé zvuky. Ocas komíhal ze strany na stranu a Tim si všiml, že byl osazený dlouhými trny.

Byl to stegosaurus, který se zjevně ze své choroby zotavil. Tim zauvažoval, kde se asi nacházejí další: Gennaro, Sattlerová a veterinář. Naposledy je spatřil právě u stegosaura. Jak to bylo dlouho? Pohlédl na hodinky, ale tvář se mu stáhla zklamáním, neviděl na čísla. Sundal si je a odhodil.

Stegosaurus začmuchal a odkolébal se pryč. Nyní vydával jediný zvuk vítr ve stromech a doplňovalo jej vrzání, jak se džíp kolébal ve větvích.

Musí se odsud dostat.

Tim popadl páčku a pověsil se na ni silou, ale dveře držely pevně. Ani se nehly. Vzápětí si uvědomil, že na něco zapomněl: zadní dveře byly přece zamčené! Tim vytáhl západku a otočil kličkou. Dveře se vyklopily ven, dolů a zarazily se o větev několik stop níž.

Otvor byl úzký, ale Tim doufal, že se jím protáhne. Zadržel dech a pomalu se plížil na zadní sedadlo. Džíp zavrzal, ale nezřítil se. Tim se chytil po obou stranách dvířek a spustil se dolů do úzkého otvoru. Vzápětí už ležel na břiše na sklopených dveřích a nohy mu trčely z auta ven. Zakopal jimi ve vzduchu, až se čehosi pevného dotkl – větve, a spočinul na ní celou váhou.

Jakmile to udělal, větev se ohnula a dvířka se otevřela dokořán. Tim vylétl z džípu a padal. Listí mu šlehalo do tváře a tělem narážel do jedné větve za druhou, při každém nárazu ucítil palčivou bolest a v hlavě se mu rozsvítilo jasné světlo…

Poslední náraz, který mu vyrazil dech. Tim ležel přehnutý přes silnou větev a břicho se mu svíralo bolestí.

Zaslechl další zapraskání a vzhlédl k džípu, velkému černému stínu půl druhého metru nad ním.

Nové zapraskání. Auto se posunulo.

Tim se přinutil k pohybu, aby začal šplhat dolů. Jako malý kluk lezl po stromech a uměl to dobře. A po tomhle stromu se šplhalo skvěle, větve měl nedaleko od sebe, bylo to skorem jako po schodech…

Hlasité zapraskání.

Auto se dalo definitivně do pohybu.

Tim se vrhl dolů, klouzal rukama po vlhkých větvích a cítil, jak mu na nich ulpívá lepkavá míza. Neurazil však víc než pár stop, když elektromobil zapraskal ve větvích naposledy a začal se pomalu, pomaloučku obracet nosem dolů. Tim viděl silné zelené mřížování a světlomety, které se obrátily proti němu. Potom začal džíp padat, stále rychleji přímo na větev, na níž se teď držel Tim…

A uvízl.

Chlapec měl tvář jen pár palců od přední mříže vražené dovnitř jako rozšklebená tlama, namísto očí světlomety. Na hlavu mu kapal olej.

Stále se nacházel nějakých tři a půl metru nad zemí. Sáhl dolů, nahmátl další větev a sesunul se na ni. Viděl, jak se hořejší větev pod váhou auta stále víc a víc prohýbá. Vzápětí se zlomila a džíp se řítil přímo na něho. Tima přepadla hrůza, že mu neunikne, že se mu nemůže dost rychle vyklidit z cesty, a prostě se pustil.

Prolétl až na zem.

Za letu se převracel, bolel ho přitom každý kousek těla a slyšel, jak se džíp žene za ním jako nějaký dravec, který ho pronásleduje. Potom Tim ramenem narazil do rozměklé hlíny, odkutálel se pryč co nejrychleji a přitiskl se ke kmeni. Elektromobil dopadl s hlasitým kovovým zapraskáním a vytryskl z něj oblak elektrických jisker, které chlapce popálily na kůži, zapraskaly a zasyčely na vlhké zemi kolem.

Tim se pomalu zvedl na nohy. V temnotě zaslechl čmuchání a uviděl, jak se vrací stegosaurus přilákaný rachotem způsobeným elektrickým džípem. Dinosaurus se pohyboval přihlouple, nízkou hlavu měl vystrčenou kupředu a po hrbu na zádech mu ubíhaly dvě řady velkých rohovitých desek. Připomínal přerostlou želvu. Byl stejně pitomý. A pomalý.

Tim zvedl kámen a hodil jej po něm.

„Táhni!“

Kámen hluše udeřil do pancíře. Stegosaurus se přibližoval dál.

„Jdi pryč! Jdi!“

Tim hodil další kámen a zasáhl stegosaura do hlavy. Zvíře zavrčelo, pozvolna se obrátilo a odkolébalo se směrem, kterým přišlo.

Tim se opřel o zdemolovaný džíp a rozhlédl se temnotou. Musel se dostat zpátky k ostatním, ale nechtěl se ztratit. Věděl, že je někde v parku, pravděpodobně nedaleko hlavní silnice. Kdyby jen dokázal přesně určit, kde se nachází! Potmě toho moc neviděl, ale…

Vtom si vzpomněl na brýle.

Vlezl dovnitř do elektromobilu roztříštěným předním oknem a našel brýle na noční vidění spolu s radiotelefonem. Ten byl zničený a mlčel, takže jej zase odložil. Ale brýle stále fungovaly. Navlékl si je a uviděl známý zeleně fosforeskující obrázek.

Pomocí brýlí spatřil sešlapaný plot po své levici a sešel k němu. Oplocení sice bylo pomalu čtyři metry vysoké, ale tyrannosaurus je snadno strhl. Tim tím místem proběhl, protáhl se hustým křovím a vyšel na hlavní silnici.

V brýlích zahlédl druhý elektrický džíp, rovněž převrácený na bok. Rozběhl se k němu, nadechl se nahlédl dovnitř. Auto bylo prázdné. Nikde ani známky po doktoru Grantovi a doktoru Malcolmovi.

Kam odešli?

Kam všichni odešli?

Pocítil náhlou vlnu paniky, když stál takhle osamělý v noci u prázdného auta na cestě táhnoucí se džunglí. Začal se prudce točit v kruzích a brýle mu ukázaly svět jako zelený vír. Pak postřehl po straně cesty cosi světlého. Byl to Lexin baseballový míček. Setřel z něj bahno.

„Lex!“

Tim zakřičel z plných plic, nedbal, jestli ho zaslechnou i zvířata. Naslouchal, ale zaslechl jen vítr a pleskání kapek opadávajících ze stromů.

„Lex!“

Matně se rozpomínal, že byla v džípu, když je tyrannosaurus napadl. Zůstala tam? Nebo se nějak dostala ven? Události spojené s útokem se mu stále mátly. Nebyl si jistý, co se vlastně všechno stalo. Už jen z pouhého pomyšlení se mu dělalo nevolno. Stál na cestě a zalykal se panikou.

„Lex!“

Zdálo se, že noc se kolem něj sevřela. Pocítil strašnou lítost sám nad sebou, posadil se do chladné louže na cestě a chvilku pobrekával. Když ho to přešlo, dál slyšel nějaký pláč. Byl slaboučký a nesl se odkudsi ze silnice před ním.

„Jak dlouho už to trvá?“ zeptal se Muldoon vracející se do řídícího střediska. Nesl si kufřík z černého plechu.

„Půl hodiny.“

„Hardingův džíp už by měl být zpátky.“

Arnold zamáčkl cigaretu. „Jsem si jistý, že se vrátí každou chvilku.“

„Po Nedrym stále ani stopy?“ zeptal se Muldoon.

„Ne. Zatím ne.“

Muldoon otevřel kufřík, který obsahoval šest přenosných vysílaček. „Tohle roznesu lidem po budově.“ Jednu podal hlavnímu inženýrovi. „Vemte si k tomu dobíječku. Tohle jsou naše náhradní vysílačky, ale nikdo je přirozeně nikdy nenabil. Nechte ji, aby se nabíjela dvacet minut, a pak se pokuste spojit s auty.“

Henry Wu otevřel dveře s nápisem FERTILIZACE a vstoupil do temné laboratoře. Nikdo tu nebyl, všichni laboranti zřejmě ještě stále večeřeli. Wu zamířil přímo k terminálu a vyvolal si deník se záznamy o DNA. Deník musel být uložen v počítači. DNA měla tak velikou molekulu, že na každý druh by bylo zapotřebí celých gigabytů na optickém disku, aby se na něm uložily veškeré podrobnosti o všech zásazích. Bude muset překontrolovat všech patnáct druhů. Čekalo jej úžasné množství informací, které musel projít.

Stále mu nebylo jasné, proč se Grant domnívá, že je tak důležitá žabí DNA. Wu sám často nerozeznával jeden druh DNA od druhého. Koneckonců větší část DNA všech žijících zvířat je naprosto stejná. DNA je neuvěřitelně prastará substance. Lidé hemžící se v ulicích moderních měst a naparující se svými růžovoučkými novorozeňaty se nezamýšlejí v běhu života nad tím, co je v centru toho všeho. Že látka, která spustila rej života, je téměř stejně stará jako samotná Země. Molekula DNA je tak prastará, že se její vývoj v podstatě ukončil před více než dvěma miliardami let. Od té doby se toho v ní změnilo jen pramálo. Jen pár starých genů se nově zkombinovalo – a to opravdu jenom pár.

Když srovnáte lidskou DNA s DNA bakterie na nízkém vývojovém stupni, zjistíte, že jen asi deset procent šroubovice je odlišných. Vrozený konzervatismus DNA dodal Wuovi odvahu k tomu, aby používal libovolnou DNA. Když Wu dělal dinosaury, manipuloval s DNA jako sochař s hlínou či s mramorem. Tvořil zcela volně.

Když spustil na počítači vyhledávací program, věděl, že to dvě nebo tři minuty potrvá. Vstal, přecházel po laboratoři a z dlouholetého zvyku kontroloval přístroje. Povšiml si záznamu na dveřích mrazničky, který sledoval vnitřní teplotu. Viděl, že na grafu je ostrý vrchol. To je divné, zauvažoval. Znamenalo to, že někdo v mrazničce byl. A to nedávno – v poslední půlhodině. Ale kdo by teď večer do ní lezl?

Počítač pípnutím oznámil, že už shromáždil první údaje. Wu se k němu vrátil, aby si prohlédl, co našel. A jakmile pohlédl na monitor, úplně zapomněl na mrazničku a na ostrý vrchol grafu.

LEITZKEHO ALGORITMUS VYHLEDÁVÁNI DNA

DNA: Pátráno podle kritérií: RANA (všechna, fragment délky > 0)

DNA obsahující fragment RANA Verze

Maiasaurus 2.1 – 2.9

Procopsognathid 3.0 – 3.7

Othnielia 3.1 – 3.3

Velociraptor 1.0 – 3.0

Hypsilophodontid 2.4 – 2.7

Výsledek byl jasný: všichni rozmnožující se dinosauři obsahovali DNA druhu rana, čili žabí DNA. A žádné jiné zvíře. Wu sice stále nechápal, co schopnost množení způsobilo, jenže už dál nemohl popírat, že doktor Grant má pravdu. Dinosauři se rozmnožovali.

Vyrazil nahoru do řídícího střediska.

LEX

Lex seděla skrčená v drenážní rouře o metrovém průměru vedoucí pod silnicí. V puse měla svou baseballovou rukavici, kolébala se semtam a hlavou přitom stále narážela na stěnu roury. Panovala tam naprostá tma, ale pomocí brýlí ji viděl zřetelně. Zdála se nezraněná a Tim ucítil, jak mu padá strašlivý kámen ze srdce.

„Lex, to jsem já. Tim.“

Neodpověděla. Stále se klepala hlavou o rouru.

„Vylez ven.“

Zavrtěla hlavou jako že ne. Pochopil, že je strašlivě vyděšená.

„Lex,“ řekl; „když vylezeš ven, půjčím ti tyhle noční brýle.“

Jen zavrtěla hlavou.

„Podívej, co mám,“ lákal ji a zvedl ruku. Podívala se nechápavým pohledem. Asi bylo příliš tma, aby mohla něco vidět. „Tvůj míč, Lex. Našel jsem ti míč.“

„No a co.“

Zkusil to jinak. „Musíš to tam mít nepohodlné. Taky studené. Vylez prosím tě ven.“

Pokračovala v pohybu, kdy narážela hlavou o rouru.

„Proč ne?“

„Venku jsou zřívata.“

To ho na okamžik překvapilo. Už několik let neřekla „zřívata“.

„Zřívata už jsou pryč,“ řekl.

„Je tam to velké. Nějaký Tyrannosaurus rex.“

„Už je pryč.“

„Kam šel?“

„Nevím, ale tady nikde není,“ řekl Tim a doufal, že to je pravda.

Lex nevylézala. Zaslechl, jak se znovu klepla. Tim se posadil do trávy před rouru, kde na něj viděla. Na místě, kde seděl, byla země prosáklá vodou. Objal si kolena rukama a čekal. Nenapadalo ho, co by měl jinak dělat. „Posadím se sem,“ řekl. „A budu odpočívat.“

„Je tam táta?“

„Ne,“ odpověděl s podivným pocitem. „Táta je doma, Lex.“

„A máma?“

„Ne, Lex.“

„Je tam někdo dospělý?“ vyptávala se Lex.

„Zatím ne. Ale jsem si jistý, že sem brzy přijdou. Asi už budou na cestě.“

Potom zaslechl, jak se začala v rouře hemžit, a vylezla ven. Třásla se zimou a na čele měla zaschlou krev, ale jinak vypadala v pořádku. Překvapeně se kolem sebe rozhlédla a řekla:

„Kde je doktor Grant?“

„Nevím.“

„Ale předtím tu přece byl.“

„Byl? Kdy?“

„Předtím,“ řekla Lex. „Viděla jsem ho, když jsem byla v té rouře.“

„Kam by šel?“

„Jak to mám vědět?“ řekla Lex a pokrčila nosík. Dala se do křiku: „Hálóóóó! Pane doktore? Pane doktore!“

Tim se necítil ve své kůži při kraválu, který tropila – mohl přilákat nazpět tyrannosaura – ale okamžik nato slyšel, jak jim někdo volá v odpověď. Volání se neslo zprava, od džípu, který Tim před několika minutami opustil. Díky brýlím s úlevou sledoval, jak k nim kráčí doktor Grant. Měl na rameně na košili ohromnou skobu, ale jinak vypadal dobře.

„Bohudíky,“ řekl. „Hledal jsem vás.“

Ed Regis se roztřeseně zvedl na nohy a otřel si bláto z tváře a z rukou. Strávil velice zlou půlhodinu vklíněný mezi veliké balvany na svahu kopce pod silnicí. Věděl, že to není žádné skvělé útočiště, avšak zpanikařil a nedokázal jasně uvažovat. Dlouho ležel v bahně a zimě, pak se pokusil dát dohromady, ale v duchu pořád viděl toho dravce. Dravce, jak se blíží k němu. K autu.

Ed Regis si přesně nevzpomínal, co se stalo potom. Upamatoval se, že Lex mu něco říkala, ale že on se nezastavil, nemohl se zastavit, jen běžel a běžel. Za silnicí ztratil rovnováhu, zřítil se z kopce a zastavil se až o nějaké balvany. Napadlo ho, že by se mohl mezi ty balvany vsoukat a schovat se tam, bylo tam dost místa, a taky to tak udělal. Lapal po dechu, byl celý vyděšený a nemyslel na nic jiného, než jak utéct tomu tyrannosaurovi. Trochu se uklidnil, až se konečně jako krysa vklínil mezi balvany, a přepadla ho hrůza a stud, protože opustil ty děti, že zbaběle utekl a myslel jen na svou vlastní záchranu. Věděl, že by se měl vrátit na silnici, že by se je měl pokusit zachránit. Vždycky se považoval za statečného a chladnokrevného v kritických situacích, ale když se teď snažil ovládnout a přimět, aby se tam vrátil – prostě jaksi nemohl. Přepadl ho děs, začal se dusit a byl neschopen pohybu.

Řekl si, že to je beztak beznadějné. Jestli děti na silnici zůstaly, nemohly to přežít a Ed Regis už pro ně nemůže zhola nic udělat, takže klidně může zůstat tam, kde se nachází. Nikdo se nikdy nedozví, co se stalo, jen on to bude vědět. Nemohl pro ně nic udělat. A tak Regis zůstal mezi balvany půl hodiny, zápasil s příšernou hrůzou a opatrně se vyhýbal pomyšlení, jestli děti zemřely, a co mu řekne Hammond, až se to dozví.

K prvnímu pohybu ho nakonec přiměl podivný pocit v ústech. V koutku pocítil mravenčení a celou část měl jakoby znecitlivělou. Napadlo ho, že se poranil při pádu. Regis se dotkl tváře a v koutku nahmátl otok. V zápětí si uvědomil, že to, co má za oteklou tvář, je ve skutečnosti pijavice bobtnající tím, jak mu ze rtu nasává krev. Měl ji už prakticky v ústech. Zachvěl se a obrátil se mu žaludek. Uchopil ji a cítil, jak se mu odtrhává od rtu, a že mu do úst proudí teplá krev. Vyplivl krev a pijavici s odporem zahodil do lesa. Další spatřil na předloktí, a když ji také oderval, zanechala mu tam stužku temné krve. Prokristapána, možná je měl všude po těle. Po tom pádu z kopce dolů. Tyhle kopečky v džungli se pijavicemi jen hemží. Stejně tak rozsedliny ve skalách. Co říkali ti dělníci? Pijavice se dostanou i do prádla. Líbí se jim na temných, teplých místech. S oblibou vám vlezou přímo do…

„Halóóó!“

Zarazil se. Kdosi křičel, hlas unášel vítr.

„Halóóó! Pane doktore!“

Kristovy rány, byla to ta holčička.

Ed Regis naslouchal tónu jejího hlasu. Nezněl vyděšeně ani bolestivě. Křičela přesně tím svým umíněným způsobem. Pomalu se mu rozsvěcovalo, že se muselo stát něco jiného, že tyrannosaurus musel odejít – anebo přinejmenším nezaútočil – a že i ostatní jsou stále naživu. Grant a Malcolm. Možná jsou naživu všichni. Jakmile si uvědomil tohle, okamžitě vystřízlivěl, jako by ho nějaký policajt přetáhl pendrekem, a cítil se lépe, protože teď už věděl, co musí udělat. A jak se drápal ven ze skrýše mezi balvany, už přemýšlel o svých dalších krocích, co bude říkat, co bude od tohoto okamžiku podnikat.

Regis si otřel studené bláto z tváře a z rukou, důkaz, že ležel v úkrytu. Nevadilo mu, že se schovával, ale nyní musel postupovat opatrně. Vyhrabal se nazpět na cestu, ale když se vynořil z houštin, na okamžik ztratil orientaci. Auta neviděl. Nějak se dostal až na úpatí kopce. Džípy musely uvíznout nahoře.

Vydal se vzhůru do kopce, k elektromobilům. Prales halilo strašidelné ticho. Nohama čvachtal v blátivých loužích. Děvčátko už víckrát nezaslechl. Proč přestala volat? V chůzi ho napadlo, že se jí možná něco přihodilo. V tom případě by se ale vracet neměl. Možná se tu někde potloukal ten tyrannosaurus. A on byl přece dole pod kopcem. Měl mnohem blíž domů.

A všude bylo takové příšerné ticho. Takové ticho, až znělo strašidelně. Ed Regis se otočil čelem vzad a vydal se nazpět k táboru.

Alan Grant jí letmo ohmatal paže a nohy. Zdálo se, že ji nic nebolí. Bylo to úžasné: kromě tržné ranky na čele byla v pořádku. „Neříkala jsem vám to?“ pronesla.

„No, musel jsem si to překontrolovat.“

Chlapec takové štěstí neměl. Tim měl oteklý a bolavý nos a Grant podezíral, že ho má zlomený. Pravé rameno měl ošklivě podrápané a oteklé. Ale nohy byly, zdálo se, v pořádku. Obě děti mohly jít. To bylo nejdůležitější.

Grant sám byl v pořádku kromě místa na pravé části prsou, kde se o něj otřel tyrannosaurus zadní tlapou. Při každém nadechnutí ho pálilo, ale vážně to nevypadalo a nijak ho to neomezovalo v pohybu.

Připadalo mu, že rána ho smetla do bezvědomí, protože všechno předtím, než se s hekáním posadil v pralese deset metrů od džípu, si připomínal jen velmi matně. Zpočátku mu prsa krvácela, takže si musel na rány přiložit listí, a po chvíli se mu udělal stroupek. Potom začal obcházet kolem a hledal Malcolma s dětmi. Grant nemohl uvěřit, že je stále ještě naživu, a jak si začínal v paměti vybavovat jednotlivé obrázky, snažil se vysledovat z nich nějaký smysl. Tyrannosaurus je mohl všechny snadno zabít. Proč to neudělal?

„Já mám hlad,“ postěžovala si Lex.

„Já taky,“ přidal se Grant. „Musíme se teď dopravit nazpátek k civilizaci. A musíme jim říct o té lodi.“

„Jsme jediní, kdo to ví?“ zeptal se Tim.

„Ano. Musíme se vrátit a povědět jim to.“

„Potom pojďme po cestě k hotelu,“ řekl Tim a ukázal z kopce dolů. „Takhle se s nimi potkáme, až nám pojedou naproti.“

Grant to zvažoval. Pořád mu nešlo z hlavy jedno: temný stín, který proběhl mezi elektromobily ještě předtím, než přišel útok. Co to bylo za zvíře? Napadala ho jen jedna možnost: ten malý tyrannosaurus.

„Myslím, že ne, Time. Po obou stranách kolem cesty vedou vysoké ploty,“ odvětil Grant. „Kdyby byl někde dál na cestě některý z tyrannosaurů, dostali bychom se do pasti.“

„Máme teda počkat tady?“ zeptal se Tim.

„Ano,“ souhlasil paleontolog. „Vyčkejme přímo tady, než si pro nás někdo přijde.“

„Já mám hlad,“ opakovala Lex.

„Doufám, že už to nebude trvat moc dlouho,“ řekl Grant.

„Nechci zůstat tady,“ protestovala Lex.

Zároveň zpod kopce zaslechli, jako by tam kdosi zakašlal.

„Zůstaňte tady.“ Grant se rozběhl z kopce dolů, aby se porozhlédl.

„Zůstaň tady,“ řekl Tim a utíkal za ním.

Lex běžela zároveň s bratrem. „Nenechávejte mě tady, nenechávejte mě tady, vy mužský…“

Grant jí dlaní ucpal ústa. Pokusila se mu vykroutit. Zavrtěl hlavou a zagestikuloval z kopce dolů, aby se podívala.

Pod úpatím kopce spatřil Grant Eda Regise. Stál strnule, bez hnutí. V houštinách všude kolem nich náhle panovalo vražedné ticho. Neustálé vrzání cikád a skřehotání žab, tvořící zvukové pozadí pralesa, rázem ustalo. Ozývalo se jen tiché šumění listí a skučení větru.

Lex začala něco žvatlat, ale Grant ji zatáhl ke kmeni nejbližšího stromu a vtiskl ji do husté změti kořenů dole při zemi. Tim se k nim ihned připojil. Paleontolog si přiložil prst k ústům, aby byli zticha, a pak zvolna vyhlédl zpoza stromu.

Cesta dole byla temná, a jak se větve velikých stromů zachvívaly ve větru, přes ně filtrované měsíční světlo utvářelo skvrnité pohyblivé vzory. Ed Regis zmizel. Grantovi okamžik trvalo, než zjistil, kde se nachází. Vedoucí tiskového oddělení se tiskl ke kmeni ohromného stromu a objímal jej. Nehýbal ani prstíčkem.

Prales zůstával stále pohroužený do ticha.

Lex netrpělivě zatahala Granta za košili, chtěla vědět, co se děje. Potom odkudsi opravdu zblízka zaslechli tichý frkavý výdech, sotva hlasitější než poryv větru. Zaslechla jej i Lex, protože přestala s Grantem bojovat.

Zvuk se k nim donesl znovu, tichý jako povzdech. Granta napadlo, že zní téměř stejně, jako když oddechuje kůň.

Pohlédl na Regise a viděl, jak se na kmeni stromu mihotají pohyblivé stíny. A pak si uvědomil, že je tam ještě jeden stín, ležící přes ty mihotavé, ale že se nehýbe: silný zakřivený krk a hranatá hlava.

Znovu se ozval výdech.

Tim se zvědavě natáhl kupředu, aby se podíval. Lex také.

Zaslechli prasknutí zlomené větvičky a na cestu vystoupil tyrannosaurus. Bylo to mládě: necelé dva a půl metru vysoké. Pohybovalo se s nemotorností mláďat, téměř jako štěně. Mladý tyrannosaurus pomalu scházel po cestě dolů, při každém kroku se zastavoval a než udělal další, začenichal. Minul strom, za nímž se skrýval Ed Regis, a ničím nedal najevo, že ho viděl. Grant pozoroval, jak Regisovi trochu povolil strnulý postoj. Ed obrátil hlavu a snažil se sledovat tyrannosaura z opačné strany stromu.

Zvíře se nyní ztratilo na cestě z dohledu. Regisovi se ulevilo, přestal se těsně tisknout ke stromu. Avšak džungle zůstávala ztichlá. Regis se ještě další půlminutu kryl za stromem. Pak se do džungle zvuky vrátily: ozvalo se první zkusmé zakvákání, zabzučela cikáda, aby se vzápětí zvedl celý chorus. Regis odstoupil od stromu, zahýbal rameny, vyplavoval ze sebe napětí. Vyšel doprostřed cesty a podíval se směrem, jímž tyrannosaurus odešel.

Útok přišel zleva.

Mládě zařvalo, vyřítilo se hlavou napřed a Regis se jak dlouhý tak široký rozplácl na zemi. Vykřikl a začal se hrabat na nohy, jenže tyrannosaurus udeřil. Musel ho zasáhnout zadní tlapou, protože Regis se najednou nehýbal. Vzpřímeně seděl na cestě, křičel a mával proti ještěrovi rukama, jako by ho chtěl odehnat. Zdálo se, že mladého tyrannosaura zvuky, které jeho maličká kořist vydávala, vyvedly z míry. Mládě sklonilo hlavu a zvědavě ho očichalo. Regis ho udeřil pěstí do čumáku.

„Zmiz! Táhni pryč! Zmiz, táhni!“ řval Regis z plných plic. Dravec od něj skutečně poodstoupil a dovolil Regisovi, aby se zvedl na nohy. Rval: „Slyšels mě? Maž pryč! Zmiz odsud!“ a přitom od tyrannosaura odstupoval. Mládě si stále zvědavě prohlíželo to podivné, hlučné zvíře, které mělo před sebou, ale když Regis udělal pár kroků, vymrštilo se a znovu jej srazilo k zemi.

Hraje si s ním, napadlo Granta.

„Fuj!“ vykřikl Regis v pádu, ale mládě ho nepronásledovalo, nechalo jej, aby se zase postavil. Vyskočil na nohy a dál ustupoval. „Ty pitomče – zpátky! Zpátky! Slyšels mě – zpátky!“ řval jako krotitel lvů.

Dravec zařval, avšak nezaútočil, a Regis se už blížil k okraji stromů a houštin po pravé straně. Ještě několik kroků a mohl se skrýt. „Zpátky! Ty! Zpátky!“ zakřičel Regis, a potom, v posledním okamžiku, tyrannosaurus udeřil a srazil Regise na záda. „Okamžitě toho nech!“ zavřískal a dravec skutečně hlavu odtáhl. Regis začal vřískat. Vydával ze sebe neartikulovaný, vysoký vřískot.

Vřískání náhle ustalo, a když ještěr zvedl hlavu, Grant viděl, že má v tlamě kus urvaného masa.

„Ne, to ne,“ tiše uniklo Lex. Tim vedle ní se odvrátil a začal náhle zvracet. Jeho brýle na vidění v noci mu sklouzly z čela a s kovovým cinknutím přistály na zemi.

Hranatá hlava se prudce zvedla a pohlédla k vrcholku kopce.

Tim brýle zvedl. Grant popadl obě děti za ruce a dali se do běhu.

ŘÍDÍCÍ STŘEDISKO

Compové cupkali potmě podél cesty. Hardingův džíp je s nevelkým odstupem následoval. Ellie ukázala dál kupředu: „Není to světlo?“

„Možná,“ odvětil Harding. „Vypadá to skorem jako světlomety.“

Náhle to v reproduktoru vysílačky zašumělo a zapraskalo. Zaslechli Johna Arnolda říkat: „…jste tam?“

„Á, tady je,“ řekl zvěrolékař. „Konečně.“ Stiskl knoflík. „Ano, Johne, jsme tady. Jsme poblíž řeky a jedeme za compy. Je to docela zajímavé.“

Další zapraskání. Potom: „…ju vaše auto…“

„Co říkal?“ zeptal se Gennaro.

„Něco o autu,“ odvětila Ellie. Když Grant prováděl vykopávky v Montaně, Ellie obsluhovala spojovací zařízení. Léta zkušeností ji naučila rozumět i hodně zkomoleným relacím. „Myslím, že říkal, že potřebuje naše auto.“

Harding stiskl knoflík. „Johne? Jseš tam? Špatně ti rozumíme. Johne?“

Zablesklo se a ránu provázelo praskání atmosférických poruch. Potom zaslechli napjatý Arnoldův hlas: „…kde… te…“

„Jsme míli severně od výběhů hypsů. Poblíž řeky, a sledujeme nějaké compy.“

„Ne… ksakru… vraťte se… ed…!“

„Vypadá to, jako by měl nějaké problémy,“ zamračila se Ellie. Nebylo pochyb, že mu v hlase zaznívalo napětí. „Možná bychom se opravdu měli vrátit.“

Veterinář pokrčil rameny. „John má často nějaké problémy. Však znáte ty inženýry. Chtějí, aby všechno klapalo podle příruček.“ Stiskl knoflík na vysílačce. „Johne? Opakuj nám, prosím tě…“

Další zapraskání.

Nové atmosférické poruchy. Hlasité zaburácení hromu. Potom: „…Muldoo… potřebuje vaše auto… ed…“

Gennaro se zamračil. „Říká, že Muldoon potřebuje naše auto?“

„Mně to taky tak znělo,“ souhlasila Ellie.

„No, nedává to ale žádný smysl,“ řekl Harding.

„…ostatní… uvázly… Muldoon chce… auto…“

„Už chápu,“ řekla Ellie. „Ostatní auta uvázla v bouři na cestě a Muldoon chce pro ně zajet.“

Harding pokrčil rameny. „Tak proč si nevezme nějaké jiné auto?“ Stiskl knoflík na vysílačce. „Johne? Řekni Muldoonovi, aby si vzal nějaké jiné auto. Je v garáži.“

Reproduktor zapraskal, „…ne… poslechněte… potrhlí parchanti… auto…“

Veterinář stiskl tlačítko. „Říkal jsem ti, že je v garáži, Johne. Auto je v garáži.“

Další poruchy, „…edry… jedno… al…“

„Obávám se, že takhle se nikam nedostaneme,“ rezignoval Harding. „Dobře, Johne. Ihned se vracíme.“ Vypnul vysílačku a obrátil vůz. „Kéž bych ale pochopil, co mu ztrpčuje život.“

Zvěrolékař zařadil rychlost a zase se drkotali temnotou po cestě. O deset minut později zahlédli přibližující se světla hotelu Safari. A když Harding zastavil před hlavní budovou pro návštěvníky, viděli, jak k nim přichází Muldoon. Cosi křičel a rozhazoval rukama.

„Krucifix, Arnolde, vy syčáku! Himlhergot, dejte ten systém do pořádku! Okamžitě! Dovezte zpátky moje vnoučata! Okamžitě!“ John Hammond stál v řídícím středisku, křičel a dupal malýma nožkama. Už si tak počínal celé dvě minuty, zatímco Henry Wu se krčil v koutku a vypadal ohromeně.

„No, pane Hammonde,“ odvětil Arnold, „Muldoon už vyrazil, aby přesně tohle provedl.“ Hlavní inženýr se obrátil a zapálil si další cigaretu. Hammond byl stejný jako všichni ti ředitelé, s nimiž se Arnold setkal předtím. Ať to bylo u Disneyho anebo ve válečném námořnictvu, všichni šéfové se vždycky chovali stejným způsobem. Nikdy nechápali technické problémy a domnívali se, že čím víc budou řvát, tím rychleji se budou věci hýbat kupředu. Možná by měli pravdu, kdyby křičeli na sekretářku, aby jim objednala auto.

Jenže na problémy, jimž nyní čelil Arnold, neměl křik žádný vliv. Na počítač si můžete řvát, jak chcete. Elektrická síť se stará pramálo, jestli ji někdo seřve nebo ne. Technické systémy byly zcela lhostejné k těmto bouřlivým lidským emocím. A pokud křik nějaký efekt měl, pak negativní, protože Arnold nyní věděl prakticky jistě, že se Nedry nevrátí. Což ovšem znamenalo, že sám bude muset jít až do strojového kódu a pokusit se zjistit, co se tam podělalo. Bude to úmorná práce a bude muset být klidný a pečlivý.

„Zaskočte si do bistra,“ navrhl, „a dejte si kafe. Zavolám vás, až budu mít nějaké další zprávy.“

„Nechci tady žádný Malcolmův efekt,“ zaprskal Hammond.

„S Malcolmovým efektem se netrapte,“ uklidňoval ho hlavní inženýr. „A nechte mě pracovat.“

„Ať vás sebere čert,“ popřál mu Hammond.

„Zavolám vás, pane, až budu mít zprávu od Muldoona,“ opakoval Arnold. Stiskl pár tlačítek na klávesnici a spatřil, jak se na hlavním monitoru objevily důvěrně známé symboly.

*/Jurassic Park Main Modules/

*/

*/Call Libs

Include: biostat.sys

Include: sysrom.vst

Include: net.sys

Include: pwr.mdl

*/

*/Initialize

SetMain [42]2002/9A{total CoreSysop %4 [vig. 7*tty]}

if ValidMeter (mH) (**mH).MeterVis return

Term Call 909 c.lev {void Meter Vis $303} Random (3#*MaxFid)

on SetSystem (IDn) set shp_val.obj to lim (Val{d}Sumoval

if SetMeter (mH) (**mH).ValidMeter (Vdd) return

on SetSystem (! Telcom) set mxcpl.obj to lim (Val{pd}) Next val

Arnold se už nesnažil přimět počítač k práci. Nyní pronikl až dovnitř, aby si prohlédl strojový kód – instrukce psané řádek po řádku tak, aby se podle nich počítač choval. Hlavní inženýr si nešťastně uvědomoval, že kompletní program Jurský park obsahuje více než půl miliónu řádků, z nichž většina je nezdokumentovaná, bez jakéhokoli vysvětlení.

Wu vystoupil do popředí. „Co to provádíš, Johne?“

„Kontroluju program.“‚

„Řádek po řádku? To ti zabere celou věčnost.“

„To mi povídej,“ povzdechl si Arnold. „To mi klidně povídej.“

HLAVNÍ CESTA

Muldoon projel zatáčkou tak rychle, že džíp sklouzl po bahně. Gennaro sedící vedle něj se chytal, čeho se dalo. Hnali se po silnici k útesu, vysoko nad řekou skrytou nyní v temnotě pod nimi. Muldoon opět přidal plyn. Tvář měl napjatou.

„Jak je to ještě daleko?“ zeptal se Gennaro.

„Dvě, možná tři míle.“

Ellie s Hardingem zůstali v hlavní budově. Gennaro se nabídl, že Muldoona doprovodí. Auto se prudce stočilo do zatáčky. „Už to je hodina,“ uvažoval Muldoon. „Hodina, a z ostatních aut jsme neslyšeli ani slovo.“

„Ale přece mají rádia?“ podivil se Gennaro.

„Nedokázali jsme se s nimi spojit,“ odpověděl Muldoon.

Právník se zamračil. „Kdybych seděl celou hodinu v autě v takovém lijáku a měl vysílačku, pokusil bych se někomu zavolat.“

„Já taky,“ souhlasil Muldoon.

Gennaro potřásl hlavou. „Vážně si myslíte, že se jim mohlo něco stát?“

„Je naděje,“ řekl Muldoon, „že jsou naprosto v pořádku, ale uleví se mi, až je uvidím. Teď už by to mělo být každou chvilku.“

Cesta se zatočila a začali stoupat do kopce. Na úpatí kopce Gennaro postřehl cosi bílého, ležícího v kapradinách po straně cesty. „Zastavte,“ řekl a Muldoon zabrzdil. Právník vyskočil a v záři světlometů džípu běžel kupředu, aby se podíval. Vypadalo to jako nějaký kus oděvu, ale bylo to…

Gennaro se zastavil.

Dokonce i na dvoumetrovou vzdálenost zřetelně rozeznával, co to je. Dál kráčel pomaleji.

Muldoon se vyklonil z auta a zeptal se: „Co je to?“

„Noha,“ odpověděl Gennaro.

Noha měla světle modrobílou barvu a v místech, kde bývalo koleno, ji ukončoval zkrvavený rozervaný pahýl. Dole pod lýtkem viděl bílou ponožku a hnědou polobotku bez tkaničky. Přesně takové boty měl na sobě Ed Regis.

V té chvíli už z auta vyskočil Muldoon, přiběhl k němu a sklonil se nad nohou. „Prokristapána.“ Vytáhl nohu z listí a zvedl ji do záře světlometů. Z rozervaného konce pahýlu mu tekla přes ruku krev. Gennaro stál na metr od něho. Rychle se sehnul, opřel se rukama o kolena, pevně stiskl zavřená víčka a zhluboka vdechoval, aby se mu neudělalo zle.

„Gennaro,“ ostře pronesl Muldoonův hlas.

„Co?“

„Uhněte. Stojíte mi v šajnu.“

Gennaro se nadechl a poodstoupil. Když otevřel oči, viděl, jak Muldoon kriticky zkoumá pahýl. „Urvaný přímo v kloubu,“ řekl. „Neukousnul ji – zkroutil a utrhl. Prostě mu urval nohu.“ Muldoon povstal, odtrženou nohu držel obráceně, takže zbývající krev odkapávala na kapradiny. Jak svíral nohu za kotník, umazal od krve bílou ponožku. Gennaro znovu cítil, že se mu obrací žaludek.

„Není pochyb o tom, co se stalo,“ konstatoval Muldoon. „Dostal ho T-rex.“ Muldoon vzhlédl k vrcholku kopce a potom nazpět ke Gennarovi. „Jste v pořádku? Můžete pokračovat?“

„Ano,“ odpověděl právník. „Můžu.“

Muldoon kráčel nazpět k džípu a nesl nohu. „Myslím, že bychom ji raději měli vzít s sebou,“ řekl. „Nezdá se mi správné nechávat ji tady. Ksakru, ta nám ale zaneřádí auto. Podívejte se, jestli vzadu něco nenajdete, prosím vás. Plachtovinu nebo noviny…“

Gennaro otevřel zadní dvířka a přehrabal prostor za zadním sedadlem. Byl vděčný, že může na okamžik myslet na něco jiného. Plně se soustředil na problém, do čeho utrženou nohu zabalit, a všechny ostatní myšlenky vytěsnil. Našel plachtovinový pytel se sadou nářadí, disk kola, lepenkovou krabici a…

„Dva kusy nějakých obalů,“ oznámil. Byl to úhledně složený plastik.

„Podejte mi jeden,“ požádal Muldoon, stále stojící venku u auta. Nohu zabalil a podal nyní beztvarý balík Gennarovi. Když jej Gennaro převzal, překvapilo jej, jak je těžký. „Jenom to odložte dozadu,“ požádal Muldoon. „A kdyby se to dalo nějak zaklínit, víte, aby to tam nelítalo…“

„Dobře.“ Gennaro položil balík dozadu a Muldoon se vyšplhal za volant. Prudce sešlápl plyn a kola se protočila v bahně, pak zabrala. Džíp vystřelil do kopce, na vrcholku světlomety na okamžik svítily vzhůru do listoví, teprve potom klesly dolů a Gennaro zase viděl silničku před nimi.

„Kristeježíši,“ uniklo Muldoonovi.

Gennaro spatřil osamělý elektromobil ležící na boku uprostřed cesty. Druhý neviděl vůbec. „Kde je druhé auto?“

Muldoon se krátce rozhlédl a ukázal vlevo. „Tamhle.“ Druhý džíp ležel asi o šest metrů dál, roztřískaný při úpatí stromu.

„Jak se tam dostal?“

„Odhodil ho tam T-rex.“

„Odhodil?“ podivil se Gennaro.

Muldoon se tvářil zachmuřeně. „Pojďte, ať to máme s krku,“ řekl a vydrápal se z vozu ven. Rozběhli se kupředu k druhému elektromobilu. Kužele jejich baterek se komíhaly do noci.

Teprve když se přiblížili, Gennaro si všiml, jak je auto rozmlácené. Dal si pozor, aby nechal Muldoona podívat se dovnitř jako prvního.

„Nemějte strach,“ řekl Muldoon. „Je velice nepravděpodobné, že tu něco najdeme.“

„Nepravděpodobné?“

„Ano,“ přitakal. Vysvětlil, že za léta svého afrického pobytu viděl půltucet případů, kdy divoká zvěř v buši napadla člověka. Jeden útok leoparda: leopard v noci rozerval stan a odnesl tříleté dítě. Útok buvola v Amboseli, dva útoky lvů a jeden krokodýlí, na severu poblíž Meru. V každém z případů zůstalo pozoruhodně málo stop.

Nezkušení lidé si představují, že po napadení dravým zvířetem zbude na místě příšerná spoušť – utrhané údy ve stanu, krvavé stopy vedoucí do buše, zkrvavené kusy šatstva rozházené po celém tábořišti. Pravda je ovšem opačná, obvykle se nic takového nenajde, zejména když je oběť malá, novorozeně anebo malé dítě. Vypadá to, jako by se prostě ztratilo, jako by odešlo do buše a nikdy se už nevrátilo. Dravec dokáže dítě zabít už jen tím, že jím zatřese, zlomí mu vaz. Obvykle se nenajde ani kapka krve.

A většinou nenaleznete ani nějaké jiné pozůstatky obětí. Někdy knoflíček od košile, jindy kousek gumy z boty. Ale nejčastěji nic.

Dravec prostě dítě odnese – jednoznačně dávají přednost dětem – a nezanechá po sobě ani stopy. Proto se Muldoon domníval, že je vysoce nepravděpodobné, aby nalezli jakékoli pozůstatky po dětech.

Avšak když nahlédl dovnitř, čekalo ho překvapení.

„Ať se propadnu,“ zasakroval.

Muldoon se pokusil celou událost si zrekapitulovat. Přední sklo elektromobilu bylo rozbité, avšak tady kolem mnoho úlomků neleželo. Naopak si všiml, že se válely na cestě. Sklo se tudíž muselo rozbít už tam, dříve než tyrannosaurus auto zvedl a odhodil sem. Jenže vůz se zdál rozmlácený na mraky. Muldoon si posvítil dovnitř.

„Prázdné?“ s napětím se zeptal Gennaro.

„Ne tak úplně,“ odvětil Muldoon. Světlo jeho baterky ozářilo rozbité sluchátko radiotelefonu a na podlaze auta zahlédl něco jiného, něco černého a zakřiveného. Přední dveře byly promáčklé a zaklíněné, ale vsoukal se dovnitř zadními a přelezl sedadlo, aby sebral černý předmět.

„Jsou to hodinky,“ řekl, zatímco si je prohlížel ve světle baterky. Levné digitální hodinky s lisovaným řemínkem z černé gumy. Tekuté krystaly na ciferníku byly rozbité. Vzpomínal si, že je možná měl na ruce ten chlapec, ale nebyl si tím jistý. Ale takové hodinky nosívají děti.

„Co to je, hodinky?“ zeptal se Gennaro.

„Ano. A je tu radiotelefon, jenže rozbitý.“

„Je to tak důležité?“

„Ano. A ještě něco…“ Muldoon začichal. V autě to nakysle páchlo. Přejel světlem v kruhu kolem sebe a spatřil zvratky odkapávající ze dvířek. Sáhl na ně: byly ještě čerstvé. „Jedno z těch dětí musí být ještě naživu,“ řekl.

Gennaro na něj úkosem pohlédl. „Z jakého důvodu si to myslíte?“

„Hodinky,“ odpověděl Muldoon. „Dokazují to hodinky.“ Podal je Gennarovi, který si je přidržel ve světle baterky a převracel je v ruce.

„Krystal je rozbitý,“ podotkl právník.

„Správně,“ souhlasil Muldoon. „Ale řemínek nepoškozený.“

„Což znamená?“

„Že si je to dítě samo sundalo.“

„To se mohlo stát kdykoli,“ odporoval Gennaro. „Kdykoli před útokem.“

„Ne,“ řekl Muldoon. „Tyhle tekuté krystaly jsou odolné. Musí se do nich pořádně praštit, aby se rozbily. Ciferník hodinek se rozbil během útoku.“

„Tak si je dítě prostě sundalo.“

„Přemýšlejte o tom,“ nedal se Muldoon. „Když vás napadne tyrannosaurus, necháte všeho, abyste si sundával hodinky?“

„Třeba se řemínek přetrhl.“

„Je praktický nemožné utrhnout někomu hodinky ze zápěstí, aniž byste mu přitom zároveň neutrhl celou ruku. Ostatně, řemínek je netknutý. Ne,“ odporoval Muldoon. „Ten kluk si ho sundal sám. Podíval se na hodinky, viděl, že jsou rozmlácené, a sundal si je. Měl dost času, aby to udělal.“

„Kdy?“

„To se mohlo odehrát jedině až potom,“ odpověděl Muldoon. „Chlapec se musel nacházet po útoku v tomhle autě. Radiotelefon byl rozbitý, takže ho tu taky nechal. Je to chytrý kluk, pozná, když mu to k ničemu není.“

„Když je tak chytrý,“ namítl Gennaro, „kam šel? Protože já bych zůstal na místě a počkal, až si pro mě přijedou.“

„Ano,“ souhlasil Muldoon. „Ale třeba tady zůstat nemohl. Možná se tyrannosaurus vrátil. Nebo nějaké jiné zvíře. Něco ho prostě přimělo, aby odešel.“

„Kampak tedy šel?“

„Podívejme se, jestli to dokážeme zjistit,“ řekl Muldoon a vydal se k silnici.

Gennaro pozoroval Muldoona, jak si ve světle baterky prohlíží zemi. Tvář měl skorem ponořenou do bahna, zaujatou pátráním. Muldoon skutečně věřil, že na něco přišel, že alespoň jedno z těch dětí zůstalo naživu. Na Gennara to však dojem neudělalo. Šok z nalezené utržené nohy v něm vznítil pevné rozhodnutí ostrov uzavřít a všechno na něm zničit. Bez ohledu na to, co Muldoon tvrdil, Gennaro jej podezíral, že maluje věci na růžovo, že se v něm snaží probudit naději, a…

„Všiml jste si těchhle stop?“ zeptal se Muldoon, jenž stále ještě hleděl do země.

„Jakých stop?“ zeptal se Gennaro.

„Těchhle otisků – vidíte to? Přicházejí směrem k nám seshora po silnici. A jsou to otisky bot dospělého. Nějakých bot s gumovou podrážkou. Všimněte si výrazného vzoru na podrážce…“

Gennaro však viděl jen bahno. Louže, v nichž se odráželo světlo reflektorů.

„Přicházejí sem stopy dospělého,“ pokračoval Muldoon, „a tady se k nim připojují další. Malé, a střední… pohybují se v kruzích, šlapou jedny přes druhé… skorem jako by stáli spolu a povídali si… A teď se objevují tady, zdá se, že utíkají…“ ukazoval. „Tam. Do pralesa.“

Gennaro zavrtěl hlavou. „V tom bahně můžete vidět všechno, co se vám zachce.“

Muldoon se zvedl na nohy a poodstoupil. Znovu pohlédl k zemi a povzdechl si. „Říkejte si, co chcete, já se vsadím, že jedno z těch děcek přežilo. Možná obě. A snad i jeden dospělý, pokud tyhle velké stopy patří někomu jinému než Regisovi. Musíme prohledat prales.“

„Ještě v noci?“ zeptal se Gennaro.

Jenže Muldoon ho neposlouchal. Poodešel k navršenému náspu z měkké země, k drenážní rouře vedoucí pod silnicí. Znovu se sklonil. „Co mělo to děvčátko na sobě?“

„Propána,“ řekl Gennaro. „Jak to mám vědět?“

Muldoon se pomalu sunul k okraji cesty. A potom zaslechli něco jako zasípění. Takový zvuk mohlo vydat jedině zvíře.

„Slyšíte?“ řekl Gennaro, kterého přepadl panický strach. „Myslím, že bysme měli…“

„Pšššt,“ zarazil ho Muldoon.

Odmlčel se, naslouchal.

„To vítr,“ řekl Gennaro.

Znovu zaslechli zasípění, tentokrát zřetelněji. Nebyl to vítr. Ozvalo se to z houštin přímo před Muldoonem, po straně silnice. Neznělo to jako zvíře, ale lovec vykročil opatrně. Zakomíhal světlem a zakřičel, ale sípáni se ozývalo stále stejné. Muldoon rozhrnul vějířovité listí palmy.

„Co je to?“ zeptal se Gennaro.

„Malcolm,“ odpověděl Muldoon.

Ian Malcolm ležel na zádech, pokožku měl šedobílou a ústa mírně pootevřená. Sípavě dýchal. Muldoon podal baterku Gennarovi a sehnul se, aby tělo ohledal. „Nemůžu najít žádné zranění,“ oznámil. „Hlava je v pořádku, hrudník, paže…“

Potom Gennaro posvítil na nohy. „Nasadil si škrtidlo.“

Malcolm měl opasek pevně zkroucený kolem pravého stehna. Gennaro sjel paprskem podél končetiny. Pravý kotník se vybočil směrem ven v prapodivném úhlu, nohavice byla splihlá a nasáklá krví. Muldoon se kotníku jemně dotkl a Malcolm zasténal.

Muldoon odstoupil a snažil se zvážit, co teď. Malcolm mohl utrpět ještě další zranění. Má možná zlomenou páteř. Kdyby s ním pohnuli, mohli by ho zabít. Jenže když ho tady nechají, zemře šokem. Zatím nevykrvácel jen díky tomu, že měl dostatek duchapřítomnosti, aby si nasadil škrtidlo. Ale pravděpodobně byl i tak ztracen. Stejně, jako když s ním začnou hýbat.

Gennaro Muldoonovi pomohl muže nadzvednout, pracně si ho vyzvedli na ramena. Malcolm zasténal, oddechoval prudce a trhaně. „Lex,“ řekl. „Lex… vypadla… Lex…“

„Kdo je to Lex?“ zeptal se Muldoon.

„Ta malá holčička,“ odpověděl Gennaro.

Odnesli Malcolma nazpět do džípu a složili jej na zadní sedadlo. Gennaro mu škrtidlo kolem stehna ještě utáhl. Malcolm opět zasténal. Muldoon vytáhl nohavici a spatřil pod ní rozšklebené maso s matně bílými úlomky vyčnívající kosti.

„Musíme ho dopravit nazpátek,“ řekl Muldoon.

„Odjedete odsud a děti necháte tady?“ zeptal se Gennaro.

„Jestli vlezly do pralesa, tak ten má padesát čtverečních kilometrů,“ potřásl Muldoon hlavou. „Tam se dá něco najít jen pomocí senzorů. Jestli jsou děti naživu a pohybují se, senzory je zachytí a my si pro ně můžeme zajet a přivézt je nazpátek. Ale když doktora Malcolma neodvezeme zpátky rovnou, zemře.“

„Pak se tedy musíme vrátit,“ souhlasil Gennaro.

„Ano, taky si to myslím.“

Nalezli zpátky do auta. Gennaro řekl: „Povíte Hammondovi, že se děti ztratily?“

„Ne,“ odvětil Muldoon. „Povíte mu to vy.“

ŘÍDÍCÍ STŘEDISKO

Donald Gennaro hleděl na Hammonda. Seděli v opuštěném bistru. Stařec si lžičkou nabíral zmrzlinu a klidně ji pojídal. „Takže Muldoon se domnívá, že děti jsou někde v pralese?“

„Myslí si to, ano.“

„Pak jsem si jistý, že je najdeme.“

„To doufám,“ přitakal Gennaro. Pozoroval starce, jak s rozvahou jí, a cítil, že mu naskakuje husí kůže.

„Jsem si jistý, že je najdeme. Koneckonců, a to pořád tvrdím každému, naše zoo je postavená pro děti.“

„Jenom jestli jste pochopil, že se ztratily, pane,“ řekl Gennaro.

„Ztratily?‘’ odsekl. „Samozřejmě chápu, že se ztratily. Nejsem senilní.“ Povzdechl si a opět změnil tón. „Podívejte, Donalde,“ řekl, „nenechme se zmást. Měli jsme malou poruchu způsobenou bouří nebo čímsi, a následkem toho jsme utrpěli politováníhodnou, nešťastnou nehodu. Ale nic víc se nestalo. My to zvládneme. Arnold dá počítač dohromady. Muldoon přiveze děti a já nepochybuji, že se s nimi vrátí dříve, než dojím tuhle porci zmrzliny. Takže teď jenom vyčkáme a podíváme se, jak se všechno vyvine, ne?“

„Jak si přejete, pane,“ souhlasil Gennaro.

„Proč?“ zeptal se Wu s pohledem na monitor.

„Protože si myslím, že Nedry něco provedl se strojovým kódem,“ odpověděl hlavní inženýr. „Proto chci všechno zkontrolovat.“

„V pořádku,“ souhlasil Wu. „Ale vyzkoušel jste už různé programy?“

„Jako třeba co?“ zeptal se Arnold.

„Nevím. Jestli pořád fungují bezpečnostní systémy?“ řekl Wu. „Program Keycheck? A tohle všechno?“

„Proboha,“ Arnold si lámal prsty dozadu, až mu praskaly. „Musí fungovat. Bezpečnostní systémy se nedají vyřadit jinak než odsud z hlavního panelu.“

„No,“ řekl Wu, „jestli Keycheck běhá, dokážete vystopovat, co provedl.“

„To si sakra pište, že dokážu!“ odpověděl Arnold. Vrhl se na klávesy. Jak to, že ho to nenapadlo? Bylo to přece zřejmé. Počítačový systém Jurský park měl vestavěno několik vrstev bezpečnostních opatření. Jedním z nich byl program Keycheck, který monitoroval veškeré zásahy operátora do systému, stisknutí každého tlačítka. Původně jej instalovali jako zařízení na odlaďování, ale podrželi jej pro jeho bezpečnostní hodnotu.

V okamžení se v okně na monitoru vypsaly všechny zásahy, které Nedry vložil do počítače toho dne předtím:

13,42,121,32,88,77,19,13,122,13,44,52,77,90,13,99,13,100,13,109,55,103

144,13,99,87,60,B,44,12,09,13,43,63,13,46,57,89,103,122,13,44,52,88,9

31,13,21,13,57,98,100,102,103,13,112,13,146,13,13,13,77,67,88,23,13,13

system

nedry

goto command level

nedry

040/#xy/67&

mr goodbytes

security

keycheck off

safety off

si of

security

whte_rbt.obj

„To je všechno?“ podivil se Arnold. „Zdálo se mi, že to ze sebe ždímal celé hodiny.“

„Pravděpodobně jenom ubíjel čas,“ řekl Wu. „Dokud se definitivně nerozhodl, že jde na věc.“

Počáteční čísla znamenala označení jednotlivých tlačítek na klávesnici v kódu ASCII, která Nedry stiskl. Tato čísla znamenala, že si počínal jako běžný uživatel interface, jako každý jiný běžný uživatel počítače. Takže Nedry se zpočátku jen tak porozhlížel, což by člověk neočekával od programátora, který vybudoval tenhle systém.

„Možná se pokoušel zjistit, jestli nedošlo k nějakým změnám, než vlezl dovnitř,“ uvažoval Wu.

„Možná,“ souhlasil Arnold. Nyní si prohlížel seznam povelů, který mu dovoloval sledovat, jak Nedry v systému postupoval, a to řádek za řádkem. „Přinejmenším se můžeme podívat, co prováděl.“

system znamenal Nedryho žádost opustit normálně užívané programové vybavení, žádost o přístup ke strojovému kódu. Počítač se ho zeptal na jméno a on odpověděl: nedry.

Na tohle jméno se vázalo povolení ke strojovému kódu, takže počítač jej do systému vpustil. Nedry požádal goto command level, o přístup k nejvyšší úrovni povelů. Tato úroveň byla chráněna zvláštním bezpečnostním opatřením, takže počítač se Nedryho zeptal na jméno, číslo oprávnění a na heslo:

nedry

040/#xy/67&

mr goodbytes

Takhle Nedry pronikl do nejvyšší povelové úrovně. Odsud chtěl security, bezpečnostní opatření. A poněvadž oprávnění měl, počítač mu tedy vstup povolil. Jakmile se dostal na úroveň bezpečnostních opatření, Nedry vyzkoušel tři možnosti:

keycheck off

safety off

si off

„Pokouší se vypnout bezpečnostní systémy,“ komentoval Wu. „Nechce, aby někdo viděl, co se chystá provést.“

„Přesně tak,“ souhlasil Arnold. „A očividně neví, že se systémy už nedají vypnout jinak než manuálně přepnutím spínačů na hlavním řídícím panelu.“

Po třech špatných povelech se počítač začal automaticky o Nedryho zajímat. Ale poněvadž vstoupil dovnitř s platným oprávněním, počítač dospěl k názoru, že se Nedry zmýlil, když se pokusil udělat něco, co nešlo provést z místa, kde se právě nacházel. Takže počítač se ho znovu zeptal, kde chce být, a Nedry odpověděl:

security. A počítač mu dovolil, aby si tam zůstal.

„Konečně,“ řekl Wu, „tu máte ten háček.“ Ukázal na poslední povel, který Nedry vložil do počítače.

whte rbt.obj

„Co to má k čertu znamenat?“ zavrčel hlavní inženýr. „White rabbit? Bílý králík? Má to snad být nějaký soukromý vtípek?“

„Označil to jako objekt,“ upozornil Wu. ‚Objekt‘ v počítačové terminologii znamená soustavu kódů, s níž se dá pohybovat a používat ji způsobem, jímž lze například zacházet se židlí v místnosti. Objekt může být soustava povelů, pomocí nichž se dá namalovat nějaký obrázek nebo smazat obrazovka či vykonat jistý druh výpočtů.

„Podívejme se, kde se to nachází v kódu,“ řekl Arnold. „Možná se nám podaří zjistit, co to dělá.“ Vrátil se do programu a vyťukal:

FIND WHTE RBT.OBJ

Počítač mu bleskurychle odpověděl:

OBJECT NOT FOUND IN LIBRARIES

„Nic takového neexistuje,“ řekl hlavni inženýr.

„Tak tedy zkuste hledat v seznamu programů,“ navrhl Wu.

Arnold napsal:

FIND/LISTINGS: WHTE RBT.OBJ

Na monitoru se rychle rozběhl text, řádky kódů se člověku rozmazávaly před očima, jak prudce ubíhaly. Takhle to pokračovalo téměř minutu, potom se obraz náhle zastavil.

„Tady to máme,“ řekl Wu. „Není to objekt, ale povel.“

Šipka na obrazovce ukazovala proti jedné řádce kódu:

curV = GetHandl {ssm.dt} tempRgn {itm.dd2}.

curH = GetHandl {ssd.it} tempRgn2 {itm.dd4}.

on DrawMeter (lgN) set shp_val.obj to lim (Val{d}) -Xval.

if ValidMeter (mH) (**mH).MeterVis return.

if Meterhandl (vGt) ( (DrawBack (tY) ) return.

limitDat.4 = maxBits (%33) to {limit .04} set on.

limitDat.5 = setzero, setfive, O {limit .2-var (szh) }.

on whte_rbt.obj call link.sst {security, perimeter} set to off.

vertRange= {maxRange+setlim} tempVgn (fdn-&bb+$404).

horRange= {maxRange~setlim/2} tempHgn (fdn-&dd+$105).

void DrawMeter send_screen.obj print.

„Ten hajzl,“ komentoval Arnold.

Wu zavrtěl hlavou. „To vůbec není žádná moucha v kódu.“‚

„Ne,“ odvětil Arnold. „Jsou to dvířka. Ten tlustý parchant je vložil do něčeho, co narafičil jako objekt, jenže ve skutečnosti je to povel, který spojuje bezpečnostní a obvodové systémy a který je pak vypíná. To mu umožňuje dokonalý přístup na každé místečko na ostrově.“

„Musíme je teda dokázat zase zapnout,“ řekl Wu.

„No jo, to musíme.“ Arnold se zamračil na obrazovku. „Nemusíme udělat nic víc, než ten povel vymazat. Zavedu na ten řádek výmaz,“ řekl. „Uvidíme, co to udělá.“

Wu vstal ze židle. „Mezitím,“ oznámil, „mezitím, asi před hodinou, někdo vlezl do mrazáku. Myslím, že bych si měl raději zajít spočítat svoje embrya.“

Ellie se ve svém pokoji právě chystala převléknout si mokré šaty, když někdo zaklepal na dveře.

„Alane?“ řekla, ale když otevřela dveře, viděla tam stát Muldoona, s jakýmsi balíkem v plastiku pod paží. Muldoon byl rovněž promoklý do nitě a na šatech měl cákance bahna.

„Promiňte, ale potřebujeme vaši pomoc,“ řekl energicky. „Elektromobily byly před hodinou napadeny. Přivezli jsme zpátky Malcolma, ale je v šoku. Má velice vážně poraněnou nohu. Je stále v bezvědomí, ale uložil jsem ho do postele v jeho pokoji. Harding už je na cestě sem.“

„Harding?“ zeptala se. „A co ostatní?“

„Ostatní jsme zatím nenašli, paní doktorko,“ pronesl pomalu Muldoon.

„Ach, proboha!“

„Ale myslíme si, že doktor Grant s dětmi je stále naživu. Domníváme se, že šli do pralesa, paní doktorko.“

„Šli do pralesa?“

„Myslíme si to. Malcolm však mezitím potřebuje pomoc. Zavolal jsem Hardinga.“

„Neměl byste zavolat lékaře?“

„Na ostrově žádný doktor není. Harding je to nejlepší, co máme.“

„Ale jistě můžete lékaře zavolat…“ naléhala.

„Ne.“ Muldoon zavrtěl hlavou. „Telefonní linky jsou hluché. Nevyvoláme se ven.“ Posunul si balík, který držel pod paží.

„Co je to?“ zeptala se.

„Nic. Jen kdybyste zašla do Malcolmova pokoje a pomohla Hardingovi, jestli se vám chce.“ A Muldoon odešel.

V šoku zůstala sedět na posteli. Ellie Sattlerová nebyla ženou, která by podléhala panice, a věděla, že Grant už předtím z několika nebezpečných situací vyvázl. Jednou se ztratil v pustině na čtyři dny, když pod ním povolil svah a zřítil se s náklaďákem do strže třicet metrů hluboko. Zlomil si nohu. Neměl ani kapku vody. Ale Grant dokázal dojít i se zlomenou.

Děti naopak…

Potřásla hlavou a odehnala takové myšlenky. Děti byly pravděpodobně s Grantem. A jestli byl Grant v pralese, no… jakou vhodnější osobu najdete, aby je bezpečně provedla jurským pralesem, než odborníka na dinosaury?

PRALES

„Jsem unavená,“ fňukala Lex. „Neste mě, pane doktore.“

„Jseš moc těžká, než aby tě někdo nosil,“ řekl Tim.

„Jenže jsem unavená,“ odsekla.

„Tak dobře, Lex,“ souhlasil Grant a zvedl ji. „Uf, ty jseš ale těžká.“

Bylo už téměř devět. Úplněk zakrývala snášející se mlha, a jak přecházeli otevřenou loukou a blížili se k temnému pralesu za ní, vrhali matné stíny. Grant šel zamyšleně, pokoušel se uhodnout, kde se nacházejí. Poněvadž na začátku přelezli plot v místech, kde jej sešlapal tyrannosaurus, mohl si být jistý, že jsou někde ve výběhu tyrannosaurů. Což bylo místo, kde si rozhodně být nepřál. V duchu stále viděl počítačové mapování pohybu tyrannosaura, husté klubko čar, které dokládalo, že se pohybuje v nevelké oblasti. A právě v téhle oblasti se společně s dětmi nyní nacházel.

Jenže Grant si také uvědomoval, že tehdy byli tyrannosauři izolovaní od všech ostatních zvířat, což znamenalo, že poznají, až přelezou plot či vodní příkop – nebo obojí, – že opustili své území.

Zatím neviděl nic, co by jim v tom mohlo zabránit.

Děvčátko mu položilo hlavu na rameno a natáčelo si vlásky na prsty. Brzy začalo pochrupovat. Tim se plahočil vedle Granta.

„Jak se cítíš, Time?“

„Dobře,“ odpověděl. „Ale myslím, že možná jsme na území tyrannosaurů.“

„Jsem si až moc jistý, že tam jsme. Doufám, že se brzy dostaneme pryč.“

„Míříte do toho pralesa?“ zeptal se Tim. Jak se blížili, prales vypadal temný a zlověstný.

„Ano,“ odvětil Grant. „Myslím, že můžeme postupovat podle čísel na senzorech.“

Senzory byly zelené schránky umístěné něco přes metr nad zemí. Některé stály volně, většina byla upevněná na stromy. Žádný z nich nefungoval, protože se stále ještě zjevně nepodařilo zapojit proud. Kazety senzorů měly uprostřed umístěnou skleněnou čočku a pod ní namalované číselné označení. Před sebou, v měsíčním světle pohlcovaném cáry mlhy, Grant viděl senzor označený T/S/04.

Vstoupili do pralesa. Po všech stranách se tyčily obrovité stromy. Mlha klesala v měsíčním světle dolů a vlnila se kolem kořenů. Byl to překrásný pohled, ale chůze se stávala ošidnou. Grant sledoval senzory. Zdálo se, že postupují proti směru číslování. Minuli T/S/03 a T/S/02. Nakonec došli až k T/S/01. Nesení děvčátka ho unavilo a doufal, že číslo 01 se bude shodovat s koncem území tyrannosaurů, jenže byl to prostě jen jeden ze senzorů v pralese. Následující kazeta nesla označení T/N/01 a další T/N/02. Grantovi došlo, že čísla jsou rozmístěna kolem ústředního bodu geograficky, jako na kompasu. Mířili od jihu k severu, takže čísla se zmenšovala, jak se přibližovali do centra, a pak opět narůstala.

„Aspoň jdeme správným směrem,“ řekl Tim.

„Tvoje plus,“ odpověděl Grant.

Tim se zasmál a zakopl v mlze o nějaké úponky. Rychle vyskočil na nohy. Chvíli pokračovali v cestě mlčky. „Moji rodiče se rozvádějí,“ řekl.

„Hmm,“ odpověděl Grant.

„Táta se minulý měsíc odstěhoval. Má teď svůj vlastní byt v Mill Valley.“

„Hmmm.“

„Moji sestru už nenosí. Už si ji nezvedá do náruče.“

„A říká, že ti v hlavě haraší dinosauři,“ dodal Grant.

Tim si povzdechl. „Jo.“

„Schází ti?“ zeptal se Grant.

„Ani ne,“ řekl Tim. „Někdy. Jí schází víc.“

„Komu, tvé matce?“

„Ne, Lex. Moje máma má přítele. Seznámila se s ním v práci.“

Chvíli šli mlčky, minuli senzory T/N/03 a T/N/04. „Už ses s ním setkal?“ zeptal se Grant.

„Jo.“

„Jaký je?“

„Je fajn,“ řekl Tim. „Mladší než můj táta, ale plešatý.“

„Jak se k tobě chová?“

„Nevím. Dobře. Myslím, že se snaží, aby si mě získal. Nevím, co se bude dál dít. Moje máma někdy říká, že budeme muset prodat dům a odstěhovat se. Někdy se s mojí mámou pere, pozdě v noci. Jsem ve svým pokoji a hraju si s počítačem, ale slyším to.“

„Hmmm,“ řekl Grant.

„Vy jste rozvedenej?“

„Ne,“ odvětil Grant. „Moje žena zemřela, už dávno.“

„A teď jste s doktorkou Sattlerovou?“

Grant se potmě usmál. „Ne. Je to moje studentka.“

„Chcete říct, že je pořád ještě ve škole?“

„Ve škole pro absolventy univerzity, ano.“ Grant se na delší chvíli zastavil, přehodil si Lex na druhé rameno a pak pokračoval dál. Minuli senzory T/N/05 a T/N/06. V dálce se ozvalo zadunění hromu. Bouře se přesunula k jihu. Prales byl velice tichý, kromě cvrkání cikád a tichého kvákání stromových žab.

„Máte děti?“ zeptal se Tim.

„Ne,“ odpověděl Grant.

„Vezmete si doktorku Sattlerovou?“

„Ne, bude se vdávat za jednoho milého doktora v Chicagu, někdy v příštím roce.“

„Ach,“ uniklo Timovi. Zdálo se, že ho odpověď překvapila. Chvíli spolu kráčeli mlčky. „Koho si teda budete brát?“

„Myslím, že se neožením s nikým,“ odpověděl Grant.

„Já taky ne,“ řekl Tim.

Zase chvíli šli. „Půjdeme celou noc?“ zeptal se Tim.

„Nemyslím, že bych to dokázal,“ řekl Grant. „Budeme si muset udělat přestávku, alespoň na pár hodin.“ Pohlédl na hodinky. „Čas máme dobrý. Zbývá nám skorem patnáct hodin, než se budeme muset vrátit. Než loď dopluje k pobřeží.“

„Kde se zastavíme?“ okamžitě se zeptal Tim.

O tomhle problému se Grant už něco napřemýšlel. Nejprve si představoval, že vylezou na strom a přespí nahoře. Jenže aby byli před zvířaty v bezpečí, museli by vyšplhat hodně vysoko a Lex by se mohla ve spánku zřítit. A větve byly nepohodlné, takhle by si nijak neodpočinuli. Alespoň on určitě ne.

Potřebovali nějaké místo, kde by byli opravdu v bezpečí. Představoval si před očima plány, které viděl v letadle cestou sem. Vzpomínal si, že v každém odděleném teritoriu se nacházela budova. Grant netušil, jak vypadají, protože plány jednotlivých budov už připojeny nebyly. A nedokázal si vybavit, jak jsou přesně rozmístěné, jen si vzpomínal, že jsou roztroušené po celém ostrově. Nějaká by mohla být poblíž.

Jenže tohle vyžadovalo jiné počínání, než jednoduše přelézt zábrany a uniknout z výběhu tyrannosaurů. A nejlepší taktika je…

„Time, můžeš mi na chviličku podržet Lex? Vylezu na strom a trochu se porozhlédnu.“

Vysoko ve větvích měl dobrý výhled, vrcholky stromů se rozbíhaly doleva i doprava. Nacházeli se překvapivě blízko okraje lesa – přímo před ním končily stromy průsekem, v němž vedl elektrický plot a vodní příkop ze světlého betonu. Za ním se táhla ohromná louka. Grant se dohadoval, že to je výběh sauropodů. V dálce pak viděl další stromy a zamlžené měsíční světlo jiskřící na hladině oceánu.

Odkudsi zaslechl řev nějakého ještěra, ale bylo to daleko. Nasadil si Timovy brýle na noční vidění a znovu se rozhlédl. Sledoval šedavou křivku vodního příkopu a pak zahlédl, po čem pátral: temnou stuhu servisní cesty vedoucí k plochému čtyřúhelníku střechy. Střecha sotva převyšovala úroveň terénu, ale byla tam. A ne daleko. Od stromu možná nějakých čtyři sta metrů.

Když se spustil dolů, Lex natahovala moldánky.

„Co se děje?“

„Slyšela jsem zvíře.“

„Nic nám nemůže udělat. Už jsi vzhůru? Tak pojď.“

Zavedl ji k plotu. Byl přes tři a půl metru vysoký a nahoře se vinul kotouč ostnatého drátu. V měsíčním světle se zdálo, že se jim zvedá vysoko nad hlavu. Bezprostředně na druhé straně se táhl vodní příkop.

Lex se s pochybnostmi zadívala vzhůru na plot.

„Dokážeš to přelézt?“ zeptal se jí Grant.

Podala mu rukavici a baseballový míč. „Jasně. Jako nic.“ Začala šplhat. „Ale vsadím se, že Timmy to nezvládne.“

Tim se na ni zlostně otočil. „Ty drž hubu!“

„Timmy se výšek bojí.“

„Nebojím.“

Lex pokračovala vzhůru. „A jo!“

„A ne!“

„Tak pojď a chyť si mě!“

Grant se obrátil k Timovi. Chlapec byl potmě bledý a nehýbal se. „Přelezeš ten plot, Time?“

„Určitě.“

„Nepotřebuješ nějak pomoct?“

„Timmy je posera,“ zakřičela Lex.

„To je ale kráva pitomá,“ řekl Tim a pustil se do šplhání.

„Ta je ledová,“ komentovala Lex.

Stáli po pás v páchnoucí vodě na dně hlubokého betonového příkopu. Plot přelezli bez nehody kromě toho, že Tim si nahoře roztrhl o kotouč ostnatého drátu košili. Pak se všichni spustili do příkopu a Grant hledal, kudy se z něj dostat nahoru.

„Aspoň jsem vám dostala Timmyho přes plot,“ řekla Lex. „Opravdu se většinou bojí.“

„Díky za pomoc,“ odpověděl Tim ironicky. V měsíčním světle viděl kmeny plovoucí na hladině. Procházel příkopem a prohlížel si betonovou zeď na druhé straně. Byla naprosto hladká, neměli naději, že by po ní vyšplhali.

„Júú,“ vykřikla Lex a ukazovala do vody.

„To ti neublíží, Lex.“

Grant konečně našel místo, kde byl beton rozpraskaný a dolů k vodě visely nějaké úponky. Zatáhl za jeden, vydržel jeho váhu. „Lezeme, děcka.“ Začali šplhat po liánách vzhůru.

Trvalo jim jen pár minut, než přeběhli přes louku k valu vedoucímu podél servisní cesty. Minuli dva sensory a Grant si s nepříjemným pocitem všiml, že sensory stejně jako světla stále ještě nefungují. Od chvíle, kdy se proud přerušil, už uplynuly dvě hodiny, a ještě se jim závadu nepodařilo odstranit.

Odkudsi z dálky se k nim donesl řev tyrannosaura. „Není někde blízko?“ strachovala se Lex.

„Ne,“ odpověděl Grant. „Teď jsme v úplně jiné části než on.“ Sklouzli po travnatém svahu náspu a zamířili k betonové budově. Potmě vypadala hrozivě jako bunkr.

„Co je to za barák?“ zeptala se Lex.

„V něm jsme v bezpečí,“ řekl Grant a doufal, že to je pravda.

Vrata byla dost velká, aby jimi projel náklaďák. Tvořily je silné mříže. Viděli, že budova je vlastně jakási stodola s hromadami trávy a žoky sena rozházenými mezi nástroji.

Na vratech visel těžký zámek. Zatímco jej Grant zkoumal, Lex proklouzla mezi mřížemi dovnitř. „Pojďte za mnou!“

Tim ji následoval. „Myslím, že se vám to podaří, pane doktore.“

Měl pravdu. Bylo to jen o vlásek, ale Grant se promáčkl mezi mřížemi a dostal se do stodoly. Jakmile stál uvnitř, zavalilo jej vyčerpání jako vlna.

„Nebylo by tu něco k jídlu?“ zeptala se Lex.

„Leda seno.“ Grant rozerval žok a vysypal seno na beton. Uvnitř bylo teplé. Ucítili to, když si do něj lehli. Lex se přitulila k Timovi a zavřela oči. Chlapec ji objal. Zaslechl, jak v dálce tiše troubí sauropodi.

Žádné z dětí nepromluvilo. Téměř okamžitě začaly pochrupovat. Grant zvedl ruku, aby se podíval na hodinky, ale tma byla příliš hluboká. Cítil, jak se děti teple dotýkají jeho vlastního těla.

Zavřel oči a usnul.

ŘÍDÍCÍ STŘEDISKO

Muldoon s Gennarem vstoupili do řídícího střediska přesně ve chvíli, kdy Arnold tleskl dlaněmi o sebe a řekl nahlas:

„Tak jsem tě dostal, ty malý hajzlíku!“

„Co se děje?“ zeptal se Gennaro.

Hlavní inženýr ukázal na obrazovku:

Vgl = GetHandl {dat.dt} tempCall {itm.temp}

Vg2 = GetHandl {dat.itl} tempCall {itm. temp}

if Link (Vgl,Vg2.) set Lim (Vgl,Vg2) return

if Link (Vg2,Vgl) set Lim (Vg2,Vgl) return

on whte_rbt.obj link set security (Vgl), perimeter (Vg2)

limitDat.l = maxBits (%22) to {limit .04} set on

limitDát.2 = setzero, setfive, 0 {limit .2-var (dzh) }

on fini.obj call link.sst {security, perimeter} set to on

on fini.obj set link.sst {security, perimeter} restore

on fini.obj delete line rf whte_rbt.obj, fini.obj

Vgl = GetHandl {dat.dt} tempCall {itm.temp}

Vg2 = GetHandl {dat.itl} tempCall {itm. temp}

limiťDat.4 = maxBits (%33) to {limit .04} set on

limitDat.5 = setzero, setfive, 0 {limit .2-var (szh) }

„Tohle se děje,“ odvětil potěšeně Arnold.

„Co to je?“ vyptával se Gennaro a hleděl na obrazovku.

„Konečně jsme objevil povel, kterým se obnovuje původní kód. Povel se jmenuje ‚fini.obj.‘ a spouští znovu příslušné parametry, hlavně ploty a proud.“

„Výborně,“ řekl Muldoon.

„Jenže dělá ještě i něco jiného,“ pokračoval Arnold. „Zároveň vymaže všechny řádky v kódu, které se k němu vztahují. Zničí veškeré důkazy, že tu kdy něco takového bylo. Pěkně rafinované svinstvo.“

Gennaro zavrtěl hlavou. „Počítačům moc nerozumím.“ Ačkoli toho věděl dost, aby pochopil, co to znamená, když se ve složitém systému musí až dovnitř do strojového kódu. Že to znamená velké, velké problémy.

„No dobře, podívejme se, co to udělá,“ řekl Arnold a napsal povel:

FINI.OBJ

Obrazovka zablikala a okamžitě se změnila.

Vgl = GetHandl {dat.dt} tempCall {itm.temp}

Vg2 = GetHandl {dat.itl} tempCall {itm. temp}

if Link (Vgl,Vg2) set Lim (Vgl,Vg2) return

if Link (Vg2,Vgl) set Lim (Vg2,Vgl) return

on whte_rbt.obj link set security (Vgl), perimeter (Vg2)

limitDat.l = maxBits (%22) to {limit .04} set on

limitDat.2 = setzero, setfive, 0 {limit .2-var (dzh) }

Vgl = GetHandl {dat.dt} tempCall {itm.temp}

Vg2 = GetHandl {dat.itl} tempCall {itm. temp}

limitDat.4 = maxBits (%33) to {limit .04} set on

limitDat.5 = setzero, setfive, 0 {limit .2-var (szh) }

Muldoon ukázal k oknům. „Podívejte!“ Venku, po celém ostrově, se rozsvěcovaly veliké reflektory z křemenného skla. Všichni přistoupili k oknům a hleděli ven.

„Krucifix,“ zaklel Arnold.

„Znamená to, že elektrické ploty jsou už zase pod proudem?“ zeptal se Gennaro.

„Na to můžete vsadit krk,“ odvětil Arnold. „Pár vteřin potrvá, než dosáhnou plného napětí, protože jich tam máme osmdesát kilometrů a generátor musí nabít všechny kondenzátory v obvodu. Ale za půl minuty budeme zase na koni.“ Arnold ukázal na svislou mapu ostrova z průhledného skla.

Od elektrárny se na mapě rozlézaly po ostrově jasné červené čáry, jak elektřina napájela oplocení.

„A senzory?“ zeptal se Gennaro.

„Ano, ty taky. Jen pár minut potrvá, než počítač začne zvířata registrovat. Ale všechno už funguje,“ řekl Arnold. „Půl desáté, už jsme celou tu zatracenou záležitost dali do kupy a běhá nám to.“

Grant otevřel oči. Přes mřížoví brány proudilo dovnitř do budovy zářivě modré světlo. Reflektor z křemenného skla: proud už zase jde! Rozespale se podíval na hodinky. Bylo právě půl desáté. Spal teprve pár minut. Rozhodl se, že si ještě chvilku zdřímne a potom se vrátí na louku, postaví se před senzory a upozorní na sebe máváním. Řídící středisko ho zpozoruje a pošle pro něj a pro děti auto. Řekne Arnoldovi, aby přivolal nazpět nákladní loď a všichni se ještě dnes v noci vyspí ve svých postelích v hotelu.

Udělá to všechno okamžitě. Za pár minut. Zívl a znovu zavřel oči.

„Pohoda,“ mínil Arnold v řídícím středisku. Hleděl na svítící mapu. „Po celém ostrově jsou jenom tři výpadky. Mnohem lepší, než jsem vůbec doufal.“

„Výpadky?“ nechápal Gennaro.

„Větve, ve kterých došlo ke zkratu, se od systému plotů automaticky odpojí,“ vysvětlil hlavní inženýr. „Jeden velký výpadek vidíte ve dvanáctém sektoru, u hlavní silnice.“

„Tam pobořil plot rex,“ vmísil se Muldoon.

„Přesně tak. A další je tady v jedenáctém sektoru. U manipulační budovy sauropodů.“

„Proč se zkratovala tahle sekce?“ zeptal se Gennaro.

„Bůhví,“ odpověděl Arnold. „Pravděpodobně to zavinila bouře nebo padlý strom. Za chvilku uvidíme všechno na monitoru. Třetí je naproti u řeky. Tady taky nevím, proč by se to mělo zkratovat.“

Přímo před Gennarovýma očima se mapa plnila zelenými body a čísly. „Co tohle všechno znamená?“

„Zvířata. Už zase fungují senzory a počítač začal identifikovat polohu všech zvířat na ostrově. A taky jiných věcí.“

Gennaro si prohlížel mapu. „Máte na mysli Granta a děti…“

„Ano. Nastavili jsme počet vyhledávaných zvířat na víc než čtyři sta. Takže jestli se tam venku někde pohybují,“ řekl hlavní inženýr, „senzory je zaregistrují jako přespočetná zvířata.“ Pohlédl na mapu. „Jenže zatím žádná navíc nevidím.“

„Proč to tak dlouho trvá?“ řekl Gennaro.

„Musíte si uvědomit, pane Gennaro,“ odvětil Arnold, „že venku dochází k mnoha pohybům. Větve se kývají ve větru, poletují ptáci, prostě všechno možné. Počítač musí vyloučit všechny základní pohyby. To může trvat – ach. No dobře. Sčítání skončilo.“

„Copak ty děti nevidíte?“ řekl Gennaro.

Arnold se obrátil na židli a opět vzhlédl k mapě. „Ne,“ odpověděl, „v téhle chvíli není na mapě vůbec nic nadbytečného. Všechna zvířata jsou považována za dinosaury. Pravděpodobně si vylezli na strom nebo jsou někde jinde, kde je nemůžeme uvidět. Zatím bych se starostmi netrápil. Několik zvířat se taky ještě neukázalo, jako třeba velký rex. Nejspíš proto, že někde spí a nepohybuje se. I ti lidé možná někde spí. To prostě nevíme.“

Muldoon zavrtěl hlavou. „Raději bychom měli pokračovat,“ navrhl. „Potřebujeme opravit ploty a zahnat zvířata nazpátek do jejich výběhů. Podle počítače máme takových pět. Hned teď si dojdu pro provozní četu.“

Arnold se obrátil na Gennara. „Možná se budete chtít podívat, jak se daří doktoru Malcolmovi. Řekněte doktoru Hardingovi, že Muldoon ho bude potřebovat asi za hodinu, aby překontroloval jednotlivá stáda. A já oznámím panu Hammondovi, že začínáme poslední etapu úklidu.“

Gennaro prošel železnými vraty a vstoupil do předních dveří hotelu Safari. Spatřil Ellii Sattlerovou, jak přichází chodbou a nese ručníky a nádobu s vodou, z níž stoupala pára. „Na opačném konci je kuchyňka,“ vysvětlila. „Vaříme tam vodu na ošetřování rány.“

„Jak je mu?“ zeptal se Gennaro.

„Překvapivě dobře,“ odpověděla.

Gennaro následoval Ellii směrem k Malcolmově pokoji a užasl, když zaslechl smích. Matematik ležel na zádech na posteli a Harding mu zaváděl kapačku do žíly.

„A ten druhý chlap říká: Povím ti upřímně, Bille, mně se to nelíbilo. Vrátím se zas k toaletnímu papíru!“

Harding se smál.

„Docela dobrej, ne?“ řekl Malcolm s úsměvem. „Ach, pan Gennaro! Přišel jste mě navštívit. Tak teď už víte, co se stane, když se někdo pokouší lakovat věci na růžovo.“

Gennaro váhavě vstoupil.

„Dostal značně vysokou dávku morfinu,“ upozornil Harding.

„Ale zdaleka ne vysokou dostatečně, prozradím vám,“ ozval se Malcolm. „Prokristapána, ten chlap je na ty svoje drogy tak lakomý! Už našli ostatní?“

„Ne, ještě ne,“ odpověděl Gennaro. „Ale těší mě, když vidím, že se vám daří takhle dobře.“

„Jak jinak by se mi mělo dařit,“ odpověděl Malcolm, „s otevřenou frakturou nohy, do které se pravděpodobně dostane sepse, a už začíná páchnout dost, no, pronikavě? Ale pořád tvrdím, že sranda musí bejt, i kdyby mě věšeli.“

Gennaro se usmál. „Pamatujete si, co se stalo?“

„Ovšemže si to pamatuju,“ řekl matematik. „Nebo si snad myslíte, že si nezapamatujete, když vás pokouše Tyrannosaurus rex? To vám tedy řeknu, že si to budu pamatovat po celý zbytek svého života. I když v mém případě to zas nebude až tak strašně dlouhá doba. Ale ano – na všechno si vzpomínám.“

Malcolm popsal, jak v lijáku vyrazil z elektromobilu a rex ho pronásledoval. „Byla to moje chyba, zatraceně, byl příliš blízko, jenže já jsem zpanikařil. Prostě mě popadl do tlamy a zvedl.“

„Jak?“ zeptal se Gennaro.

„Za hrudník,“ řekl matematik a vyhrnul si košili. Od ramena až po pupek mu vedl široký půlkruh ran obklopených modřinami. „Popadl mě do tlamy, zatřásl se mnou jako blázen a odhodil mě. Já jsem byl v pořádku – samozřejmě vyděšený, ale úplně v pořádku – až do chvíle, kdy se mnou praštil. Při pádu jsem si zlomil nohu. Ale ta kousnutí nejsou ani z poloviny tak zlá.“ Povzdechl si. „Vzhledem k okolnostem.“

„Většina mohutných masožravců nemá v čelistech velkou sílu,“ řekl Harding. „Skutečnou sílu jim dává krční svalstvo. Čelistmi oběť jen drží, zatímco krk používají, aby tkáň oběti zkroutili a trhali. Ale když uloví takového malého tvora jako je doktor Malcolm, zvíře s ním jen zatřese a pak ho odhodí.“

„Bohužel máte pravdu,“ souhlasil matematik. „Pochybuju, že bych přežil, kdyby ten obrovský chlapík do toho vložil kousek srdce. Popravdě řečeno, vypadal, že mu nestojí za to zaútočit na něco menšího než automobil nebo činžák.“

„Domníváte se, že vás napadl jen tak mimochodem?“

„Strašně mě mrzí, že to musím přiznat,“ řekl Malcolm, „ale upřímně se domnívám, že jsem vůbec nepřilákal jeho plnou pozornost. On moji ano, samozřejmě. Ovšem on váží osm tun. To já ne.“

„Teď pojedou spravovat ploty,“ obrátil se Gennaro k Hardingovi. „Arnold říká, že Muldoon bude potřebovat vaši pomoc při zahánění zvířat.“

„Fajn,“ souhlasil Harding.

„Můžete jít, pokud mi tu necháte doktorku Sattlerovou a dostatečné množství morfinu,“ ozval se Malcolm. „A pokud tady nedojde k Malcolmovu efektu.“

„Co to je Malcolmův efekt?“ zeptal se Gennaro.

„Skromnost mi zakazuje,“ odvětil matematik, „abych vám sděloval detaily fenoménu nazvaného podle mne.“ Znovu si povzdechl a zavřel oči. V tomtéž okamžiku už spal.

Ellie doprovodila Gennara do chodby. „Nenechte se oklamat,“ řekla. „Je to pro něj strašná zátěž. Kdy sem dorazí helikoptéra?“

„Helikoptéra?“

„Ta noha vyžaduje operaci. Zajistěte, aby sem vyslali helikoptéru a přepravili ho z ostrova.“

PARK

Přenosný generátor zakašlal, s řevem se rozběhl a na konci výsuvných ramen se rozzářily reflektory z křemenného skla. Pár metrů severně Muldoon slyšel tiché šumění řeky. Obrátil se k dodávce provozní čety a viděl, jak jeden z dělníků vylézá s velkou motorovou pilou.

„Ne, ne,“ zarazil ho. „Jenom provazy, Carlosi. Nepotřebujeme to řezat.“

Obrátil se, aby se podíval na plot. Nejprve měli potíže, aby zkratovanou sekci vůbec našli, protože toho nebylo moc vidět: o plot se opírala jen malá přeslička. V téhle části ostrova jich několik zasadili s úmyslem, aby jejich peřovité větve ukryly plot očím návštěvníků.

Ale zrovna tenhle strom uchytili pomocí kotevních lan a napínáků. Lana se za bouře uvolnila, kov napínacích matic narážel do plotu a zkratoval jej. Samozřejmě tohle se stát nemělo, očekával by, že provozní četa použije v blízkosti plotu lana potažená bužírkou a keramické napínáky. Jenže už se prostě stalo.

V každém případě to nebude žádné titánské dílo. Nemusí udělat nic víc než odtáhnout strom od plotu, odmontovat kovové součástky a označit místo zahradníkům, aby ráno dali všechno do pořádku. Nemělo by to trvat déle než dvacet minut. A to bylo ovšem dobře, neboť Muldoon věděl, že dilophosauři se vždy drží poblíž řeky. Dokonce i kdyby dělníky odděloval od řeky plot, zvířata by dokázala plivat nebezpečný jed skrz a oslepit je.

Přistoupil k němu Ramón, jeden z dělníků. „Seňore Muldoone,“ řekl, „viděl jste ty světla?“

„Jaký světla?“ podivil se Muldoon.

Ramón ukázal k východu, do džungle. „Viděl jsem to, když jsme vyjížděli ven. Je to vidět i tady, hodně slabě. Vidíte to? Vypadá to jako světla auta, ale nepohybuje se to.“

Muldoon přimhouřil oči. Pravděpodobně to bylo světlo na nějakém zařízení údržbářů. Nakonec, proud už přece šel normálně. „O to se postaráme později,“‚ odpověděl. „Teď vytáhneme ten strom z plotu.“

Arnold byl v hovorné náladě. Ostrov se už téměř podařilo dát do pořádku. Muldoon opravoval ploty. Hammond odjel s Hardingem dohlédnout na přepravu zvířat do svých výběhů. Ačkoli byl hlavní inženýr unavený, cítil se dobře. Byl dokonce v náladě vzít na milost toho právníka, Gennara. „Malcolmův efekt?“ řekl. „Tohle vám dělá starosti?“

„Jenom jsem zvědavý,“ odvětil Gennaro.

„Chcete tím říct, že byste rád, abych vám prozradil, proč se Ian Malcolm mýlí?“

„Jistě.“

Arnold si zapálil další cigaretu. „To je odborná záležitost.“

„Zkuste to se mnou.“

„Dobře,“ souhlasil hlavní inženýr. „Teorie chaosu popisuje nelineární soustavy. Stala se dnes velice široce využívanou teorií, která se používá k popisu kdečeho od burzy přes chování srocujícího se davu až po mozkové vlny v průběhu epileptického záchvatu. Je to teorie velice módní. Všichni ji dychtivě aplikují na jakoukoli složitou soustavu, která by se mohla chovat nepředvídatelně. Fajn?“

„Jasné,“ přitakal Gennaro.

„Ian Malcolm je matematik, který se na teorii chaosu specializuje. Docela zábavný a osobitý, ale v podstatě nedělá nic jiného, kromě toho, že se obléká do černého a že k modelování chování složitých systémů používá počítač. A John Hammond se zhlíží v posledních vědeckých vymoženostech, takže Malcolma požádal, aby modeloval Jurský park jako uzavřenou soustavu. Což Malcolm udělal. Všechny Malcolmovy modely jsou rozfázované útvary na obrazovce počítače. Viděl jste je?“

„Ne,“ řekl Gennaro.

„No, vypadají jako prapodivně zkroucený lodní šroub. Podle Malcolma se všechny soustavy chovají tak, jako by se pohybovaly po lopatce lodního šroubu nebo vrtule. Sledujete mě?“

„Ne tak docela,“ odvětil právník.

Arnold zvedl ruku do vzduchu. „Řekněme, že si na hřbet ruky kápnu vodu. Kapka začne stékat dolů. Možná zamíří směrem k zápěstí. Možná poteče k palci, anebo dolů k prstům. Nevím předem, kam bude směřovat, ale vím jistě, že to bude někam po povrchu mé ruky. To prostě musí.“

„Jasné,“ souhlasil Gennaro.

„Teorie chaosu popisuje chování celého systému jako pohyb vodní kapky po složitém povrchu vrtule. Kapka může stékat dolů po spirále, anebo rovnou k okraji. Může provádět spoustu různých věcí, záleží na tom. Ale vždycky se bude pohybovat po povrchu vrtule.“

„Dobře.“

„Malcolmovy modely mají tendenci k tomu, že se v nich vyskytuje nějaký předěl nebo prudký zlom, na němž se vodní kapka ohromně urychluje. S vrozenou skromností nazývá tohle urychlení Malcolmův efekt. Potom by se celý systém mohl náhle zhroutit. A tohle také tvrdí o Jurském parku. Že obsahuje základní vnitřní nestabilitu.“

„Základní vnitřní nestabilitu,“ opakoval Gennaro. „A co jste dělali, když jste dostali jeho zprávu?“

„Nesouhlasili jsme s ní a ignorovali jsme ji, samozřejmě,“ řekl Arnold.

„Bylo to moudré?“

„Je to samozřejmé,“ odvětil hlavní inženýr. „Nakonec přece máme co dělat s živými soustavami. Tohle je život, a ne počítačové modely.“

V ostrém světle křemíkového reflektoru visela ze smyčky dolů zelená hlava hypsilophodontida. Zvíře komíhalo jazykem, oči mělo tupé.

„Opatrně, opatrně!“ křičel Hammond, jakmile jeřáb začal zdvíhat.

Harding zavrčel a uvolnil hlavu tak, aby volně ležela na kožených popruzích. Nechtěl, aby byl ohrožen krevní oběh v krční tepně. Jeřáb zasyčel, zvedl zvíře do vzduchu a naložil je na čekající valník. Byla to samice malého dryosaura, přes dva metry dlouhá, vážila ke čtvrtině tuny. Byla temně zelená s hnědými skvrnami. Dýchala pomalu, ale vypadala v pořádku. Harding ji před několika okamžiky zasáhl omamnou střelou a zjevně uhodl správnou dávku. Určovat správnou dávku sedativa bylo u těchhle velkých zvířat vždycky napínavé. Když určil příliš malou, prchala do pralesa a zkolabovala někde, kde k nim nemohli. Příliš velká zase vedla k smrtelné srdeční zástavě. Tohle ovšem udělalo jen jeden mohutný skok a složilo se. Perfektní dávkování.

„Dávejte pozor! Pomalu!“ řval Hammond na dělníky.

„Pane Hammonde,“ uklidňoval ho Harding. „Prosím vás.“

„No, tak ať jsou opatrní…“

„Oni jsou opatrní,“ ujistil ho veterinář. Když samici složili na korbu, vyšplhal za ní a přivázal ji popruhy. Nasadil jí také obojek, který sledoval srdeční činnost. Potom vytáhl ohromný elektronický teploměr velikosti naběračky na podlévání krocana a zastrčil jej zvířeti do konečníku. Přístroj pípnul: 35,7 stupně.

„Jak jí je?“ zeptal se rozčileně a nedočkavě Hammond.

„Dobře,“ odpověděl Harding. „Teplota jí poklesla jenom o půl druhého stupně.“

„To je moc,“ řekl Hammond. „Strašně nízká.“

„Nechcete přece, aby se probrala a vyskočila z náklaďáku, odsekl veterinář.

Než Harding přišel na ostrov, byl šéfem týmu veterinářů v zoo v San Diegu a jedním z největších expertů na ptactvo na celém světě. Ke konzultacím, jak pečovat o exotické ptactvo, jej neustále zvaly zoologické zahrady v Evropě, Indii i Japonsku. Když se tenhle podivný stařík objevil a nabídl mu místo v soukromé zoologické zahradě, neměl zájem. Ale jakmile se dozvěděl, co Hammond udělal… nebylo možné odmítnout. Harding měl akademické sklony a možnost, že napíše první Učebnici veterinární léčby: Choroby dinosaurů, byla podmanivá. Veterinární lékařství na sklonku dvacátého století se dostalo na úroveň vědy, nejlepší zoologické zahrady měly kliniky, které se jen málo odlišovaly od nemocnic. Nové učebnice vznikaly jen propracováváním starých. Pro praktika světové třídy tady už nebylo co k dobývání. Ale kdyby se stal prvním, kdo má v péči celou novou třídu zvířat – to by bylo něco!

A Harding svého rozhodnutí nikdy nelitoval. Vyvinul si pozoruhodnou zručnost v zacházení s těmito zvířaty. A vůbec neměl chuť teď poslouchat od Hammonda nějaké kecy.

Hypsy zafrkala a zaškubala sebou. Stále dýchala povrchně a neměla žádný zorničkový reflex. Ale už měli čas, aby vyrazili. „Hotovo!“ zakřičel Harding. „Zavezte tuhle slečnu domů!“

„Živé soustavy,“ pokračoval Arnold, „se nepodobají mechanickým systémům. Živé soustavy nikdy nejsou v rovnováze. Jsou nestabilní ze své podstaty. Mohou se někdy zdát stabilní, ale nejsou. Všechno je v nich v neustálém pohybu a změně. V jistém smyslu je všechno na pokraji kolapsu.“

Gennaro se zamračil. „Ale spousta věcí se nemění. Třeba tělesná teplota, a všechny ostatní…“

„Tělesná teplota se mění neustále,“ opravil ho Arnold. „Neustále. Kolísá cyklicky v průběhu čtyřiadvaceti hodin, nejnižší je zrána, nejvyšší odpoledne. Mění se s náladou, chorobou, s tělesnou námahou, teplotou prostředí, s přijímáním potravy. Kromě toho pořád drobně stoupá a klesá. Na grafu se to zobrazuje jako neustálé droboučké špičičky. Protože v každém okamžiku tu působí síly, které jí zvedají, a zase jiné, kvůli kterým klesá. Je nestálá ze své podstaty. A totéž platí také o každém jiném parametru živých soustav.“

„Chcete tvrdit…“

„Malcolm není nic jiného než teoretik,“ řekl hlavní inženýr. „Sedí si pěkně za stolem a vyrábí si krásné matematické modely. Nikdy ho nenapadlo, že to, co vidí jako defekty, je ve skutečnosti životní nutnost. Podívejte, když jsem pracoval na řízených střelách, stávalo se nám něco, čemu jsme říkali ‚rezonanční odchylka‘. Rezonanční odchylka znamenala, že stačilo, aby při odpálení střely z odpalovacího zařízení došlo k nepatrné nestabilitě, a výsledek byl beznadějný. Nevyhnutelně se vymkla řízení a už jsme ji nikdy nedostali pod kontrolu. To je význačný rys mechanického systému. Malá odchylka se zhoršuje, až se celá soustava zhroutí. Jenže přesně tyhle malé výkyvy charakterizují fungující živý systém. Znamenají, že je zdravý a že odpovídá na podněty z vnějšku. Tohle Malcolm nikdy nepochopil.“

„Jste si tím jistý, že to nepochopil? Připadlo mi, že mu je naprosto jasný rozdíl mezi živým a neživým…“

„Podívejte,“ řekl Arnold. „Důkaz je přímo tady.“ Ukázal na monitory. „Za dobu kratší než jedna hodina bude celý ostrov opět naprosto v pořádku. Poslední záležitost, která mi zbyla k likvidování, jsou telefony. Z jakéhosi důvodu stále nefungují. Ale všechno ostatní už pracovat bude. A to není žádná teorie. To je fakt.“

Jehla zajela hluboko do krku. Harding vstříkl omámené dryosauří samici ležící na boku na zemi dávku medrinu. Zvíře okamžitě začalo přicházet k sobě, frkalo a kopalo kolem sebe mohutnými zadními tlapami.

„Všichni zpátky,“ zakřičel Harding a uskočil. „Ustupte!“

Dinosaurus se vydrápal na nohy a opile se potácel. Potřásl ještěří hlavou, pohlédl na lidi stojící opodál ve světle křemenných reflektorů a zamrkal.

„Sliní,“ řekl ustaraně Hammond.

„Dočasně,“ odpověděl veterinář. „To se upraví.“

Dryosaurus zakašlal a pak se pomalu vydal napříč přes louku, pryč od světel.

„Proč neskáče?“

„Bude zase skákat,“ řekl Harding. „Asi hodinu jí potrvá, než se úplně vzpamatuje.“ Obrátil se nazpět k autu. „Dobře, hoši. Pojďme na toho stegosaura.“

Muldoon sledoval, jak zatloukají do země poslední kolíky. Napjali lana a přeslička se zvedla z plotu. Muldoon viděl černé, ožehlé šmouhy na stříbřitém pletivu v místech, kde ke zkratu došlo. Dole na zemi leželo několik spálených keramických pojistek. Bude je muset vyměnit.

Jenže aby to mohl provést, Arnold bude muset všechny ploty odpojit od sítě.

„Řídící středisko. Tady Muldoon. Jsme připraveni začít opravy.“

„Výborně,“ odpověděl hlavní inženýr. „Vypínám vaši sekci, teď.“ Muldoon pohlédl na hodinky. Kdesi v dálce zaslechl tiché zahoukání.

Znělo to jako sova, ale lovec věděl, že to byl dilophosaurus. Přistoupil k Ramónovi a řekl: „Skončeme s tím tady. Chci se dostat k těm dalším úsekům plotu.“

Uplynula hodina. Donald Gennaro si v řídícím středisku prohlížel světelnou mapu. Jednotlivé body na ní poblikávaly a čísla se měnila. „Co se to teď děje?“

Arnold pracoval s klávesnicí. „Pokouším se oživit telefonní linky. Abychom mohli přivolat pomoc Malcolmovi.“

„Ne, myslím tamhle to.“

Hlavní inženýr vzhlédl k tabuli. „Vypadá to, jako by se chystali dělat něco se zvířaty a se dvěma sekcemi. Jak jsem vám řekl, máme ostrov zase pevně v rukou. Žádný katastrofický Malcolmův efekt. Prakticky je tu jen ten třetí úsek plotu…“

„Arnolde.“ To zazněl Muldoonův hlas.

„Ano?“

„Viděl jste ten zatracený plot?“

„Okamžik.“

Na jednom z monitorů Gennaro spatřil v travnaté louce vlnící se ve větru v pozadí vysoko vyčnívající roh. Stála tam nízká betonová střecha. „To je provozní budova pro sauropody,“ vysvětlil Arnold. „Jedna ze staveb, které používáme pro skladování zařízení, krmiva a podobně. Máme je rozmístěné po celém ostrově, v každém výběhu.“ Obraz videokamery na monitoru se rozmazal. „Obracíme teď kameru, abysme se podívali na plot…“

V prudkém světle Gennaro uviděl stěnu ze zářícího kovového pletiva. Jeden úsek byl zborcený, úplně zadupaný do země. Stál tam Muldoonův džíp a muži z provozní čety.

„Uf,“ pochopil Arnold. „To vypadá, jako kdyby do výběhu sauropodů vtrhl tyrannosaurus.“

„Dnes dobře povečeří,“ odvětil Muldoon.

„Budeme ho muset odtamtud dostat,“ mínil hlavní inženýr.

„Jak?“ zeptal se Muldoon. „Na rexe nic nemáme. Ten plot spravím, ale dokud se nerozední, dovnitř nevlezu.“

„To se Hammondovi líbit nebude.“

„O tom si promluvíme, až se vrátím,“ řekl Muldoon.

„Kolik sauropodů rex zabije?“ zeptal se Hammond přecházející po řídícím středisku.

„Pravděpodobně jen jednoho,“ odvětil Harding. „Sauropodi jsou velicí. Rex může být živ z jediného úlovku několik dní.“

„Musíme vyjet a dostat ho ještě dnes v noci,“ přikázal Hammond.

Muldoon zavrtěl hlavou. „Nepůjdu dovnitř, dokud se nerozední.“

Hammond se zhoupl na špičkách nahoru dolů způsobem, jakým si počínal, kdykoli se rozvzteklil. „Zapomínáte, že pracujete pro mě?“

„Ne, pane Hammonde, nezapomínám. Ale tam venku běhá dospělý tyrannosaurus. Jakým způsobem plánujete, že ho zneškodníme?“

„Máme pušky se sedativem.“

„Máme pušky se sedativem, které střílejí dávku dvacet kubických centimetrů,“ odpověděl Muldoon. „Stačí výborně pro zvíře, které váží dvě stě, dvě stě padesát kilo. Ten tyrannosaurus ale váží osm tun. Tohle dokonce ani vůbec neucítí.“

„Objednal jste větší zbraně…“

„Objednal jsem tři větší zbraně, pane Hammonde, jenže vy jste seškrtal náklady, takže jsme dostali jednom jednu. A ta je pryč. Sebral ji Nedry, když odjížděl.“

„To je naprostá pitomost. Kdo dopustil, že se to stalo?“

„Nedry není můj problém, pane Hammonde,“ odpověděl Muldoon.

„Vy teda tvrdíte,“ řekl Hammond, „že v tomhle okamžiku neexistuje žádný způsob, jak toho tyrannosaura zastavit?“

„Tvrdím přesně tohle,“ odsekl Muldoon.

„To je směšné,“ řekl Hammond.

„Je to váš ostrov, pane Hammonde. Nechtěl jste, aby někdo mohl poranit vaše převzácné dinosaury. No, a teď vám rex požírá sauropody a nemáte setsakra nic, co byste proti tomu mohl udělat.“ Vyrazil z místnosti.

„Okamžik,“ vykřikl Hammond a vylétl za ním.

Gennaro hleděl na monitory a naslouchal hlučné hádce, která se venku na chodbě rozpoutala. „Hádám, že park nakonec přece jenom tak úplně pod kontrolou nemáte,“ řekl Arnoldovi.

„Nenechte se vysmát,“ odpověděl hlavní inženýr a zapálil si cigaretu. „Ostrov máme v hrsti. Za několik málo hodin začne svítat. Možná že přijdeme o pár dinosaurů, než toho rexe odtamtud dostaneme, ale věřte mi, ostrov máme pevně v hrsti.“

ÚSVIT

Granta probudil hlasitý zvuk vzbuzující dojem, že se někde něco drtí, provázený kovovým řinčením. Otevřel oči a spatřil žok sena pohybující se na dopravníku vzhůru pod střechu budovy. Za ním následovaly dva další. Pak řinčení ustalo stejně náhle jako se ozvalo a betonový bunkr se opět propadl do ticha.

Grant zívl. Ospale se protáhl, zamžikal bolestí a posadil se. Postranními okny proudilo měkké nažloutlé světlo. Bylo ráno: prospal celou noc! Rychle mrkl na hodinky: pět. Ale pořád ještě zbývalo téměř šest hodin, aby stačili loď povolat nazpět. Převrátil se na záda a zasténal. V hlavě mu bušilo kladivo a celé tělo měl jednu ránu, jako by přes něj přejel buldozer. Odkudsi z kouta zaslechl zavrzání, jako by se tam točilo rezavé kolo. A potom Lex, jak se zachichotala.

Grant se pomalu zvedl a rozhlédl se po budově. Nyní za denního světla viděl, že to je jakési provozní zařízení se žoky sena a zásobami. Na stěně si všiml skříňky z šedivého kovu nesoucí nápis namalovaný pomocí šablony: PROVOZNÍ BUD. SAUROPODŮ (4). Takže to musí být výběh pro sauropody, zauvažoval. Otevřel skříňku a uviděl telefon, ale když zvedl sluchátko, slyšel jen šumění statické elektřiny. Telefony zatím zcela zjevně ještě nefungovaly.

„Pěkně svoje papání žvýkej,“ žvatlala Lex. „Nebuď přece prasátko, Ralphe.“

Grant zamířil do rohu a nalezl Lex u mříží, jak drží hrst sena a podává je ven zvířeti, které vypadalo jako velké růžové prase a vydávalo ty vrzavé zvuky, jež Grant slyšel předtím. Ve skutečnosti to byl mladý triceratops, veliký zhruba jako poník. Mládě ještě nemělo na hlavě rohy, jen zahnuté kostěné okruží nad velikýma vlahýma očima. Prostrčilo rypák mřížemi směrem k Lex a sledovalo očima, jak mu podává další hrst.

„To už je lepší,“ pochválila ho Lex. „Tady jsou spousty sena, neboj se.“ Poplácala mládě po hlavě. „Ty máš seno rád, že Ralphe?“

Děvčátko se obrátilo a uvidělo Granta.

„To je Ralph,“ řekla Lex. „Je to můj kamarád. Má rád seno.“

Grant pokročil, zastavil se a zamžikal.

„Vypadáte mizerně,“ změřila si ho Lex.

„Taky se mizerně cítím.“

„Tim taky. Nos má celý opuchlý.“

„Kde je?“

„Čůrá. Nechcete mi pomoct nakrmit Ralpha?“

Mladý triceratops se na Granta zadíval. Z obou koutků tlamy mu trčelo seno. Jak přežvykoval, sypalo se na podlahu.

„Je to hrozný čuňátko,“ komentovala Lex. „A je strašně hladovej.“

Mládě dožvýkalo a olízlo si rypák. Otevřelo jej a dožadovalo se další potravy. Grant spatřil tenké ostré zuby a horní čelist ve tvaru zobáku připomínající papouška.

„Dobře, dobře, okamžik,“ chlácholila ho Lex a sebrala z betonové podlahy uschlé stonky. „Vážně, Ralphe, pomalu bych si myslela, že ti tvoje maminka nedá pořádně najíst.“

„Proč se jmenuje Ralph?“

„Protože jako Ralph vypadá. Ten od nás ze školy.“

Grant se přiblížil a jemně se dotkl kůže na krku.

„Je hodnej, můžete si ho pohladit,“ řekla Lex. „On má rád, když se hladí, že Ralphe?“

Pokožka byla na omak suchá a teplá, se zrnitou strukturou připomínající ragbyový míč. Když ho Grant poplácal, Ralph tiše vykvíkl. Tlustý ocas za mřížemi se začal potěšeně komíhat ze strany na stranu.

„Je bezvadně krotkej.“

Ralph žral, pokukoval z Lex na Granta a žádný strach na něm patrný nebyl. Grantovi to připomnělo, že dinosauři nemají k lidem vypěstovaný žádný vztah.

„Možná bych se na něm mohla projet,“ řekla Lex.

„Radši ne.“

„Vsadím se, že by mě nechal. To by bylo príma, jezdit na dinosaurovi.“

Grant se zadíval přes mříže za zvíře, do rozlehlých luk výběhu sauropodů. Každým okamžikem se rozjasňovalo. Měl by vyjít ven, napadlo ho, a vybudit jeden z těch senzorů, na které narazili nahoře. Lidem v řídícím středisku by to nakonec mohlo trvat celou hodinu, než se dostanou sem k němu. A pomyšlení, že telefony stále ještě nefungují, se mu vůbec nelíbilo…

Zaslechl hluboké zafrkání, jako by se ozval velikánský kůň, a mládě náhle vypadalo rozčileně. Pokusilo se protáhnout hlavu mřížemi nazpět, ale zachytilo se za svou ozdobu a zděšeně vykviklo. Znovu se ozvalo zafrkání, tentokrát už blíž.

Ralph se vztyčil na zadní, zoufale se snažil vydrat se z mříží. Mlátil hlavou ze strany na stranu a dřel si ji o kov.

„Ralphe, jen klid,“ chlácholila ho Lex.

„Vystrč ho ven,“ radil Grant. Chytil Ralpha za hlavu, sklonil se a zatlačil do strany a dozadu. Ozdoba se vyhákla a mládě vyklouzlo z mříží ven, ztratilo rovnováhu a převrátilo se na bok. Vzápětí je pokryl stín a objevila se ohromná noha, tlustší než kmen stromu. Měla pět zakřivených prstů jako noha slona.

Ralph vzhlédl a zakvičel. Zjevila se hlava: skorem dva metry velká se třemi dlouhými bílými rohy, jedním nad každým z velkých hnědých očí a kratším na špičce nosu. Byl to dospělý triceratops. Veliké zvíře si pronikavě prohlédlo Lex a Granta, pomalu zamrkalo a pak obrátilo pozornost k Ralphovi. Vystrčilo jazyk a mládě olízalo. Ralph zakvičel a šťastně se otíral o velikou nohu.

„To je jeho máma?“‚ zeptala se Lex.

„Vypadá to tak,“ řekl Grant.

„Máme taky nakrmit mámu?“ vyptávala se Lex.

Ale veliký triceratops už Ralpha odstrkoval rypákem od mříží.

„Počítám, že ne.“

Mládě se odvrátilo od mříží a vzdalovalo se. Matka ho čas od času postrčila kupředu a oba odcházeli do louky.

„Ahoj, Ralphe!“ mávala mu Lex. Tim vylezl ze zastíněného kouta budovy.

„Řeknu vám, co teď,“ obrátil se na ně Grant. „Půjdu nahoru na kopec a postavím se před senzory, aby věděli, kam si pro nás mají přijet. Vy dva zůstanete tady a počkáte na mě.“

„Ne,“ odmítla Lex.

„Proč? Zůstanete tady. Tady jste v bezpečí.“

„Nemáte nás nechávat samotné,“ řekla. „Že ne, Timmy?“

„Ne,“ přidal se Tim.

„No dobře,“ souhlasil Grant.

Protáhli se mřížemi a vyšli ven.

Zbývalo pár okamžiků do rozednění.

Vzduch byl teplý a vlhký, obloha měkce růžová s purpurovými tahy. Bílá mlha se držela nízko při zemi. Sledovali triceratopsí matku s mládětem, jak odcházejí směrem ke stádu velkých hadrosaurů, kteří požírali listí ze stromů na pokraji laguny.

Někteří hadrosauři postávali po kolena ve vodě. Pili se skloněnými krky a na hladině se zrcadlila jejich těla. Zvířata po nich vzhlédla, natočila hlavy jejich směrem. Jedno z mláďat se odvážilo vyběhnout z vody, zakvičelo a rychle se vrátilo, zatímco dospělí je shovívavě pozorovali.

Dále k jihu požírali jiní hadrosauři nižší porost. Tu a tam se postavili na zadní a předními tlapami se opřeli o kmen, aby dosáhli na vyšší větve. Ještě o kus dál se nad stromy tyčil obrovitý apatosaurus, malou hlavičkou na dlouhém krku točil na všechny strany. Celá scéna působila tak mírumilovně, že si Grant marně lámal hlavu, jaké nebezpečí by na ně mohlo číhat.

„Júúú!“ vykřikla Lex a uhnula hlavou. Kolem nich profrčely dvě ohromné červené vážky, s téměř dvoumetrovým rozpětím křídel. „Co to bylo?“

„Vážky,“ odpověděl. „V jurské době žil obrovitý hmyz.“

„Koušou?“ vyptávala se Lex.

„Myslím, že ne,“ uklidňoval ji Grant.

Tim vztáhl ruku. Jedna z vážek mu na ni usedla. Cítil váhu těla velikého hmyzu.

„Kousne tě,“ varovala ho Lex.

Ale vážka jen pomalu zatřepotala průhlednými křídly s červenými žilkami a pak, když Tim paží pohnul, zase odlétla.

„Kudy půjdeme?“ zeptala se Lex.

„Tudy.“

Vydali se přes louku. Došli k černé skříňce usazené na těžké kovové trojnožce, prvnímu ze senzorů. Grant se zastavil a zamával před ním rukou, jenže nic se nedělo. Jestli nefungují telefony, možná pak ani senzory. „Zkusíme ještě jeden,“ řekl a ukázal přes louku. Odkudsi z dálky zaslechli řev velikého zvířete.

„Himlhergot,“ zaklel Arnold. „Já to snad nenajdu!“ Usrkl kávy a zakalenýma očima hleděl na obrazovku. V řídícím středisku neustále prohledával program počítače a odpojil přitom videokamery a senzory v terénu. Byl vyčerpaný, pracoval už nepřetržitě dvanáct hodin. Obrátil se na Wua, který se vrátil nahoru z laboratoře.

„Co jste zjistil?“ zeptal se genetik.

„Telefony pořád nefungují. Nemůžu je srovnat do latě. Myslím, že s nima Nedry něco provedl.“

Wu zvedl jedno ze sluchátek a slyšel šumot. „Zní to jako modem.“

„Ale modem to není,“ odpověděl Arnold. „Protože jsem sešel do suterénu a všechny modemy jsem odpojil. To, co slyšíte, není nic jiného než bílý šum, který zní jako modemový přenos.“

„Takže telefonní linky jsou pořád odpojené?“

„V podstatě. Nedrymu se to podařilo výtečně. Vložil do programu nějaký kód, který teď nemůžu najít, protože když jsem dal povel k obnovení původního programu, zároveň se vymazala část výpisu programu. Ale Povel k vyřazení telefonních linek zcela zjevně dál zůstal v paměti.“

Wu pokrčil rameny. „Ano? Tak počítač resetujte, tím paměť vyčistíte.“

„Nikdy předtím jsem to nedělal,“ odvětil hlavní inženýr. „Proto se do toho nijak nehrnu. Možná, že pak všechny systémy půjdou normálně nastartovat – a možná že ne. Nejsem žádný expert na počítače a vy taky ne. Celkem jim rozumím, ale odborník nejsem. A dokud neoživíme nějakou telefonní linku, nemůžeme se spojit s nikým, kdo tomu rozumí.“

„Jestli je povel jen v ramce, na výpisu programu se neukáže. Můžete udělat i výpis z paměti RAM, jenže nebudete vědět, co vlastně hledáte. Myslím si, že nemůžete udělat nic jiného, než počítač resetovat.“

Gennaro vrazil dovnitř jako smršť. „Ještě pořád nefungují telefony!“

„Pracuje se na tom.“

„Už na tom pracujete od půlnoci! A Malcolmův stav se zhoršuje. Potřebuje odborné ošetření.“

„To znamená, že to budu muset udělat,“ povzdechl si Arnold. „Ale nemám jistotu, že mi pak všechno naskočí.“

„Podívejte,“ řekl Gennaro. „V hotelu leží vážně zraněný člověk. Potřebuje doktora, nebo zemře. A doktora nemůžeme zavolat, dokud nebudeme mít telefon. Pravděpodobně už zahynuli čtyři lidé. Takže to vypněte a zařiďte, aby ty telefony fungovaly!“

Arnold stále váhal.

„No tak?“ vyzval ho Gennaro.

„Jenomže… bezpečnostní systémy nedovolují, aby se počítač vypnul, a…“

„Tak vypněte ty zatracené bezpečnostní systémy! Copak vám ještě doopravdy nedošlo, že zemře, jestli mu neseženeme pomoc?“

„Dobře,“ souhlasil Arnold.

Vstal a přešel ke skříňce s tělesem počítače. Otevřel kryt a odhalil bezpečnostní spínače kryté otočnými kovovými západkami. Vypnul je jeden po druhém, prudkými pohyby. „Chtěl jste to,“ řekl Arnold, „budete to mít.“

A vypnul hlavní spínač.

Řídící středisko se propadlo do temnoty. Všechny monitory osleply. Tři muži stáli potmě.

„Jak dlouho musíme čekat?“ zeptal se Gennaro.

„Třicet sekund,“ odpověděl hlavní inženýr.

„Fúúúj!“ ozvala se Lex, když přecházeli louku. „Cože?“ zeptal se Grant.

„Ten smrad!“ řekla Lex. „Smrdí to tady, jako když v kuchyni shnijou odpadky.“

Grant zaváhal. Napjatě hleděl přes volné prostranství ke vzdáleným stromům, jestli se někde něco nepohne. Nic neviděl. Vál lehounký větřík, který jen tu a tam rozechvěl větévku. Bylo časné jitro, tiché a mírumilovné. „Myslím, že se ti to jenom zdá,“ řekl.

„Nezdá…“

Vzápětí zaslechl zatroubení. Ozvalo se ze stáda hadrosaurů, dinosaurů s kachními zobáky, které se páslo za nimi. Nejprve zatroubilo jedno zvíře, pak další a další, až celé stádo spustilo hlasitý pokřik. Hadrosauři byli rozrušení, otáčeli se na všechny strany, vyběhli z vody a kolem mláďat utvořili ochranný kruh…

Taky něco cítí, uvažoval Grant.

Tyrannosaurus vyrazil s ohlušujícím řevem z pralesa na padesát metrů od nich, u laguny. Hnal se přes otevřené prostranství mohutnými skoky. Je zcela přehlédl, mířil přímo ke stádu hadrosaurů.

„Já vám to říkala!“ vřískala Lex. „Jenže mě nikdy nikdo neposlechne!“

Hadrousauři v dálce troubili a ustupovali. Grant cítil, jak se pod ním chvěje země. „Pojďte, děti!“ Popadl Lex, zvedl ji do náručí a společně s Timem se rozběhli trávou. Chvílemi se letmo ohlížel a viděl tyrannosaura dole u laguny, jak útočí na hadrosaury, kteří se bránili šlehy velikých ocasů. Hlasitě a neustále přitom troubili. Slyšel, jak praskají větve a lámou se celé stromy, a když se ohlédl znovu, hadrosauři se dali na útěk.

Arnold v temném řídícím středisku sledoval hodinky. Třicet sekund. Teď už by paměť měla být vymazaná. Zmáčkl hlavní spínač.

Nic se nestalo.

Arnold cítil, jak se mu obrací žaludek. Vypnul spínač a stiskl jej znovu. Pořád se nic nedělo. Ucítil na čele pot, jak mu stéká do obočí.

„Proč to nefunguje?“ zeptal se Gennaro.

„Himlhergot,“ odpověděl hlavní inženýr. Pak si uvědomil, že než počítač znovu připojí na síť, musí zapnout spínače bezpečnostních systémů. Rychle přehodil páčky tří bezpečnostních vypínačů a zase je překryl kovovými západkami. Pak zadržel dech a stiskl hlavní spínač.

Světla v místnosti se rozzářila.

Počítač zapípal.

Obrazovky zašuměly.

„Bohudíky,“ pronesl Arnold. Rozběhl se k hlavnímu monitoru. Na obrazovce se objevily řady políček:

Gennaro sáhl po sluchátku, ale telefon byl mrtvý. Tentokrát se v něm neozývalo ani syčení statické elektřiny – vůbec nic. „Co je zase tohle?“

„Dejte mi vteřinu,“ odpověděl Arnold. „Po resetování se musí všechny programy v systému spustit manuálně.“ Rychle se pustil do práce.

„Proč manuálně?“ zeptal se právník.

„Necháte mě pracovat, prokristapána?“

„Neočekávalo se, že by se systém někdy vypínal. Takže kdyby se přece jen vypnul, uvažovali, bylo by to kvůli nějakému problému. Což vyžaduje, abyste všechno spouštěl znovu jedno po druhém. Jinak, kdyby byl někde třeba zkrat, spustil byste počítač, došlo by ke zkratu, zase byste spustil počítač a znovu by nastal zkrat. A takhle byste to mohl dělat do nekonečna.“

„Dobře,“ ozval se Arnold. „Už jedeme!“

Gennaro zvedl sluchátko a začal vytáčet číslo, ale náhle zmrtvěl. „Ježíšimaria, podívejte!“ vykřikl. Ukazoval najeden z monitorů ukazující záběr videokamery v terénu.

Avšak Arnold ho neposlouchal. Zíral na světelnou mapu, na níž se chumáč drobných teček pohyboval pěkně pospolu směrem od laguny. Klouzal rychle jako nějaký podivný vír.

„Co se děje?“ zeptal se Gennaro.

„Hadrosauři,“ pronesl Arnold bezbarvě. „Celé stádo se splašilo.“

Hadrosauři se hnali překvapivě rychle, na svá ohromná těla. Drželi se v těsném houfu, troubili a řvali, mláďata vřískala a snažila se uhýbat před nohama dospělých. Stádo zvedalo ohromné mračno žlutého prachu. Grant ztratil tyrannosaura z očí.

Hadrosauři prchali přímo proti nim.

Běžel s Timem k osamělému skalisku obrostlému vysokými jehličnatými stromy, Lex stále nesl v náručí. Utíkali jako o život, cítili, jak se jim země chvěje pod nohama. Stádo se k nim řítilo s ohlušujícím hukotem, připomínajícím tryskové letadlo na letišti. Vyplňoval všechen prostor kolem nich. Rozbolely je uši. Lex cosi křičela, ale Grant neslyšel, co říká, a v okamžiku, kdy se vrhli mezi skaliska, stádo se přeřítilo kolem.

Grant spatřil obrovité tlapy prvního hadrosaura, který se přes ně přehnal. Každé ze zvířat vážilo pět tun. A potom je obklopilo tak husté mračno prachu, že už neviděli vůbec nic. Cítil kolem sebe gigantická těla, obrovité údy, jak zvířata míjela skaliska, a slyšeli bučivý řev plný bolesti. Jeden z hadrosaurů zakopl o balvan, který prolétl kolem nich a odkutálel se do louky za nimi.

V hustém mračnu prachu neviděli prakticky nic jiného než skaliska kolem sebe. Leželi přitisknuti k balvanům, slyšeli troubení, bučení a hrozivý řev tyrannosaura. Lex zaťala prsty Grantovi do ramena.

Další hadrosaurus šlehl ocasem do skály a je zalila sprška horké krve. Grant vyčkal, dokud se hluk boje nepřesunul vlevo, a pak děti přistrkal k nejvyššímu stromu. Šplhaly rychle, větev za větví, a zvířata mezitím kroužila zdivočele všude kolem, zakrytá mračny prachu. Vydrápali se šest metrů vysoko, pak se Lex vší silou chytila Granta a odmítla pokračovat. Tim byl také unavený a Grant uvážil, že už jsou dost vysoko. Přes prach viděli široké hřbety zvířat pod sebou, která stále pobíhala okolo a troubila. Grant se přitiskl k hrubé kůře stromu a prach jej přinutil ke kašli. Zavřel oči a vyčkával.

Arnold sledoval, jak se stádo přehnalo kolem kamery. Prach se pozvolna usazoval. Viděl, že se hadrosauři rozptýlili a tyrannosaurus se zastavil, což mohlo znamenat pouze jediné. Ulovil kořist. Nyní se dravec stáhl zpět k laguně. Arnold pohlédl na záběr videokamery a řekl: „Radši byste tam měl poslat Muldoona, aby se zajel podívat, jak velké jsou škody.“

„Pošlu ho,“ odpověděl Gennaro a vyšel z místnosti.

PARK

Ozvalo se jemné zapraskání, jako když v krbu hoří oheň. Granta zašimralo na kotníku cosi teplého a mokrého. Otevřel oči a spatřil ohromnou béžovou hlavu. Hlava se prodlužovala do ploché tlamy ve tvaru kachního zobáku. Nad ním mělo zvíře vypoulené oči, mírné a dobrácké jako kráva. Kachní tlama se otevřela a okusovala výhonky na větvi, na níž Grant seděl. Viděl po stranách veliké ploché zuby. Jak zvíře přežvykovalo, znovu se jeho kotníku dotkly vlahé pysky.

Hadrosaurus. Úplně se nechal vyvést z míry, že ho vidí z takové blízkosti. Ne že by se bál, všechny druhy hadrosaurů byly býložravci, a tenhle se choval úplně jako kráva. Přestože byl obrovský, počínal si tak klidně a mírumilovně, že se Grant necítil nijak ohrožený. Zůstal sedět na větvi stejně jako předtím, dal si záležet na tom, aby se nepohnul, a pozoroval, jak zvíře žere.

Grant tak užasl proto, že k tomuhle zvířeti choval vlastnický vztah: byl to pravděpodobně maiasaurus z pozdní křídy v Montaně. Společně s Johnem Hornerem byl Grant prvním, kdo tyhle druhy popsal. Maiasaurus měl trochu zdvižené koutky tlamy, což vzbuzovalo dojem, že se směje. Jméno znamená něco jako „dobrá ještěří matka“ – vědci se domnívali, že maiasauři své vejce ochraňovali, dokud se nevylíhli mladí a neuměli se sami o sebe postarat.

Grant zaslechl naléhavé začiřikání a veliká hlava se sehnula dolů. Naklonil se tak, aby viděl hadrosauří mládě poskakující okolo tlap dospělého zvířete. Mládě bylo tmavě béžové s černými skvrnami. Dospělý maiasaurus sehnul hlavu k zemi a nehnutě vyčkával, zatímco mládě se postavilo na zadní, předníma se opřelo matce o tlamu a požíralo větve, které z ní po obou stranách přečnívaly.

Matka trpělivě čekala, dokud mládě větve nesežralo a nespustilo se zase zpátky na všechny čtyři. Potom se veliká hlava opět zvedla proti Grantovi.

Hadrosaurus pokračoval ve žraní jen pár stop od něj. Grant si prohlédl dvě podlouhlé nosní dírky na svrchní části plochého zobáku. Dinosaurus zjevně Granta necítil. A přestože se levým okem díval přímo na něj, z jakéhosi důvodu na něho nereagoval.

Grant se rozpomněl, jak ho předešlé noci nedokázal zjistit tyrannosaurus. Rozhodl se provést pokus.

Zakašlal.

Hadrosaurus okamžitě strnul, veliká hlava zůstala trčet bez hnutí, čelisti přestaly žvýkat. Jen oko se pohnulo, zapátralo po zdroji zvuku. Pak po chvíli, když se odnikud neobjevilo nebezpečí, zvíře se opět pustilo do žraní.

Zajímavé, uvažoval Grant.

Lex, která mu seděla v náručí, otevřela oči a řekla: „Júúú, co je tohle?“

Hadrosaurus poplašeně zatroubil a Lex se tak vyděsila, že málem ze stromu spadla. Zvíře odtáhlo hlavu od větve a znovu zatroubilo.

„Neblbni jí hlavu,“ ozval se Tim z hořejší větve.

Mládě cvrlikalo a motalo se matce pod nohama. Dospělý hadrosaurus odstoupil od stromu, sklonil hlavu na stranu a zvědavě se zahleděl na větev, na které seděli Grant s Lex. Se zdviženými koutky vypadal směšně.

„Je nablblý?“ zeptala se Lex.

„Ne,“ odpověděl Grant. „Jenom jsi ho překvapila.“

„No dobře,“ řekla Lex, „dovolí nám slézt dolů, nebo co?“

Hadrosaurus se zastavil tři metry od stromu. Znovu zatroubil. Grant měl dojem, že se je snaží zastrašit. Ale zdálo se, že dinosaurus vlastně neví, co má podniknout. Jednal zmateně a znepokojeně. Tiše vyčkávali a zvíře se asi po minutě znovu přiblížilo k větvi a v očekávání už žvýkalo naprázdno. Zjevně se chystalo, že se znovu pustí do žrádla.

„No tak tohle pusť z hlavy,“ řekla Lex. „Tady já nezůstanu.“

A začala šplhat po větvích dolů. Jakmile se pohnula, hadrosaurus znovu vyplašeně zatroubil.

Grant byl ohromený. On nás doopravdy nevidí, pokud se nepohybujeme, říkal si v duchu. A po minutě zapomene, že tady jsme. Přesně tak se choval i tyrannosaurus – to byl další klasický příklad, jak funguje spojení zrakového nervu s mozkovou korou u obojživelníků. Pokusy prováděné se žábami dokládaly, že obojživelníci vidí jen předměty, které se pohybují, stejně jako hmyz. Pokud něco setrvává v klidu, vůbec to nejsou schopni spatřit. Zdálo se, že totéž platí v případě dinosaurů.

V každém případě to vypadalo, že maiasaurus shledává podivné tvory šplhající ze stromu dolů příliš vyvádějící z míry. Vydal poslední zatroubení, postrčil mládě a pomalu se klátili pryč. Ještě jednou se zastavil, ohlédl se po nich a pak pokračoval v cestě.

Seskočili na zem. Lex se celá oklepávala. Obě děti pokrývala vrstva jemného prachu. Všude kolem nich byla tráva sešlapaná. Pokrývaly ji krvavé stříkance a Grant cítil kyselý pach.

Pohlédl na hodinky. „Raději bychom se měli pustit na cestu, děti,“ řekl.

„Já ne,“ odpověděla Lex, „já už odsud neudělám ani krok.“

„Musíme jít.“

„Proč?“

„Protože,“ řekl Grant, „jim musíme říct o té lodi. Poněvadž se zdá, že nás na senzorech nevidí, musíme urazit celou cestu zpátky po vlastních. Není jiný způsob.“

„A co kdybysme si vzali člun?“ navrhl Tim.

„Jaký člun?“

Tim ukázal k nízké betonové provozní budově s mřížemi, kde strávili noc. Scházelo jim k ní dvacet metrů, přes volné prostranství. „Viděl jsem tam nafukovací člun,“ řekl.

Grant okamžitě pochopil, jaké by to mělo výhody. Teď bylo sedm ráno. Zbývalo jim ujít ještě alespoň třináct kilometrů. Kdyby dokázali spustit na řeku člun, postupovali by mnohem rychleji než po souši. „Jdeme na to,“ souhlasil Grant.

Arnold spustil program na vizuální vyhledávání a sledoval, jak monitory začaly ukazovat, co se děje po celém ostrově. Záběry se měnily každé dvě sekundy. Bylo to únavné pozorovat, ale zároveň také nejrychlejší způsob, jak nalézt Nedryho džíp, a Muldoon na tom trval. Odjeli s Gennarem, aby se podívali na plašící se stádo, avšak nyní se již zcela rozbřesklo a Muldoon chtěl auto nalézt. Chtěl zbraně.

V interkomu to zapraskalo. „Pane Arnolde, prosím vás, mohl bych si s vámi na okamžik promluvit?“

Byl to Hammond. Hlásek měl jako med.

„Chcete zajít sem, pane Hammonde?“

„Ne, pane Arnolde,“ odvětil Hammond. „Přijďte za mnou. Jsem v genetické laboratoři s doktorem Wuem. Počkáme na vás.“

Arnold si povzdechl a zvedl se od obrazovek.

Grant se přehrabával hluboko „v temném výklenku budovy. Prodral se tam přes dvacetilitrové plechovky s herbicidy, zařízení na prořezávání stromů, rezervní pneumatiky k džípu, kotouče drátěného pletiva, padesátikilové pytle s hnojivem, svazky hnědých keramických izolátorů, prázdné plechovky od motorového oleje, přenosné reflektory a kabely.

„Já žádný člun nevidím.“

„Běžte dál.“

Pytle s cementem, měděné trubky, zelená síťovina… a dvě plastiková vesla zavěšená na skobách v betonové stěně.

„No dobře,“ řekl, „ale kde je ten člun?“

„Musí tady někde být,“ řekl Tim.

„Copak tys ho neviděl?“

„Ne, jenom se dohaduju, že tu je.“

Grant se přehrabával v harampádí, ale žádný člun nemohl najít. Nalezl však zato sadu plánů, srolovaných, se skvrnami od plísně z vlhka a zastrčených do kovové skříňky na stěně. Odmetl velikánského pavouka a rozestřel plány na podlaze. Dlouze si je prohlížel.

„Já mám hlad…“

„Okamžik.“

Byly to podrobné topografické mapy ústřední části ostrova, kde se teď nacházeli. Podle nich se laguna zužovala a přecházela v řeku, kterou viděli předtím. Zatáčela se k severu… procházela přímo voliérou… a dál pak až na nějakých osm set metrů od hotelu Safari.

Přenesl se na papíře nazpět. Jenže jak se dostat do laguny? Podle plánů by jejich budova měla mít vzadu dveře. Grant vzhlédl a spatřil je, na konci v betonové stěně. Byly dost široké, aby jimi projelo auto. Otevřel je a uviděl asfaltovanou silničku ubíhající přímo dolů k laguně. Silnička vedla pod úrovní terénu, takže seshora nebyla vidět. Musela to být jedna z komunikací pro obsluhu. Mířila k molu na okraji laguny. A na betonu byl zřetelný nápis vyvedený přes šablonu PŘÍSTAVIŠTĚ ČLUNŮ.

„Hej,“ řekl Tim, „podívejte na tohle.“ Podával Grantovi kovovou skříňku.

Paleontolog ji otevřel a našel uvnitř vzduchovou pistoli a látkový pásek se střelami. Obsahoval celkem šest šipek, všechny silné asi jako prst. Nesly označení MORO-709.

„Dobrá práce, Time.“ Pásek si hodil přes rameno a pistoli zastrčil za opasek.

„To je uspávací pistole?“

„Řekl bych.“

„A co je s tím člunem?“ zeptala se Lex.

„Myslím, že je na tom molu,“ odpověděl Grant. Vyrazili dolů po silničce. Grant nesl vesla přes rameno.

„Doufám, že to je velkej člun,“ řekla Lex, „protože já neumím plavat.“

„Ničeho se neboj.“

„Možná že dokážeme chytnout nějakou rybu,“ uvažovala.

Šli po cestě, po jejíž obou stranách se zvedaly svažité náspy. Zaslechli hluboké rytmické frkání, ale Grant nedokázal určit, odkud přichází.

„Jste si jistej, že tady dole je nějakej člun?“ zeptala se Lex a pokrčila nos.

„Pravděpodobně je,“ odpověděl paleontolog.

Jak se blížili, rytmické pofrkávání sílilo, avšak zaslechli také neutuchající bzukot. Když dospěli na konec silničky, k okraji malého betonového mola, Grant šokovaně strnul.

Byl to tyrannosaurus.

Seděl vzpříma ve stínu stromu, zadní tlapy měl roztažené kupředu. Oči měl otevřené, ale seděl nehybně vyjma hlavy, která se mu mírně zvedala a zase klesala s každým odfrknutím. Bzukot vydávalo hejno much, jež jej obklopovalo. Mouchy mu lezly po tvářích, po spadlé spodní čelisti po zakrvácených tesácích a po rudé půlce mršiny hadrosaura, která ležela na boku za dravcem.

Tyrannosaurus byl pouhých dvacet metrů od nich. Grantovi připadalo jisté, že je musí vidět, avšak obrovské zvíře nijak nezareagovalo. Sedělo pořád dál. Chvilku mu trvalo, než si uvědomil: tyrannosaurus spal. Spal vsedě.

Dal signál Timovi a Lex, aby zůstali, kde jsou. Grant se pomalu kradl vpřed na molo, tyrannosaurovi přímo před očima. Ale veliké zvíře spalo dál, jen tiše pochrupovalo.

Poblíž konce mola stála dřevěná kůlna natřená nazeleno, aby splynula s listovím. Grant tiše zvedl závoru a nahlédl dovnitř. Spatřil půltucet oranžových záchranných vest visících na stěně, několik rolí drátěného pletiva, pár klubek provazu a dvě velké kostky z gumy ležící na podlaze. Kostky byly pevně přepásané širokými gumovými popruhy.

Nafukovací čluny.

Ohlédl se na Lex.

Nehlasně mu signalizovala: Člun není.

Přikývl: našel!

Tyrannosaurus zvedl přední pracku, aby odehnal mouchy, které mu bzučely kolem tlamy. Víc se však nehýbal. Grant vytáhl jednu z kostek ven na molo. Překvapilo jej, jak je těžká. Rozepjal popruhy a našel nafukovací válec. Guma začala s hlasitým zasyčením nabývat na objemu a pak se s pronikavým sss-buch! člun na molu rozvinul do plného tvaru. Ten zvuk zněl v jejich uších hlasitěji než výbuch bomby.

Grant se otočil a vzhlédl k dravci.

Tyrannosaurus zavrčel a zafrkal. Začal se vrtět. Grant se zapřel nohama o zem, aby se mohl dát okamžitě na útěk, ale zvíře jen natočilo obrovité tělo a znovu se opřelo zády o strom. Z hrdla se mu vydralo dlouhé, rachotivé říhnutí.

Lex se zatvářila znechuceně a ručkou si zamávala před obličejem.

Grant napětím plaval v potu. Vlekl gumový nafukovací člun přes molo. S hlasitým šplouchnutím jej shodil do vody.

Dravec spal dál.

Grant přivázal člun k molu a vrátil se do kůlny pro dvě záchranné vesty. Hodil je do člunu a pak zamával na děti, aby vylezly z úkrytu na přístaviště.

Lex, bledá strachy, mu zamávala v odpověď: Ne!

Zagestikuloval: Ano!

Tyrannosaurus ještě stále spal.

Grant jí energicky zahrozil prstem. Lex tiše vyšla ven a paleontolog jí gestem nakázal, aby se nalodila do člunu. Za ní sestoupil Tim a oba si navlékli záchranné vesty. Grant vlezl za nimi a odstrčil člun od mola. Tiše vypluli do laguny. Grant vzal vesla a zastrčil je do havlinek. Proud je unášel směrem od břehu.

Lex se opřela a hlasitě vydechla úlevou. Celé tělo se jí otřáslo zdušeným zvukem – potlačovala zakašlání.

Lex si pokaždé vybrala ke kašli tu nejhorší chvíli!

„Lex,“ zašeptal Tim pronikavě a ohlédl se ke břehu.

Bezmocně potřásla hlavou a ukázala na hrdlo. Pochopil, co chce říct. Škrábalo ji v krku. Potřebovala by hlt vody. Grant vesloval a Tim se přehnul přes okraj člunu, ponořil ruku do laguny a v hrsti jí nesl doušek vody.

Lex se hlasitě rozkašlala. V Timových uších se zvuk rozlehl po vodní hladině jako výstřel.

Tyrannosaurus líně zažíval a podrbal se zadní tlapou za uchem, úplně jako pes. Znovu zívl. Po velké hostině byl ještě malátný a vědomí se mu vracelo pozvolna.

Lex ve člunu vydala zvuk, jako by kloktala.

„Lex, drž hubu!“ okřikl ji Tim.

„Já si nemůžu pomoct,“ zašeptala a vzápětí znovu zakašlala. Grant vesloval ze všech sil a nafukovací člun rychle klouzal do středu laguny.

Tyrannosaurus na břehu se vydrápal na nohy.

„Já si nemohla pomoct, Timmy!“ zavřískala Lex nešťastně. „Nemohla jsem si pomoct!“

„Pšššt!“

Grant vesloval ze všech sil.

„No, ono na tom beztak nesejde,“ řekla. „Už jsme dost daleko. Neumí plavat.“

„Samozřejmě, že umí plavat, ty malý idiote!“ rozkřikl se na ni Tim. Dravec na břehu sestoupil z mola a ponořil se do vody. Rychle se pohyboval směrem doprostřed laguny za nimi.

„No, jak to mám vědět?“ řekla.

„Všichni vědí, že tyrannosaurus umí plavat! Je to v každé knížce! Všichni plazi přece umějí plavat!“

„Hadi ne.“

„Samozřejmě, že hadi umějí. Ty idiote!“

„Uklidněte se,“ vmísil se Grant. „Chyťte se něčeho!“ Pozoroval tyranosaura a sledoval, jak zvíře plave. Ještěr byl nyní ponořený až po krk, ale velikou hlavu stále ještě držel vysoko nad hladinou. Grant si uvědomil, že neplave, že jde po dně, protože o několik okamžiků nato mu vyčníval nad vodu jen vrcholek hlavy – oči a nozdry. Teď vypadal jako krokodýl a také plaval jako krokodýl, ocasem švihal ze strany na stranu a voda se za ním čeřila a pěnila. Za hlavou mu Grant viděl mohutný hrb na zádech a nad hladinou se tu a tam objevoval hřeben táhnoucí se po celé délce ocasu.

Přesně jako krokodýl, pomyslel si nešťastně. Největší krokodýl na světě.

„Odpusťte mi to, pane doktore!“ kvílela Lex. „To jsem nechtěla!“

Grant se ohlédl přes rameno. Laguna nebyla širší než sto metrů a už téměř dopluli doprostřed. Jestli bude pokračovat tímhle směrem dál, voda bude zase mělčí. Tyrannosaurus dosáhne nohama na dno a bude se pohybovat rychleji. Otočil člun do protisměru a rozjel se k severu.

„Co to děláte?“

Dravec už od nich teď byl jen pár metrů. Jak se přibližoval, Grant slyšel jeho hlasitý frkavý dech. Pohlédl na vesla, která svíral v rukou, jenže byla z lehoučké umělé hmoty – ani nápad, že by mohla posloužit jako zbraň.

Tyrannosaurus pohodil hlavou dozadu, doširoka otevřel tlamu a ukázal řady zakřivených zubů. Potom se jeho mohutné svalstvo vyřítilo vpřed proti člunu a jen o vlásek minul jeho okraj. Obrovská lebka zmizela pod hladinou a člun se divoce zahoupal na hřebenu vzedmuté vlny.

Ještěr se ponořil pod hladinu a zůstaly po něm jen stoupající bubliny. Laguna se zklidnila. Lex se pevně chytila držadel na obrubě člunu a ohlédla se.

„Utopil se?“

„Ne,“ odvětil Grant. Sledoval, jak se bubliny – a potom i drobné vlnky – blíží k člunu…

„Držte se!“ zakřičel, když hlava udeřila zespodu do gumy, člun se ohnul, zvedl do vzduchu, divoce se zatočil a s cáknutím zase dopadl na hladinu.

„Dělejte něco!“ křičela Alexis. „Dělejte něco!“

Grant vytáhl z opasku vzduchovou pistoli. V jeho ruce vypadala žalostně maličká, ale pořád měl naději, že kdyby zvíře zasáhl do nějakého citlivého místa, do oka nebo do čumáku…

Tyrannosaurus se zvedl nad hladinu vedle člunu, otevřel tlamu a zařval. Grant zamířil a vypálil. Šipka se zablýskla ve slunci a pleskla ho do tváře. Tyrannosaurus potřásl hlavou a znovu zařval.

Zničehonic zaslechli jiný řev, který se k nim nesl přes vodu.

Grant se ohlédl a spatřil na břehu mladého T-rexe. Shýbal se nad zabitým sauropodem a řevem vyjadřoval, že úlovek je jeho. Mládě udeřilo tlapou do zdechliny, pak vysoko zvedlo hlavu a znovu se rozlehl jeho jev. Velký tyrannosaurus to také všechno sledoval a zareagoval okamžitě – obrátil se a plaval ze všech sil ke břehu, aby si svůj úlovek ochránil.

„Plave pryč!“ vykvíkla Lex a zatleskala ručkama. „Plave pryč! Náá-náá-na-náá! Pitomej dinosaurus!“

Mladý tyrannosaurus na břehu vyzývavě zařval. Rozzuřený velký vyrazil plnou rychlostí z laguny, z ohromného těla mu cákala voda na všechny strany, přeskočil molo a hnal se vzhůru do kopce. Mládě sklopilo hlavu a uprchlo s tlamou plnou syrového masa.

Velký tyrannosaurus se je vydal pronásledovat, přehnal se kolem mrtvého sauropoda a zmizel za kopcem. Ještě naposledy zaslechli jeho hrozivý řev a potom se nafukovací člun vydal k severu, podél zákrutu laguny do ústí řeky.

Grant naprosto vyčerpaný veslováním se zhroutil nazad, hrudník se mu divoce zvedal. Nemohl popadnout dech. Ležel ve člunu a hlasitě odfukoval.

„Jste v pořádku, pane doktore?“ zeptala se Lex.

„Od teďka budeš dělat jenom to, co ti řeknu!“

„No jo,“ povzdechla, jako by to byl ten nejpitomější požadavek na světě. Na okamžik ponořila paži do vody. „Přestal jste veslovat,“ napomenula ho.

„Jsem unavený,“ odvětil.

„Potom jak to, že se pohybujeme?“

Grant se posadil. Měla pravdu. Člun stejnoměrnou rychlostí plul k severu. „Musí tu být proud.“ Proud je unášel k severu, směrem k hotelu. Pohlédl na hodinky a velice ho překvapilo, když viděl, že je čtvrt na osm. Od chvíle, kdy se na ně díval naposledy, uplynulo pouhých patnáct minut. Připadalo mu to jako dvě hodiny.

Grant se opřel o gumovou obrubu člunu, zavřel oči a usnul.

PÁTÉ PŘIBLÍŽENÍ

„Nedostatky v systému se nyní začnou projevovat kritickým způsobem.

IAN MALCOLM

PÁTRÁNÍ

Gennaro seděl v džípu, naslouchal bzučení much a pozoroval, jak se vzdálené palmy chvějí v horkém vzduchu. Užasl nad tím, co viděl: Vypadalo to tu jako po bitvě. Na stovky metrů všemi směry byla tráva zdupaná. Pokrývaly ji, stejně jako skalnaté výběžky po jejich pravici, široké krvavé cákance a jedna obrovitá palma byla vyvrácená ze země.

Muldoon sedící vedle něj řekl: „Rexy vtrhl mezi hadrosaury. O tom se nedá pochybovat.“ Znovu upil whisky a našrouboval na láhev čepičku. „K čertu s těma zatracenejma mouchama!“

Vyčkávali a rozhlíželi se kolem.

Gennaro bubnoval prsty o palubní desku. „Na co čekáme?“

Muldoon si dal s odpovědí na čas. „Někde tady běhá rex,“ řekl a přivřenýma očima pozoroval krajinu zalitou jitřním sluncem. „A my nemáme zbraň, která by stála za řeč.“‚

„Sedíme v džípu.“

„Džíp doběhne jako nic, pane Gennaro,“ zavrtěl Muldoon hlavou. „Jakmile sjedeme ze silnice do terénu, uděláme nanejvýš nějakých padesát, šedesát kilometrů za hodinu. Uštve nás jako malinu. To pro něj není problém,“ povzdechl si Muldoon. „Ale teď mi to tu připadá docela klidné. Jste připravený, že povedeme trošku nebezpečný život?“

„Jistě,“ odpověděl právník.

Muldoon nastartoval motor a při nečekaném zvuku vyrazila ze zválené trávy přímo před nimi dvě malá othnielia. Muldoon zařadil rychlost. Širokým kruhem objel zválené místo a pokračoval v zužující se spirále, až nakonec dorazil na místo, odkud utekla malá othnielia. Vystoupil z džípu a šel trávou kupředu. Do vzduchu se zvedlo husté hejno much a lovec se zastavil.

„Co je?“ zvolal Gennaro.

„Přineste mi radiotelefon,“ požádal Muldoon.

Gennaro se vydrápal z auta a spěchal k němu. Už z dálky cítil sladkokyselý zápach počínajícího hnití. V trávě spatřil tmavé tělo pokryté zaschlou krví, s rozhozenýma nohama.

„Mladý hadrosaurus,“ řekl Muldoon shlížející na zdechlinu. „Celé stádo se dalo na útěk, ale tohle mládě se nechalo odtrhnout a T-rex ho složil.“

„Jak to víte?“ zeptal se Gennaro. Zvíře mělo kůži rozervanou tesáky na mnoha místech.

„To poznáte podle výkalů,“ odpověděl Muldoon. „Vidíte tam v trávě ty křídově bílé kousky? To jsou hadrosauří stopy. Jsou bílé od kyseliny močové. Ale podívejte se sem,“ ukázal na velkou hromadu vyčnívající z trávy až po kolena, „to je výkal tyrannosaura.“

„Jak víte, že tyrannosaurus nepřišel až potom?“

„Podle kousnutí,“ řekl Muldoon. „Vidíte tyhle malé?“ ukázal podél břicha. „Ty pocházejí od othyů. Tahleta kousnutí nekrvácejí. Udála se až po smrti a patří mrchožroutům. Udělali to othyové. Jenže hadrosaura složilo kousnutí do krku – vidíte tam ten ohromný šrám, nad lopatkami – a to pochází od T-rexe, bez debat.“

Gennaro se sehnul nad mršinou, zíral na podivné, zkrvavené končetiny a připadal si jako v jiném světě. Muldoon vedle něj zapjal radiotelefon.

„Řídící.“

„Ano,“ ozval se Arnold ze sluchátka.

„Našli jsme dalšího mrtvého hadrosaura. Mládě.“ Muldoon se sehnul do hejna much a zahleděl se na kůži vespod na pravé zadní tlapě. Bylo tam vytetované číslo. „Exemplář má číslo HD/09.“

V rádiu zapraskalo. „Já mám zase něco pro vás,“ řekl Arnold.

„Jo? A copak?“

„Našel jsem Nedryho.“

Džíp se prudce prodral řadou palem podél východní silnice a sjel na užší komunikaci pro obsluhu vedoucí k tropické řece. V téhle partii ostrova panovalo vedro, džungle se svírala všude kolem nich a páchla. Muldoon si hrál s monitorem počítače v autě, na němž se nyní objevila mapa ostrova překrytá souřadnicovou sítí. „Našli ho pomocí terénních videokamer,“ řekl. „Sektor 1104 leží přímo před námi.“

Ujeli ještě kousek a Gennaro uviděl betonovou zeď a džíp parkující pod ní. „Musel špatně odbočit,“ poznamenal Muldoon. „Ten malý hajzlík.“

„Co sebral?“ zeptal se právník.

„Wu říká, že patnáct embryí. Chápete, jakou mají cenu?“

Gennaro zavrtěl hlavou.

„Něco mezi dvěma a deseti milióny,“ odhadl Muldoon a ušklíbl se. „Rána jako hrom.“

Když přijeli blíž, Gennaro postřehl, že vedle auta leží tělo. Mělo jaksi nezřetelné obrysy a bylo zelené – jenže zeleň se rozprchla, jakmile džíp zastavil.

„Compové,“ komentoval Muldoon. „Našli si ho compové.“

Tucet procompsognathidů, subtilních malých dravečků ne větších než kachna, postávalo na okraji džungle. Jak muži vylézali z auta, ještěři rozčileně švitořili.

Dennis Nedry ležel na zádech, naducanou chlapeckou tvář měl nyní rudou a napuchlou. Kolem pootevřených úst a naběhlého tlustého jazyku bzučely mouchy. Tělo měl znetvořené k nepoznání – břicho rozervané, jednu nohu uhryzanou. Gennaro se prudce obrátil, aby se podíval na malé compy, kteří dřepěli na zadních a z nevelké vzdálenosti muže zvědavě pozorovali. Všiml si, že tihle malí dinosauři mají tlapky s pěti prsty. Otírali si tváře a brady, což jim propůjčovalo natolik lidský vzhled, až z toho na člověka šla hrůza…

„Ať se propadnu,“ zaklel Muldoon. „To nebyli compové.“

„Cože?“

Muldoon potřásl hlavou. „Vidíte ty skvrny? Na jeho košili a na tváři? Smrdí to jako staré, už seschlé zvratky?“

Gennaro obrátil pohled. Ucítil to.

„To jsou sliny dila,“ vysvětlil Muldoon. „Stopy po plivnutí dilophosaura. Vidíte poškozené rohovky a to zarudnutí. Když se to dostane do očí, je to bolestivé, ale neumírá se na to. Musíte si je asi tak dvě hodiny vymývat antiveninem. Pro všechny případy ho máme uložený všude po celém ostrově. Ne že by to mohlo pomoct tomu hajzlovi. Oslepili ho a rozervali mu břicho pěkně uprostřed. Nijak hezký odchod z tohoto světa. Možná že nakonec přece jenom nějaká spravedlnost existuje.“

Když Muldoon otevřel zadní dvířka a vytáhl trubici z šedivého kovu a nerezový kufřík, procompsognathidové čiřikali a poskakovali. „Zůstalo to tady všechno,“ řekl. Podal dva tmavé válce Gennarovi.

„Co je to?“ zeptal se právník.

„Přesně to, nač to vypadá,“ odvětil Muldoon. „Rakety.“ Když Gennaro ucukl, řekl mu: „Pozor – nechcete přece do něčeho šlápnout.“

Gennaro opatrně překročil Nedryho tělo. Muldoon přenesl trubice do druhého džípu a uložil je dozadu. Vyšplhal za volant. „Jedeme.“

„A co s ním?“ zeptal se Gennaro a ukázal na tělo.

„Co s ním?“ pokrčil rameny Muldoon. „Máme práce až nad hlavu.“ Zařadil rychlost a rozjel se. Gennaro se ohlédl a viděl, že se compové zase pustili do žrádla. Jeden vyskočil, přistál rovnou na Nedryho pootevřených ústech a uždíbl mu špičku nosu.

Řeka protékající džunglí se zužovala. Břehy se po obou stranách přibližovaly, až se větve a stromy nad jejich hlavami setkaly a zastínily slunce. Tim slyšel křik ptáků a viděl malé čiřikající dinosaurky, jak přeskakují z větve na větev. Avšak většinou prales mlčel, pod baldachýnem stromů vřel horký vzduch a panoval klid.

Grant pohlédl na hodinky. Bylo osm.

Poklidně proplouvali mezi světelnými skvrnami. Připadalo jim, že plují o něco rychleji než zpočátku. Grant už byl vzhůru, ležel na zádech a hleděl do větví nad jejich hlavami. Všiml si, jak Lex na přídi po něčem sahá.

„Pozor, co to děláš?“ zeptal se.

„Myslíte, že můžeme jíst tyhle bobule?“ Ukázala na stromy. Některé z převislých větví se skláněly tak nízko, že na ně člověk snadno dosáhl. Tim viděl, že jsou obsypané trsy jasně červených bobulí.

„Ne,“ odpověděl Grant.

„A proč? Ti malí dinosaurci je žerou.“ Ukázala na drobná zvířata poskakující na větvích.

„Ne, Lex.“

Povzdechla si, nespokojená s jeho rozhodnutím. „Škoda, že tady není taťka,“ prohlásila. „Taťka vždycky ví, co se má dělat.“

„O čem to mluvíš?“ ozval se Tim. „Ten neví nikdy, co se má dělat.“

„Jo, ví,“ povzdechla si. Lex hleděla na stromy uplývající kolem nich, na jejich obrovité kořeny kroutící se na vodní hladině. „Ty to říkáš proto, že nejseš jeho oblíbenec…“

Tim se odvrátil, neřekl na to nic.

„Ale neboj, taťka tě má taky rád. I když tě baví počítače a ne sport.“

„Táta je sportovní fanoušek až do morku kostí,“ vysvětlil Tim Grantovi.

Grant přikývl. Nahoře ve větvích přeskakovali ze stromu na strom maličcí světležlutí dinosaurci, sotva dvě stopy velcí. Na hlavách měli zobáky jako papoušci. „Víš, jak se říká těmhle?“ řekl Tim. „Microceratopsové.“

„Děsně zajímavý.“

„Myslel jsem, že by tě to zajímat mohlo.“

„Jenom velice malí chlapečci,“ odsekla, „se zajímají o dinosaury.“

„Říká kdo?“

„Taťka.“

Tim na ni začal zuřivě křičet, ale Grant zvedl ruku. „Děti,“ přerušil je, „buďte zticha.“

„Proč?“ odsekla Lex. „Já si můžu dělat, co chci, jestli chci…“

Pak naráz ztichla, protože to uslyšela také. Odkudsi z dolního toku řeky se k nim donesl řev, při němž tuhla krev v žilách.

„No tak kde k čertu vězí ten zatracenej rex?“ řekl Muldoon do rádia. „Protože my ho nikde nevidíme.“ Vrátili se zpátky do výběhu sauropodů a rozhlíželi se pres zdupanou trávu, po níž prchali hadrosauři. Tyrannosaurus nebyl nikde k nalezení.

„Budu hledat,“ odvětil Arnold a vypnul spojení.

Muldoon se obrátil na Gennara. „Budu hledat,“ opakoval ironicky. „Proč ho nehledal už předtím? Proč ho nesledoval celou dobu?“

„To já nevím,“ odpověděl právník.

„Nikde se neukazuje,“ oznámil Arnold o chvilku později.

„Co tím chcete říct, nikde se neukazuje?“

„Na monitorech není. Senzory ho neregistrují.“

„Sakra,“ zavrčel Muldoon. „Hlavně, že jsme z těch senzorů dělali takovou slávu. Vidíte Granta a děti?“

„Ani je senzory neregistrují.“

„No dobře, co tedy teď zamýšlíte dělat?“ zeptal se Muldoon.

„Čekat,“ odpověděl Arnold.

„Podívejte! Podívejte!“

Přímo před nimi vyrostl obrovský dóm voliéry. Grant ji předtím viděl z dálky a teprve teď si uvědomil, jak je ohromná – že má v průměru čtyři sta metrů anebo ještě víc. Přes řídkou mlhu se třpytila konstrukce z lehkých nosníků a Granta nejprve napadlo, že jen každé sklo musí vážit tunu. Ale pak, když se přiblížili, uviděl, že tam žádná skla nejsou – jen nosníky. Uvnitř prvků visela řídká síťovina.

„Ještě to není hotové,“ řekla Lex.

„Myslím, že to zamýšlejí dát do provozu takhle,“ odpověděl Grant.

„Pak jim všichni ti ptáci uletěj.“

„Neuletí, jestli to jsou velcí ptáci.“

Řeka je zanesla na úpatí dómu. Hleděli vzhůru. Proud je vtáhl dovnitř stavby, ale během několika chvil se jim dóm zvedal nad hlavami tak vysoko, že v mlze konstrukci stěží rozeznali.

„Zdá se mi,“ ozval se Grant, „že si na něco vzpomínám. Tady je ještě jedna budova.“

Netrvalo dlouho a směrem k severu spatřil střechu přesahující vrcholky stromů.

„Chcete tu zastavit?“ zeptal se Tim.

„Možná tam je telefon. Nebo senzory.“ Grant zakormidloval ke břehu. „Potřebujeme navázat kontakt s řídícím střediskem. Začíná se připožďovat.“

Vydrápali se ven a klouzali po rozbahněném břehu. Grant vytáhl nafukovací člun z vody. Potom uvázal lano ke stromu a vydali se hustým palmovým lesem.

VOLIÉRA

„Nejde mi to do hlavy,“ řekl John Arnold do radiotelefonu. „Nikde nevidím ani rexe, ani Granta s dětmi.“

Seděl u klávesnice a polykal další šálek kávy. Všude kolem něj se v řídícím středisku válely papírové tácky a nakousané sendviče. Arnold pociťoval vyčerpání. Byla sobota, osm ráno. Od okamžiku, kdy Nedry zablokoval počítačový systém, který řídil Jurský park, uplynulo čtrnáct hodin. Hlavní inženýr strávil celý čas tím, že trpělivě dával celý systém opět dohromady, kus po kuse. „Všechny programy mám nahozené zpátky a všechny bezvadně běhají. Už fungují i telefony. Zavolal jsem vám doktora.“

Malcolm na druhém konci linky zakašlal. Mluvil s Arnoldem ze svého hotelového pokoje. „Ale máte trable se senzory?“

„No, nemůžu najít to, co hledám.“

„Jako třeba rexe?“

„Nemám teď o něm vůbec žádné údaje. Asi před dvaceti minutama vyrazil na sever podél okraje laguny, a pak jsem ho ztratil. Nechápu proč, pokud si někde znovu nedává šlofíka.“

„A nemůžete najít Granta s dětmi?“

„Ne.“

„Myslím, že to je úplně jednoduché,“ odvětil Malcolm. „Senzory nepokrývají správné území.“

„Nepokrývají?“ odsekl Arnold. „Pokrývají dvaadevadesát…“

„Dvaadevadesát procent pevniny, pamatuju si,“ souhlasil Malcolm. „Ale když si zbývající území zobrazíte na monitoru, myslím, že zjistíte, že těch osm procent je topograficky sjednocených. Chci říct, že to jsou souvislé oblasti. Kterékoli zvíře se může v podstatě volně pohybovat po parku a unikat senzorům tak, že bude sledovat komunikace pro obsluhu, řeku v džungli, pláže a podobně.“

„Dokonce i kdyby to tak bylo,“ odvětil Arnold, „zvířata jsou příliš pitomá na to, aby tohle věděla.“

„Není tak jasné, nakolik jsou zvířata pitomá,“ řekl Malcolm.

„Domníváte se, že právě takhle si teď počíná Grant s dětmi?“ zeptal se hlavní inženýr.

„Určitě ne,“ Malcolm se znovu rozkašlal. „Grant není blázen. Zcela jistě si přeje, abyste jeho polohu zjistili. On i děti pravděpodobně mávají na každý senzor, na který narazí. Jenže mají možná jiné problémy, o kterých my nic nevíme. Anebo jsou možná na řece.“

„Neumím si představit, že by postupovali podél řeky. Břehy jsou velice úzké. Je nemožné, aby se po nich vydali.“

„Dovedla by je řeka nazpět?“

„Ano, jenže to zdaleka není nejbezpečnější cesta, protože řeka protéká voliérou…“

„Proč nebyla voliéra zařazena do vyhlídkové jízdy?“ zeptal se Malcolm.

„Máme problémy s jejím uvedením do provozu. Původně jsme počítali, že vybudujeme vyhlídku na úrovni vrcholků stromů, vysoko nad zemí, odkud by návštěvníci mohli dobře sledovat pterodactyly za letu. Teď máme ve voliéře čtyři – tedy pro přesnost, jsou to cearadactylové. Velcí ptakoještěři živící se rybami.“

„No a co je s nimi?“

„Když jsme vybudovali vyhlídku, vypustili jsme pterodactyly do voliéry, aby se aklimatizovali. Ale to byla velká chyba. Ukázalo se, že naši jedlíci ryb si stráží své území.“

„Území?“

„Velmi nekompromisně,“ pokračoval Arnold. „Bojují mezi sebou o teritorium – a útočí i na každé jiné zvíře, které vstoupí na území, co mají vyznačené.“

„Útočí?“

„Velice působivě,“ přitakal Arnold. „Ptakoještěr vylétne ve voliéře až úplně nahoru, pak složí křídla a vrhne se dolů. Zvíře, které má nějakých patnáct kilo, smete člověka k zemi jako tuna cihel. Knokautovali několik dělníků a způsobili jim ošklivé tržné rány.“

„Sami se přitom nezranili?“

„Zatím ne.“

„Pak jestli jsou děti ve voliéře…“

„Nejsou,“ odvětil Arnold. „Aspoň doufám, že ne.“

„Tohle že je nějaká budova?“ řekla Lex. „To je chatrč na rozpadnutí!“

Vyhlídka na ptakoještěry uvnitř dómu voliéry byla vybudována vysoko nad zemí na mohutných dřevěných pylonech, uprostřed jedlového porostu. Stavbu však nestačili dokončit, byla nenatřená, s okny zatlučenými prkny. Stromy i vyhlídka byly postříkané širokými bílými pruhy.

„Zdá se mi, že to z nějakého důvodu nedostavěli,“ Grant se snažil skrýt své zklamání. Pohlédl na hodinky. „Pojďte, vrátíme se do člunu.“

Zatímco pochodovali, vyšlo slunce a jitro se rázem stalo veselejší. Grant sledoval, jak se po zemi prostírá mřížovitý stín dómu na jejich hlavami. Postřehl, že země a houštiny jsou postříkané stejnými širokými pruhy křídově bílé hmoty, jaké byly na srubu. V jitřním vzduchu se vznášel pronikavý nakyslý pach.

„Tady to smrdí,“ stěžovala si Lex. „Co jsou všechny ty bílé věci?“

„Vypadá to na výkaly ještěrů. Pravděpodobně ptakoještěrů.“

„Jak to, že ten srub nedokončili?“

„Nevím.“

Vstoupili na mýtinu porostlou nízkou travou posetou divokými květinami. Zaslechli dlouhý hluboký hvizd. Na to odpověděl jiný, kdesi za lesem.

„Co je tohle?“

„Nevím.“

Vzápětí Grant spatřil temný stín, jako by travnaté prostranství před nimi přelétával mráček. Stín se rychle pohyboval. V několika chvílích se přehnal nad nimi. Vzhlédl a spatřil, jak jim nad hlavami plachtí cosi tak ohromného a temného, až to zastínilo slunce.

„Júúú!“ vykřikla Lex. „To je ptakoještěr?“

„Ano,“ kývl Tim.

Grant neodpověděl. Pohled na ohromného létajícího tvora jej úplně uchvátil. Pterodactylus nahoře na obloze vydal hluboký hvizd a v ladné zatáčce se opět obrátil proti nim.

„Jak to, že je nezařadili do vyhlídkového okruhu?“ zeptal se Tim.

Grant si lámal hlavu toutéž otázkou. Létající dinosauři byli přece tak krásní, tak ladně klouzali vzduchem. Zatímco Grant hleděl vzhůru, na obloze se objevil druhý ptakoještěr, pak třetí a čtvrtý.

„Možná proto, že nedokončili ten srub,“ řekla Lex.

Granta napadlo, že to nejsou obyčejní pterodactylové. Byli příliš velcí. Museli to být cearadactylové, ohromní létající ještěři ze spodní křídy. Když se vznášeli ve výšce, vypadali jako malá letadýlka. A když sestoupili dolů, viděl, že zvířata mají rozpětí křídel čtyři a půl metru, chlupatá těla a hlavy jako krokodýli. Živila se rybami, připomněl si. Jižní Amerika a Mexiko.

Lex si zaclonila oči a vzhlédla k obloze. „Nemůžou nám ublížit?“

„Myslím, že ne. Žerou ryby.“

Jeden z cearadactylů po spirále sklouzl dolů a zasvištěl nad nimi jako temný stín. Ucítili, jak kolem zvířil teplý vzduch nesoucí kyselý pach.

„Júúú!“ vykřikla Lex. „Ti jsou opravdu velcí!“ A pak dodala: „Jste si jistej, že nám nemůžou nijak ublížit?“

„Dost jistý.“

Druhý ptakoještěr se vrhnul dolů a řítil se ještě rychleji než první. Přihnal se zezadu a mihl se jim nad hlavami. Grant na okamžik viděl jeho zubatý zobák a chlupaté tělo. Připadlo mu, že vypadá jako obrovský netopýr. Avšak Granta zaujalo, jak křehce zvířata vypadala. Jejich ohromné letky tvořila většinou jemná růžová blána – tak tenká, až byla průhledná. I tohle podtrhávalo éterický vzhled létajících ještěrů.

„Au!“ vykřikla Lex a hrábla si do vlasů. „On mě kousnul!“

„On tě co?“ vyvalil se Grant.

„On mě kousnul! On mě kousnul!“ Když sundala ruku z hlavy, uviděl, že jí na prstech ulpívá krev.

Nahoře na obloze další dva cearadactylové složili křídla, proměnili se v malé černé šipky a řítili se k zemi. Klesali tak prudce, až bylo slyšet svist.

„Honem!“ vykřikl Grant a popadl je za ruce. Běželi přes louku a slyšeli, jak se k nim svistot blíží. V posledním okamžiku se Grant vrhl na zem a obě děti stáhl pod sebe. Oba dva ptakoještěři zasvištěli a zakvíkali nad nimi, mocně zaplácali křídly. Grant cítil, jak mu drápy trhají na zádech košili.

Ihned vyskočil, vytáhl Lex na nohy a s Timem popoběhli kousek dopředu, než další dva ptáci zakroužili po obloze a s pískotem se na ně vrhli. Na poslední chvíli přistrčil děti k zemi a velikánské stíny se přehnaly nad nimi.

„Fuj,“ pronesla Lex s odporem. Grant si všiml, že je celá postříkaná ptačím trusem.

Vydrápal se na nohy. „Utíkáme!“

Už se chystal vyrazit, když Lex vykřikla hrůzou. Obrátil se a uviděl, že jeden z cearadactylů ji drápy na zadních nohách uchopil za ramena. Veliká kožená křídla zvířete, ve slunečním světle průhledná, mávala daleko na obě strany od Lex. Ptakoještěr se pokusil vznést, ale děvčátko bylo příliš těžké. Zatímco se marně namáhal, dlouhým špičatým zobákem ji několikrát klovl do hlavy.

Lex řvala a divoce rozhazovala rukama. Grant provedl jedinou věc, která ho napadla. Vyrazil vpřed, vyskočil a vrhl se na ptakoještěra. Srazil jej na zem a dopadl na chlupaté tělo. Zvíře křičelo a klovalo kolem sebe. Grant zastrčil hlavu mezi ramena, aby ji uchránil před zobákem, a snažil se stáhnout nazpět. Ohromná křídla bila kolem něj, připadal si jako ve stanu za prudké bouře. Neviděl, neslyšel, celý svět se proměnil jen v tlukot křídel, ještěří křik a kožené blány. Pařáty na nohách ho divoce drápaly do prsou. Lex řvala. Grant se konečně od ptakoještěra odtáhl. Zvíře křičelo, zmítalo se a bilo křídly o zem, jak se snažilo převrátit zase na břicho. Nakonec se do křídel zavinulo jako netopýr, obrátilo se a malými drápky na křídlech se zachytilo o zem. Dalo se s jejich pomocí do pohybu.

Grant překvapeně ustrnul na místě. Cearadactylus uměl kráčet po vlastních křídlech! Ledererova domněnka byla správná! Jenže to se už na ně řítili ostatní ptakoještěři. Grant omráčeně zavrávoral, s hrůzou sledoval Lex, která se dala na útěk a pažemi si přikrývala hlavu… Tim řval z plných plic…

Když se snesl první ještěr, Lex cosi odhodila. Zvíře náhle zahvízdalo a začalo stoupat. Ostatní cearadactylové se ihned obrátili a začali stoupajícího pronásledovat vzhůru. První ptakoještěr těžce zaplácal křídly ve vzduchu a vydal se za ostatními. Grant vzhlédl a přimhouřil oči, aby se podíval, co se vlastně stalo. Tři cearadactylové honili čtvrtého a zlostně křičeli.

Stáli sami na mýtině.

„Co se stalo?“ zeptal se Grant.

„Vzal mi rukavici,“ odpověděla Lex. „Byla to Darryl Strawberry, speciálka.“

Vykročili a Tim jí položil ruku na ramena. „Je ti dobře?“

„Samozřejmě, ty pitomče,“ odsekla a paži mu setřásla. Pohlédla vzhůru. „Doufám, že se zadávěj a chcípnou!“ řekla.

„Jo,“ souhlasil Tim. „Já taky.“

Před sebou uviděli na břehu člun. Grant se podíval na hodinky. Bylo osm třicet. Na to, aby se vrátili, měli nyní dvě a půl hodiny.

Když je proud vynesl ze stříbřitého dómu voliéry, Lex se rozveselila. Pak se břehy po obou stranách řeky sevřely a koruny stromů se jim nad hlavami opět setkaly. Řeka byla užší než kdykoli předtím, na některých místech jen tři metry široká, a proud je unášel velice rychle. Lex vztáhla ruku a dotýkala se větví, které uplývaly dozadu.

Grant se v člunu pohodlně opřel a naslouchal šplouchání vody o teplou gumu. Jeli teď svižněji a koruny stromů nad hlavami se ztrácely vzadu rychleji. Bylo to příjemné. V horkém stísněném prostoru pod převislými větvemi jejich pohyb probouzel lehounký větřík. A znamenalo to, že by se mohli dostat zpátky mnohem dříve.

Grant nedokázal odhadnout, kam až dopluli, ale od budovy ve výběhu sauropodů, kde strávili noc, to už muselo být alespoň několik kilometrů. Možná sedm nebo osm, a dokonce třeba i víc. To znamenalo, že se mohli nacházet jen hodinu chůze od hotelu, kdyby vystoupili ze člunu. Ovšem po zkušenosti z voliéry se Grant nijak nehrnul, aby řeku znovu opustil. V tomhle okamžiku na tom nebyli s časem špatně.

„Ráda bych věděla, jak se daří Ralphovi,“ ozvala se Lex. „Je možná mrtvý nebo tak.“

„Jsem si jistý, že se má dobře.“

„Ráda bych věděla, jestli by mi dovolil, abych se na něm projela.“ Povzdechla, v horku ji přepadla ospalost. „To by bylo príma, povozit se tak na Ralphovi.“

„Pamatujete na toho stegosaura?“ zeptal se Tim Granta. „Včera v noci?“

„Ano.“

„Proč vás napadlo, abyste se jich vyptával na žabí DNA?“

„Kvůli rozmnožování,“ odvětil paleontolog. „Nedokážou si vysvětlit, proč se jim dinosauři rozmnožují, když je ozářili a když jsou všechny samice.“

„Jasně.“

„No, o ozařování se všeobecně ví, že je nespolehlivé a pravděpodobně neúčinné. Myslím, že tady se to ukáže s definitivní platností. Ale pořád tu zůstává problém se samicemi. Jak se můžou rozmnožovat, když jsou všechny samice?“

„Jasně.“

„Tedy, v živočišné říši je sexuální rozmnožování mimořádně mnohotvárné.“

„Tim se děsně zajímá o sex,“ vmísila se Lex.

Oba ji ignorovali. „Například,“ pokračoval Grant, „řada zvířat se rozmnožuje pohlavně, aniž by u nich docházelo k něčemu, co bychom mohli nazývat sex. Samec vypouští sperma ze spermatického vaku a samice je později sbírá. Tenhle způsob nevyžaduje tolik fyzických rozdílů mezi pohlavími, jak se obvykle domníváme. Samci a samice si jsou u řady zvířecích druhů mnohem podobnější než u lidských bytostí.“

Tim přikývl. „A jak je to u těch žab?“

Grant zaslechl z korun stromů náhlý pokřik. Microceratopsové se vyděšeně rozprchli, větve se za nimi chvěly. Z listoví nalevo se vynořila hlava tyrannosaura a jeho tlama chňapla po člunu. Lex hrůzou zavřískala a Grant zakormidloval vesly k opačnému břehu, jenže řeka tu byla jen tři metry široká. Dravec však uvízl v hustém porostu, pohazoval a kroutil hlavou a řval. Potom hlavu stáhl nazpět.

Přes stromy lemující říční břeh sledovali jeho ohromné tělo, jak míří k severu a hledá v porostu mezeru. Microceratopsové všichni přeskákali na opačný břeh, kde křičeli, krčili se nebo poskakovali nahoru a dolů. Grant, Tim a Lex ve člunu bezmocně pozorovali tyrannosaura, jak se znovu pokouší prorazit. Avšak při říčních březích rostly stromy příliš hustě. Dravec se opět rozběhl po proudu, předběhl člun a provedl další pokus, větve se divoce třásly.

Ale neuspěl ani tentokrát.

Odtáhl se a zamířil dál po proudu.

„Já ho nenávidím,“ řekla Lex.

Grant seděl ve člunu zcela otřesený. Kdyby se tyrannosaurus houštinami prodral, nemohl podniknout pro jejich záchranu vůbec nic. Řeka byla tak úzká, že člun mezi břehy sotva proplouval. Připadalo mu, že plují tunelem. Jak je unášel silný proud, gumové stěny člunu často drhly o bahno.

Pohlédl na hodinky. Téměř devět. Člun pokračoval v plavbě.

„Slyšíte?“ řekla Lex. „Poslouchejte!“

Grant slyšel vrčení prokládané několikanásobným houkavým pokřikem. Houkání se ozývalo za meandrem, dále po proudu. Zaposlouchal se a opět je zaslechl.

„Co to je?“ zeptala se Lex.

„Nevím,“ odpověděl. „Ale vydává to víc než jen jedno zvíře.“ Zavesloval se člunem k protějšímu břehu, zachytil se za větev a zastavil jej. Opět zavrčení. Potom zahoukání.

„Zní to jako hejno sov,“ poznamenal Tim.

Malcolm zasténal. „Nemám už čas na další dávku morfinu?“

„Ještě ne,“ odvětila Ellie.

Matematik si povzdechl. „Kolik tady máte vody?“

„Nevím. Z kohoutku vám nateče tolik, kolik chcete…“

„Ne, myslím jakou máte zásobu? Žádnou?“

Ellie pokrčila rameny. „Žádnou.“

„Zajděte do pokojů na tomhle poschodí,“ vyzval ji Malcolm, „a naplňte vany vodou.“

Ellie se zamračila.

„A taky,“ pokračoval, „máme nějaké radiotelefony? Baterky? Zápalky? Vařič? A podobné věci?“

„Podívám se po nich. Počítáte se zemětřesením?“

„S něčím podobným,“ odvětil Malcolm. „Malcolmův efekt předpovídá katastrofické změny.“

„Jenže Arnold tvrdí, že všechny systémy fungují perfektně.“

„Až do chvíle, kdy se zhroutí,“ podotkl Malcolm.

„Nemáte o Arnoldovi valné mínění, že ne?“ zeptala se Ellie.

„Je úplně v pořádku. Je to inženýr. A Wu to samé. Oba to jsou technici. Nejsou nadaní skutečnou inteligencí. Mají to, čemu já říkám málemteligence. Vidí věci, jak vypadají teď. Myšlenkové pochody se jim ubírají v úzkém koridoru a říkají tomu specializace. Nevidí pozadí. Následky. Přesně tak může vzniknout ostrov, jako je tenhle. Z málemteligentního myšlení. Protože nemůžete udělat zvíře a očekávat, že se nebude chovat jako živé. Nepředvídatelně. Že bude chtít uniknout. Jenže tohle oni nechápou.“

„Nemyslíte si, že je to prostě v lidské povaze?“

„Proboha, to ne,“ odmítl Malcolm. „To je stejné, jako byste tvrdila, že každý člověk musí ke snídani vajíčka na slanině. Nic takového. Je to výhradně západní výchovou a větší části ze zbytku světa je na blití, když na to jen pomyslí.“ Bolestí sklopil víčka. „Z toho morfinu nějak začínám filozofovat.“

„Nechcete trochu vody?“

„Ne. Povím vám o problémech s vědci a inženýry. Vědci mají spoustu vymakaných keců o tom, jak zkoumají, aby poznali pravou podstatu přírody. Což je pravda, jenže tohle je vpřed nežene. Nikoho nežene vpřed nějaké abstraktní ‚hledání pravdy‘.

Vědci se ve skutečnosti zaměstnávají uskutečňováním. Takže se zaměřují na to, zda mohou něco vykonat. Neustále si kladou otázku, jestli mají dělat to či ono. Úvahy o smyslu pohodlně označili za bezpředmětné. Jestli něco neudělají oni, udělá to někdo druhý. Věří, že výzkumy nelze zastavit. Takže se každý snaží, aby to udělal první. Ve vědě se hraje o tohle. Dokonce nejčistší základní výzkum je agresivní, průbojný akt. Vyžaduje ohromná zařízení a následně doslova proměňuje svět. Urychlovače částic devastují krajinu a vyrábějí radioaktivní vedlejší produkty. Astronauti odhazují odpadky na Měsíci. Vědci po sobě pokaždé zanechají nějaké stopy, po svém výzkumu. Výzkum vždycky znamená znásilňování původního prostředí. Vždycky.

Vědci to totiž takhle chtějí. Musí do přírody zamontovat svoje přístroje. Musí po sobě zanechat známku, že tu byli. Nedokážou se přírodě jen obdivovat. Nedokážou splynout s přírodním řádem. Musí pokaždé udělat něco v rozporu s přírodou. To je prostě podstata vědecké práce a nyní máme celé společnosti, které se snaží chovat se vědecky.“ Povzdechl a složil se na záda.

„Nemyslíte, že trochu přeháníte?“ řekla Ellie.

„Jak vypadá některá z vašich vykopávek o rok později?“

„Dost ošklivě,“ připustila.

„Nerekultivujete krajinu po vykopávkách, neuvádíte ji do původního stavu?“

„Ne.“

„Proč ne?“

Pokrčila rameny. „Počítám, že na to nejsou peníze…“

„Peníze jsou jenom na vykopávky, ale už ne na zahlazení stop po nich?“

„No, my kopeme v úplné pustině…“

„V úplné pustině,“ opakoval Malcolm a zavrtěl hlavou. „Zanedbatelný odpad. Zanedbatelné vedlejší účinky… Snažím se vám vysvětlit, že vědci to takhle chtějí. Chtějí odpad a vedlejší účinky a jizvy v krajině. Pak vidí, že po nich cosi zůstalo. Tenhle způsob myšlení je přímo vetkaný do tkáně vědy, a vede ke stále se rozrůstající katastrofě.“

„Jaké je potom řešení?“

„Zbavit se těch málemteligentů. Vzít jim moc rozhodovat.“

„Jenže potom ztratíme veškeré výhody…“

„Jaké výhody?“ odsekl Malcolm podrážděně. „Počet hodin, po které se žena musí věnovat domácím pracem, se nezměnil od roku 1930, přes veškerý pokrok. Přes všechny vysavače, automatické pračky, myčky nádobí, nemačkavé tkaniny… Proč dnes trvá úklid bytu stejně dlouho jako v roce 1930?“

Ellie neodpověděla.

„Protože žádný pokrok ve skutečnosti není,“ řekl Malcolm. „Ve skutečností ne. Před třiceti tisíci lety, když lidé malovali kresby v jeskyni Lascaux, pracovali dvacet hodin týdně – aby si zajistili potravu, přístřeší a oděv. Po zbytek času si mohli hrát, spát nebo prostě dělat, co se jim zachtělo. A žili v přírodním světě, s čistým vzduchem, nezamořenou vodou, překrásnými stromy a západy slunce. Uvažujte o tom. Dvacet hodin týdně. Před třiceti tisíci lety.“

„Chcete se vrátit do jeskyně?“ zeptala se Ellie.

„Ne,“ odvětil matematik. „Chci lidi vyburcovat. Už čtyři století máme moderní vědu a měli bychom vědět, k čemu je dobrá a k čemu dobrá není. Nastal čas změny.“

„Než si zničíme svou vlastní planetu?“ zeptala se.

Povzdechl a zavřel oči. „Proboha,“ řekl. „Tohle je to poslední, s čím si lámu hlavu.“

V temném tunelu tvořeném tropickou řekou Grant opatrně ručkoval větev za větví a člun se pomalu pohyboval vpřed. Stále se ozývaly ty zvuky. A konečně spatřil i dinosaury, kteří je vydávali.

„Nejsou to ti jedovatí?“

„Ano,“ přikývl. „Dilophosauři.“

Na břehu stáli dva dilophosauři. Třímetrová těla měli žlutě a černě skvrnitá, břicha vespod světle zelená jako ještěrky. Přes vršek hlavy jim od očí k nosu ubíhaly zdvojené zahnuté červené hřebínky a utvářely jim nad hlavou jakési V. Dodávaly jim ptačí vzhled podtržený ještě způsobem, jímž se pohybovali. Shýbli se k vodě, napili, pak se napřímili, zavrčeli a zahoukali.

„Neměli bysme vystoupit a jít pěšky?“ zašeptala Lex.

Grant záporně zavrtěl hlavou. Dilophosauři byli menší než tyrannosaurus, natolik malí, aby se dokázali protáhnout hustou houštinou na říčních březích. Stále vrčeli a houkali a Grantovi připadlo, že jsou i dost rychlí.

„Jenže kolem nich ve člunu neprojedem,“ řekla Lex. „Jsou jedovatí.“

„Musíme,“ odvětil Grant. „Nějak.“

Dilophosauři pořád pili a houkali. Zdálo se, že to je jakýsi podivný rituál. Levé zvíře se sehnulo, napilo, otevřelo tlamu, aby ukázalo dlouhé řady ostrých zubů, a pak zahoukalo. Zvíře po pravici zahoukalo v odpověď a pak se sehnulo k pití, zrcadlově obráceným pohybem prvního dilophosaura. A potom se celý postup navlas úplně stejným způsobem zopakoval.

Grant postřehl, že zvíře napravo je menší, s menšími skvrnami na zádech, a že má temněji červený hřebínek…

„Ať mě čert!“ došlo mu. „To je rituál před pářením!“

„Dokážeme kolem nich proklouznout?“ zeptal se Tim.

„Když stojí takhle, tak ne. Jsou hned při hladině.“ Grant věděl, že podobné zvířecí rituály někdy trvají celé dlouhé hodiny. Zvířata nepřijímají potravu, nevšímají se ničeho kolem sebe… Pohlédl na hodinky. Devět dvacet.

„Co uděláme?“ řekl Tim.

Grant si povzdechl. „Nemám ponětí.“

Usedl zpátky do člunu, a dilophosauři začali vzápětí vzrušeně houkat a řvát. Vzhlédl. Obě zvířata hleděla směrem od řeky.

„Co se to děje?“ zeptala se Lex.

Grant se usmál. „Myslím, že jsme konečně dostali pomoc.“ Odstrčil se od břehu. „Chci, děti, abyste si obě lehly na podlážku. Projedeme kolem co nejrychleji. Ale pamatujte, ať se stane cokoli, nemluvte a nehýbejte se. Jasné?“

Proud začal člun unášet k houkajícím dilophosaurům. Nabíral rychlost. Lex se tulila Grantovi k nohám a hleděla na něj vyděšenýma očima. Člun se rychle přibližoval k dilophosaurům, kteří se stále obraceli od řeky do pralesa. Vytáhl vzduchovou pistoli a zasunul náboj do komory.

Člun klouzal v proudu a ucítili podivný pach, sladký a zároveň takový, že se z něj obracel žaludek. Smrdělo to jako vyschlé zvratky. Houkání dilophosaurů sílilo. Člun vyplul z poslední zatáčky a Grant zatajil dech. Dilophosauři stáli na pár stop od něj a houkali do pralesa na říčním břehu.

Grant se správně dohadoval, že pokřikují na tyrannosaura. Ohromný dravec se pokoušel prodrat houštinami a skvrnitá zvířata houkala a tlapami přešlapovala v bahně. Člun projel kolem nich. Ze zápachu by se člověk skutečně pozvracel. Tyrannosaurus zařval, pravděpodobně proto, že člun zahlédl. V následujícím okamžiku…

Žuchnutí.

Člun se zastavil. Uvázli na mělčině jen pár stop po proudu od dilophosaurů.

„No, to je ohromné,“ zašeptala Lex.

Ozvalo se nehlučné škrábání, jak se dno člunu dřelo o bahno. Pak se opět dal do pohybu. Proud je unášel po řece. Tyrannosaurus zařval naposledy a odběhl. Jeden z dilophosaurů vypadal překvapeně, pak zahoukal. Druhý mu stejně odpověděl.

Člun se hnal po proudu dolů.

TYRANNOSAURUS

Džíp se drkotal ve žhoucím slunci. Řídil Muldoon, Gennaro mu seděl po boku. Jeli otevřenou krajinou, směrem od hustého pralesa a palmových hájů, které lemovaly řeku, asi sto metrů východním směrem. Vyšvihli se na nízké návrší a Muldoon zastavil.

„Prokristapána, to je vedro,“ zasténal a hřbetem ruky si otřel čelo. Upil z láhve whisky, kterou svíral mezi koleny, a pak nabídl Gennarovi.

Právník zavrtěl hlavou. Prohlížel si krajinu, chvějící se v jitřním horku. Potom obrátil pohled na palubní počítač a monitor zabudovaný do palubní desky. Ukazoval záběry z různých míst ostrova, jak je poskytovaly videokamery. Po Grantovi a dětech však stále nebylo ani stopy. Ani po tyrannosaurovi.

Radiotelefon zapraskal. „Muldoone?“

Lovec zvedl mikrofon. „Jo.“

„Máte to na monitoru. Našel jsem rexe. Je na souřadnici 442. Postupuje směrem k 443.“

„Okamžik,“ odpověděl Muldoon a manipuloval s ovládáním monitoru. „Jo, už ho mám taky. Sleduje řeku.“ Zvíře se kradlo podél pralesa lemujícího říční břehy k severu.

„Zacházejte s ním slušně. Jen ho zneškodněte.“

„Nemějte obavy,“ řekl Muldoon a zamžoural do slunce. „Já jemu neublížím.“

„Pamatujte,“ ozval se Arnold, „tyrannosaurus je naše hlavní atrakce pro turisty.“

Muldoon vypnul rádio, v reproduktoru zapraskala statická elektřina. „Zatracenej pitomec!“ ulevil si. „Pořád by mlel o turistech.“ Muldoon nastartoval motor. „Tak se zajedeme kouknout tomu rexovi na zoubek a dáme mu jeho dávku.“

Džíp drkotal v terénu.

„Vy se na to těšíte,“ řekl Gennaro.

„Zachtělo se mi zabodnout do toho velikánského parchanta na okamžik jehličku,“ řekl Muldoon. „A tady ho máme!“

Auto s prudkým trhnutím zastavilo. Gennaro spatřil přes přední sklo tyrannosaura přímo před sebou, jak se plíží mezi palmami podél říčního toku.

Muldoon dorazil láhev whisky a odhodil ji na zadní sedadlo. Natáhl se pro svou trubici. Gennaro pohlédl na monitor, který zabíral jejich džíp i tyrannosaura. Kamera musela být umístěná někde na stromě za nimi.

„Chcete pomáhat,“ ozval se Muldoon, „tak mi připravte jeden z těch nábojů, co vám leží u nohou.“

Gennaro se sehnul a otevřel krabici z nerez oceli. Uvnitř byla vyložená pěnovou hmotou. V ní spočívaly čtyři válce, každý z nich o velikosti asi litrové láhve mléka. Byly označené nálepkou MORO-709. Jeden z nich vyňal.

„Odlomte špičku a zašroubujte tam jehlu,“ vysvětlil mu Muldoon.

Gennaro si našel plastikový balíček s velikánskými jehlami, každá z nich měla průměr jako špička jeho prstu. Jednu z nich našrouboval na válec. Válec měl na opačném konci okrouhlé olověné závaží.

„To je plunžrový píst. Při nárazu se stlačí.“ Muldoon si poposedl kupředu, vzduchovou pušku měl přes kolena. Byla vyrobená z masivního šedavého kulatého kovu a Gennarovi připomínala bazuku anebo odpalovač řízených střel.

„Co to znamená MORO-709?“

„Standardní uspávačka zvířat,“ odvětil Muldoon. „Používají ji zoo po celém světě. Zkusíme zkraje tisíc kubíků.“ Lovec s cvaknutím otevřel nábojovou komoru, dost velkou na to, aby tam člověk strčil celou pěst. Zasunul válec dovnitř a komoru zamkl.

„To by mělo stačit,“ řekl. „Sloni běžné velikosti dostávají asi dvě stě kubíků, jenže ti váží jen dvě nebo tři tuny. Tyrannosaurus rex má osm tun a mnohem dravější povahu. Podle toho se taky dávka upravuje.“

„Proč?“

„Dávka pro jednotlivá zvířata se stanovuje zčásti podle váhy a dílem podle temperamentu. Když střelíte dávku sedmsetdevítky do slona, úplně ho ochromíte, takže stojí jako kamenná socha. Hrocha stejnou dávkou přibrzdíte, zdá se jakoby ospalý, ale dál se pohybuje. Ale nosorožec začne řádit jako zbavený smyslů. Ale zase na druhé straně když budete nosorožce pronásledovat autem déle než pět minut, svalí se na zem mrtvý z adrenalinového šoku. Podivná kombinace síly a křehkosti.“

Muldoon se pozvolna rozjel směrem k řece a přibližoval se k tyrannosaurovi. „Jenže tohle jsou všechno savci. O tom, jak zacházet se savci, toho víme spoustu, protože pro zoo po celém světě jsou velcí savci hlavní atrakcí – lvi, tygři, medvědi, sloni. Mnohem míň toho víme o plazech. A o dinosaurech neví nikdo nic. Dinosauři jsou úplně nová zvířata.“

„Považujete je za plazy?“ zeptal se Gennaro.

„Ne,“ odpověděl Muldoon, zatímco řadil. „Dinosauři nepatří do žádné dosavadní kategorie.“ Prudce otočil volantem, aby se vyhnul skalisku. „Vlastně jsme doposud zjistili, že dinosauři byli stejně rozmanití jako dnes savci. Někteří byli krotcí a roztomilí, jiní draví a podlí. Někteří měli dobrý zrak, jiní viděli špatně. Někteří byli pitomí, ale druzí zase velice, velice inteligentní.“

„Jako třeba raptoři?“ konstatoval Gennaro.

Muldoon přikývl. „Raptoři jsou chytří. Strašně chytří. Věřte mi, všechny problémy, které jsme měli až doposud,“ řekl, „nejsou nic ve srovnání s tím, co by nás čekalo, kdyby se raptoři dostali z ohrady. Tak. Myslím, že tohle je vzdálenost, na kterou se k rexovi můžeme přiblížit.“

Tyrannosaurus se vpředu před nimi prodíral hlavou hustými korunami stromů a díval se směrem k řece. Snažil se protáhnout houštinami. Potom zvíře postoupilo o pár metrů po proudu, aby se pokusilo znovu.

„Rád bych věděl, co tam vidí?“ ozval se Gennaro.

„Těžko říct,“ odpověděl Muldoon. „Možná se snaží ulovit nějaké microceratopsy, kteří se schovávají v korunách. Ti z něj ale musí mít velikánskou prču.“

Muldoon s džípem zastavil asi na padesát metrů od tyrannosaura a auto otočil. Motor nechal běžet. „Posaďte se za volant,“ vyzval Gennara, „a zapněte si bezpečnostní pás.“ Vylovil další válec a zastrčil si jej za košili. Potom vystoupil.

Právník sklouzl za volant. „Dělal jste tohle předtím často?“

Muldoon říhl. „Nikdy. Pokusím se ho složit střelou hned za zvukovod. Podíváme se, jak to půjde odtamtud.“ Poodešel deset metrů za džíp a poklekl v trávě na jedno koleno. Usadil si obrovskou pušku do ramena a zvedl dlouhý teleskopický zaměřovač. Potom Muldoon zamířil na tyrannosaura, který mu stále ještě nevěnoval ani špetku pozornosti.

Z hlavně vyšlehl obláček světlého plynu a Gennaro sledoval, jak se bílá čára žene vzduchem vpřed směrem proti dravci. Nejprve se zdálo, že se nestalo vůbec nic.

Potom se tyrannosaurus pomalu otočil a zvědavě se na ně zahleděl Pohnul hlavou ze strany na stranu, jako by si je prohlížel střídavě oběma očima.

Muldoon sejmul zbraň z ramena a nabil druhý válec.

„Zasáhl jste ho?“ zeptal se Gennaro.

Lovec zavrtěl hlavou. „Minul. Zatracenej laserovej zaměřovač… podívejte se, jestli v kufříku není baterie.“

„Není co?“ zeptal se Gennaro.

„Baterie,“ opakoval Muldoon. „Je velká asi jako váš prst. Má šedou barvu.“

Gennaro se sehnul, aby nahlédl do ocelového kufříku. Cítil, jak džíp vibruje, a slyšel pobrukování motoru. Neviděl však žádnou baterii. Tyrannosaurus zařval. Gennarovi ten zvuk připadl zničující. Vydral se z ohromného hrudního koše zvířete a zaduněl nad krajinou. Prudce se posadil, jednou rukou uchopil volant a druhou řadící páku. Z rádia zaslechl hlas, který říkal:

„Muldoone, tady Arnold. Vypadněte odtamtud. Konec.“

„Vím, co dělám,“ odsekl Muldoon.

Tyrannosaurus vyrazil vpřed.

Muldoon neustoupil ani o píď. Přestože se zvíře hnalo přímo na něj, pozvolna a metodicky zvedl hlaveň, zamířil a vypálil. Gennaro opět zahlédl obláček dýmu a bílou čáru, jak válec letěl proti dravci.

Nic se nestalo. Tyrannosaurus pokračoval v běhu.

Teď už Muldoon vyskočil na nohy a v běhu zařval: „Jeďte, jeďte!“ Gennaro pustil spojku, a jak džíp projížděl kolem, lovec se vrhl na dvířka spolujezdce. Dravec se rychle přibližoval. Muldoon prudce otevřel dveře a skočil dovnitř.

„Jeďte, krucifix! Jeďte!“

Gennaro sešlápl plyn na podlahu. Džíp se nebezpečně zmítal na hrbolech, nos se chvílemi zvedal tak vysoko, že předním sklem viděl přímo na oblohu, pak těžce dopadl k zemi a zase se řítil kupředu. Gennaro zamířil ke skupince osamělých stromů nalevo, a pak ve zpětném zrcátku uviděl, že tyrannosaurus naposledy zařval a ustal v pronásledování.

Gennaro zmírnil rychlost. „Prokristapána.“

Muldoon zavrtěl hlavou. „Přísahal bych, že jsem ho podruhé zasáhl.“

„Já bych řekl, že jste minul,“ mínil Gennaro.

„Jehla se musela zlomit dřív, než se stiskl píst.“

„Přiznejte, že jste se netrefil.“

„No jo,“ povzdechl si Muldoon. „Minul jsem ho. V tom zatraceným laserovým zaměřovači byla vybitá baterka. Moje chyba. Měl jsem ji překontrolovat, když to bylo celou noc venku. Vrátíme se pro další náboje.“

Džíp zamířil k severu, směrem k hotelu. Muldoon zvedl mikrofon. Řídící středisko.“

„Ano,“ ozval se Arnold.

„Vracíme se na základnu.“

Tady byla řeka nesmírně uzoučká a tekla prudce. Člun plul stále rychleji. Probouzel dojem, že jsou doopravdy na projížďce v lunaparku.

„Júúú!“ křičela Lex svírající okraj člunu. „Rychleji, rychleji!“

Grant přimhouřil oči a zadíval se kupředu. Řeka byla stále úzká a temná, avšak viděl, že dále vpředu už prales končí, že tam jasně svítí slunce, a slyšel vzdálené dunění. Připadlo mu, že řeka náhle končí zvláštní jednoduchou křivkou…

Člun plul ještě rychleji, doslova se řítil vpřed.

Grant sáhl po veslech.

„Co to je?“

„Vodopád,“ odpověděl Grant.

Člun vyrazil z temného tunelu do zářícího jitřního slunce a prudký proud jej hnal ke hraně vodopádu. Voda jim v uších řvala. Grant vesloval, až se mu svaly trhaly, ale dosáhl jen toho, že člun roztočil. Neodvratně se blížil k přepadové hraně.

Lex se otočila proti němu: „Já neumím plavat!“

Grant si všiml, že si záchrannou vestu nezavázala, jenže už s ní nemohl nic udělat. Proud je příšernou rychlostí donesl na hranu a zdálo se, že celý svět není nic jiného než řvoucí voda řítící se do hlubin. Grant vrazil veslo hluboko pod hladinu a ucítil, že se za cosi zachytilo a drží. Gumový člun se v proudu otřásal, ale nepřevracel. Grant ze všech sil zápolil s veslem, nahnul se přes okraj vodopádu a spatřil zvlněné jezírko o pouhých patnáct metrů pod nimi.

A tyrannosaura, jak stojí uprostřed a čeká na ně.

Lex zděšeně vykřikla, pak se člun divoce roztočil a zadní část klesla. Vystřelilo je to do vzduchu a do řvoucích vod. Grantovi se při pádu obrátil žaludek, rozhodil paže ve vzduchu, celý svět náhle ztichl a on viděl všechno jako ve zpomaleném filmu.

Připadalo mu, že padá celé dlouhé minuty. Měl dost času, aby sledoval Lex, která se držela své oranžové vesty a padala společně s ním. Měl dost času, aby si všiml Tima obráceného tváří ke dnu. Měl dost času, aby pozoroval bílou křivku vodopádu, která vypadala, jako by zmrzla v led, a měl dost času, aby si prohlédl bublající jezírko pod sebou, do nějž pozvolna a tiše padal.

Pak se s štiplavým plesknutím zřítil na chladnou hladinu a obklopily jej bílé bubliny, jako by se voda vařila. Převracelo ho to a pohrávalo si to s ním, a jak jej proud unášel jezírkem do říčky, která z něj vytékala, zahlédl tlapu tyrannosaura. Grant vyplaval na břeh a zachytil se teplého skaliska, ale zase sklouzl dolů. Hmátl po větvi a nakonec se přece jen vydrápal z hlavního proudu. Vysoukal se břichem na skálu a ohlédl se nazpátek k řece právě včas, aby viděl, jak hnědý gumový člun poskakuje a otáčí se na vlnách kolem něj. Potom spatřil Tima zápasícího s proudem. Zalovil rukou a vytáhl jej, kašlajícího a celého se chvějícího, na břeh vedle sebe.

Grant se otočil nazpět k vodopádu a všiml si, že tyrannosaurus ponořil hlavu do vody jezírka přímo u svých nohou. Ohromná hlava se zatřásla ze strany na stranu a prudce rozstříkla vodu kolem sebe. Cosi držel v zubech.

A potom tyrannosaurus hlavu opět zvedl.

Z tlamy mu trčela Lexina oranžová záchranná vesta.

Okamžik nato se Lex vynořila na hladinu za dinosaurovým dlouhým ocasem. Ležela tváří dolů do vody a její drobné tělíčko prudce unášel proud. Grant se pro ni ponořil do vody a opět jej zalil pěnící proud. O chvíli později ji vytáhl na skálu, těžké bezduché těleso. Tvářičku měla šedivou. Z úst jí prýštila voda.

Sehnul se nad ní, aby jí dal dýchání z úst do úst, ale Lex se rozkašlala. Potom vyblinkala žlutozelenou tekutinu a znovu se dala do kašle. Oční víčka se jí rozechvěla.

„Ahoj,“ řekla a slabě se pousmála. „Tak jsme to dokázali.“

Tim se rozplakal. Znovu ji přepadl kašel. „Buď tak hodnej a nech toho, jo? Proč brečíš?“

„Protože.“

„Měli jsme o tebe starost,“ řekl Grant. Řeka unášela malé kousky čehosi oranžového. Tyrannosaurus trhal záchrannou vestu. Stále ještě hleděl na opačnou stranu od nich, směrem k vodopádu. Jenže zvíře se mohlo každým okamžikem otočit a spatřit je…

„Pojďte, děcka,“ vyzval je.

„Kam jdeme?“ kašlala Lex.

„Tak pojďte!“ Pátral po úkrytu. Směrem dolů po proudu viděl pouze otevřenou travnatou pláň, která neskýtala žádnou ochranu. Nahoře byl tyrannosaurus. Pak si Grant všiml blátivé stezky vinoucí se podél řeky. Zdálo se, že vede k vodopádu.

A v blátě viděl jasný otisk mužské boty. Kroky mířily po stezce.

Tyrannosaurus se konečně obrátil, zavrčel a zadíval se na travnatou planinu. Zdálo se, že dospěl k názoru, že mu nakonec nějak unikli. Hledal je po proudu. Grant se s dětmi krčil mezi ohromnými kapradinami lemujícími říční břehy. Opatrně je vedl proti proudu.

„Kam to jdeme?“ protestovala Lex. „Přece se vracíme!“

„Já vím.“

Už se přiblížili k vodopádu a řev zase zesílil. Skaliska byla kluzká a stezka rozbahněná. Všechno se nořilo do nikdy neklesající mlhy. Bylo to, jako by procházeli dešťovým mrakem. Zdálo se, že stezka vede přímo do padající vody, avšak když se přiblížili, viděli, že ve skutečnosti směřuje pod vodopád.

Tyrannosaurus se stále ještě díval po proudu dolů a obracel se k nim zády. Spěchali po cestičce k vodopádu a už se téměř dostali pod proud padající vody, když Grant postřehl, že se dravec otáčí. Pak zmizeli za vodopádem a přes stříbřitou plochu už nic neviděl.

Překvapeně se rozhlédl. Byl tu malý výklenek, sotva objemnější než skříň ve stěně, zcela vyplněný strojním zařízením: vrčícími čerpadly, rozměrnými filtry a potrubími. Všechno bylo mokré a studené.

„Uviděl nás?“ zeptala se Lex. Musela křičet, aby přehlušila hluk padající vody. „Kde to jsme? Co je to za místo? Uviděl nás?“

„Okamžik,“ odbyl ji Grant. Prohlížel si zařízení. Tyhle věci jasně patřily Hammondovi. Takže sem museli zavést elektřinu, aby je poháněla, a snad se tu také nalézalo telefonické spojení. Zapátral mezi filtry a potrubími.

„Co to děláte?“ křičela Lex.

„Hledám telefon.“ Bylo teď už téměř deset. Zbývalo jim něco málo přes hodinu, aby kontaktovali loď dříve, než dopluje k pevnině.

Vzadu ve výklenku nalezl kovové dveře označené ÚDRŽBA 04, jenže byly pevně zamčené. Vedle zámku byla štěrbina pro zasunutí elektronické karty. Podél dveří viděl řadu kovových schránek. Jednu po druhé otevřel, ale obsahovaly pouze vypínače a časové spínače. Telefon ne. A nic, čím by se daly otevřít dveře.

Téměř přehlédl schránku od dveří vlevo. Když ji otevřel, našel klávesnici s devíti tlačítky pokrytou zelenými skvrnami plísně. Jenže vypadala, jako by se pomocí ní odemykaly dveře a Grant doufal, už uvnitř telefon najde. Do kovového krytu schránky bylo vyškrábané číslo 1023. Namačkal je na tlačítcích.

Dveře se syčivě otevřely. Za nimi se rozkládala tma, do níž klesaly betonové schody. Vzadu na stěně uviděl pomocí šablony napsáno STANOVIŠTĚ VOZIDLA 04/22 a šipku ukazující po schodech dolů. Mohlo to vážně znamenat, že tu je auto? „Honem, děcka!“

„Na to zapomeňte,“ odpověděla Lex. „Tam dovnitř nevlezu.“

„Tak pojď, Lex,“ přemlouval ji Tim.

„Na to klidně zapomeň,“ odvětila znovu. „Nejsou tam světla ani nic. Tam nejdu.“

„Tak dobře,“ souhlasil Grant. Na dohadování teď nebylo kdy. „Zůstaňte tady a já se hned vrátím.“

„Kam jdete?“ zeptala se náhle poplašeně Lex.

Grant prošel dveřmi. Ozvalo se elektronické pípnutí a dveře instalované na péro se za ním zabouchly.

Grant se ocitl v naprosté temnotě. Když zvládl okamžik překvapení, obrátil se zpátky ke dveřím a ucítil jejich vlhký povrch. Nebyla na nich ani klika, ani závora. Postupně se vydal podél obou stěn a šátral rukama, jestli neucítí vypínač, skříňku s ovládáním, cokoli…

Nebylo tam nic.

Už bojoval s narůstající panikou, když se mu prsty sevřely kolem chladného kovového válce. Nahmátl okraj a klesal rukou po opoceném, hladkém povrchu… baterka! S cvaknutím ji rozsvítil a paprsek se překvapivě jasně zařízl do tmy. Ohlédl se nazpět ke dveřím a pochopil, že je neotevře. Bude muset počkat, dokud je neodemknou děti. Mezitím…

Pustil se po schodech dolů. Byly vlhké a kluzké plísní, našlapoval opatrně. Po několika krocích zaslechl zvířecí čenichání a škrábání drápů o beton. Vytáhl uspávací pistoli a sestupoval ještě opatrněji.

Schody zatáčely za roh a světlo baterky se mu vrátilo podivným odleskem. Vzápětí už to viděl: auto! Bylo to vozítko poháněné akumulátorem, jaká se používají třeba na golfu, a stálo obrácené do dlouhého tunelu, který vypadal, že se táhne kamsi na míle daleko. U volantu auta zářilo jasně červené světélko, takže akumulátor byl pravděpodobně nabitý.

Grant znovu zaslechl čenichání, prudce se obrátil a viděl, jak se proti němu žene nezřetelný stín. Vrhl se na něj s otevřenou tlamou a Grant bez přemýšlení vypálil. Zvíře do něj narazilo a smetlo ho na podlahu. S hrůzou se rychle odkutálel a baterka přitom vrhala divoké odlesky na všechny strany. Avšak zvíře se nezvedlo, a když si je prohlédl, cítil se hloupě.

Byl to sice velociraptor, jenže velice mladý, nebyl mu ještě ani jeden rok. Měřil asi dvě stopy, jako středně velký pes. Teď ležel na podlaze, dýchal jen mělce a z míst pod tlamou mu trčela šipka. Na svou tělesnou váhu dostal pravděpodobně příliš velkou dávku anestetika a Grant střelu rychle vytáhl. Velociraptor si ho prohlížel mírně strnulýma očima.

Grant ze zvířete jasně cítil jeho inteligenci, a dokonce i mírnost, podivně kontrastující s pocitem nebezpečí, který vyzařoval z dospělých exemplářů v ohradě. Pohladil velociraptora po hlavě a doufal, že ho uklidní. Sjel pohledem po jeho těle, mírně se chvějícím účinkem uspávacího prostředku. A rázem postřehl, že to je samec.

Mládě, a ještě samec. O tom, co viděl na vlastní oči, nemohl mít žádné pochybnosti. Velociraptoři se na svobodě rozmnožovali.

Vzrušen svým objevem vyběhl zpět po schodech ke dveřím. Ve světle baterky prozkoumal hladký povrch dveří a okolní stěny. Zatímco dveře přejížděl dlaní, pomalu mu svítalo, že je vevnitř zamčený a že se ven nedostane, pokud děti nebudou mít dost duchapřítomnosti, aby mu otevřely. Slabě je slyšel na druhé straně dveří.

„Pane doktore!“ křičela Lex a bušila do nich. „Pane doktore!“

„Nevzrušuj se,“ řekl Tim. „On se vrátí.“

„Ale kam šel?“

„Poslechni, doktor Grant ví, co dělá. Vrátí se za chviličku,“ uklidňoval ji Tim.

„Měl by se vrátit hned,“ řekla Lex. Dala si ruce vbok a roztáhla lokty. Vztekle si přidupla nožkou.

A potom řvoucí hlava tyrannosaura prorazila vodopád a mířila přímo proti nim.

Tim s hrůzou hleděl do otevřené tlamy. Lex zavřískla a plácla sebou na zem. Hlava se zakymácela a opět se stáhla zpátky. Avšak Tim i přes vrstvu padající vody viděl obrysy dravčí hlavy.

Vtáhl Lex hlouběji do výklenku, právě v okamžiku, kdy hlava s řevem znovu pronikla dovnitř. Tlustý jazyk rychle kmital ven a dovnitř. Po hlavě crčely dolů celé proudy vody. Potom se zase vrátila.

Lex se přitiskla k Timovi a celá se chvěla. „Já ho nenávidím,“ šeptala. Snažila se vmáčknout až dozadu, ale výklenek byl jen pár stop hluboký a nacpaný strojním zařízením. Neměli kam se schovat.

Hlava znovu prorazila vodou, ale tentokrát pomalu a tyrannosaurus se opřel spodní čelistí o zem. Odfrkl si, nozdry se mu rozšířily, zhluboka vdechoval vzduch. Oči však měl stále za vrstvou vody.

Tima napadlo: Nevidí nás. Ví, že tady jsme, ale přes vrstvu vody nás nevidí.

Tyrannosaurus začenichal.

„Co to dělá?“ zase promluvila Lex.

„Pšššt.“

Tlama se s hlubokým zavrčením pomalu otevřela a vysoukal se z ní jazyk. Byl tlustý, modročerný a špičku měl maličko rozeklanou. Byl přes metr dlouhý a snadno dosáhl až k zadní stěně výklenku. Jazyk zaškrábal o válce filtrů. Tim s Lex se přitiskli zády k potrubí.

Jazyk pozvolna klouzal doleva, potom doprava, vlhce mlaskal o kovové zařízení. Koneček se omotával o trubky a válce a ohmatával je. Tim si všiml, že jazyk má svou vlastní svalovinu jako sloní chobot. Stáhl se nazpět z pravé strany výklenku. Zamířil k Lexiným nohám.

„Fuj,“ řekla Lex.

Jazyk se zastavil. Zakroutil se a začal se jí jako had plazit po boku vzhůru…

„Nehýbej se,“ zašeptal Tim.

… po tváři, potom sklouzl Timovi na rameno a nakonec se mu omotal kolem hlavy. Když mu slizovitý sval přikryl tvář, chlapec pevně zavřel oči. Jazyk byl horký, mokrý a smrděl jako po moči.

Začal si ho přitahovat, velice pomalu, do otevřené tlamy.

„Timmy…“ Nemohl odpovědět, ústa měl ucpaná plochou černou hmotou. Viděl, ale promluvit nemohl. Lex ho tahala za ruku.

„No tak, Timmy!“

Jazyk ho vlekl k pofrkávající tlamě. Cítil na nohou horký, funící dech. Lex jej svírala, ale na tu svalnatou sílu, která si ho přitahovala, nestačila. Pustil se jí, uchopil oběma rukama jazyk a pokusil si ho odervat z hlavy. Ale vůbec s ním nepohnul. Zapřel se nohama do rozbahněné země, ale nijak to nepomohlo.

Lex ho objala pažemi kolem pasu, táhla zpátky a cosi křičela, ale on už neměl sil něco dělat. Uviděl hvězdy. Jazyk ho táhl stále dál a Tim se jakoby smířil s nevyhnutelným. Zalil jej podivný klid a mír.

„Timmy?“

Náhle objetí povolilo a jazyk se rozvinul. Tim cítil, jak mu klouže po tváři. Celé tělo měl pokryté hnusným bílým pěnitým slizem. Jazyk bezvládně padl na zem. Tlama se s klapnutím zavřela a zakousla se do vlastního jazyka. Vystříkla temná krev a smísila se s bahnem. Z nozder frkal přerývaný dech.

„Co to dělá?“ křičela Lex.

A potom hlava začala pomalu, velice pomaloučku klouzat z výklenku ven a zanechávala po sobě v rozbahněné hlíně dlouhý vryp. Nakonec zmizela úplně a viděli pouze stříbřitou vrstvu padající vody.

ŘÍDÍCÍ STŘEDISKO

„Výtečně,“ pronesl Arnold v řídícím středisku. „Rex se složil.“ Opřel se v křesle, a když si zapaloval cigaretu a mačkal prázdnou krabičku, mírně se usmíval. Dokázali to: poslední krok v procesu znovuovládnutí ostrova, uvedení věcí do pořádku. Teď už zbývalo jen vyjet a přepravit ho nazpátek.

„Zkurvysyn jeden,“ ulevil si Muldoon hledící na monitor. „Přece jenom jsem ho dostal!“ Obrátil se na Gennara. „Jenom to hodinu trvalo, než to ucítil.“

Henry Wu se mračil na obrazovku. „Jenže by se mohl utopit, v téhle poloze…“

„Ten se neutopí,“ odpověděl Muldoon. „Nikdy jsem neviděl zvíře, které by se zabíjelo tak těžko jako on.“

„Myslím, že musíme vyjet a odtransportovat ho,“ mínil Arnold.

„Provedeme,“ souhlasil Muldoon. Ale hlas mu nezněl nijak nadšeně.

„Je to drahocenné zvíře.“

„Vím, že to je drahocenný zvíře,“ zavrčel Muldoon.

Arnold se obrátil na Gennara. Nedokázal odolat triumfálnímu pocitu. „Rád bych vám zdůraznil,“ řekl, „že ostrov je nyní kompletně uveden do normálního stavu. Ať si Malcolmův matematický model tvrdí, co chce. Už zase máme všechno pevně v rukách.“

Gennaro ukázal na obrazovku za Arnoldovou hlavou a zeptal se: „Co je tohle?“

Hlavní inženýr se obrátil. Podíval se na stavový řádek v horní části monitoru sledující systém. Obvykle byl prázdný. Arnold s překvapením sledoval, že na něm nyní žlutě poblikává AUX PWR LOW. Na okamžik to vůbec nechápal. Proč by měl klesat proud z nouzového zdroje? Jeli přece na hlavní zdroj, ne na nouzový. Pomyslel si, že to třeba je běžná kontrola stavu nouzového zdroje. Počítač možná kontroluje hladinu paliva v tancích nebo nabití akumulátorů…

„Henry,“ obrátil se Arnold na Wua. „Podívejte na to.“

„Proč jste napojený na nouzový zdroj?“ zeptal se biochemik.

„Nejsem,“ odvětil hlavní inženýr.

„Vypadá to, že jste.“

„Nemůžu být.“

„Nechte si vytisknout deník stavu systému,“ navrhl Wu. Deník zaznamenával stav systému za několik posledních hodin.

Arnold stiskl tlačítko a zaslechli vrčení tiskárny v rohu místnosti. Wu k ní přešel.

Hlavní inženýr zíral na obrazovku. Nápis v rámečku nyní už neblikal žlutě, ale červeně, a obsahoval informaci AUX PWR FAIL, že nouzový zdroj selhává. Počínaje dvacítkou začal odpočítávat.

„Co se to k čertu děje?“ nechápal Arnold.

Tim se opatrně odplížil pár metrů po rozbahněné stezce do slunečního svitu. Rozhlédl se po vodopádu a spatřil, že tyrannosaurus leží na boku a plave dole v jezírku pod vodopádem.

„Doufám, že je mrtvý,“ řekla Lex.

Tim poznal, že není: dinosaurovi se stále pohyboval hrudník a jednu z předních tlap kroutily křeče. Ale něco se s ním dělo. Avšak pak si Tim všiml, že mu ze zadní části hlavy, u zářezu ucha, trčí bílý válec.

„Střelili ho uspávacím nábojem,“ oznámil.

„Príma,“ schválila Lex. „Prakticky nás sežral.“

Tim sledoval, jak tyrannosaurus ztěžka dýchá. Neočekávaně pocítil sklíčenost nad tím, když viděl obrovské zvíře takhle ponížené. Nepřál si, aby zemřelo. „To není jeho chyba.“

„No jasně,“ odsekla Lex. „Prakticky nás sežere, ale není to jeho chyba.“

„Je masožravec. Dělá jenom to, co musí.“

„Nemluvil bys tak,“ řekla Lex, „kdybys teď byl v jeho žaludku.“

Vzápětí se zvuk vodopádu změnil. Ohlušující řev začal tichnout. Vrstva vody řítící se přes okraj se ztenčovala, proměnila se v jednotlivé praménky…

Řeka se zastavila.

„Timmy! Vodopád nepadá,“ upozornila Lex.

Nyní kapal jako vodovodní kohoutek, když se úplně dobře nezavře. Jezírko při úpatí vodopádu se uklidnilo. Stáli těsně pod vrcholem, v zářezu připomínajícím jeskyni naplněném strojním „zařízením, a hleděli dolů.

„Vodopády se nemají co zastavovat,“ kritizovala Lex.

Tim potřásl hlavou. „To musí být proudem… Někdo vypnul proud.“ Všechna čerpadla a filtry za jejich zády se jedno po druhém zastavovala, světélka pomrkávala a zhasínala, zařízení utichalo. A ozvalo se klapnutí povolující cívky a dveře označené ÚDRŽBA 04 se pomalu otevřely.

Vystoupil Grant, zamrkal do světla a pochválil je: „Výborně, děcka. Dokázaly jste ty dveře otevřít.“

„My jsme nic nedělali,“ řekla Lex.

„Vypadl proud,“ oznámil Tim. ,

„To nevadí,“ mávl rukou Grant. „Pojďte a podívejte se, co jsem objevil.“

Arnold šokovaně přihlížel.

Monitory černaly jeden po druhém, potom zhasla světla a řídící střelko se rázem utápělo v temnotě a ve zmatku. Všichni náhle začali křičet. Muldoon otevřel okenice a pustil dovnitř světlo zvenčí. Wu přinesl papír, který vyjel z tiskárny.

„Podívejte na to,“ vyzval Arnolda.

Time Event System Status Code]

05:12:44 Safety 1 Off Operative [AVI 2]

05:12:45 Safety 2 Off Operative [AVI 2]

05:12:46 Safety 3 Off Operative [AVI 2]

05:12:51 Shutdown Command Shutdown [-AV0]

05:13:48 Startup Command Shutdown [-AV0]

05:13:55 Safety 1 On Shutdown [-AV0]

05:13:57 Safety 2 On Shutdown [-AV0]

05:13:59 Safety 3 On Shutdown [-AV0]

05:14:08 Startup Command Startup-Aux Power [-AV1]

05:14:18 Monitor-Main Operative-Aux Power [AV04]

05:14:19 Security-Main Operative-Aux Power [AV05]

05:14:22 Command-Main Operative-Aux Power [AV06]

05:14:24 Laboratory-Main Operative-Aux Power [AV08]

05:14:29 TeleCom-VBB Operative-Aux Power [AV09]

05:14:32 Schematic-Main Operative-Aux Power [AV09]

05:14:37 View Operative-Aux Power [AV09]

05:14:44 Control Status Chk Operative-Aux Power [AV09]

05:14:57 Warning: Fence Status NB Operative-Aux Power [AV09]

09:11:37 Warning: Aux Fuel (20%) Operative-Aux Power [AVZZ]

09:33:19 Warning: Aux Fuel (10%) Operative-Aux Power [AVZ1]

09:53:19 Warning: Aux Fuel (1%) Operative-Aux Power [AVZ2]

09:53:39 Warning: Aux Fuel (0%) Shutdown [-AV0]

„Resetoval jste počítač dnes ráno v pět třináct, a když jste ho zase nastartoval, spustil jste ho na nouzový zdroj,“ komentoval biochemik.

„Kristeježíši,“ zanaříkal Arnold. Od okamžiku resetování skutečně nebyl očividně zapnut hlavní generátor. Když počítač znovu zapjal, naskočil pouze nouzový zdroj. Pomyslel si, že to je divné, ale najednou si uvědomil, že to je úplně normální. Tvůrce systému to takhle zamýšlel. Dávalo to bezvadně smysl: nejprve se spustil nouzový zdroj, který se pak použil k roztočení hlavního generátoru, protože k jeho spuštění by jinak bylo třeba veliký výkon. Přesně takhle byl systém zkonstruovaný.

Jenže Arnold neměl nikdy předtím příležitost hlavní zdroj proudu vypínat. A když se v řídícím středisku znovu rozsvítila světla a monitory nikdy by ho ani ve snu nenapadlo, že se nespustil hlavní zdroj.

A přece! Od té chvíle, zatímco pátrali po rexovi a prováděli to či ono, ostrov byl zapojený pouze na nouzový zdroj. A to nebylo dobré. Právě mu začalo docházet, jaké to bude mít následky…

„Co znamená tahle řádka?“ zeptal se Muldoon a ukázal na výpis.

05:14:57 Warning: Fence Status [NB] Operative-Aux Power [AV09]

„To znamená, že na monitory do řídícího střediska bylo odesláno varování týkající se stavu systému,“ odvětil Arnold. „Konkrétně plotů.“

„Všiml jste si toho varování?“

Hlavní inženýr zavrtěl hlavou. „Ne. Musel jsem zrovna mluvit s vámi v terénu. No to je jedno, prostě jsem to neviděl.“

„Co to přesně znamená? Warning: Fence Status?“

„No, doteďka jsem to nevěděl, ale poháněl nás nouzový zdroj,“ odpověděl Arnold. „A ten nedává dostatečný výkon, aby mohl napájet elektrické ploty, takže se automaticky odpojily.“

Muldoon zaskučel. „Elektrické ploty byly bez proudu?“

„Ano.“

„Všechny? Od pěti od rána? Posledních pět hodin?“

„Ano.“

„Včetně plotu kolem velociraptorů?“

Arnold si povzdechl.

„Ano.“

„Ježíšikriste,“ pronesl Muldoon. „Pět hodin! Ty zvířata už možná budou venku!“

A potom se k nim odkudsi z dálky donesl výkřik. Muldoon začal mluvit velice rychle. Chodil po místnosti a rozdával přenosné radiotelefony.

„Pan Arnold půjde do provozní budovy spustit hlavní generátor. Doktore Wu, vy zůstaňte v řídícím středisku. Jste kromě něj jediný, kdo umí pracovat s počítačem. Pane Hammonde, vraťte se do hotelu. Nepřete se se mnou. Jděte hned. Zamkněte vrata a zůstaňte tam tak dlouho, dokud vám nedám vědět. Pomůžu Arnoldovi pacifikovat raptory.“ Obrátil se na Gennara. „Nechtěl byste si zkusit zariskovat ještě jednou?“

„Ani ne,“ odvětil právník. Byl bledý jako stěna.

„Fajn. Pak běžte s ostatními do hotelu.“ Muldoon se otočil. „To je všechno. A teď všichni – jděte!“

„Ale co provedete s mými zvířaty?“ zafňukal Hammond.

„Tak ve skutečnosti otázka nestojí, pane Hammonde,“ odpověděl Muldoon. „Otázka je, co zvířata provedou s námi.“

Proběhl dveřmi a spěchal chodbou ke své kanceláři. Gennaro mu klusal po boku.

„Změnil jste názor?“ zavrčel Muldoon.

„Budete potřebovat pomoc,“ řekl právník.

„Možná.“ Muldoon vešel do místnosti označené SPRÁVCE PARKU, zvedl šedivý granátomet a odemkl skříňku ve zdi za svým pracovním stolem. Bylo v ní šest válců a šest plechových krabic.

„Problém s těmi zatracenými dinosaury je v tom,“ řekl Muldoon, „že mají rozptýlenou nervovou soustavu. Umírají pomalu, dokonce i tehdy, když je zasáhnete přímo do mozku. A mají pevnou tělesnou stavbu. Kvůli pevným žebrům je střela do srdce riskantní a jen těžko se dají ochromit zásahem do tlap nebo do zadku. Krvácejí pomalu, pomalu zdechávají.“ Otevíral válce jeden po druhém a jejich obsah sypal do plechovek. Gennarovi hodil silný vojenský konopný opasek. „Připněte si tohle.“

Gennaro si navlékl opasek a Muldoon mu podal granáty. „Především musíme doufat, že je rozstřílíme tímhle. Naneštěstí tady máme těch granátů jen šest. A v ohradě je osm raptorů. Jdeme. Držte se při mně. Všechny granáty máte vy.“

Muldoon vyšel z pracovny a rozběhl se chodbou. Přes balkóny se díval na stezku vedoucí k provozní budově. Gennaro funěl za ním. Seběhli do přízemí, prošli skleněnými dveřmi a Muldoon se zastavil.

Arnold stál zády opřený o provozní budovu. Blížili se k němu tři raptoři. Hlavní inženýr zvedl hůl, rozpřáhl se na ně a křičel. Když se raptoři přiblížili, rozptýlili se, jeden zůstal uprostřed a dva se plížili každý na jinou stranu. Koordinovaně. Spořádaně. Gennaro se otřásl.

Loví ve smečce.

Muldoon už poklekl a položil si granátomet na rameno. „Nabíjejte,“ vyzval ho.

Gennaro zastrčil granát dozadu do hlavně. Ozvalo se elektrické zapraskání. Ale nestalo se nic.

„Prokristapána, vy jste to dal dozadu,“ zaskučel Muldoon a sklonil hlaveň, takže granát vypadl Gennarovi do rukou. Nabil zbraň znovu. Raptoři už Arnolda obstoupili a vztekle na něj vrčeli, když zvíře nalevo prostě vybuchlo, horní část trupu odlétla do vzduchu a krev se rozstříkla, jako když člověk práskne o zeď s rajským jablíčkem. Dolní část se zhroutila k zemi, tlapy kopaly do vzduchu a ocas se mrskal ze strany na stranu.

„Tohle je vybudí,“ podotkl Muldoon.

Arnold se rozběhl ke dveřím provozní budovy. Velociraptoři se obrátili a vyrazili proti Muldoonovi s Gennarem. Když se přiblížili, rozestoupili se. Gennaro zaslechl z dálky, odkudsi poblíž hotelu, výkřiky.

„Tohle skončí katastrofou,“ řekl.

„Nabíjejte,“ vyzval ho Muldoon.

Henry Wu zaslechl výbuch a pohlédl ke dveřím řídícího střediska. Obcházel kolem klávesnic, pak se zastavil. Chtělo se mu jít ven, ale věděl že by měl zůstat v místnosti. Jestli Arnold dokáže spustit proud – i kdyby jen na malý okamžik – pak Wu znovu nastartuje hlavní generátor.

Musel tady zůstat.

Zaslechl, jak kdosi řve. Po hlase to vypadalo na Muldoona.

Muldoon ucítil příšernou bolest v kotníku, skácel se k zemi a v plném běhu se po ní rozmázl. Ohlédl se a uviděl Gennara, jak prchá opačným směrem, do pralesa. Raptoři Gennara ignorovali, zato pronásledovali jeho. Teď už od něj byli blíž než dvacet metrů. Muldoon zařval z plných plic a znovu vyrazil, hlavou mu matně problesklo, kam by měl k čertu uprchnout? Poněvadž věděl, že mu zbývá snad nějakých deset sekund, než ho dostanou.

Deset sekund.

A možná ani to ne.

Ellie musela Malcolmovi pomoci, aby se převrátil. Harding do něj vrazil jehlu a vstříkl mu morfin. Malcolm povzdechl a zhroutil se na postel. Zdálo se, že mu sil ubývá každou minutou. Z reproduktoru slyšeli slaboučké výkřiky a tlumené výbuchy nesoucí se od ústřední budovy pro návštěvníky.

Hammond vstoupil do pokoje a zeptal se: „Jak mu je?“

„Drží se,“ odvětil Harding. „Maličko se dostává do deliria.“

„Nic takového,“ ozval se Malcolm. „Hlavu mám naprosto čistou.“

Naslouchali. „Zní to, jako by se venku válčilo.“

„Raptoři se dostali ven,“‚ oznámil Hammond.

„Vážně?“ řekl Malcolm. Dýchal rychle a povrchně. „Jak se to jen mohlo stát?“

„Zblbnuli systém. Arnold si neuvědomil, že jede na nouzový zdroj, a ploty se vypnuly.“

„Fakticky?“

„Táhněte k čertu, vy arogantní parchante!“

„Jestli se dobře pamatuju,“ odvětil matematik, „předpověděl jsem, že se systém oplocení rozpadne.“

Hammond si povzdechl a těžce se zbořil na židli. „K sakru se vším,“ zaklel a potřásl hlavou. „Vaší laskavé pozornosti jistě nemohlo uniknout, že to, oč se tady pokoušíme, je v podstatě naprosto jednoduchá myšlenka. Moji kolegové společně se mnou před několika lety dospěli k názoru, že je možné naklonovat DNA vyhynulých zvířat a vypěstovat je. Vypadalo to jako báječný nápad, něco jako cestování v čase – jediné možné cestování v čase na světě. Jako že jsme je sem přivezli z minulosti, abych tak řekl. A poněvadž to bylo vzrušující a poněvadž to bylo možné provést, rozhodli jsme se pokročit dál. Získali jsme tenhle ostrov a pokračovali na něm. Bylo to velice jednoduché.“

„Jednoduché?“ vylétl Malcolm. Nějak v sobě našel sílu, aby se na posteli posadil. „Jednoduché? Jste větší blázen, než jsem si myslel! A to jsem si myslel, že jste blázen jako slon!“

„Doktore Malcolme,“ vmísila se Ellie a pokusila se jej přimět, aby zase ulehl. Ukázal na vysílačku, ze které se stále ozývaly výkřiky a řev.

„Co se to tam venku odehrává?“ zeptal se. „Není to ta vaše jednoduchá myšlenka? Vytvořili jste novou formu života, o které vůbec nic nevíte. Váš doktor Wu dokonce ani nezná jména těch věcí, které vytváří. Nemůže se přece starat o takové detaily, jako co se jak jmenuje, natožpak co to vlastně je. Vytvořili jste mnoho druhů ve velmi krátkém čase. O nich samých jste nikdy nic nezjišťovali, přece jste očekávali, že splní vaše příkazy, protože jste je udělali a tudíž jste se domnívali, že je vlastníte. Zapomněli jste, že jsou živí, že mají vlastní intelekt a že vaše nařízení možná plnit nebudou. A taky jste zapomněli, jak málo toho o nich víte a že nemáte vůbec žádnou kvalifikaci, abyste prováděli věci, které tak povrchně nazýváte jednoduché… Proboha…“

Složil se na záda a rozkašlal se.

„Víte, v čem je to se silou poznání špatné?“ položil Malcolm řečnickou otázku. „Je to forma bohatství, která se dědí. A víte přece, jací šmejdi jsou bohatí lidi už od narození. Na tohle se můžete spolehnout vždycky.“

„O čem to mluví?“ zeptal se Hammond.

Harding gestem naznačil delirium. Malcolm zvedl pohled k Hammondovi. „Já vám povím, o čem mluvím,“ řekl. „Většina druhů moci vyžaduje, aby ten, kdo ji chce, vynaložil významné oběti. Vyžaduje léta učení a kázně. Ať už chcete získat jakoukoli mocenskou pozici. Ředitelské místo velké společnosti. Černý pás v karate. Stát se guruem, duchovním vůdcem. Ať se chcete vypracovat v čemkoli, musíte vynaložit čas, úsilí, musíte se vycvičit. Abyste toho dosáhl, musíte se vzdát spousty jiného. Musí to pro vás být opravdu důležité. A jakmile toho dosáhnete, je to vaše síla. Nemůžete se jí vzdát, sídlí ve vás. Je to doslova výsledek vaší kázně.

Dále, na tomhle procesu je především zajímavé to, že než někdo získá schopnost zabíjet holýma rukama, dosáhne zároveň takové morální vyspělosti, že toho nezneužije. Takže tenhle způsob moci má vestavěnou sebekontrolu. Disciplína, kterou potřebujete k získání moci, vás zároveň promění tak, že ji nebudete zneužívat.

Jenže moc vědeckého poznání je jako zděděné bohatství: získává se bez nutnosti disciplíny. Čtete, co udělali ostatní, a provedete následující krok. Můžete to udělat velice mladý. Můžete dělat pokroky velice rychle. Nepotřebujete žádnou kázeň trvající třeba řadu desetiletí. Neexistuje žádná mistrovská kategorie, staré vědce naopak všichni přehlížejí. Neexistuje pokora před přírodou. Existuje jen filozofie rychlezbohatni a hnedsiudělej jméno. Podváděj, lži, falsifikuj – na tom nesejde. Ne tobě, ani tvým kolegům. Nikdo tě nebude kritizovat. Nikdo na to nemá žádná měřítka. Všichni se snaží o totéž: udělat něco velikánského a udělat to rychle.

A protože můžete stát na ramenou gigantů, dokážete něco vykonat rychle. Netušíte sice, co jste to vlastně provedl, ale už jste o tom podal zprávu, požádal o patent a prodal to. A kupující bude mít kázně dokonce ještě méně než vy. Kupující si moc prostě kupuje, jako jakýkoli jiný artikl. Kupující dokonce ani nechápe, že by tu nějaké disciplíny mělo být zapotřebí.“

„Vy víte, o čem to mluví?“ zeptal se Hammond.

Ellie přikývla.

„Nezachytil jsem nit,“ řekl Hammond.

„Zjednoduším to,“ přerušil ho Malcolm. „Mistr karate nezabíjí lidi holýma rukama. Nenechá se vyprovokovat kecy své manželky, aby ji zabil. Osoba, která zabíjí, je osoba, která nemá vnitřní kázeň, zábrany, a která si svou moc kupuje jako preclíky. A přesně tenhle druh moci podporuje a umožňuje věda. A proto si vy myslíte, že dát dohromady takovou věc je jednoduché.“

„Bylo to jednoduché,“ trval na svém Hammond.

„Tak proč se to zkazilo?“

John Arnold se chvěl napětím, když prudce otevřel dveře provozní budovy a vstoupil do tmy, která vevnitř panovala. Kristeježíši, ta ale byla černá! Měl si uvědomit, že světla svítit nebudou. Cítil chladný vzduch a dojem velkého uzavřeného prostoru, který klesal ještě o dvě patra dolů. Musel najít úzký můstek vedoucí k hlavnímu spínači. Musí být opatrný, nebo si srazí vaz.

Můstek.

Šátral kolem sebe jako slepec, dokud si neuvědomil, že takhle je to nanic. Musí si nějak posvítit. Vrátil se ke dveřím a otevřel je tak na čtyři palce. Teď už dovnitř vnikalo světla dost. Jenže dveře se pořád zavíraly, rychle si zul botu a strčil ji do nich.

Zamířil k můstku, který teď viděl zcela zřetelně. Kráčel po vlnitém plechu a slyšel rozdílný zvuk svých kročejů, jeden hlasitý, druhý tichý. Ale alespoň něco viděl. Přímo před ním klesaly schůdky ke generátorům. Ještě deset metrů.

Tma.

Světlo se rázem vytratilo.

Arnold se ohlédl ke dveřím a spatřil, že světlo stíní postava velociraptora. Pak se zvíře sehnulo a opatrně očichalo jeho botu.

Henry Wu pobíhal po místnosti. Dlaněmi hladil klávesnice počítače. Přejížděl po obrazovkách. Nedokázal zůstat na místě. Téměř šílel napětím.

V duchu si opakoval kroky, které musí udělat. Musí pracovat rychle. Jakmile se rozsvítí první monitor, stiskne…

„Wu!“ zasyčel radiotelefon.

Sáhl po mikrofonu. „Ano. Tady jsem.“

„Už máte sakra ten zatracenej proud?“ Byl to Muldoon. Hlas mu zněl nějak divně, jako ze sudu.

„Ne,“ odvětil Wu. Usmíval se, potěšilo ho, že je Muldoon naživu.

„Myslím, že Arnold to dokázal, že se do budovy dostal,“ informoval Muldoon. „Potom už nevím.“

„Kde jste?“ zeptal se Wu.

„Jsem nacpanej dovnitř.“

„Cože?“

„Nacpanej do nějaký zavšivený roury,“ řekl Muldoon. „A v týhle chvíli jsem děsná atrakce.“

Spíš jsem měl říct zapikolovanej, pomyslel si Muldoon. Za ústřední budovou pro návštěvníky se kupila hromada drenážních trubek a on vletěl po hlavě hned do té nejbližší a nasoukal se do ní jako nějakej zavšivenej parchant. Do metrový trubky, že v ní sotva dejchal, ale raptoři za ním dovnitř nemohli.

Anebo aspoň ne tak, aby jednomu neustřelil pazouru, když se ten všivák s dlouhou tlamou přiblížil k rouře příliš. Raptor zavyl, zmizel a ostatní si teď už dávali bacha. Litoval jenom toho, že stiskl kohoutek dřív, než na konci trubky uviděl ten odpornej čumák.

Ale pořád k tomu ještě měl šanci, protože kolem jeho trubky poskakovali tři nebo čtyři, očmuchávali ji a vrčeli.

„Jo, jsem děsná atrakce,“ opakoval do rádia.

„Má Arnold vysílačku?“ zeptal se Wu.

„Myslím, že ne,“ odvětil Muldoon. „Jen pěkně seďte na zadku. A vydržte.“

Neviděl, jak to vypadá na opačném konci trubky – nacpal se dovnitř příliš rychle – a nemohl se podívat ani teď. Byl dovnitř dokonale vklíněný. Mohl jen doufat, že není otevřený. Pro Kristovy živé rány, vůbec se mu nelíbilo pomyšlení, že mu jeden z těch parchantů urafne kus zadku.

Arnold ustupoval zády napřed po můstku. Velocitaptor byl sotva na tři metry od něj, vystopoval ho od dveří až sem do šera. Hlavní inženýr slyšel, jak po kovu klapou jeho smrtonosné drápy.

Avšak ustupoval pomalu. Věděl, že dravec vidí dobře, jenže můstek z vlnitého plechu a nezvyklý pach kovu a oleje ho brzdil. To je taky moje jediná šance, kmitlo hlavou Arnoldovi. Kdybych se dokázal dostat na schůdky a potom se seškrábal dolů…

Poněvadž si byl celkem jistý, že velociraptoři slézt po schůdcích nedokážou. Po takovém úzkém a strmém schodišťátku určitě ne.

Arnold se ohlédl přes rameno. Ke schodům mu scházelo už jen několik stop. Ještě pár kroků…

A byl tam! Natáhl se dozadu, zachytil se zábradlí a začal sestupovat po téměř vertikálních schůdcích. Pod bosou nohou cítil rovný beton. Raptor šest metrů nad ním na můstku zavrčel a zaprskal zklamáním.

„Mizérie, brácho,“ řekl Arnold. Odvrátil se. K pomocnému generátoru měl už nyní velice blízko. Ještě pár kroků a už jej uvidí, dokonce i v tomhle šeru…

Za ním se ozvalo tlumené žuchnuti.

Arnold se obrátil.

Na betonové podlaze stál raptor a vrčel.

Seskočil dolů.

Inženýr se prudce rozhlédl po zbrani, ale náhle zjistil, že jej cosi srazilo na záda na beton. A něco těžkého mu drtilo hrudník, takže se nemohl nadechnout. Uvědomil si, že zvíře stojí na něm, ucítil velké drápy, jak se mu zabořily do prsou, a páchnoucí dech, když nad ním sklonilo hlavu. Otevřel ústa a začal řvát.

Ellie svírala radiotelefon v rukou a naslouchala. Do hotelu dorazili dva další kostarikánští dělníci. Vypadali, jako že vědí, že tady jsou v bezpečí. Avšak v posledních minutách se už další neobjevovali. A venku jako by bitka utichala. Muldoon řekl do rádia: „Jak dlouho už to trvá?“

„Čtyři, pět minut,“ odpověděl Wu.

„Teď už to měl Arnold mít hotové,“ mínil Muldoon. „Jestli se mi vůbec povede. Máte nějaký nápad?“

„Ne,“ řekl Wu.

„Ozval se Gennaro?“

„Já jsem tady,“ přihlásil se právník.

„Kde k čertu vězíte?“ zasakroval Muldoon.

„Blížím se k provozní budově,“ odvětil Gennaro. „Držte mi palce.“

Gennaro se krčil v křoví a naslouchal.

Přímo před sebou viděl zarostlou pěšinu vedoucí k ústřední budově pro návštěvníky. Věděl, že provozní budova je situovaná někam víc k východu. Slyšel čiřikání ptáků v korunách. Ve vzduchu se vznášel lehoučký opar. Zařval jeden z raptorů, ale bylo to někde opodál. Řev odezněl po jeho pravé ruce. Gennaro vyrazil vpřed, avšak ne po stezce, nýbrž křovinami.

Nechtěl byste si zkusit nebezpečný život ještě jednou?

Ani ne.

Mluvil pravdu, nechtěl. Ovšem Gennaro se domníval, že má dobrý plán, nebo že alespoň vidí možnost, která by mohla mít naději na úspěch. Kdyby se držel na sever od hlavního komplexu, mohl by se přiblížit k provozní budově zezadu. Všichni raptoři se pravděpodobně zdržovali okolo ostatních stavení, na jih. Neměli důvod schovávat se v džungli.

Alespoň v to doufal.

Pohyboval se co nejtišeji, a přesto si s hrůzou uvědomoval, že tropí spoustu hluku. Přinutil se zpomalit tempo a slyšel, jak mu divoce buší srdce. Houštiny byly strašně husté, neviděl dál než nějakých šest nebo sedm stop před sebe. Už si začal dělat starost, že provozní budovu přešel. Ale pak spatřil její střechu vpravo, jak přečnívá vrcholky palem.

Zamířil k ní a obešel kratší stranu. Nalezl dveře, otevřel je a vklouzl dovnitř. Byla tam naprostá tma. O cosi zakopl.

Pánská bota.

Gennaro se zamračil. Zablokoval dveře tak, že zůstaly dokořán, a pokračoval hlouběji dovnitř. Přímo před sebou uviděl můstek. Náhle si uvědomil, že neví, kam má jít. A že svůj radiotelefon ztratil.

Krucifix!

V provozní budově by se ale někde mohla najít vysílačka. Jinak by se musel vydat generátor hledat. Tušil, jak asi takový generátor vypadá. Pravděpodobně se bude nacházet někde v suterénu. Nalezl schůdky klesající dolů.

Dole bylo šero hustší, stěží cokoli rozeznával. Prohmatával se kupředu mezi potrubími, držel ruce napřažené kupředu, aby se nepraštil do hlavy.

Zaslechl zvířecí zavrčení a strnul. Naslouchal, avšak zvuk už se znovu neozval. Začal se opatrně sunout vpřed. Cosi mu ukáplo na rameno a na nahou paži. Bylo to vlahé, jako voda. Potmě to rozmázl prstem.

Bylo to lepkavé. Očichal to.

Krev.

Vzhlédl vzhůru. Na potrubí seděl raptor, přímo jemu pár stop nad hlavou. Z tlamy mu odkapávala krev. Gennaro se zvláštním odtažitým pocitem zauvažoval, jestli není poraněný. A teprve potom se dal na útěk, ale dravec mu skočil na záda a srazil jej k zemi.

Gennaro byl silný. Zvedl se, raptora odmrštil a odvalil se po betonu stranou. Když se obrátil, spatřil, že ještěr padl na bok, ležel a funěl.

Ano, byl poraněný. Cosi mu zranilo zadní tlapu.

Zabij ho.

Gennaro se vydrápal na nohy a rozhlédl se po zbrani. Raptor stále funěl na betonové podlaze. Zoufale hledal očima něco – cokoli, co by mohl použít jako zbraň. Když se zase otočil, ještěr byl pryč.

Zavrčel, zvuk se rozlehl temnotou.

Gennaro se vydal na opačnou stranu a hmatal před sebou napřaženými pažemi. A potom ucítil v pravé ruce palčivou bolest.

Zuby.

Raptor ho kousl.

Ještěr trhl hlavou, Donald Gennaro ztratil rovnováhu a spadl na zem.

Malcolm promočený potem naslouchal na posteli, jak to v reproduktoru praská.

„Máte něco?“ vyptával se Muldoon. „Ozval se vám někdo?“

„Ani slovo,“ odpověděl Wu.

„K čertu,“ komentoval Muldoon.

Rozhostilo se ticho.

Malcolm si povzdechl. „Já už nemám čas čekat na jeho nový plán.“

„Rád bych,“ ozval se Muldoon, „abychom se všichni znovu shromáždili v hotelu a znovu si rozdělili úkoly. Jenže nevím, jak se tam dostat.“

„Před dveřmi ústřední budovy stojí džíp,“ vzpomněl si Wu. „Kdybych pro vás zajel, dokázal byste se do něj dostat?“

„Možná. Ale vy byste opustil řídící středisko.“

„Já tady stejně nejsem nic platný.“

„Přísámbohu, že má pravdu,“ vmísil se Malcolm. „Řídící středisko s vypnutým proudem není moc skvělé řídící středisko.“

„No dobře,“ souhlasil Muldoon. „Zkusme to. Tohle nevypadá dobře.“

„Ne,“ řekl Malcolm ležící na posteli, „tohle dobře nevypadá. Spíš to vypadá na katastrofu.“

„Venku nás napadnou raptoři,“ děsil se Wu.

„Pořad jsme na tom ještě dobře,“ odpověděl Malcolm. „Do toho.“

Radiotelefon zapraskal a zmlkl. Malcolm zavřel oči, dýchal pomalu a sbíral poslední síly.

„Jen odpočívejte,“ uklidňovala jej Ellie. „Chce to hlavně klid.“

„Vy chápete, o čem jsme tady ve skutečnosti mluvili,“ řekl matematik. „Všechny tyhle pokusy ovládnout… Mluvíme o západním postoji, který je starý pět století. Zrodil se v dobách, kdy nejdůležitějším městem na světě byla italská Florencie. Základní myšlenka vědy – že existuje nový způsob pohledu na realitu, který je objektivní, který nezáleží ani na vaší víře, ani na národnosti, který je racionální – tehdy byla tahle myšlenka zbrusu nová a vzrušující. Dávala mnoho příslibů a nadějí do budoucna a odvrhovala středověký systém starý stovky let. Před vědou se zhroutil středověký svět feudální politiky, náboženských dogmat a příšerných pověr. Jenže po pravdě řečeno, středověký svět se sesypal proto, že už dál nedostačoval. Nefungoval hospodářsky, nefungoval intelektuálně a nedokázal se srovnat s novým světem, který se vynořoval.“

Malcolm se rozkašlal.

„Jenže teď,“ pokračoval, „věda je náboženský systém několik set let starý. A stejně jako středověká soustava předtím, i ona se už začíná nesrovnávat se světem. Věda dosáhla takové moci, že se začínají rýsovat její praktické hranice. Převážně díky vědě nás na téhle malé planetě žijí miliardy, jeden nacpaný na druhého a všichni v neustálém propojení. Jenže věda nám neumí pomoci rozhodnout, co si s tou planetou máme počít, anebo jak máme žít. Věda dokáže postavit atomový reaktor, ale neumí nám poradit, abychom ho nebudovali. Věda umí vyrobit pesticidy, ale nedokáže nám říct, abychom je nepoužívali. A zdá se, že naše planeta začíná být v některých základních směrech znečištěná – vzduch, voda i půda – kvůli neovladatelné vědě.“ Povzdechl. „To je dnes zřejmé už každému.“

Nastalo ticho. Malcolm ležel se zavřenýma očima, dýchal ztěžka. Všichni mlčeli a Ellii připadlo, že matematik konečně usnul. Pak se náhle znovu posadil.

„Současně pominulo veliké intelektuální oprávnění vědy. Od časů Newtona a Descarta nám věda předkládala jednoznačnou vizi ovládnutí přírodních sil. Věda prohlašovala, že prostřednictvím pochopení přírodních zákonů získá moc ovládnout svět. Jenže dvacáté století tohle tvrzení zpochybnilo do takové míry, že je neudržitelné. Zaprvé Heisenbergův princip neurčitosti položil hranice tomu, co můžeme poznat o vnitřní stavbě atomu. No jo, můžeme říkat. Nikdo z nás nežije uvnitř atomu. Pro náš každodenní život to nepřináší žádný praktický rozdíl. Ovšem Godelův theorém dává podobné hranice matematice, formálnímu jazyku vědy. Matematikové se kdysi domnívali, že jejich jazyk obsahuje jakousi vrozenou pravdivost odvozenou od zákonů logiky. Teď už víme, že to, čemu jsme říkali ‚zdravý rozum‘, je jen libovolná dohodnutá forma. Není jedinečná, v tom smyslu, v jakém jsme se o ní domnívali, že je.

A teď teorie chaosu dokazuje, že i náš každodenní život obsahuje nepředvídatelno. Svůj pozemský život nedokážeme předvídat na delší dobu dopředu stejně jako déšť. A proto grandiózní vize vědy, staletí stará – sen o řízení přírodních sil – v tomto století zahynul. A s ním i mnohé z jejího opravném, základní principy vědy, podle nichž si počíná tak, jak si počíná. A my už jí nemusíme nábožně naslouchat. Věda vždycky tvrdila, že zatím sice mnohé nezná, ale nakonec všechny tyhle vědomosti získá. Jenže dnes vidíme, že to není pravda. Bylo to jalové vychloubání. Stejně pošetilé a stejně zavádějící, jako když dítě skočí ze střechy, protože věří, že umí lítat.“

„Hodně extrémní přirovnání,“ podotkl Hammond a zavrtěl hlavou.

„Jsme svědky konce éry vědy. Věda se stejně jako jiné zastaralé soustavy zničí sama. Jak získává stále větší moc, zároveň sama o sobě dokazuje, že nedokáže s onou mocí zacházet. Protože dnes se už věci dějí velice rychle. Před padesáti lety byli všichni celí pryč z atomové bomby. To byla nějaká moc! Nikdo si neuměl nic údernějšího představit. A přece pouhé jedno desetiletí po bombě jsme si začali budovat genetickou moc. Genetická moc je mnohem silnější než moc atomová. A dostane se do rukou každému. Bude v kolekcích pro zahrádkáře. Školáci s ní budou dělat pokusy. Dostane se do laciných laboratoří teroristů a diktátorů. A to přiměje každého, aby si položil otázku: Co bych si měl počít se svou mocí? Což je přesně ta otázka, kterou věda zodpovědět neumí.“

„Takže co se stane?“ zeptala se Ellie.

Malcolm pokrčil rameny. „Změny.“

„Jaké změny?“

„Všechny veliké změny jsou jako smrt,“ odvětil. „Nedohlédnete na druhou stranu, dokud se tam nedostanete.“ A zavřel oči.

„Ubožák,“ řekl Hammond a zavrtěl hlavou.

Malcolm si povzdechl. „Už vás napadlo,“ řekl, „nakolik je nepravděpodobné, že se dostanete, ať už vy nebo kdokoli z nás, z tohohle ostrova živý?“

ŠESTÉ PŘIBLÍŽENÍ

„Návrat do výchozího stavu systému se může ukázat nemožný.“ IAN MALCOLM

NÁVRAT

Vozík se hnal kupředu temným podzemním tunelem a elektromotor vrčel. Grant řídil, plyn tiskl k podlaze. Tunel měl hladké stěny vyjma občasných větracích otvorů ve stropě zahrazených proti dešti, takže dovolovaly proniknout jen několika chabým paprskům světla. Přesto Grant postřehl, že se tu na mnoha místech válejí zaschlé bílé zvířecí výkaly Zcela zřejmě tady pobývala spousta zvířat.

Lex usazená ve vozíku vedle něj posvítila baterkou dozadu, kde ležel velociraptor. „Proč se mu tak špatně dejchá?“

„Protože jsem mu střelil dávku uspávajícího prostředku,“ odpověděl.

„Umře?“ zeptala se.

„Doufám, že ne.“

„Proč ho vezeme?“ pokračovala Lex ve vyptávání.

„Abychom dokázali těm lidem, kteří to tady řídí, že se dinosauři skutečně rozmnožují,“ odpověděl Grant.

„Jak to víte, že se rozmnožují?“

„Protože tenhleten je mladý,“ řekl Grant. „A protože to je chlapeček.“

„Vážně?“ zaujala se Lex a dívala se v místa, kam dopadalo světlo baterky.

„Ano. A teď mi, prosím tě, sviť dopředu.“ Zvedl zápěstí a přidržel jí ciferník před očima. „Kolik ukazují?“

„Ukazujou… čtvrt na jedenáct.“

„Dobře.“

„To znamená, že máme už jenom pětačtyřicet minut, abysme se spojili s lodí.“

„Měli bychom už být blízko,“ mínil Grant. „Počítám, že bychom se teď už měli blížit k hotelu.“ Nebyl si tím jistý, ale cítil, že se tunel nepatrně zvedá a vede je nazpět na povrch, a…

„Au!“ vykřikl Tim.

Šokující rychlostí vyrazili na denní světlo. Kolem se vznášela lehoučká mlha a částečně zakrývala budovy, které se rýsovaly přímo před nimi. Grant okamžitě poznal, že to je ústřední budova pro návštěvníky. Dorazili rovnou před garáž!

„Hurá!“ křičela Lex. „Dokázali jsme to! Hurá!“ Zatímco Grant zajížděl s vozítkem do garáže, aby zaparkoval, divoce poskakovala na sedadle. Podél stěny byly umístěny klece pro zvířata. Do jedné z nich strčili velociraptora a na talířek mu nalili vodu. Potom se rozběhli do schodů vedoucích do přízemí ústřední budovy.

„Dám si hamburger! A hranolky! A čokoládovej koktejl! Žádný dinosaury už nikdy v životě nechci ani vidět! Hurá!“ Vstoupili do haly a otevřeli dveře. A mlčky zírali.

Skleněné dveře ústřední budovy byly rozbité a chladná šedavá mlha proudila až do široké hlavní chodby. Nápis KDYŽ DINOSAUŘl PANOVALI NA ZEMI se pohupoval na jedné skobě a vrzal v průvanu. Velký model tyrannosaura se válel převrácený nohama vzhůru, lezly z něj trubky a dráty. Venku za sklem viděli řady palem, jejich nezřetelné tvary vystupující z mlhy.

Tim s Lex se rozběhli ke kovovému stolu strážného. Grant zvedl jeho vysílačku a vyzkoušel všechny kanály. „Haló, tady Grant. Je tam někdo? Haló, tady Grant.“

Lex zírala na tělo strážného ležící na podlaze napravo od nich. Viděla jen jeho chodidla a nohy.

Natáhla se kupředu a nahlédla přes okraj stolu. Grant ji popadl za rukáv. „Hej! Nech toho!“

„Je mrtvý? Co je ta věc na podlaze? Krev?“

„Ano.“

„Jak to, že není opravdicky červená?“

„Ty jseš ale morbidní,“ okřikl ji Tim.

„Co je to morbidní? Já nejsem morbidní.“

Vysílačka zapraskala. „Proboha,“ ozval se hlas. „Grante? Jste to vy?“

A potom: „Alane? Alane?“ To byla Ellie.

„Jsem tady,“ řekl Grant.

„Bohudíky,“ ulevila si Ellie. „Jseš v pořádku?“

„V pořádku, ano.“

„A co děti? Viděls je?“

„Děti mám s sebou,“ oznámil jí. „Jsou taky v pořádku.“

„Bohudíky.“

Lex se pokusila proplížit kolem boční strany stolu. Grant ji plácl přes zadek. „Zůstaň tady!“

Rádio zapraskalo, „…e vlastně jste?“

„V hale. V hale ústřední budovy.“

Z vysílačky slyšel, jak Wu říká: „Kristepane! Jsou tam.“

„Alane, poslouchej,“ ozvala se Ellie. „Raptoři utekli z ohrady. Umějí otevírat dveře. Možná jsou ve stejné budově jako vy.“

„Skvělé. A kde jste vy?“ zeptal se Grant.

„Jsme v hotelu.“

„A ostatní?“ vyptával se Grant. „Muldoon a ti?“

„O pár lidí jsme přišli. Ale snažíme se dostat všechny do hotelu.“

„A telefony fungují?“

„Ne. Celý systém je mrtvý. Nic nefunguje.“

„Jak systém zase nastartujeme?“

„Pokoušíme se o to.“

„Musíme ho znovu nastartovat,“ řekl Grant, „a to okamžitě. Jestli to nedokážeme, za půl hodiny se raptoři dostanou na pevninu.“

Začal vysvětlovat, jak se to má s lodí, když ho Muldoon přerušil. „Myslím, že jste něco nepochopil, pane doktore. Nám už tady půl hodiny času nezbývá.“

„Jak to?“

„Někteří z raptorů jdou po nás. Teď zrovna máme na střeše dva.“

„No a co? Budova je nedobytná.“

Muldoon se rozkašlal.

„Samozřejmě, že ne. Nikdy jsme neočekávali, že by se zvířata dostala na střechu.“ Reproduktor zapraskal, „…museli zasadit strom příliš blízko plotu. Taky se předpokládalo, že v ocelových mřížích chránících horní výhledy poteče proud, jenže teď jsme ovšem bez elektřiny. Prokousávají se přes ně.“

„Prokousávají se přes mříže?“ podivil se Grant. Zamračil se a pokoušel si to srovnat v hlavě. „Jak rychle?“

„Ano,“ přitakal Muldoon, „vyvinou v čelistích tlak přes čtyřicet tisíc kilogramů na čtvereční centimetr. Jsou jako hyeny, prohryžou se i přes ocel a…“ Relace se na okamžik ztratila.

„Jak rychle?“ opakoval Grant.

„Počítám, že nám zbývá nějakých deset, patnáct minut,“ řekl Muldoon, „než mříže překoušou úplně a vniknou horními výhledy do budovy. A jakmile budou jednou uvnitř… Okamžik, pane doktore.“

Vysílačka cvakla a ztichla.

Ve výhledu nad Malcolmovou postelí se raptoři prokousali přes první ocelovou mříž. Jeden z raptorů uchopil konec, zapáčil a přitáhl si mříž k sobě. Pak vrazil mohutnou zadní tlapu do výhledu, sklo se roztříštilo a zatřpytilo se na Malcolmově posteli pod oknem. Ellie se natáhla a vysbírala největší úlomky z prostěradel.

„Propána, ti jsou ale oškliví,“ podotkl Malcolm hledící vzhůru.

Nyní, když bylo sklo vyražené, slyšeli vrčení a čenichání raptorů a skřípot jejich zubů o kov. V místech, kde mříže ohryzávali, byly pokryté tenkou stříbřitou vrstvičkou. Na prostěradla a na noční stolek kapaly zpěněné sliny.

„Zatím se nás dostat nemůžou,“ řekla Ellie. „Ne dřív, než překoušou ještě jednu mříž.“

„Kdyby se tak Grant nějak dokázal dostat do provozní budovy…“ ozval se Wu.

„Himlhergot,“ zaklel Muldoon. Kulhal po místnosti na vyvrtnutém kotníku. „Nemůže se tam dostat včas. Nedokáže už včas spustit proud. Aby zabránil tomuhle.“

Malcolm se rozkašlal. „Ano.“ Ještě něco dodal, ale slova zanikla v jeho namáhavém dýchání.

„Co říkal?“ zeptal se Muldoon.

„Ano,“ opakoval Malcolm. „Mohl byste…“

„Mohl bych co?“

„Odlákat pozornost…“ Víčka mu zapadla.

„Jak odlákat pozornost?“

„Jít… k plotu…“

„Ano? A udělat co?“

Malcolm se slabě pousmál. „Prostrčit… ruce skrz.“

„Kristepane,“ komentoval Muldoon a odvrátil se.

„Okamžik,“ ozval se Wu. „Má pravdu. Tady jsou jen dva raptoři. To znamená, že venku jsou přinejmenším další čtyři. Mohli bychom vyjít ven a odlákat jejich pozornost.“

„A co potom?“

„Potom by Grant mohl volně dojít do provozní budovy a zapnout generátor.“

„A jít do řídícího střediska a nastartovat systém?“

„Přesně tak.“

„To nestihne,“ odmítl Muldoon. „To nemůže stihnout.“

„Jenže když odlákáme raptory dole,“ nedal se Wu, „možná, že je dostaneme dokonce i od horních výhledů… Mohlo by se to podařit. Stojí to za zkoušku.“

„Návnada?“ ušklíbl se Muldoon.

„Přesně tak.“

„A kdo potom bude tou návnadou? Já se na to nehodím. Mám kotník pryč.“

„Já to udělám,“ nabídl se Wu.

„Ne,“ odmítl Muldoon. „Vy jste jediný, kdo z nás umí zacházet s počítačem. Musíte Grantovi radit, jak má systém nastartovat.“

„Pak to provedu já,“ ozval se Harding.

„Ne,“ řekla Ellie. „Malcolm vás potřebuje. Půjdu já.“

„Sakra, myslím, že ne,“ zavrčel Muldoon. „Měla byste raptory všude kolem, i na střeše…“

Ale Ellie se už sehnula a utahovala si tkaničky na svých maratonkách. „Jenom to neříkejte Grantovi,“ řekla. „Znervóznilo by ho to.“

Hala byla tichá, vznášela se v ní chladná mlha. Vysílačka mlčela už několik minut.

„Proč se s námi nespojují?“ ptal se Tim.

„Mám hlad,“ postěžovala si Lex.

„Pokoušejí se něco naplánovat,“ odvětil Grant.

Rádio zapraskalo. „Grante, jste… nry Wu mluví. Jste tam?“

„Jsem,“ ozval se paleontolog.

„Poslouchejte,“ řekl Wu. „Vidíte odtamtud, kde právě jste, na zadní trakt budovy pro návštěvníky?“

Grant vyhlédl přes sklo zadních dveří na palmy a do mlhy.

„Ano,“ přitakal.

„Mezi palmami vede přímo k provozní budově pěšina,“ řekl Wu. „Tam je elektrické zařízení a generátory. Doufám, že jste včera viděl budovu provozní čety?“

„Ano,“ souhlasil Grant. Na okamžik ho biochemikova slova zmátla. Bylo to doopravdy včera, co se díval dovnitř? Připadalo mu, jako by od té chvíle uplynula už celá léta.

„Tak dobře poslouchejte,“ pokračoval Wu. „Myslíme si, že dokážeme vylákat všechny raptory sem na sebe k hotelu, ale jistí si tím nejsme. Takže buďte opatrný. Dejte nám pět minut.“

„Dobře,“ odvětil Grant.

„Děti můžete nechat v bistru, tam by měly být v bezpečí. Až vyrazíte, vezměte si s sebou vysílačku.“

„Dobře.“

„Ale předtím ji vypněte, abyste nedělal venku hluk. A až se dostanete dovnitř do provozní budovy, zavolejte mi.“

„Dobře.“

Grant vypnul vysílačku. Lex se připlazila nazpátek. „Půjdeme do bistra?“ zeptala se.

„Ano,“ souhlasil Grant. Zvedli se a vyrazili halou plnou poletující mlhy.

„Já chci hamburger,“ poručila si Lex.

„Myslím, že nepůjde elektřina, aby se usmažil.“

„Tak potom zmrzlinu.“

„Time, budeš muset zůstat s ní a pomáhat jí.“

„Zůstanu.“

„Musím vás na okamžik opustit,“ řekl Grant.

„Já vím.“

Dorazili ke vchodu do bistra. Když Grant otevřel dveře, spatřil čtvercové jídelní stolky s židlemi a létací dveře z nerez oceli vzadu. Kousek od nich stála pokladna a přihrádka se žvýkačkami a bonbóny.

„Tak dobře, děcka. Chci, abyste se drželi tady, i kdyby se dělo bůhvíco. Jasné?“

„Nechte nám vysílačku,“ žádala Lex.

„Nemůžu. Potřebuju ji. Vy nedělejte nic jiného, než se zdržujte tady. Odejdu jenom tak na pět minut. Dobře?“

„Dobře.“

Grant za sebou zavřel dveře. Bistro se okamžitě propadlo do tmy. Lex se chytila Tima za ruku. „Rozsviť,“ poroučela.

„Nemůžu,“ odpověděl. „Nejde proud.“ Ale nasadil si svoje brýle pro vidění ve tmě.

„Ty se máš! A co já?“

„Drž se mě za ruku. Najdeme si něco k jídlu.“ Vedl ji kupředu. Viděl zeleně fosforeskující stolky a židle. Napravo zeleně zářící pokladnu a polici se žvýkačkami a bonbóny. Nabral si plnou hrst ovocných tyčinek v čokoládě.

„Říkala jsem ti přece,“ odmítla Lex, „že chci zmrzlinu, a ne tyčinky.“

„Ale vezmi si, i tak.“

„Zmrzlinu, Time.“

„Tak dobře, dobře.“

Tim si nacpal tyčinky do kapsy a zavedl Lex hlouběji do jídelny. Zatahala ho za ruku. „Nevidím ani ň,“ stěžovala si.

„Jenom klidně pojď. Drž se mě za ruku.“

„Tak jdi pomaleji.“

Za stolky s židlemi byly dvojkřídlé létací dveře s malými kruhovými okénky. Pravděpodobně vedly do kuchyně. Tim do jednoho křídla strčil a to se otevřelo dokořán.

Ellie Sattlerová vystoupila z hlavních hotelových dveří ven a ucítila na tváři a na nohou chladivý opar. Srdce jí divoce bušilo, ačkoli věděla, že tady za plotem je v naprostém bezpečí. Přímo před sebou viděla v mlze silné ocelové tyče.

Jenže co je za plotem, to už moc nerozeznávala. Po dvaceti metrech se krajina rozplývala v mléku. A raptora neviděla ani jediného. Trávníky a stromy jí připadaly téměř příznačně tiché. „Hej!“ zakřičela zkusmo do mlhy.

Muldoon se vyklonil přes rám okna. „Pochybuju, že stačí tohle,“ řekl jí. „Musíte dělat skutečný randál.“ Vykulhal ven a nesl ocelovou tyč od vnitřní konstrukce. Udeřil jí o plot, takže to zaznělo jako gong svolávající k jídlu. „Oběd! Všichni k obědu!“

„Velice zábavné,“ reptala Ellie. Vrhala nervózní pohledy na střechu. Žádné raptory neviděla.

„Sice neumějí anglicky,“ křenil se Muldoon. „Ale počítám, že základní myšlenku kapírujou…“

Stále byla nervózní a jeho humor jí šel na nervy. Pohlédla směrem k hlavní budově zahalené v mlze. Muldoon pokračoval v bouchání do plotu. Na samé hranici viditelnosti zahlédla přízračně bledé zvíře, téměř splývající s oparem. Raptora.

„První zákazník,“ komentoval Muldoon.

Raptor se ztratil, bílý stín, a pak se vrátil, avšak nepřibližoval se a zdálo se, že podezřele nejeví zvědavost o hluk přicházející od hotelu. Začalo jí to dělat starosti. Pokud nepřiláká raptory sem, Grant bude v nebezpečí.

„Tropíte příliš velký randál,“ řekla Muldoonovi.

„Himlhergot,“ odpověděl.

„Ale ano, děláte.“

„Já ta zvířata znám…“

„Jste opilý,“ odvětila. „Nechte toho, já to zvládnu.“

„A jak to provedete?“

Neodpověděla. Přešla k vratům. „Všichni tvrdí, že raptoři jsou inteligentní.“

„To jsou. Alespoň tak inteligentní jako šimpanzi.“

„Mají dobrý sluch?“

„Ano, výtečný.“

„Možná, že tenhle zvuk budou znát,“ prohlásila a otevřela vrata. Kovové závěsy, zarezlé od neustálé mlhy, hlasitě zaskřípěly. Pak vrata zavřela a s novým zaskřípěním zase otevřela.

A nechala je tak.

„Tohle bych nedělal,“ řekl Muldoon. „Jestli chcete dělat tohle, nechte mě, ať dojdu pro granátomet.“

„Skočte pro granátomet.“

Povzdechl, protože se rozpomněl. „Jenže granáty má Gennaro.“

„Tak potom,“ odvětila, „mějte oči na stopkách.“ Prošla vraty a postavila se před mřížoví. Srdce jí tlouklo tak divoce, že téměř neslyšela své vlastní kroky v prachu. Odstoupila od plotu a ten se příšerně rychle ztratil v mlze. Brzy zmizel kdesi za jejími zády.

Přesně jak očekávala, Muldoon na ni začal opile řvát. „Himlhergot, holka, tohlecto nedělej!“ hulákal.

„Neříkejte mi holka,“ křičela v odpověď.

„Budu ti sakra říkat, jak budu chtít,“ vztekal se Muldoon.

Neposlouchala ho. Pomalu se otáčela, celé tělo napjaté, a hlídala všechny strany. Od plotu teď už byla vzdálená přinejmenším dvacet metrů a viděla, jak mlžný opar mrholí do korun stromů. Od křovisek si udržovala odstup. Procházela světem z odstínů šedi. Svaly v nohách a ramenou ji napětím bolely. Snažila se mít oči všude.

„Slyšíš mě, himlhergot?“ hulákal Muldoon.

Jak rychlá jsou ta zvířata? uvažovala. Dost, aby mi odřízla cestu? Už jí nezbývá velký kus cesty zpátky k oplocení, že ne…

Raptoři zaútočili.

Neozval se ani hlásek.

První zvíře vyrazilo z houští při úpatí stromu po její levici. Ellie se obrátila a dala na útěk. Druhý raptor zaútočil z opačné strany a zjevně jí zamýšlel překřížit cestu. S otevřenou tlamou se vymrštil do vzduchu, ale Ellie se sehnula, prosmýkla jako lasička a zvíře se rozpláclo do bahna. Rozběhla se přímo k vratům, neodvažovala se ohlédnout a zhluboka nabírala dech. Spatřila, jak se tyče oplocení vynořují z mlhy, a Muldoona doširoka otevírajícího bránu a natahujícího k ní paži. Něco řval, popadl ji za ruku a vtáhl dovnitř tak prudce, že ztratila rovnováhu a spadla na zem. Obrátila se právě v čas, aby viděla, jak první – druhý – a pak i třetí raptor narážejí do plotu a divoce vrčí.

„Dobrá práce!“ křičel Muldoon. Dráždil zvířata, vrčel i on na ně a raptoři mohli zešílet. Divoce se vrhali proti plotu, skákali a jednomu se málem podařilo přenést se přes vrchol. „Sakra, tomu moc nescházelo! Že ti parchanti ale umějí skákat!“

Zvedla se na nohy, ohledala si škrábance a modřiny. Z nohy jí tekla krev. Ale uvažovala jen o jediném: tři zvířata jsou tady a dvě na střeše. To znamenalo, že jedno je ještě někde jinde.

„Pojďte, pomozte mi,“ vyzval ji Muldoon. „Nesmějí o nás ztratit zájem.“

Grant opustil hlavní budovu pro návštěvníky a rychle kráčel vpřed, do mlhy. Nalezl stezku mezi palmami a sledoval ji k severu. Vpředu se před ním z oparu vynořil obdélník provozní budovy.

Nikde však neviděl žádné dveře. Pokračoval dál až za roh. Vzadu, zastíněnou křovím, Grant spatřil betonovou rampu pro náklaďáky. Vyskočil nahoru a stanul před stahovacími vraty z vlnitého ocelového plechu. Byla zamčená. Znovu seskočil dolů a pokračoval podél stěny budovy. Kousek před sebou vpravo spatřil normální dveře. Byly zajištěné mužskou botou, aby se nezavíraly.

Vstoupil dovnitř a zamžoural do tmy. Naslouchal, ale neslyšel nic. Vytáhl vysílačku a zapnul ji. „Tady Grant,“ ohlásil se. „Jsem vevnitř.“

Wu vzhlédl vzhůru k obloze. Dva raptoři se stále dívali dolů do Malcolmova pokoje, avšak zdálo se, že hluk nesoucí se zvenčí je rozptyluje. Tam tři velociraptoři pokračovali v dobývání plotu. Ellie pobíhala sem tam, ale bezpečně za mřížemi. Ovšem teď se už zdálo, že raptoři se na ni nesnaží dostat vážně. Spíš vypadali, že si hrají, pokaždé odskočili od plotu a s vrčením se zase vrátili, pak se přikrčili k zemi, znovu zakroužili a nakonec zaútočili. Jejich chování jasně prozrazovalo, že útok víc předstírají, než by jej mysleli vážně.

„Jako ptáci,“ podotkl Muldoon. „Ti se taky chovají takhle.“

Wu přikývl. „Jsou inteligentní. Chápou, že se na ni nemůžou dostat. Nepokoušejí se o to doopravdy.“

Vysílačka zapraskala, „…vnitř.“

Wu uchopil přístroj. „Opakujte to, pane doktore.“

„Jsem vevnitř,“ řekl Grant.

„Jste uvnitř provozní budovy, pane doktore?“

„Ano,“ odvětil Grant. A dodal: „Nechcete mi říkat Alane?“

„Dobře, Alane. Pokud stojíš hned za východními dveřmi, vidíš spoustu trubek a potrubí.“ Wu zavřel oči, aby si to lépe představil. „Přímo před tebou, uprostřed budovy, klesá široká šachta o dvě poschodí dolů. Po levé ruce máš kovový můstek se zábradlím.“

„Vidím ho.“

„Tak ho přejdi.“

„Už jdu.“ Vysílačka přenášela slabý klapot kroků po kovu.

„Když urazíš nějakých šest nebo osm metrů, uvidíš doprava další můstek.“

„Už ho vidím.“

„Přejdi na tenhle můstek.“

„Dobře.“

„Když budeš pokračovat,“ instruoval Wu, „dorazíš k příkrým schůdkům po své levici. Klesají rovnou dolů do šachty.“

„Vidím je.“

„Slez po nich.“

Nastala dlouhá přestávka. Wu se škrábal prsty ve vlhkých vlasech. Muldoon se napjatě mračil.

„Fajn, už jsem pod schůdky,“ informoval Grant.

„Dobře,“ pochválil ho Wu. „A teď, přímo před tebou by měly být dvě velké žluté nádrže označené HOŘLAVINA.“

„Je na nich INFLAMMABLE. A pod tím ještě něco. Španělsky.“

„To jsou ony,“ souhlasil Wu. „Jsou to nádrže s palivem pro generátor, jedna už je vyčerpaná, a tak budeme muset přepnout na druhou. Když se podíváš ke spodku nádrže, uvidíš, že z něj vede bílá trubka.“

„Čtyřpalcová PVC?“

„Ano, PVC. Jdi podél té trubky dozadu.“

„Dobře. Jdu dozadu… Au!“

„Co se stalo?“

„Nic. Praštil jsem se do hlavy.“

Nastala dlouhá odmlka.

„Jseš v pořádku?“

„Jo, dobrý. To nic, jenom… mě to bolí. Jsem pitomec.“

„Pokračuj dál podél trubky.“

„Jo, jo,“ přitakal Grant. Hlas mu zněl podrážděně. „Jo. Trubka vchází do veliké hliníkové skříně s otvory pro nasávání vzduchu po stranách. S nápisem HONDA. Vypadá to jako generátor.“

„Ano,“ souhlasil Wu. „Je to generátor. Když přejdeš k boku, uvidíš panel s dvěma knoflíky.“

„Vidím je. Žlutý a červený?“

„Správně,“ pochválil ho Wu. „Nejdřív stiskni ten žlutý a podrž. Pak zmáčkni i ten červený.“

„Jasné.“

Nastala další dlouhá odmlka. Trvala téměř minutu. Wu s Muldoonem se podívali jeden na druhého.

„Alane?“

„Nefunguje to,“ oznámil Grant.

„Stiskl jsi nejdřív žlutý a potom červený?“ zeptal se Wu.

„Ano, přesně tak,“ přitakal Grant. Hlas mu zněl naštvaně. „Udělal jsem přesně to, cos mi řekl. Ozvalo se hučení, potom klap, klap, klap velice rychle po sobě. Pak hučení ustalo a už se neozvalo nic.“

„Zkus to znovu.“

„Už jsem zkoušel,“ odpověděl Grant. „Nefunguje to.“

„Dobře, okamžik.“ Wu se zamračil. „Vypadá to, jako by se generátor chtěl spustit, ale z nějakého důvodu nemůže. Alane?“

„Tady jsem.“

„Obejdi generátor dozadu, tam, kde do něj vchází ta plastiková trubka.“

„Dobře.“ Po chvíli se Grant ozval: „Trubka vchází do černého válce, který vypadá na čerpadlo paliva.“

„Správně,“ souhlasil Wu. „To je přesně ono. Čerpadlo paliva. Nahoře je nevelká záklopka, podívej se.“

„Záklopka?“

„Měla by být připevněná seshora, malou kovovou packou, kterou pootočíš.“

„Našel jsem ji. Ale je ze strany, ne nahoře.“

„Dobře. Otoč packu a víčko se otevře.“

„Vychází ven vzduch.“

„Dobře. Počkej, dokud…“

„…teď už vytéká kapalina. Smrdí jako benzín.“

„Výborně. Zavři víčko.“ Wu se obrátil na Muldoona a potřásl hlavou. „Čerpadlo natáhlo vzduch. Alane?“

„Ano.“

„Zkus ty knoflíky znovu.“

Okamžik nato zaslechl Wu slabé zakašlání a zaprskání, jak se generátor protočil, a pak už stejnoměrné bafání, když se rozběhl. „Naskočil,“ potvrdil Grant.

„Prima práce, Alane! Prima práce!“

„A co teď?“ zeptal se Grant. Hlas mu zněl nevýrazně, sklesle. „Tady se dokonce ani nerozsvítily světla.“

„Vrať se do řídícího střediska. Zatímco budu celý systém znovu startovat, všechno ti povím.“

„Nic víc už po mně nechceš?“

„Ne.“

„Dobře,“ souhlasil Grant. „Zavolám ti, až se dostanu do hotelu.“ Spojení zasyčelo a ztichlo.

„Alane?“

Ale sluchátko bylo mrtvé.

Tim prošel lítačkami na konci jídelny a vstoupil do kuchyně. Uprostřed místnosti stál veliký stůl z nerez oceli, nalevo ohromný sporák se spoustou hořáků a za ním obrovité mrazáky velké jako člověk. Tim začal mrazáky otevírat, pátral po zmrzlině. Jakmile nějaký otevřel, do vlhkého vzduchu se vyvalil obláček dýmu.

„Jak to, že je sporák zapnutý?“ zeptala se Lex a pustila se jeho ruky.

„Není zapnutý.“

„Všechny hořáky hořej malejma modrejma plamínkama.“

„To jsou věčný plamínky.“

„Co to jsou věčný plamínky?“ Doma totiž měli sporák na elektřinu.

„To teď pusť z hlavy,“ řekl Tim a otevřel další mrazák. „Ale znamená to, že můžu něco uvařit.“ V tomhle mrazáku našel všechny možné druhy masových směsí na karbanátky, kartóny s mlékem a hromadu zeleniny, a ještě kupu žebírek s kostí, ryby – jenže žádnou zmrzlinu.

„Pořád chceš zmrzlinu?“

„Už jsem ti to přece jednou řekla, nebo ne?“

Další mraznička byla ohromná. Měla dveře z nerez oceli se širokou vodorovnou klikou. Zatáhl za ni, otevřel dveře a viděl, že mrazák je dost velký, aby mohl vstoupit dovnitř. Byla to celá mrazicí komora a mrzlo v ní, až praštělo.

„Timmy…“

„Počkáš laskavě okamžik?“ řekl naštvaně. „Snažím se ti najít tu tvoji zmrzlinu.“

„Timmy… něco tu je.“

Šeptala a Tim na okamžik její tři poslední slova nezaregistroval. Pak vyrazil z mrazicí komory ven a viděl hranu dveří lemovanou zářícím zelenavým kouřmem. Lex stála u ocelového pracovního stolu. Také se ohlížela ke dveřím.

Zaslechl hluboké zasyčení, jako by se ozval obrovský had. Zvuk zesílil a pozvolna zase slábnul. Už byl sotva slyšitelný. Mohl by to třeba být i vítr, ale Tim jaksi věděl, že ten to není.

„Timmy,“ zašeptala, „já se bojím…“

Připlížil se ke dveřím a vyhlédl ven.

V jídelně pohlcené tmou spatřil zelený pravoúhlý vzorek stolních desek, který očekával. A mezi nimi se hladce sunul duch, naprosto tiše až na hvízdání dechu. Velociraptor.

V temných prostorách provozní budovy se Grant posouval vpřed ke schůdkům tak, že hmatal po trubkách. V naprosté tmě bylo obtížné hledat cestu a hluk generátoru jako by mu úkol ještě ztěžoval. Nakonec je přece jen objevil a vyrazil po nich vzhůru, když si zároveň uvědomil, že kromě hluku generátoru se tu ozývá ještě cosi jiného.

Grant se zastavil a naslouchal.

Byl to člověk. Křičel.

Po hlase připomínal Gennara.

„Kde jste?“ zavolal Grant.

„Tady,“ odpověděl Gennaro. „V náklaďáku.“

Grant žádný náklaďák neviděl. Přimhouřil oči do tmy. Napjal zrak. Spatřil zelené zářící útvary plující temnotou. Pak postřehl i nákladní auto a obrátil se směrem k němu.

Timovi připadlo, že ticho je ledově studené.

Velociraptor byl téměř dva metry vysoký a měl statné tělo, ačkoli silné zadní tlapy a ocas mu zakrývaly stoly. Tim viděl jen svalnatou hořejší část hrudníku, dvě přední tlapy přitisknuté těsně podél těla a chvějící se drápy. Sledoval také měňavé skvrnité vzory na jeho zádech. Jak se velociraptor sunul vpřed, choval se ostražitě, rozhlížel se ze strany na stranu a hlavou přitom dělal prudké ptačí pohyby. Jak kráčel, navíc mu ještě poskakovala nahoru dolů a dlouhý rovný ocas se skláněl přímo k zemi, což ptačí dojem ještě prohlubovalo.

Gigantický, tichý dravý pták.

Jídelnu halila naprostá tma, avšak raptor zjevně viděl dost dobře, aby mohl postupovat kupředu. Čas od času se sehnul hlavou ke stolkům. Tim zaslechl rychlé začenichání. Pak se hlava zase prudce vymrštila vzhůru a ostražitě se ptačím způsobem rozhlédla sem a tam.

Tim vyčkal, dokud si nebyl jistý, že velociraptor nemíří do kuchyně. Sledoval jejich pach? Všechny knížky tvrdily, že dinosauři měli čich špatný, ovšem tenhle vypadal, že mu úplně stačí. Kromě toho, co ti autoři mohli vědět? Tohle bylo skutečné zvíře.

A blížilo se směrem k nim.

Stáhl se nazpět do kuchyně.

„Je tam něco?“‚ zeptala se Lex.

Tim neodpověděl. Zastrčil ji pod rohový stůl, za ohromnou nádobu na odpadky. Naklonil se k ní a důrazně jí zašeptal: „Zůstaň tady!“ A pak se rozběhl k mrazáku.

Popadl hrst zmrzlých žebírek a hnal se zpátky ke dveřím. Tiše položil na podlahu první kus masa, potom o pár kroků ustoupil a umístil druhý…

Brýlemi viděl Lex, jak vykukuje zpoza odpadu. Zamával na ni, aby se stáhla. Položil třetí žebírko i čtvrté, ustupoval přitom hlouběji do kuchyně.

Syčení teď už znělo hlasitěji, pak pracka s drápy strčila do dveří a veliká hlava se opatrně rozhlédla po místnosti.

U vchodu do kuchyně se velociraptor zastavil.

Tim se napůl v podřepu krčil v zadní části místnosti, u vzdálenější nohy ocelového pracovního stolu. Avšak neměl čas se skrýt, hlava s rameny mu přečnívala stolní desku. Velociraptorovi v pohledu na něj nic nebránilo.

Tim se pomaloučku skláněl pod stůl… Raptor pohodil hlavou na obě strany a obrátil pohled rovnou na něj.

Tim strnul. Byl zcela nekrytý, ale pomyslel si: Ani se nehni!

Velociraptor nehnutě postával ve dveřích.

Začenichal.

Tady je hlubší tma, napadlo Tima. Tady už tak dobře nevidí. Proto bude obezřelejší.

Avšak teď už cítil zatuchlý pach velikého plaza a pomocí brýlí spatřil, jak dinosaurus tiše zazíval. Dlouhý čenich se mu přitom otevřel a odkryl řadu zubů ostrých jako žiletky. Velociraptor znovu upřel pohled kupředu, hlavou pohodil ze strany na stranu. Velikánské oči se mu přitom protáčely pod silnými nadočnicovými oblouky.

Tim cítil, jak mu divoce tluče srdce. Nějak mu střetnutí s dravcem tady v kuchyni připadlo horší než volně v pralese. Byl tak ohromný, měl tak úžasně rychlé pohyby, tak pronikavý pach a syčivý dech…

Takhle z bezprostřední blízkosti to bylo mnohem strašlivější zvíře než tyrannosaurus. Ten sice byl obrovitý a silný, ale v hlavě toho moc neměl. Velociraptor byl velký jen jako dospělý člověk, avšak zcela jasně hbitý a inteligentní. Tim se obával jeho pátravých očí téměř stejně jako ostrých zubů.

Velociraptor začenichal. Postoupil kupředu – přímo proti Lex! Musel ji nějak ucítit! Timovi se strašlivě rozbušilo srdce.

Velociraptor se zastavil. Pozvolna se sehnul kupředu.

Objevil žebírko.

Timovi se zachtělo sehnout, aby se mohl pod stolem podívat, ale neodvažoval se ani pohnout. Krčil se strnule napůl v podřepu a zaslechl chřupavý zvuk. Raptor žral maso. Se vším všudy, i s kostí.

Ještěr zvedl štíhlou hlavu a rozhlédl se. Začenichal. Uviděl další kus masa. Rychle se k němu přemístil. Sehnul se.

Ticho.

Raptor žebírko nežral.

Hlava se zvedla zpátky vzhůru. Tima v nepohodlném přidřepnutí bolely nohy, ale nepohnul se.

Proč dravec nesežral druhé žebírko? Timovi problesklo hlavou tucet možností – hovězí mu nezachutnalo, neměl ho rád studené, nelíbila se mu skutečnost, že maso nebylo ze živé kořisti, ucítil past, vyčmuchal Lex, vyčmuchal Tima, uviděl Tima…

Velociraptor rychle vyrazil vpřed. Nalezl třetí žebírko, sehnul se, znovu vzhlédl a pokračoval dál.

Tim zadržel dech. Ještěr byl teď od něj jen pár stop. Tim viděl, jak mu ve slabinách maličko poškubávají svaly. Že má na drápech předních tlap vrstvu zaschlé krve. Viděl, že skvrnitý vzorek se rozkládá ještě na úzké proužky, a také viděl záhyby kůže dole pod bradou.

Velociraptor začenichal. Pohodil hlavou a pohlédl přímo na Tima. Chlapec hrůzou téměř zasténal. Všechny svaly po celém těle měl napjaté a ztvrdlé. Sledoval, jak se ještěří oko pohnulo a přejelo po místnosti. Další začichání.

Už mě má, napadlo Tima.

Pak sebou hlava znovu pohodila, raptor pohlédl vpřed a pokračoval k pátému žebírku. Tim si pomyslel Lex prosím tě nehýbej se prosím tě nehýbej se prosím tě ani se nehni…

Velociraptor očichal žebírko a pohnul se dál. Teď už stál u otevřených dveří mrazicí komory. Tim sledoval, jak se z ní dýmá a kouř se vlní po podlaze směrem zvířeti k tlapám. Jedna tlapa s drápy se zvedla a zase se tiše spustila. Raptor váhal. Příliš chladno, napadlo Tima. Nevleze tam, je tam moc zima, nevleze tam je tam moc zima nevleze tam…

Ještěr se vsunul dovnitř.

Zmizela mu hlava, pak tělo, potom i neohebný ocas.

Tim vyrazil vpřed, plnou vahou těla se vrhl na nerezové dveře mrazicí komory a zabouchl je. Přirazily koneček ocasu! Dveře nezapadly! Velociraptor zařval, byl to příšerný, omračující zvuk. Tim bezděky udělal krok nazpět – ocas zmizel! Zabouchl dveře a zaslechl, jak zámek cvakl! Zavřely se!

„Lex! Lex!“ zakřičel. Slyšel, jak velociraptor bije do dveří, a cítil, jak se ocel otřásá. Pamatoval si, že uvnitř je plochá západka, a kdyby se do ní raptor strefil, dveře by se otevřely. Musí je zamknout. „Lex!“

Lex už mu stála po boku. „Co chceš?“

Tim se celou vahou těla opíral o vodorovnou páku, aby ji udržel zavřenou. „Tady je takový knoflík! Takový malý knoflík! Zajisti zámek!“

Velociraptor řval jako lev, ale silná ocel zvuky tlumila. Celým tělem vrazil do dveří.

„Já nic nevidím!“ křičela Lex.

Pojistka visela na krátkém kovovém řetízku pod klikou a komíhala sem a tam. „Je hned tady!“

„Já to nevidím!“ zakřičela a Tim si uvědomil, že nemá nasazené brýle.

„Nahmátni ji!“

Sledoval, jak se zvedla drobná ručka, dotkla se jeho a šmátrala po řetízku. Byla u něj tak blízko, že cítil, jak je strašlivě vyděšená a jak dýchá krátkými prudkými vdechy. Pokoušela se nahmátnout řetízek, jenže velociraptor znovu udeřil do dveří a ty se otevřely – proboha, otevřely se! – jenže dravec to neočekával a už se stáhl, aby udeřil znovu. Tim stačil dveře opět zabouchnout. Lex to odhodilo, rozhodila ruce v temnotě.

„Už to mám!“ vykřikla a svírala západku v dlani. Zastrčila ji do díry. Avšak západka zase vyklouzla.

„Seshora, zastrč ji tam seshora!“

Znovu ji uchopila, zvedla řetízek, přetáhla jej přes kliku a spustila. Do díry.

Dveře byly zamčené.

Velociraptor zařval. Tim s Lex odstoupili od mrazící komory a dravec znovu narazil do dveří. Po každém nárazu silné ocelové panty zavrzaly, ale zatím držely. Tim se dohadoval, že zvířeti se sotva může podařit dveře vyrazit.

Raptor byl zamčený.

Dlouze si vydechl. „Tak jdeme,“ řekl.

Vzal ji za ruku a utíkali pryč.

„Měl jste je vidět!“ řekl Gennaro, když ho Grant vyváděl z provozní budovy. „Musely jich tu být dva tucty. Compové. Musel jsem zalézt do kabiny, abych jim unikl. Pak lezli i po předním skle. Jen dřepěli a čekali jako krkavci. Ale když jste se přiblížil, uprchli.“

„Saprofágové,“ souhlasil Grant. „Nezaútočí na nic, co se hýbe anebo co vypadá dostatečně silné. Žerou jen mršiny. Utočí na kořist, která už je téměř mrtvá, nepohybuje se.“

Stoupali po schůdcích, mířili nazpět k hlavním dveřím.

„Co se stalo s raptorem, který na vás zaútočil?“ zeptal se Grant.

„To já nevím,“ odvětil Gennaro.

„Utekl?“

„Nic jsem neviděl. Unikl jsem mu, myslím proto, že byl poraněný. Zdá se mi, že ho Muldoon postřelil do nohy a že krvácel. Pak… už nevím nic. Možná se zase vrátil ven. Možná že tady někde pošel. Nic jsem neviděl.“

„A možná, že tady pořád ještě někde je,“ poznamenal Grant.

Wu z hotelového okna sledoval raptory za plotem. Zdálo se, že si ještě stále hrají a podnikají na Ellii předstírané útoky. Takhle si už počínali drahnou dobu a Wu zauvažoval, že to je příliš dlouho. Téměř mu připadlo, že se pokoušejí upoutat Elliinu pozornost stejným způsobem, jako se ona snažila původně odlákat jejich.

Wu se nikdy nad chováním dinosaurů hlouběji nezamýšlel. A to naprosto oprávněně: chování je přece až sekundární projev DNA, podobně jako proteosyntéza. Chování se ve skutečnosti předvídat nedá a nedá se ani ovlivnit předem, snad jen ve velice hrubých rysech, třeba způsobem, že se udělá zvíře závislé na nějaké složce potravy tím, že nebude produkovat určitý enzym. Avšak obecně projevy chování jednoduše přesahují naše chápání. Nemůžete se podívat na sekvenci DNA a říct, jak se to zvíře bude chovat. To je nemožné.

A z toho důvodu byla Wuova práce s DNA čistě empirická. Prostě fušeřina, jediný způsob, jak moderní hodinář mohl opravit starodávné dědečkovy cibule. Měli jste v ruce něco pradávného, něco vyrobeného ze starého materiálu a podle starých výrobních postupů. Nemohli jste si být jistí, proč to funguje zrovna tak, jak to funguje. Kromě toho cibule už byly v průběhu nekonečných věků opravovány mnohokrát, evolučními silami. A tak Wu, stejně jako řemeslník, který nejprve provede nějakou úpravu a pak sleduje, jestli hodinky neběží snad o něco přesněji, prováděl opravy a sledoval, jestli se jeho zvířata nechovají lépe. A pokoušel se opravovat jen nejzávažnější nedostatky: neustálé útoky proti elektrickým plotům nebo to, že si dinosauři dřeli kůži o stromy až do živého masa. Takovéto projevy chování jej vracely nazpět k jeho konstrukčnímu prknu.

A právě pro tahle omezení, jimiž jej jeho obor svazoval, byli mu dinosauři na ostrově záhadou. Nikdy neměl jistotu, naprostou jistotu, zda se zvířata chovají z historického hlediska přesně či nikoli. Chovala se opravdu tak, jako v minulosti? To byl otevřený problém a dokonce nikdy nevyřešitelný.

A ačkoli by to Wu nikdy nepřipustil, zjištění, že se dinosauři rozmnožují, představovalo nejlepší ověření správnosti jeho práce. Skutečnost, že se zvířata rozmnožovala, potvrzovala, že Wu složil všechny kousky správně dohromady. Vytvořil znovu zvířata stará milióny let tak přesně, že se dokonce dokázala i sama rozmnožovat.

Ale přesto, jak sledoval raptory venku, jej znepokojovalo, že tak dlouho dělají jedno a totéž. Byla to inteligentní zvířata a taková se začínají rychle nudit. Inteligentní zvířata také spřádají plány a…

Z Malcolmova pokoje vyrazil do chodby Harding. „Kde je Ellie?“

„Ještě pořád venku.“

„Raději by se měla vrátit. Raptoři opustili výhled.“

„Kdy?“ zeptal se Wu a zamířil ke dveřím.

„Před chvilkou,“ odpověděl Harding.

Wu prudkým trhnutím otevřel hlavní dveře. „Ellie! Dovnitř, okamžitě!“

Překvapeně se po něm otočila. „Nic se neděje, všechno máme pod kontrolou…“

„Okamžitě!“

Zavrtěla hlavou. „Přece vím, co dělám,“ odsekla.

„Okamžitě, Ellie, sakra!“

Muldoonovi se nelíbilo, že Wu stojí v otevřených dveřích, a už se mu to chystal říct, když zahlédl, jak se seshora snáší jakýsi stín, a okamžitě mu došlo, co se děje. Wua cosi vyhodilo ze dveří a Muldoon zaslechl, jak Ellie vykřikla. Muldoon se vrhl ke dveřím a uviděl, že Wu leží na zádech a veliká pracka mu už rozervala celé tělo. Raptor trhl hlavou a vytáhl mu ven vnitřnosti. Wu byl stále ještě naživu a chabým pohybem napřáhl ruce, aby od sebe odstrčil velikou hlavu. Jenže ještěr ho dál požíral zaživa, Ellie přestala křičet a dala se do běhu podél plotu. Muldoon zabouchl dveře, zcela ochromený hrůzou. Všechno se stalo tak příšerně rychle!

„Seskočil dolů ze střechy?“ zeptal se Harding.

Muldoon přikývl. Přešel k oknu a vyhlédl ven. Viděl, že tři raptoři za plotem právě odbíhají. Jenže nepronásledovali Ellii.

Vraceli se zpátky, k ústřední budově pro návštěvníky.

Grant dorazil na kraj provozní budovy a zahleděl se upřeně vpřed, do mlhy. Zaslechl vrčení raptorů a připadlo mu, že se přibližuje. Teď už slyšel, jak jejich těla pádí kolem něj. Utíkali k budově pro návštěvníky.

Ohlédl se na Gennara.

Gennaro zavrtěl hlavou jako že ne.

Grant se naklonil až k němu a zašeptal mu do ucha. „Nemáme na výběr. Musíme spustit počítač.“

Grant se vydal do mlhy.

Gennaro ještě na okamžik váhal a pak se pustil za ním.

Ellie neztratila schopnost uvažovat. Když raptoři seskočili dolů za plot a zaútočili na Wua, stačila se jen obrátit a prchala jak dokázala nejrychleji směrem na druhou stranu hotelu. Mezi plotem a budovou bylo asi čtyři a půl metru široké prostranství. Běžela a neslyšela, jestli ji dravci pronásledují, nebo ne, vnímala jen svůj vlastní dech. Oběhla roh a spatřila strom rostoucí nedaleko budovy. Vyskočila, chytila se za větev a vyšvihla nahoru. Nepociťovala paniku, spíš jen jakési rozjaření. Vykopla nohu nahoru a viděla, jak se jí objevila před obličejem a zahákla se za větev. Rychle se přitáhla za ní a pokračovala vzhůru.

Byla hodně přes tři metry nad zemí a raptoři ji stále nepronásledovali. Už si začínala připadat, jako že má vyhráno, když se při úpatí stromu objevil první dravec. Měl zkrvavenou tlamu a visely mu od ní provazcovité útržky tkáně. Rychle ručkovala vzhůru a už téměř viděla vrcholek budovy. Znovu se ohlédla dolů.

Oba dva raptoři šplhali na strom.

Nyní se už nacházela na úrovni vrcholu střechy. Na metr, půldruhého od sebe viděla její hnědošedou barvu a skleněné pyramidy průhledů zvedající se v mlze. Ve střeše byla dvířka, kterými se mohla dostat dovnitř. Mocně se odrazila, prolétla vzduchem a přistála na střeše rozplácnutá jako žába. Odřela si celou tvář, avšak z jakéhosi důvodu jediný pocit, který měla, bylo stále ono rozjaření, jako by to celé byla jen hra, hra, kterou se rozhodla vyhrát za každou cenu. Rozběhla se ke dveřím vedoucím ke schodišti. Slyšela, jak za jejími zády raptoři třesou větvemi stromu. Stále ještě šplhali vzhůru.

Dorazila ke dveřím a stiskla kliku.

Byly zamčené.

Okamžik trvalo, než přes podivné rozjaření pochopila, co to znamená. Dveře jsou zamčené. Je na střeše a nemůže se dostat dolů. Dveře jsou zamčené.

V hrůze a zděšení na ně zabušila a pak se rozběhla k okraji střechy, jako by doufala, že tam uvidí nějakou cestu vedoucí dolů, ale přes vznášející se mlhu spatřila jen zelené obrysy plaveckého bazénu. Okraj bazénu všude pokrýval beton. Příliš daleko, než aby jej přeskočila. Čtyř, pětimetrový betonový pás. Příliš široký, než aby se jí to podařilo. Žádný další strom, po němž by sešplhala. Žádné schodiště. Žádný požární žebřík.

Nic.

Ellie se otočila a viděla, jak raptoři lehoučce vyskočili na střechu. Rozběhla se na opačný konec a doufala, že by tam mohly vést dovnitř jiné dveře. Jenže nevedly.

Raptoři se k ní pozvolna přibližovali, tiše se k ní plížili mezi skleněnými pyramidami. Podívala se dolů. Okraj bazénu byl na tři metry daleko.

Příliš.

Velociraptoři se začali rozestupovat a Ellie si nelogicky pomyslela: Není to nakonec takhle pokaždé? Všechno vždycky zkazí nějaká drobná chybička. Avšak stále cítila jakési podivné opojení, rozjařilost a jaksi nemohla uvěřit, že ji ta zvířata loví. Nemohla uvěřit, že její život skončí tímhle způsobem. Připadalo jí to nemožné. Probudilo se v ní jakési veselí, jež ji před takovým pomyšlením ochraňovalo. Prostě nemohla uvěřit, že se to stane.

Raptoři zavrčeli. Ellie ustupovala pozpátku směrem k okraji střechy. Nabrala dech a pak se prudce rozběhla. Jak se hnala k okraji střechy, uviděla bazén a věděla, že je příliš daleko, ale pomyslela si Co na tom, sakra, a odrazila se do vzduchu.

A řítila se dolů.

Následoval ochromující úder a Ellie ucítila, jak ji všude obklopuje chlad. Propadala se vodou. Dokázala to! Vyhrabala se na hladinu a pohlédla nahoru na střechu. Viděla, že raptoři naopak shlížejí na ni. A věděla, že když to dokázala ona, ještěrům se to podaří taky. Rozstřikovala vodu kolem sebe a přemítala: Umějí raptoři plavat? Byla si jistá, že až moc dobře. Pravděpodobně plavali jako krokodýli.

Velociraptoři se obrátili dozadu. Zaslechla Hardinga, jak volá: „Sattlerová?“ A došlo jí, že otevřel dvířka ve střeše. Raptoři se vyřítili proti němu. Okamžitě vyrazila z bazénu a rozběhla se k hlavním hotelovým dveřím.

Harding bral nahoru schody po dvou a bez přemýšlení odemkl dveře. „Sattlerová!“ zařval. A zůstal stát. Mezi skleněnými pyramidami na střeše se převalovala mlha. Raptoři nebyli nikde v dohledu.

„Sattlerová!“‚

Byl tak zaujatý, jestli ji někde nespatří, že si neuvědomil, jaké se dopouští chyby. Myslel si, že zvířata nemůže přehlédnout. V následujícím okamžiku se podél dveří kmitla přední pracka a příšerně bolestivě se mu zaťala do hrudi. Se zoufalým úsilím odskočil a přivřel tlapu do dveří. Zespodu slyšel, jak Muldoon křičí: „Je tady, už je vevnitř!“

Raptor na druhé straně dveří zavrčel a Harding se znovu opřel do dveří. Tlapa se stáhla zpět, dveře s kovovým klapnutím zapadly. Harding se rozkašlal a zhroutil na podlahu.

„Kam to jdeme?“ zeptala se Lex. Nacházeli se v prvním poschodí ústřední budovy pro návštěvníky. Po celé délce ubíhala prosklená chodba.

„Do řídícího střediska,“ odpověděl Tim.

„Kde to je?“

„Tady někde.“ Jak míjeli jednotlivé dveře, Tim si četl vytištěné vizitky. Zdálo se, že to jsou kanceláře: ÚČTÁRNA… SLUŽBY PRO NÁVŠTĚVNÍKY… GENERÁLNÍ ŘEDITEL… REVIZOR…

Dorazili ke skleněné přepážce s tabulkou:

VSTUP ZAKÁZÁN

POVOLEN JEN OSOBÁM

SE ZVLÁŠTNÍM OPRÁVNĚNÍM

Byl v ní otvor pro kódovou kartu, ale Tim do dveří jen strčil a otevřely se.

„Jak to, že se otevřely?“

„Je vypnutý proud,“ odvětil.

„A proč jdeme do toho řídícího střediska?“ vyptávala se.

„Abysme našli vysílačku. Potřebujeme se někomu ohlásit.“

Chodba za skleněnými dveřmi pokračovala. Tim si na tahle místa vzpomínal, viděl je tehdy při prohlídce. Lex mu klusala po boku. Z dálky se k nim neslo vrčení raptorů. Zdálo se, že se dravci blíží. Pak Tim zaslechl, jak drnčí sklo ve dveřích dole pod schodištěm.

„Už jsou tady…“ zašeptala Lex.

„Neměj strach.“

„Co tady dělají?“ zeptala se Lex.

„Na to se teď vykašli.“

SPRÁVCE PARKU… ŘÍDÍCÍ STŘEDISKO…

„Tady,“ řekl Tim. Strčil do dveří a otevřel je. Řídící středisko zůstalo takové, jak je viděl předtím. Uprostřed místnosti byla klávesnice se čtyřmi křesílky a čtyřmi počítačovými monitory. Místnost byla naprosto temná s výjimkou obrazovek, které všechny ukazovaly různě zbarvené obdélníčky.

„Takže kde je ta vysílačka?“ ptala se Lex.

Jenže Tim na vysílačku rázem zapomněl. Sunul se kupředu a zíral na obrazovky. Monitory běžely! To nemohlo znamenat nic jiného…

„Už zas musí jít proud.

„Fuj!“ vykřikla Lex a odskočila.

„Co?“

„Stála jsem na něčím uchu,“ odpověděla.

Když vstupovali, Tim nikoho neviděl. Ohlédl se a spatřil, že na podlaze leží osamělé lidské ucho.

„To je fakticky odporný,“ prohlásila Lex.

„Kašli na to.“ Obrátil se nazpět k monitorům.

„Kde je jeho zbytek?“ vyptávala se.

„Na to se teď vykašli.“

Pozorně se zahleděl na monitor. Obrazovka ukazovala řady barevných políček:

„S tímhle bys, Time, radši neměl blbnout,“ varovala ho.

„Neměj péči, já nic nezvořu.“

Už předtím viděl docela složité počítače, například ty v budově, kde pracoval jeho otec. Řídily všechno od provozu výtahů přes bezpečnostní opatření až k topení a větrání. Vypadaly v podstatě jako tenhle – taky spousta barevných políček – ale bylo jednodušší jim porozumět. A prakticky pokaždé měly rejstřík help, když se člověk potřeboval dozvědět něco o programu. Jenže tady žádný help neviděl. Podíval se znovu, aby se ujistil.

Ale pak si všiml něčeho jiného: v levém horním rohu obrazovky naskakovala čísílka. Ukazovala 10:47:22. Vzápětí si Tim uvědomil, že to je čas. Zbývalo pouhých třináct minut, aby varovali loď – jenže ještě větší starost měl o lidi v hotelu.

Ozvalo se praskání statické elektřiny. Obrátil se a viděl, že Lex drží rádio telefon. Vytáčela různá čísla na ciferníku a otáčela knoflíky. „Jak se s tím zachází?“ ptala se. „Mně to nějak nefunguje.“

„Dej mi to!“

„Je to moje! Já jsem si to našla!“

„Dej mi to, Lex!“

„Nejdřív to mám já!“

„Lex!“

V radiotelefonu náhle zapraskalo. „Kdo si s tím sakra hraje?‘’ zaburácel Muldoonův hlas.

Lex překvapením upustila přístroj na zem.

Grant se stáhl zpět a přikrčil se mezi palmami. V mlze zahlédl vpředu raptory, jak poskakují, vrčí a strkají hlavy do oken ústřední budovy. Avšak mezi jednotlivými zvuky umlkali a nakláněli hlavy na stranu, jako by čemusi vzdálenému naslouchali. A také slabě kňourali.

„Co to dělají?“ šeptal Gennaro.

„Vypadá to, jako by se chtěli dostat do bistra,“ odpověděl Grant.

„Co je v bistru?“

„Nechal jsem tam děti…“ řekl Grant.

„Můžou prorazit to sklo?“

„Ne, myslím, že ne.“

Grant je dál pozoroval. Pak zaslechl zapraskání vzdáleného rádiového hovoru a raptoři začali poskakovat ještě vzrušeněji. Jeden po druhém vyskakovali výš a výš. Nakonec uviděl, jak se první z nich lehce vznesl, přistál na balkónu v prvním poschodí a odtamtud vyrazil dovnitř do budovy.

V řídícím středisku v prvním poschodí Tim skočil po radiotelefonu, který Lex upustila. Stiskl knoflík. „Haló? Haló?“

„… jseš ty, Time?“ promluvil Muldoonův hlas.

„Ano, já.“

„Kde jste?“

„V řídícím středisku. Už jde elektřina!“

„To je ohromný, Time,“ odpověděl Muldoon.

„Jestli mi někdo řekne, jak počítač spustit, udělám to.“

Nastalo ticho.

„Haló?“ řekl Tim. „Slyšel jste mě?“

„No, s tím je trochu problém,“ odvětil Muldoon. „Nikdo, no, z těch, co tady jsou, neví, jak to provést. Jak uvést počítač do chodu.“

„Cože, děláte si legraci? Nikdo to neví?“ Připadlo mu to neuvěřitelné.

„Ne.“ Odmlka. „Myslím, že se musí něco udělat s hlavním schématem. Zapnout hlavní schéma… A ty počítačům trochu rozumíš, Time?“

Tim hleděl na obrazovku. Lex do něj šťouchla. „Pověz mu, že ne, Timmy,“ řekla.

„Ano, trochu. Trochu rozumím,“ odpověděl.

„Tak by ses mohl pokusit ty,“ vybídl Muldoon. „Tady nikdo neví, co se má udělat. A Grant počítačům taky nerozumí.“

„No dobře,“ souhlasil Tim. „Pokusím se.“ Vypjal radiotelefon a zahleděl se na obrazovku, aby ji prostudoval.

„Timmy,“ řekla Lex. „Ale ty přece nevíš, co se má dělat.“

„Ale vím.“

„Jestli víš, tak to teda udělej,“ odsekla Lex.

„Okamžik.“ Aby nějak začal, přitáhl si křesílko blíž ke klávesnici a stiskl jedno po druhém čtyři tlačítka ovládající pohyb kurzoru. Ale nic se nestalo. Pak stiskl několik jiných tlačítek. Ale na obrazovce se nic nezměnilo.

„No?“ pronesla.

„Někde je nějakej zádrhel,“ zamračil se Tim.

„Nekecej, Time, ty to neumíš,“ řekla.

Znovu prozkoumal klávesnici, velice podrobně. Nahoře měla funkční tlačítka, úplně jako klávesnice normálního pécéčka, monitor byl velký a barevný. Ale na skříňce měl něco neobvyklého. Na okraji obrazovky Tim uviděl spoustu droboučkých červených světélek.

Červená světélka všude podél okraje obrazovky… Co by to jenom mohlo být? Přiblížil k jednomu z nich prst a spatřil, jak se mu po kůži rozlilo měkké červené světlo.

Dotkl se ho a zaslechl pípnutí.

Okamžik nato okno se zprávou zmizelo a na obrazovce zářila původní barevná políčka.

„Co se to stalo?“ zeptala se Lex. „Cos to provedl? Tys na něco šáhnul!“

Samozřejmě, pomyslel si. Dotkl se obrazovky. Udělal to ten dotek! Ta červená světélka podél okraje musí být infračervené senzory. Tim ještě nikdy takovou obrazovku neviděl, ale četl o nich v časopisech. Stiskl knoflík označený RESET/REVERT.

Obrazovka se okamžitě proměnila. Dostal novou zprávu:

POČÍTAČ JE NYNÍ RESETOVÁN

PROVEĎTE VÝBĚR Z HLAVNÍ OBRAZOVKY

Z radiotelefonu se k nim doneslo vrčení raptorů. „Já se chci podívat ven,“ prohlásila Lex. „Měl bys vyzkoušet VIEW.“

„Ne, Lex.“

„No, já prostě chci něco vidět,“ trvala na svém. A než jí stačil ruku odrazit, stiskla VIEW. Obraz se okamžitě změnil.

„Hmm,“ prohlásila.

„Lex, necháš toho laskavě?“

„Podívej!“ vykřikla. „Funguje to! Ha!“

Monitory všude po celé místnosti začaly ukazovat rychle se proměňující záběry z různých částí parku. Většina záběrů byla šedavě zamlžených, pro venkovní mlhu, avšak jeden z nich ukazoval záběr zvenčí na hotel s raptorem na střeše, a vzápětí se další přepnul a ukázal krásný slunečný den, lodní příď zalitou slunečními paprsky…

„Co to bylo?“ zeptal se Tim a naklonil se kupředu.

„Co?“

„Ten obrázek!“

Jenže záběr se už změnil. Nyní sledovali vnitřek hotelu, jeden pokoj po druhém, a spatřili Malcolma ležícího v posteli…

„Zastav to!“ zvolala Lex. „Vidím je!“

Tim se dotkl obrazovky na několika místech a dostal submenu. A ještě jiné submenu.

„Počkej,“ zlobila se Lex. „Ty mi to vořeš…“

„Budeš laskavě chvíli držet hubu! Nevíš o počítačích vůbec nic!“

Teď už získal na obrazovce seznam videokamer. Jedna série byla označena HOTEL SAFARI LV2-4. Jiná DÁLKOVÉ SPOJENÍ: PALUBA LODI (VND). Na několika místech se dotkl obrazovky.

Na všech monitorech se objevily záběry videokamer. Jedna zabírala příď nákladní lodi a hladinu oceánu před ní. V dálce Tim spatřil pevninu – budovy roztroušené podél pobřeží a přístav. Přístav poznal, protože jej předešlého dne přelétali v helikoptéře. Jmenoval se Puntarenas. Zdálo se, že do přistání lodi zbývá už jen pár minut.

Avšak jeho pozornost přitáhla vedlejší obrazovka ukazující střechu hotelu Safari zahalenou šedavou mlhou. Raptory z větší části zakrývaly pyramidy a bylo jen vidět hlavy poskakující nahoru a dolů.

A pak, na třetím monitoru, spatřil vnitřek místnosti. Malcolm ležel na posteli a Ellie stála vedle něj. Oba hleděli vzhůru. Muldoon přecházel po místnosti, pak se zastavil a společně s nimi vzhlédl se zaujatým výrazem.

„Oni nás vidí,“ řekla Lex.

„Myslím, že ne.“

Vysílačka zapraskala. Muldoon na obrazovce zvedl přístroj ke rtům. „Haló, Time?“

„Jsem tady,“ přihlásil se.

„Víš, nemáme zas tak hrozně moc času,“ pronesl Muldoon zachmuřeně. „Raději bys měl pustit proud do ochranných mříží.“

A Tim současně zaslechl vrčení raptorů a na okamžik zahlédl v hořejší části záběru, že už protáhli dlouhé hlavy vyraženým sklem a cení zuby.

„Dělej, Timmy!“ vykřikla Lex. „Pusť tam ten proud!“

MŘÍŽE

Tim se pokusil dostat zpět k hlavnímu menu, ale najednou zjistil, že se mezi jednotlivými okny ztratil. Většina programů měla tlačítko nebo povel, kterým se člověk mohl okamžitě vrátit do předchozího okna nebo do hlavního menu. Jenže tenhle program ne – nebo o něm alespoň nevěděl. Také si byl jistý, že i tady jsou zabudované helpy, ale ani ty nedokázal najít, a Lex poskakovala vedle něj, křičela mu do ucha a znervózňovala ho.

Konečně se dostal do hlavního menu. Nevěděl přesně, jak se mu to podařilo, ale hlavně že byl zpátky. Zarazil se a hledal nějaký příkaz.

„Dělej něco, Timmy!“

„Budeš laskavě držet hubu? Snažím se vyvolat help.“

Stiskl TEMPLATE-MAIN. Obrazovku vyplnil složitý diagram s překrývajícími se okny a šipkami.

Špatně. Špatně.

Stiskl COMMON INTERFACE. Obraz na monitoru se změnil:

„Co to je?“ ozvala se Lex. „Proč nezapneš ten proud, Timmy?“ Ignoroval ji. Možná, že se v tomhle programu helpu říká „info“. Stiskl INFO.

„Timííí,“ zakvílela, ale to už zmáčkl DINF. Objevilo se další okno, které mu nic neříkalo. Stiskl GO BACK.

Zaslechl, jak Muldoon říká v radiotelefonu: „Tak jak to jde, Time?“ Nenamáhal se s odpovědí. Dohnán k zoufalství tiskl jednu klapku za druhou.

Náhle se zničehonic znovu objevilo hlavní menu.

Studoval obrazovku. ELECTRICAL MAIN a SETGRIDS DNL, tohle obojí vypadalo, jako že by to mohlo mít s mřížemi něco společného. Také ho napadlo, že důležité by mohlo být i SAFETY/HEALTH a CRITICAL LOCKS. Slyšel, jak raptoři vrčí. Musel se rozhodnout. Stiskl SETGRIDS DNL a povzdechl si, když uviděl:

Vůbec netušil, co má dělat. Označil STANDARD PARAMETRES.

STANDARD PARAMETRES

Park Grids B4-C6 Outer Grids C2-D2

Zoological Grids BB-07 Pen Grids R4-R4

Lodge Grids F4-D4 Main Grids E5-L6

Main Grids C4-G7 Sensor Grids D5-G4

Utility Grids AH-B5 Core Grids A1-Cl

Circuit Integrity Not Tested

Security Grids Remain Automatic

Tim v zoufalství zavrtěl hlavou. Okamžik mu trvalo, než si uvědomil, že právě dostal cenné informace. Teď už přece věděl, jak pustit proud do ochranných mříží hotelu: Stiskl F4.

ELEKTRIFIKOVANÉ MŘÍŽE F4 /HOTEL SAFARI/

POVEL NEMŮŽE BÝT PROVEDEN. ERROR-505

(Chybný povel. Zavedení proudu do ochranných mříží je nemožné. Viz Manuál, str. 4.09-4.11)

„Nefunguje to,“ podotkla Lex.

„Já vím!“ Stiskl jiné tlačítko. Na obrazovce se znovu rozzářilo:

ELEKTRIFIKOVANÉ MŘÍŽE D4 /HOTEL SAFARI/

POVEL NEMŮŽE BÝT PROVEDEN. ERROR-505

(Chybný povel. Zavedení proudu do ochranných mříží je nemožné. Viz Manuál, str. 4.09-4.11)

Tim se snažil zůstat klidný a v klidu si to rozebrat. Když se pokoušel pustit elektřinu do ochranných mříží, neustále se dopouštěl v povelu jakési chyby. Počítač tvrdil, že zavedení proudu do mříží je nemožné povelem, který dal. Jenže co to znamenalo? Proč to bylo nemožné?

„Timmy…“ Lex ho zatahala za ruku.

„Teď ne, Lex.“

„Právě teď,“ naléhala a táhla ho od obrazovky a od klávesnice. A v tu chvíli zaslechl vrčení raptorů.

Přicházelo z chodby.

Draví ještěři se už téměř prohryzali i přes druhou mříž v průhledu nad Malcolmovou postelí. Teď už mohli prostrčit roztříštěným sklem celou hlavu, provádět výpady a vrčet na lidi dole. Po chvíli se pak zase stáhli a pokračovali v ohryzávání kovu.

„Teď už to dlouho nepotrvá,“ komentoval Malcolm. „Tři čtyři minuty.“ Stiskl tlačítko na radiotelefonu. „Time, jsi tam? Time?“

Ale žádná odpověď se neozvala.

Tim vyklouzl ze dveří a na vzdálenějším konci chodby uviděl velociraptora stojícího u balkónu. Zůstal užasle zírat. Jak se dostal z mrazící komory?

Najednou se mu před očima objevil na balkónu druhý raptor a chlapec pochopil. Ten raptor se vůbec nevysvobodil z mrazící komory. Přišel zvenčí. Vyskočil sem ze země. Druhý raptor přistál tiše na ohrazení, dokonale udržel rovnováhu. Tim nemohl uvěřit vlastním očím. Veliké zvíře vyskočilo tři metry nahoru. Víc než tři metry. Musí mít neuvěřitelně silné nohy.

„Tak se mi zdálo, žes říkal, že nedokážou…“ zašeptala Lex.

„Pšššt.“ Tim se pokoušel něco vymyslet, ale jen s hrůzou a zároveň i s obdivem sledoval, jak na balkón vyskočil třetí raptor. Ještěři se na okamžik bezcílně motali v chodbě, a potom se v řadě jeden za druhým pustili vpřed. Blížili se k nim.

Tim tichounce strčil do dveří za zády, aby se vrátil do řídícího střediska. Jenže dveře se ani nehnuly. Zatlačil silněji.

„Zamkly se,“ zašeptala Lex. „Podívej.“ Ukázala na štěrbinu pro kódovou kartu vedle dveří. Zářilo tam drobné červené světélko. Bezpečnostní systém na dveřích se nějakým způsobem aktivoval. „Ty idiote, zamknuls nás tady na chodbě!“

Tim se rozhlédl po její délce. Uviděl několik jiných dveří, jenže u každých svítilo červené světlo. Znamenalo to, že všechny jsou zamčené. Neměli se kam ukrýt.

Potom zahlédl na podlaze na vzdálenějším konci chodby zhroucenou postavu. Byl to mrtvý strážný. K opasku měl připevněnou bílou kódovou kartu.

„Pojď,“ zašeptal. Utíkali ke strážnému. Tim popadl kartu a obrátil se nazpátek. Ale raptoři si jich samozřejmě všimli. Vrčeli a zastoupili jim zpáteční cestu do řídícího střediska. Začali se rozestupovat po chodbě, aby Tima a Lex obklíčili. Hlavy se jim pozvolna skláněly.

Chystali se k útoku.

Tim udělal jedinou věc, kterou mohl. Vrazil kartu do nejbližší štěrbiny, otevřel dveře vedoucí z chodby a strčil Lex dovnitř. Když se za nimi zavíraly, dravci zasyčeli a zaútočili.

HOTEL

Ian Malcolm dýchal tak, jako by každý doušek vzduchu měl být jeho poslední. Otupělým pohledem sledoval raptory. Harding mu změřil tlak, zamračil se a operaci zopakoval. Ellie Sattlerová se zabalila do přikrývky, třásla se zimou. Muldoon seděl na podlaze opřený o stěnu. Hammond mlčky hleděl vzhůru. Všichni naslouchali, jestli se neozve vysílačka.

„Co se stalo s Timem?“ ozval se Hammond. „Pořád o sobě nedává vědět?“

„Nevím.“

„Oškliví, že jo,“ pronesl Malcolm. „Opravdu ohyzdní.“

Hammond zavrtěl hlavou. „Kdo by si představil, že se to takhle zvrtne.“

„Zjevně to tvrdil Malcolm,“ přiznala Ellie.

„Já jsem si nic nepředstavoval,“ odvětil Malcolm. „Já jsem to vypočítal.“

„Tak už dost, prosím vás,“ povzdechl si Hammond. „Už mi opakuje celé hodiny já jsem vám to říkal. Jenže nikdo přece nechtěl, aby se to stalo.“

„Tohle není záležitost chtění,“ odvětil Malcolm se zavřenýma očima. Hovořil pomalu, zpod závoje drogy. „Je to záležitost toho, co si myslíte, že ještě můžete dosáhnout. Když se lovec vydává do pralesa, aby ulovil kořist pro rodinu, myslí si, že ovládne přírodu? Ne. Představuje si, že vnější svět leží mimo něj. Mimo jeho chápání. Mimo jeho síly. Možná se k přírodě modlí, aby mu prales ukázal úrodnou tvář. Modlí se proto, poněvadž ví, že přírodu neovládá. Že je jí vydán na milost a nemilost.

Ovšem vy jste se rozhodl, že se na milost přírody spoléhat nebudete. Rozhodl jste se, že ji ovládnete, a od té chvíle jste v trablech až po uši, protože to nemůžete dokázat. Přesto jste vytvořil soustavu, která to vyžaduje. Ale dokázat to nemůžete, nikdy jste to nedokázal a nikdy to ani nedokážete. Nepleťte si pojmy. Můžete postavit loď, ale nedokážete vytvořit oceán. Umíte sestrojit letadlo, ovšem nemůžete udělat ovzduší. Vaše síly jsou mnohem slabší, nesrovnatelné s vašimi sny o pohnutkách, které vás tomu přiměly uvěřit.“

„Tohle mě míjí,“ pronesl Hammond s povzdechem. „Kam ten Tim zmizel? Připadal mi jako takový zodpovědný chlapec.“

„Jsem si jistý, že se snaží situaci zvládnout,“ prohlásil Malcolm. „Jako každý z nás.“

„A Grant taky. Co se stalo s Grantem?“

Grant dorazil k zadním dveřím ústřední budovy, těm samým, z nichž před dvaceti minutami vycházel. Zatáhl za kliku: bylo zamčeno. Pak spatřil malé červené světélko. Bezpečnostní systém se reaktivoval! Sakra! Oběhl budovu dopředu a roztříštěnými předními dveřmi vešel do hlavní haly. Zastavil se u stanoviště strážného, kde byl s dětmi předtím. Zaslechl suché syčení nevypjaté vysílačky. Přešel do kuchyně, rozhlížel se po dětech, avšak kuchyňské dveře byly otevřené a děcka pryč.

Pustil se po schodech vzhůru, ale dorazil ke dveřím označeným VSTUP ZAKÁZÁN, které byly zavřené. Aby se dostal dál, na to potřeboval kódovou kartu.

Dovnitř Grant proniknout nemohl.

Odkudsi z chodby zaslechl raptoří vrčení.

Timovy tváře se dotkla ještěří pokožka a drápy mu rozervaly košili. Padl na záda a křičel děsem.

„Timmy!“ ječela Lex.

Tim se znovu vydrápal na nohy. Velociraptoří mládě mu dřepělo na rameně, vyplašeně čiřikalo a kvíkalo. Tim s Lex se nacházeli ve zvířecích jeslích. Podlaha byla poházená hračkami: válel se tu žlutý míč, panenka, plastikové chřestítko.

„To je ten malej raptůrek,“ řekla Lex a ukázala na zvíře, které svíralo Tima za rameno.

Mládě zabořilo hlavu Timovi pod bradu. Ubožátko má asi hlad, napadlo Tima.

Lex se přiblížila a zvíře přeskočilo na rameno jí. Tisklo se jí kolem krku. „Proč to dělá?“ zeptala se. „Má strach?“

„To já nevím,“ odvětil Tim.

Podala raptora nazpět Timovi. Mládě čiřikalo a kvíkalo a vzrušeně mu poskakovalo po ramenou. Stále se rozhlíželo a rychle pohybovalo hlavičkou. Nepochybně bylo rozčilené a…

„Time,“ zašeptala Lex.

Když unikli do jeslí, dveře do chodby se za nimi nezavřely. Nyní jimi právě procházeli velcí velociraptoři. První, pak i druhý.

Mládě, zřetelně rozrušené, začiřikalo a vyskočilo Timovi na ramena. Chlapci bylo jasné, že se musí odsud nějak dostat. Možná, že od nich na okamžik odvede pozornost. Nakonec to přece bylo raptoří mládě. Odtrhl malé zvířátko od sebe a hodil je přes místnost. Mládě přistálo pod nohama dospělých. První raptor sehnul tlamu a jemně je očichal.

Tim popadl Lex za ruku a vlekl ji hlouběji do místnosti. Musí najít dveře, způsob, jak se odsud dostat…

Ozval se vysoký pronikavý skřek. Tim se ohlédl a spatřil mládě v čelistech dospělého. Druhý velociraptor přiskočil kupředu a prudce škubl za nohy mláděte ve snaze vyrvat je sokovi z tlamy. Oba ještěři se pustili do rvačky nad mládětem, které zoufale kvičelo. Na podlahu se velkými kapkami řinula krev.

„Oni ho sežrali,“ zděsila se Lex.

Raptoři se rvali o zbytky mláděte, vzpínali se a naráželi do sebe hlavami. Tim našel dveře – byly odemčené – a prošel dovnitř, Lex táhl za sebou.

Ocitli se v jiné místnosti a podle temně zelené záře si uvědomil, že to je opuštěná laboratoř, ve které se extrahuje DNA. Řady stereoskopických mikroskopů byly opuštěné, obrazovky s vysokou rozlišovací schopností ukazovaly strnulé, obrovité černobílé obrázky různých druhů hmyzu. Mouchy a komáři, kteří štípali dinosaury před milióny roků, nasávali krev, kterou nyní používali ke znovustvoření dinosaurů na ostrově. Proběhli laboratoří a Tim slyšel frkání a vrčení raptorů, kteří je pronásledovali a přibližovali se. Doběhl do zadní části laboratoře a prošel dveřmi, na nichž muselo být namontované nějaké poplachové zařízení, protože v úzké chodbičce přerývaně a ostře zavyla siréna a nad hlavou se mu rozzářila a zhasla světla. Tim prchal chodbičkou a pohltila jej tma – pak se znovu rozzářila světla a zase nastala tma. Přes vytí poplachového signálu slyšel frkání raptorů, kteří se hnali za nimi. Lex kvičela a sténala. Tim vpředu spatřil další dveře, s modrou značkou biohazardu, a vrazil do nich. Prolétl jimi a náhle se srazil s čímsi obrovitým. Lex zavřískla hrůzou.

„Jen klid, děcka,“ řekl nějaký hlas.

Tim zamžikal, nemohl uvěřit vlastním očím. Před ním stál doktor Grant. A vedle něj pan Gennaro.

Grantovi trvalo téměř dvě minuty, než mu tam na chodbě došlo, že mrtvý strážný dole v hale pravděpodobně má kódovou kartu. Vrátil se a vzal si ji. Otevřel si cestu do chodby v patře a proběhl jí. Sledoval raptory po zvuku a objevil je, jak se rvou v jeslích. Byl si jistý, že děti utekly do vedlejší místnosti, a proto okamžitě přeběhl do laboratoře, kde se prováděla extrakce.

A tam se s nimi také setkal.

Nyní se už raptoři blížili. Zdálo se, že zvířata váhají, překvapená tím, že se najednou objevili další lidé.

Grant přistrčil děti Gennarovi do náručí a řekl: „Odveďte je někam do bezpečí.“

„Ale…“

„Tudy,“ Grant ukázal přes rameno k protějším dveřím. „Zaveďte je do řídícího střediska, jestli to zvládnete. Tam byste měli být v bezpečí.“

„Co chcete podniknout vy?“ zeptal se Gennaro.

Raptoři stáli u dveří. Grant postřehl, že zvířata vyčkala, dokud se neshromáždila všechna, a teprve pak vyrazila zase vpřed, ve skupině. Ve smečce. Přeběhl mu mráz po zádech.

„Mám plán,“ odpověděl. „Tak už jděte.“

Gennaro děti odvedl. Raptoři pozvolna postupovali proti Grantovi, míjeli superpočítače a obrazovky, na nichž stále probleskovaly nekonečné sekvence dešifrovaného genetického kódu. Dravci se sunuli vpřed bez váhání, čmuchali k podlaze, hlavy se jim střídavě zvedaly a klesaly.

Grant zaslechl cvaknutí kliky za sebou a ohlédl se přes rameno. Všichni ostatní stáli za skleněnými dveřmi a pozorovali ho. Gennaro zavrtěl hlavou.

Grant pochopil, co to znamená. Nevedly odtamtud žádné dveře do řídícího střediska. Gennaro s dětmi uvázl v pasti.

Teď všechno záviselo jen na něm.

Grant se pomalu plížil podél stěn laboratoře, aby raptory odlákal od Gennara a dětí. Zahlédl další dveře, poblíž vstupních, označené DO LABORATOŘE. Co to asi znamenalo? Měl nápad a doufal, že se nemýlí. Dveře nesly modré označení biohazardu. Raptoři se blížili. Grant se otočil, vrazil do dveří a prolétl jimi do hlubokého, teplého ticha.

Obrátil se.

Ano.

Byl tam, kde být chtěl, v líhni. Pod infračervenými světly se táhly dlouhé stoly se řadami vajec a pásy nízkého oparu ulpívajícího na stolech. Kolébací zařízení cvakala a bzučela v plné práci. Mlha se přelévala přes okraje stolů a klesala k podlaze, kde se rozplývala.

Grant utíkal přímo do zadní části líhně, do prosklené laboratoře ozářené ultrafialovým světlem. Oblečení na něm začalo modře zářit. Rozhlédl se po lahvičkách s reagenciemi. Kádinky plné pipet, baňky, odměrné válce… veškeré laboratorní zařízení.

Raptoři vstoupili do místnosti obezřele, vdechovali vlhký vzduch a pozorovali dlouhé stoly s vejci a kolébacími zařízeními. Vedoucí zvíře si otřelo zakrvácenou tlamu hřbetem přední pracky. Dravci tiše míjeli dlouhé stoly. Procházeli místností v jakémsi šiku, čas od času skláněli hlavy a hleděli pod stoly.

Pátrali po něm.

Grant se přikrčil a přeběhl do zadní části laboratoře. Rozhlédl se a spatřil kovovou skříňku označenou lebkou se zkříženými hnáty. Nápis hlásal POZOR! ORGANICKÉ JEDY. NUTNO ZACHOVAT BEZPEČNOSTNÍ OPATŘENÍ A4. Grant si vzpomínal na Regisova slova, že tady jsou uložené skutečné silné jedy. Pouhých pár molekul okamžitě usmrcuje…

Skříňka zařezávala přesně s okrajem laboratorního stolu. Zespodu se dovnitř ruka vsunout nedala. Pokusil se ji otevřít, ale neměla žádné viditelné víko, žádná dvířka… Grant se pozvolna napřímil a pohlédl do hlavní místnosti. Raptoři se ještě plížili mezi stoly.

Znovu se obrátil ke skřínce. Spatřil, že cosi podivného je zapuštěné do stolní desky. Vypadalo to jako elektrická zdířka pokrytá kulatou kovovou čepičkou. Odsunul čepičku, uviděl knoflík a stiskl jej.

Poklop s tichým zasyčením vyjel vzhůru ke stropu.

Grant spatřil před sebou skleněné police s řadami lahviček označených lebkou a zkříženými hnáty. Prohlížel si nálepky: CCK-55… Tetra-alfa-sekretin… Thymolevin X-1612… V ultrafialovém světle tekutiny zářily světle zelenou barvou. Poblíž uviděl skleněnou nádobu s injekčními stříkačkami. Stříkačky byly malé, do každé bylo nabráno nepatrné množství zeleně zářící kapaliny. Grant se v modravé temnotě natáhl pro nádobu s injekcemi. Jehly pokrývaly ochranné plastikové čepičky. Strčil si jednu z nich do zubů a odtrhl ji… Pohlédl na tenoučkou jehlu.

Postoupil kupředu. Proti raptorům.

Celý svůj život zasvětil studiu dinosaurů. Nyní se mohl přesvědčit, kolik toho ví doopravdy. Velociraptoři byli malí masožraví dinosauři, podobně jako oviraptoři nebo dromaeosauři, zvířata, o nichž panovala všeobecná domněnka, že se živili vejci. Grant se odjakživa domníval, že velociraptoři požírali, pokud mohli, vejce jiných dinosaurů, stejně jako někteří dnešní ptáci vejce jiných ptačích druhů.

Přikradl se k nejbližšímu stolu s vejci uvnitř líhně. Pomalu sáhl do mlhy a z kolébacího zařízení vyňal velikánské vejce. Bylo velké téměř jako ragbyový míč, zbarvené krémově a jemně růžově kropenaté. Opatrně si vejce přidržel, propíchl skořápku jehlou a vstříkl dovnitř obsah injekce. Vejce se zbarvilo slabě do modra.

Grant se opět sehnul. Pod stolem spatřil tlapy raptorů a mlžný opar splývající ze stolu. Postrčil vejce kupředu, takže se kutálelo proti dravcům. Raptoři vzhlédli, zaslechli šramot, který vejce vydávalo, a prudkým pohybem stočili hlavy sem a tam. Potom pokračovali ve své pomalé průzkumné cestě.

Vejce se zastavilo několik metrů od nejbližšího dravce.

Sakra!

Grant všechno zopakoval: tiše se natáhl pro vejce, podal si je, injikoval do něho jed a poslal je naproti raptorům. Tentokrát se zastavilo o tlapu jednoho z velociraptorů. Mírně se kolébalo a ťukalo přitom o veliký dráp na jeho palci.

Dravec překvapeně pohlédl dolů na nečekaný dárek. Sehnul se a zářící vejce očichal. Chvíli je tlamou postrkoval po podlaze.

A pak o ně ztratil zájem.

Velociraptor se znovu napřímil, pomalu vykročil a pokračoval v obhlídce.

Nezabralo to.

Grant sáhl pro třetí vejce a vstříkl do něho jed z nové injekce. Podržel zářící vejce v rukou a také je vypustil. Jenže tentokrát rychle, jako kouli při bowlingu. Vejce hlasitě zadrnčelo po podlaze.

Jedno ze zvířat zaslechlo hluk a sehnulo hlavu. Uvidělo, jak se cosi blíží, a instinktivně na pohybující se předmět zaútočilo. Rychle prolétlo mezi stoly a přehradilo rolujícímu vejci cestu. Veliké čelisti sklaply, zuby se zakously do vejce a rozdrtily skořápku.

Raptor stál a od tlamy mu odkapával bělavý albumin. Hlasitě si olizoval tlamu a pofrkával. Zakousl se do vejce ještě jednou a zvedl je kousek z podlahy. Ale ani v nejmenším se nezdálo, že by měl nějaké potíže. Znovu se sehnul, aby pokračoval ve žraní rozbitého vejce. Grant ho sledoval pohledem, aby viděl, co se bude dít…

Velociraptor na druhém konci místnosti jej zahlédl. Zadíval se přímo na něj.

Dravec hrozivě zavrčel. Vyrazil proti Grantovi přes líheň dlouhými, neuvěřitelně rychlými skoky. Grant to šokovaně sledoval a děsem strnul. Zvíře však náhle vydalo podivný povzdech, zabublalo to v něm a velké tělo se zřítilo na podlahu. Těžký ocas do ní křečovitě bil. Raptor vydával zvuky, jako by se dusil, prokládané přerývanými hlasitými skřeky. Od tlamy mu kypěla pěna. Hlava se mrskala sem a tam. Ocas bil o podlahu, až to dunělo.

Tak to je jeden, řekl si Grant.

Jenže zvíře umíralo pomalu. Vypadalo, že mu to potrvá celou věčnost. Grant sáhl pro další vejce – a spatřil, že ostatní raptoři strnule přihlížejí. Naslouchali zvukům, které vydávalo umírající zvíře. Jeden pohodil hlavou, pak další. První velociraptor vykročil, aby prozkoumal druha ležícího na podlaze.

Umírající dravec sebou nyní na podlaze křečovitě škubal a celé tělo se mu chvělo. Vydával naříkavé steny. Z tlamy mu už vybublalo tolik pěny, že Grant pod ní sotva rozeznával hlavu. Udeřila do podlahy a znovu z ní vyrazil sten.

Druhý raptor se sehnul nad zhrouceným zvířetem a ohledal je. Vypadal ze smrtelného zápasu celý zmatený. Opatrně si prohlédl hlavu pokrytou pěnou, potom sledoval chvějící se krk, nadzvedávající se žebra, tlapy…

A potom si ze zadní tlapy ukousl.

Umírající zvíře zavrčelo. Náhle napřímilo hlavu, otočilo ji a zaťalo zuby útočníkovi do krku.

To je druhý, řekl si Grant.

Jenže stojící raptor se vytrhl. Z krku mu prýštila krev. Vystrčil drápy na zadních tlapách a jediným bleskurychlým pohybem rozpáral padlému zvířeti břicho. Záhyby střev se vyvalily na podlahu jako tlustí hadi. Místnost naplnil řev umírajícího ještěra. Útočník se odvrátil, jako by jej už další boj nezajímal.

Přešel přes místnost, sehnul se a objevil zářící vejce. Grant sledoval, jak je raptor prokousl a zářící hmota mu stéká po bradě.

Tak teď to je druhý.

Druhého dravce jed zasáhl téměř okamžitě, zakašlal a složil se hlavou napřed. Při pádu převrátil stůl. Všude po podlaze se kutálely tucty vajec. Grant je s úděsem pozoroval.

Stále ještě zůstával třetí raptor.

Grant měl ještě jednu stříkačku. Jenže když bylo na zemi vajec tolik, bude muset podniknout něco jiného. Pokoušel se na něco přijít, když poslední zvíře podrážděně zavrčelo. Grant vzhlédl – dravec ho spatřil.

Poslední raptor se dlouhý okamžik nehýbal, jen si ho prohlížel. Potom pomalu, tiše vyrazil vpřed. Plížil se k němu. Hlava mu poskakovala nahoru dolů, na okamžik se zvedala nad stoly, chvílemi zůstávala skrytá. Blížil se s rozmyslem, obezřetně, vůbec ne tak rychle, jak si počínali ve smečce. Nyní byl osamocený a opatrný. Nespouštěl z Granta oči. Paleontolog se rychle rozhlédl. Nebylo kam se skrýt. Nemohl podniknout vůbec nic…

Upřel pohled na raptora, který se pomalu vydal stranou. Grant se také dal do pohybu. Pokusil se udržovat mezi sebou a zvířetem co největší počet stolů. Pomalu, pomaloučku se pustil vlevo…

Raptor postupoval v temně rudém osvětlení líhně. Dech, který nabíral nálevkovitě se rozšiřujícími nozdrami, tiše syčel.

Grant cítil, jak mu pod nohama praskají vejce a žloutek mu přilepuje podrážky k podlaze. Přikrčil se a v kapse se mu vzpříčila vysílačka.

Vysílačka.

Vytáhl ji z kapsy a zapjal.

„Haló. Tady Grant.“

„Alane?“ Elliin hlas. „Alane?“

„Poslouchej,“ řekl jí tiše. „Povídej něco.“

„Alane, to jsi ty?“

„Něco mluv,“ opakoval a přistrčil vysílačku po podlaze před sebe, do cesty blížícímu se raptorovi.

Přikrčil se za nohu stolu a čekal.

„Alane, řekni mi něco, prosím tě!“

Potom se ozvalo zapraskání a nastalo ticho. Vysílačka ztichla. Raptor se pustil vpřed. Dech mu tiše syčel.

Přístroj stále mlčel.

Co se to s ní děje? Copak mu nerozuměla? Raptor se tmou připlížil blíž.

„…Alane?“

Slaboučký hlásek z vysílačky velikého dravce přiměl, aby se zastavil. Začenichal do vzduchu, jako by čmuchal, jestli v místnosti není ještě někdo jiný.

„Alane, to jsem já. Nevím, jestli mě slyšíš.“

Raptor se odvrátil od Granta a vydal se směrem k vysílačce.

„Alane… prosím tě…“

Proč neodstrčil tu vysílačku dál? Dravec k ní sice mířil, jenže stále byl příliš blízko. Velikánská tlapa dopadla kousek od něj. Grant viděl skvrnitou kůži, slabě zeleně zářící. Stužky zaschlé krve na zahnutých drápech. Cítil silný pach ještěra.

„Alane, poslouchej mě… Alane?“

Raptor se sehnul a váhavě šťouchl do přístroje. Celým tělem se od něj odvrátil. Veliký ocas se zvedal přímo Grantovi nad hlavou. Natáhl ruku, zabodl stříkačku hluboko do masa a vstříkl do ocasu jed.

Velociraptor zavrčel a nadskočil. Děsivou rychlostí se obrátil proti Grantovi, tlamu doširoka otevřenou. Čelisti zachytily nohu od stolu. Raptor trhl hlavou, stůl odlétl stranou a Grant se svalil na záda, nyní zcela bez ochrany. Dravec se zjevil nad ním, napřímil se a hlavou narazil do infračervených zářičů, které se divoce rozkývaly.

„Alane?“

Raptor se trochu stáhl a zvedl tlapu, aby ho zasáhl drápy. Grant se odkutálel stranou, tlapa dopadla a minula ho o vlásek. Ucítil pronikavou bolest na zádech mezi lopatkami a po košili se mu rozlila teplá záplava krve. Válel se po podlaze, drtil pod sebou vejce a lepkavá hmota mu ulpívala na rukou a na tváři. Raptor kopl znovu a se zaprskáním jisker zničil vysílačku. Vztekle zavrčel a zaútočil potřetí. Grant narazil do stěny, už mu nezbýval žádný prostor k úniku. Dravec zvedl tlapu k závěrečné ráně.

A zvrátil se dozadu.

Velociraptor těžce supěl. Z tlamy mu vybublávala pěna.

Gennaro s dětmi vběhl do místnosti. Grant na ně zamával, aby se drželi zpátky. Děvčátko se podívalo na umírající zvíře a tiše proneslo: „Júúú.“

Gennaro pomohl Grantovi na nohy. Všichni se otočili a hnali se do řídícího střediska.

ŘÍDÍCÍ STŘEDISKO

Tim užasl, když zjistil, že obrazovka v řídícím středisku bliká. „Co se to stalo?“ zeptala se Lex.

Tim sledoval doktora Granta, jak hledí na obrazovku a bojácně vztahuje ruku ke klávesnici. „Já počítačům nerozumím,“ přiznal se paleontolog a zavrtěl hlavou.

Ale to už Tim vklouzl do sedačky. Rychlými pohyby se dotýkal obrazovky. Na jednom monitoru viděl loď vplouvající do Puntarenas. K přístavišti jí scházelo jen nějakých dvě stě metrů. Jiný monitor zabíral hotel s raptory dorážejícími ze stropu. Z reproduktoru slyšel jejich vrčení.

„Dělej něco, Timmy,“ naléhala Lex.

Stiskl SETGRIDS DNL, přestože tohle okénko blikalo.

Obrazovka odpověděla:

VAROVÁNI: PŘÍKAZ ZRUŠEN (NÍZKÝ PŘÍKON PROUDU).

„Co to znamená?“ zeptal se Tim.

„Tohle se nám stalo už předtím,“ Gennaro luskl prsty. „Znamená to, že příkon pomocného generátoru je nízký. Musíš zapojit hlavní zdroj.“

„Ano?“

Stiskl ELECTRICAL MAIN.

Tim si těžce povzdechl.

„Co chceš dělat teď?“ zeptal se Grant. Rozblikala se celá obrazovka.

Tim stiskl MAIN.

Nic se nestalo. Obrazovka blikala dál.

Dal povel MAIN GRID P. Cítil, jak se mu strachy obrací žaludek.

PROUD DO OCHRANNÝCH MŘÍŽÍ NEVPUŠTĚN.

AKTIVOVÁN POUZE POMOCNÝ ZDROJ.

Obrazovka pořád blikala. Stiskl MAIN SET 1.

HLAVNÍ ZDROJ AKTIVOVÁN.

V místnosti se rozzářila světla. Zároveň všechny monitory přestaly poblikávat. „Júúú! Výborně!“

Dal povel RESET GRIDS. Chvíli se nedělo nic. Pohlédl na monitory od terénních videokamer, pak zpět na hlavní obrazovku.

Grant pronesl něco, co Tim nezaslechl, jen slyšel napětí v jeho hlase. Ustaraně na chlapce pohlédl.

Tim cítil, jak mu srdce v hrudi divoce bije. Lex na něj cosi vřískala. Už nikdy v životě nechtěl vidět žádný záběr na žádném monitoru. Slyšel, jak skřípějí ohýbané mříže na střeše hotelu, a divoké vrčení raptorů. Slyšel Malcolma, který zasténal:

„Proboha…“

Stiskl LODGE.

URČI KÓD OCHRANNÝCH MŘÍŽÍ, KTERÉ CHCEŠ ZAPNOUT.

Číslo mu vypadlo z paměti. Rozpomínal se po nekonečně dlouhý, strnulý okamžik. Pak stiskl F4.

AKTIVOVÁNY OCHRANNÉ MŘÍŽE ČÍSLO F4.

Na monitoru od videokamery uviděl výbuch jisker, který se snesl dolů od stropu hotelového pokoje. Monitor zahořel bílým světlem. Lex vykřikla:

„Cos to provedl!“

Jenže téměř okamžitě se obraz vrátil a spatřili raptory uvězněné mezi mřížemi, zmítající se bolestí a skučící mezi pršícími jiskrami. Muldoon s ostatními jásali, jejich hlasy jim slabě donášel reproduktor.

„A je to!“ Grant poplácal Tima po zádech. „Hotovo! Dokázals to!“

Všichni vylétli a poskakovali radostí, když Lex řekla: „A co ta loď?“

„Ta co?“

„Ta loď,“ opakovala a ukázala na obrazovku.

Loď zatočila doleva a chystala se přistát. V průběhu manévru se budovy před přídí zvětšily a posunuly doprava. Tim viděl námořníky mířící na příď, aby uvázali lana.

Vrhl se nazpět do židle a prohlížel si hlavní menu. Připadlo mu, že s telefony by mohly souviset povely TeleCom VBB a TeleCom RSD. Stiskl TELECOM RSD.

NA ZÁZNAMNÍKU TĚ ČEKÁ 23 VZKAZŮ

A/NEBO OHLÁŠENÝCH HOVORŮ.

CHCEŠ SI JE POSLECHNOUT HNED TEĎ?

Odpověděl NE.

„Možná, že ta loď je taky jeden z těch čekajících hovorů,“ řekla Lex. „Možná, že takhle bys zjistil její číslo!“

Ignoroval ji.

VYTOČ ČÍSLO, KTERÉ CHCEŠ VOLAT,

NEBO STISKNI F7, ABYCH TI UKÁZAL SEZNAM.

Stiskl F7 a obrazovku náhle zaplavila jména a čísla, seznam byl ohromný. Byl seřazený abecedně a chvíli běžel, než Tim našel to, co hledal:

LOĎ ANNE B: (FREDDY) 708-3902

Teď už zbývalo jen zjistit, jak se na tomhle počítači vytáčejí čísla. Stiskl řadu tlačítek na dolním okraji obrazovky:

CHCEŠ VOLAT HNED NEBO POZDĚJI?

Dal povel VOLAT HNED.

LITUJI, ALE HOVOR S ČÍSLEM, KTERÉ JSI VYTOČIL, NELZE USKUTEČNIT. (ERROR-598) ZKUS TO JEŠTĚ JEDNOU, PROSÍM.

Zkusil to tedy znovu.

Uslyšel vyzváněcí tón, potom zvuky, jak se automaticky vytáčela čísla v rychlém sledu.

„Zvoní to?“ zeptal se Grant.

„Docela dobrej, Timmy,“ řekla Lex. „Jenže už jsou skoro tam.“ Viděli na obrazovce, jak se lodní příď přibližuje k přístavní hrázi v Puntarenas. Zaslechli vysoko položené písknutí a pak řekl nějaký hlas: „No nazdar, Johne, tady je Freddy. Slyšíš mě tam?“

„Zvedni sluchátko,“ mínila Lex.

Všichni se vrhli po telefonech a zvedali všechna sluchátka, která byla v dohledu, ale ve všech slyšeli jen vyzváněcí tón. Konečně si Tim všiml jednoho telefonu připevněného z boku ke klávesnici, u kterého poblikávalo světélko.

„No tak, řídící středisko! Tady je Freddy. Slyšíte mě, vy tam?“

Tim uchopil sluchátko. „Haló, tady je Tim Murphy, a já potřebuju, abyste…“

„No, Johne, řekni to ještě jednou, nerozuměl jsem ti.“

„Nepřistávejte s lodí! Slyšíte mě?“

Nastala odmlka. Pak nějaký hlas řekl překvapeně: „Hergot, má to hlas jako nějakej kluk.“

„Nepřistávejte s lodí!“ opakoval Tim. „Vraťte se na ostrov!“

Hlasy zněly jakoby zdálky a skřípavě. „Řekl… se jmenuje Murphy?“ A jiný hlas odpověděl: „Jméno… mu nerozuměl.“

Tim se zoufale rozhlédl po ostatních. Gennaro sáhl po telefonu. „Dovol, zařídím to. Můžeš najít, jak se jmenuje?“

Ve spojení ostře zapraskaly poruchy, „…musí to bejt nějakej fór… nějakej zasranej radioamatér… nebo co.“

Tim zápasil s klávesnicí. Snad existuje způsob, jak zjistit, kdo to ten Freddy je…

„Slyšíte mě?“ pronesl Gennaro do telefonu. „Jestli mě slyšíte, okamžitě mi odpovězte.“

„Synku,“ ozvala se afektovaně protáhlá odpověď, „nevíme, kdo sakra jseš, ale nejsi nijak zábavnej. Právě přistáváme a máme co na práci. Takže buď udej řádnou identifikaci, nebo táhni z tohohle kanálu k čertu!“

Tim sledoval, jak se na obrazovce vypsalo FARRELL, FREDERICK D. (CAPT.).

„Nabízím vám jako identifikaci tohle, pane kapitáne Farrelle,“ řekl Gennaro. „Jestli tu loď neobrátíte a okamžitě se nevrátíte na ostrov, budete shledán vinným za porušení paragrafu 509 Všeobecného zákona o námořní plavbě, což může být stíháno ztrátou licence, pokutou až do výše padesáti tisíc dolarů a pěti roky vězení. Rozumíte mi?“

Nastalo ticho.

„Slyšel jste mě, kapitáne Farrelle?“

Pak se zdálky donesl hlas. „Slyšel.“ A jiný hlas řekl: „Zpáteční chod!“ Loď se začala vzdalovat od přístavní hráze.

Lex zajásala. Tim se zhroutil do židle a stíral si pot z čela.

„Co to je Všeobecný zákon o námořní plavbě?“ zeptal se Grant.

„Kdo to má sakra vědět?“ řekl Gennaro.

Všichni s uspokojením sledovali obrazovku. Loď s konečnou platností zamířila pryč od pobřeží.

„Počítám, že jsme z nejhoršího venku,“ mínil Gennaro.

Grant zavrtěl hlavou. „To nejhorší právě začíná.“

SEDMÉ PŘIBLÍŽENÍ

„Matematika bude stoupající měrou vyžadovat odvahu čelit svým vlastním vývodům.“

IAN MALCOLM

ZNIČENÍ PLANETY

Malcolma přestěhovali do jiného pokoje v hotelu, aby mu upravili postel. Zdálo se, že Hammond ožil, celý se napřímil a vyvíjel horečnou činnost.

„No,“ prohlásil, „aspoň že se zabránilo katastrofě.“

„Jakou katastrofu máte na mysli?“ zeptal se s povzdechem Malcolm.

„No,“ odvětil Hammond, „neuprchli a neovládli celý svět.“

Matematik se zvedl na lokti. „Z tohohle jste měl obavy?“

„Tohle jistě bylo v sázce,“ mínil Hammond. „Tahle zvířata, na které jsou všichni dravci krátcí, mohla uniknout a úplně zničit naši planetu.“

„Vy egocentrický idiote,“ řekl Malcolm zuřivě. „Máte vy vůbec ponětí, o čem to mluvíte? Vy si myslíte, že můžete zničit planetu? Proboha, jakou ničivou sílu byste to musel mít.“ Malcolm klesl zpět na postel. „Tuhle planetu přece nemůžete zničit. O tom se vám nemůže dokonce ani snít.“

„Mnoho lidí se domnívá,“ odvětil Hammond prkenně, „že naše planeta se nachází v nebezpečí.“

„No, nenachází,“ odsekl Malcolm.

„Všichni odborníci se shodují v tom, že naše planeta má problémy.“

Matematik si povzdechl. „Dovolte, abych vám o naší planetě něco pověděl,“ řekl. „Naše planeta je stará čtyři a půl miliardy let. Téměř stejně dlouho na ní existuje život. Tři celé osm desetin miliardy roků. První baktérie. A později prvé mnohobuněčné organismy, pak první složití tvorové v moři, na pevnině. Potom dochází k ohromnému rozvoji – vznikají obojživelníci, dinosauři, savci, každá z těchto tříd žije milióny a milióny roků. Vznikají celé dynastie nových zvířat, dožívají se vrcholu svého rozkvětu a vymírají. Tohle všechno se přitom děje na pozadí neustálých a obrovitých zvratů, vystupují celá nová pohoří a postupně erodují, padají meteority, vybuchují sopky, oceány se přelévají přes pevninu a zase ustupují, celé kontinenty se pohybují… Na pozadí neustálých a hlubokých proměn… Dokonce i dnešní největší geografický úkaz na celé planetě pochází z kolize dvou obrovských kontinentů. Srazily se a před milióny let vytvořily pohoří Himalájí. A tohle všechno naše planeta přežila. Docela jistě proto přežije i nás.“

Hammond se zamračil. „To, že už trvá dlouhou dobu,“ odsekl, „ještě neznamená, že je věčná. Kdyby třeba došlo k neštěstí s atomovým výbuchem…“

„Připusťme, že by se něco takového stalo,“ řekl Malcolm. „Řekněme, že by to byl tak velký malér, že by vymřely veškeré rostliny a zvířata, a že by Země po nějakém výbuchu zářila statisíce roků. Život by stejně někde přežil – pod zemí nebo možná zamrzlý v antarktickém ledě. A po mnoha letech, až by planeta přestala být neobyvatelná, zase by se po ní rozšířil. Znovu by se spustil proces evoluce. Možná že by trvalo několik miliard let, než by se život opět rozrostl do současné košatosti. A samozřejmě by se velice lišil od toho, který existuje teď. Ale Země by naše bláznovství přežila. Život taky. To jenom my,“ řekl Malcolm, „si myslíme, že ne.“

„No, jestli se ozónová vrstva ještě víc ztenčí…“ namítl Hammond.

„…tak bude na zemský povrch dopadat víc ultrafialového záření. No a co?“

„No. Způsobí to rakovinu kůže.“

Malcolm zavrtěl hlavou. „Ultrafialové záření je pro život vhodná věc. Nese spousty energie. Podporuje mutace, změny. Ultrafialové záření dá vybujet mnoha novým formám života.“

„A řada jiných vymře,“ řekl Hammond.

Malcolm si povzdechl. „Myslíte si, že to je poprvé, co se něco takového stalo? Jistě víte něco o kyslíku?“

„Vím, že je nezbytný pro život.“

„Nezbytný je dnes.“ odvětil Malcolm. „Ale kyslík je ve skutečnosti metabolický jed. Je to žíravý plyn, podobně jako fluorovodík, jehož vodným roztokem se leptá sklo. A když jisté rostlinné buňky poprvé začaly uvolňovat kyslík do ovzduší – řekněme zhruba před třemi miliardami let – ohrozilo to všechny ostatní formy života na naší planetě. Tyhle rostlinné buňky zaplavovaly životní prostředí smrtícím jedem. Vydechovaly zhoubný plyn a jeho koncentrace v ovzduší narůstala. Atmosféra planety jako třeba Venuše obsahuje méně než jedno procento kyslíku. Koncentrace kyslíku na Zemi prudce vzrůstala – pět, deset a nakonec jednadvacet procent! Země měla najednou naprosto toxické ovzduší! Se životem neslučitelné!“

Hammond už vypadal nazlobeně. „A co chcete dokázat? Že se novodobé znečištění taky vstřebá?“

„Ne,“ odvětil Malcolm. „Chci dokázat to, že život na Zemi se o sebe umí postarat. Na poměry člověka je sto let dlouhá doba. Před sto roky jsme neměli auta, letadla, počítače ani vakcíny… Byl to úplně jiný svět. Jenže pro Zemi jedno století neznamená nic. Ani milión let není nic. Tahle planeta žije a dýchá podle mnohem delší časové škály. Neumíme si představit, jak je pomalá a jak mocný má rytmus, a nemáme ani tu pokoru, abychom se o to pokusili. Vyrojili jsme se tu na dobu odpovídající jednomu mrknutí oka. Když se zítra vytratíme, Země to ani nezpozoruje.“

„A mohli bysme se vytratit velice snadno,“ provokoval zlostně Hammond.

„Ano,“ odvětil Malcolm. „To bychom mohli.“

„Takže co tím chcete říct? Ze bysme se měli přestat starat o životní prostředí?“

„Ne, samozřejmě že ne.“

„Takže co?“

Malcolm se rozkašlal a zahleděl se do dálky. „Aby bylo jasné jedno. Tahle planeta ohrožená není. My jsme ohrožení. Nemáme moc zničit planetu – nebo ji zachránit. Ale možná, že najdeme sílu zachránit sami sebe.“

OSTROV POD KONTROLOU

Uplynuly čtyři hodiny. Bylo odpoledne, slunce se sklánělo k západu. V řídícím středisku opět pracovala klimatizace a počítač fungoval bezchybně. Pokud vůbec dokázali spočítat, ze čtyřiadvaceti lidí, kteří původně byli na ostrově, bylo osm mrtvých a dalších šest nezvěstných. Ústřední budova pro návštěvníky i hotel nyní byly bezpečné a zdálo se, že i severní oblasti jsou od dinosaurů vyčištěné. Zavolali o pomoc úřady v San José. Kostarická Národní garda už byla na cestě stejně jako záchranný vrtulník, který měl přepravit Malcolma do nemocnice. Jenže kostarická garda byla zjevně opatrná. Než nakonec vyšlou na ostrov pomoc, bezpochyby budou žhavit dráty telefonního spojení mezi San José a Washingtonem. A nyní se už den valem krátil, jestli helikoptéry nedorazí v krátkém čase, budou muset počkat až do rána.

Mezitím neměli na práci nic jiného než čekat. Loď se vracela, posádka objevila tři mladé raptory skotačící v nákladovém prostoru na zádi a zvířata pobila. Zdálo se, že na Isla Nublar bezprostřední nebezpečí pominulo. Všichni se nacházeli buď v ústřední budově, nebo v hotelu. Tim si už počítač docela osahal a našel si nový program.

Celkový počet zvířat 292

Druh Očekáváno Nalezeno Ver

Tyrannosaurus 2 1 4.1

Maiasaurus 22 20 ??

Stegosaurus 4 1 3.9

Triceratops 8 6 3.1

Procompsognathid 65 64 ??

Othnielia 23 15 3.1

Velociraptor 37 27 ??

Apatosaurus 17 12 3.1

Hadrosaurus 11 5 3.1

Dilophosaurus 7 4 4.3

Pterosaums 6 5 4.3

Hypsilophodontid 34 14 ??

Euoplocephalid 16 9 4.0

Styracosaurus 18 7 3.9

Callovosaurus 22 13 4.1

Součet 292 203

„Co se to k čertu zase děje?“ nelíbilo se Gennarovi. „Teď to tvrdí, že zvířat je méně?“

Grant přikývl. „Pravděpodobně.“

„Jurský park konečně začíná být regulovaný,“ komentovala Ellie.

„Máte na mysli?“

„Rovnováhu.“ Grant ukázal na monitory. Na jednom z nich viděli, jak hypsilophodonti vylétli do vzduchu, když na jejich území od západu vtrhla smečka velociraptorů.

„Elektrické ploty nefungovaly po celé dlouhé hodiny,“ vysvětloval Grant. „Zvířata se navzájem smísila. Jednotlivé populace jsou nyní v rovnováze – ve skutečné jurské rovnováze.“

„Myslím, že nezamýšleli, aby se stalo tohle,“ soudil Gennaro. „Neočekávali, že by se zvířata někdy pomíchala.“

„No, už se stalo.“

Na jiném monitoru Grant spatřil smečku raptorů, jak se plnou rychlostí ženou přes otevřené prostranství na čtyřtunového hadrosaura. Hadrosaurus se obrátil na útěk, ale jeden z raportů se mu vrhl na záda a zakousl se mu do dlouhého krku, zatímco ostatní ho předběhli, obklíčili, hryzali ho do tlap a vyskakovali, aby ho mohli seknout do břicha strašnými drápy. Šest raptorů zdolalo mnohem větší zvíře v několika málo minutách.

Grant mlčky přihlížel.

„Takhle sis to představoval?“ zeptala se Ellie.

„Nevím, co jsem si vlastně představoval,“ odvětil. Díval se na monitor. „Ne, takhle přesně ne.“

„Víte,“ pronesl Muldoon tiše. „Vypadá to, že všichni dospělí raptoři jsou teď na svobodě.“

Grant mu nejprve nevěnoval velkou pozornost. Jen se díval na obrazovky, na vzájemné soužití velikých zvířat. V jižní části stegosaurus mával trnovitým ocasem a ostražitě obcházel mladého tyrannosaura. Dravec jej zasněně pozoroval, najednou vyrazil do útoku, ale tesáky mu jen sklouzly po ostnech. V západním kvadrantu mezi sebou bojovali dospělí triceratopsi, s rohy zaklesnutými do sebe. Jedno zvíře leželo v krvi a umíralo.

„Máme ještě jednu hodinu denního světla, pane doktore,“ vyzval Granta Muldoon. „Jestli se chcete pokusit najít to hnízdo.“

„Správně,“ odpověděl. „To chci.“

„Říkal jsem si,“ podotkl Muldoon, „že až přijdou ti Kostarikánci, pravděpodobně si budou myslet, že se tady na ostrově semlelo něco vojenského. Budou koukat něco okamžitě zničit.“

„Setsakra pravda,“ souhlasil Gennaro.

„Vybombardujou to ze vzduchu,“ pokračoval Muldoon. „Možná napalmem, třeba taky nervovým plynem. Ale pěkně seshora.“

„Doufám, že to tak provedou,“ přidal se Gennaro. „Tenhle ostrov je příliš nebezpečný. Všechna zvířata musí být do jednoho zničená, a čím dřív, tím líp.“

„To je nepřiměřené,“ řekl Grant a zvedl se. „Pusťme se do toho.“

„Myslím, že jste dobře nerozuměl, Alane,“ zastavil ho Gennaro. „Můj názor je, že tenhle ostrov je příliš nebezpečný. Musí se zničit. Všechna zvířata na tomhle ostrově se musí zničit, a přesně to provede kostarická garda. Myslím, že bychom to měli nechat v jejich zdatných rukách. Chápete, co vám říkám?“

„Naprosto,“ odvětil Grant.

„Pak nevím, co vám ještě vadí,“ řekl Gennaro. „Je to vojenská záležitost. Nechme na nich, aby to vykonali.“

Granta zabolelo místo na zádech, kam ho zasáhl drápy raptor. „Ne,“ odpověděl. „O to se musíme postarat my.“

„Nechte to odborníkům,“ naléhal Gennaro.

Grant si připomněl, jak Gennara nalezl, právě před šesti hodinami, schouleného a vyděšeného v kabině náklaďáku v provozní budově. A náhle ztratil sebeovládání a přitiskl právníka k betonové stěně. „Poslechněte, vy srábku, nesete zodpovědnost za to, co se stalo, a začnete se podle toho taky chovat!“

„Já se chovám,“ odsekl Gennaro a rozkašlal se.

„Ne, nechováte. Od samého začátku se snažíte svalit odpovědnost na všechny kolem.“

„K čertu…“

„Vy jste získal investory pro projekt, který jste nikdy úplně nepochopil. Vy jste spolumajitelem podniku, na který jste se neobtěžoval dohlížet. Nekontroloval jste, co tady provádí člověk, kterého jste znal jako lháře, a dovolil jste mu, aby tady zneužil nejnebezpečnější technické vynálezy v celé lidské historii. Tomu říkám, že svalujete odpovědnost na druhé.“

Gennaro se znovu rozkašlal. „No, teď tedy svou zodpovědnost přejímám.“

„Ne,“ řekl Grant. „Stále ji přenášíte na druhé. Ale dál už to dělat nemůžete.“ Pustil Gennara, který se sehnul a lapal po dechu. Grant se obrátil na Muldoona: „Jaké máme zbraně?“

„Máme nějaké vystřelovací sítě,“ odpověděl Muldoon, „a elektrické tyče.“

„Jak jsou účinné ty elektrické tyče?“ zeptal se Grant.

„Stejně jako výboje proti žralokům. Mají na konci kondenzátor, který dá při kontaktu ránu. Vysoké napětí, nízký proud. Nezabíjí, ale bezpečně ochromuje.“

„To nebude stačit,“ namítl Grant. „V hnízdě ne.“

„V jakém hnízdě?“ podivil se Gennaro, který ještě stále kašlal.

„V hnízdě raptorů,“ vysvětlila Ellie.

„V hnízdě raptorů?“

„Máte nějaké obojky s vysílačkou?“ zeptal se Grant.

„To jistě mám,“ odvětil Muldoon.

„Vezměte jeden. A není tam ještě něco, co bychom mohli použít k obraně?“

Muldoon zavrtěl hlavou.

„No dobře, přineste, co najdete.“

Muldoon odešel. Grant se obrátil na Gennara. „Váš ostrov, to je jedno svinstvo, pane Gennaro. Váš pokus je taky svinstvo. Musí se to tady vyčistit. Jenže to nemůžete provést, dokud nevíte, jak velký ten svinčík vlastně je. A to znamená vyhledat na ostrově hnízda. Zejména hnízda raptorů. Budou ukrytá. Musíme je najít, prozkoumat a spočítat vejce. Musíme zaregistrovat všechna zvířata, která se na ostrově narodila. Potom ho můžeme vypálit. Ale nejdřív musíme ještě chvilku pracovat.

Ellie hleděla na nástěnnou mapu, která nyní ukazovala rozmístění zvířat. Tim pracoval s klávesnicí. Ukázala na mapu. „Raptoři se soustředili v jižní části, do míst, kde vyvěrají vulkanické páry. Možná, že mají rádi teplo.“

„Jsou tam nějaká místa, kde by se mohli ukrýt?“

„Vypadá to, že jsou,“ odvětila. „Jsou tam mohutné betonové drenáže odvodňující jižní nížinu. Rozsáhlé podzemní prostory. Vlhko a stín.“

Grant přikývl. „Pak tam někde budou.“

„Myslím, že se tam dá vlézt také odněkud z pláže.“ Ellie se otočila ke klávesnici a požádala: „Time, ukaž nám plán odvodňovací sítě.“ Tim neposlouchal. „Time?“

Byl sehnutý nad klávesnicí. „Okamžik,“ řekl. „Něco jsem našel.“

„A co?“

„Skladiště neuvedené na mapách. Nevím, co tam je.“

„Pak by tam mohly být zbraně,“ podotkl Grant.

Minuli provozní budovu a odemkli dvojité ocelové dveře. Když je zvedli, ve slunečním světle se objevily betonové schody klesající do hlubin. „Zatracenej Arnold,“ zanadával Muldoon, když kulhal po schodišti dolů. „Přece musel vědět, že to tady je.“

„Možná že ne,“ odporoval Grant. „Třeba to tady nezkoumal.“

„No dobře, pak to věděl Hammond. Někdo určitě.“

„Kde je Hammond teď?“

„Pořád v hotelu.“

Dospěli na konec schodů a narazili na řady plynových masek visících na stěně v plastikových schránkách. Posvítili si baterkami hlouběji do místnosti a spatřili několik těžkých skleněných kostek, asi dvě stopy vysokých, s ocelovými čepičkami. V kostkách si Grant všiml malých tmavých koulí. Napadlo ho, že si připadá jako ve fantastickém mlýně, kde se mele obrovitý pepř.

Muldoon otevřel kryt jedné z krychlí, sáhl dovnitř a vylovil jednu kouli. Zamračeně ji natočil do světla. „Ať se propadnu!“

„Co to je?“ zeptal se Grant.

„MORO-12,“ odpověděl Muldoon. „Nervový plyn. Jsou to granáty. Nepřeberná spousta granátů.“

„Tak se do toho pusťme,“ vyzval ho Grant zachmuřeně.

„Mě má rád,“ chichotala se Lex. Stáli v garáži ústřední budovy pro návštěvníky s malým raptorem, kterého Grant chytil v tunelu. Hladila zvíře přes mřížoví klece. Mládě se jí čumákem otíralo o ruku.

„Já bych s ním byl opatrnej,“ komentoval Muldoon. „Umějí ošklivě kousnout.“

„Mě má rád,“ chlubila se Lex. „Jmenuje se Clarence.“

„Clarence?“

„Ano,“ přitakala Lex.

Muldoon držel kožený obojek s připojenou malou kovovou krabičkou. Grant slyšel ve sluchátcích vysoko položené pípání. „Je to složité nasadit zvířeti obojek?“

Lex měla stále ruku uvnitř klece a mazlila se s raptorem. „Vsadím se, že mně dovolí, abych mu ho nasadila,“ prohlásila.

„To bych nezkoušel,“ odvětil Muldoon. „Jsou nevypočitatelní.“

„Vsadím se, že mi to dovolí,“ trvala na svém.

A tak Muldoon podal obojek Lex. Zvedla jej tak, aby si ho raptor mohl očichat. Pak jej pomalu nasadila zvířeti na krk. Když Lex obojek zamkla a přes svorku přetáhla kryt z přilnavého nylonu, raptor změnil barvu na temnější zelenou. Potom se zvíře uklidnilo a opět se mu vrátila světlejší barva.

„Ať se propadnu!“ zaklel Muldoon.

„Je to chameleón,“ řekla Lex.

„Ostatní raptoři tohle nedokážou,“ prohlásil Muldoon zamračeně. „Tahleta divoká zvířata musí být odlišná. Mimochodem,“ obrátil se ke Grantovi, „jestli se všechny rodí jako samice, jak se pak rozmnožují? Nikdy jste mi nevysvětlil problém s žabí DNA.“

„Nejde o žabí DNA,“ odvětil Grant, „ale o DNA obojživelníků. Avšak jev, který se tu odehrál, je zvlášť dobře zdokumentovaný na žábách. Zvlášť na západoafrických žábách, pokud si dobře vzpomínám.“

„A jaký je to jev?“

„Genderova tranzice,“ vysvětlil Grant. „Prostě to je změna pohlaví.“ Objasnil, že u řady rostlin a zvířat je popsaná schopnost měnit pohlaví v průběhu života – u orchidejí, některých ryb a garnátů, a taky u žab. Žáby, které byly pozorované, jak kladou vajíčka, se dokázaly v průběhu několika měsíců proměnit v dokonalé samce. Nejprve si osvojily bojovné postoje samců, pak se jim vyvinulo pískání vábící samičky, začaly se jim vytvářet samčí hormony, začaly produkovat gonády a nakonec se úspěšně pářily se samičkami.

„Děláte si srandu,“ ozval se Gennaro. „A co je k tomu přimělo?“

„Proměnu zjevně stimulovalo prostředí, v němž měla všechna zvířata stejné pohlaví. Za takové situace se někteří obojživelníci začínají proměňovat spontánně ze samiček na samečky.“

„A vy si myslíte, že něco takového se přihodilo i dinosaurům?“

„Ano, pokud nenalezneme lepší vysvětlení,“ odpověděl Grant. „Myslím, že se stalo přesně tohle. A teď, půjdeme najít ta hnízda?“

Nacpali se do džípu a Lex vytáhla z klece raptora. V jejích rukou se zvíře zdálo docela klidné, téměř ochočené. Naposledy ho pohladila po hlavě a pustila.

Zvíře se nehýbalo.

„Tak utíkej, kšáá!“ vykřikla Lex. „Běž domů!“

Raptor se obrátil a vyrazil do křovisek.

Grant držel přijímač a na uších měl sluchátka. Muldoon řídil. Auto drkotalo po hlavní silnici k jihu. Gennaro se obrátil na Granta a zeptal se: „A co to vlastně je, takové hnízdo?“

„To nikdo neví,“ odvětil paleontolog.

„Ale myslel jsem, že jste nějaká vykopal?“

„Vykopal jsem fosilní dinosauří hnízda,“ odpověděl Grant. „Jenže všechny fosílie jsou poznamenané tlakem nekonečných tisíciletí. Vyslovili jsme nějaké hypotézy, domněnky, ale nikdo neví doopravdy, jak hnízda vypadala.“

Grant naslouchal pípání a dal Muldoonovi znamení, aby se obrátil víc k západu. Stále víc se zdálo, že Ellie měla pravdu: hnízdo bylo v jižních vulkanických končinách.

Grant potřásl hlavou. „O chování dinosaurů v době hnízdění toho zatím moc nevíme,“ řekl. Zjistil, že jí vypráví o soudobých plazech, o krokodýlech a aligátorech. Dokonce ani jejich chování jsme ještě plně nepochopili. Nejlépe je prostudováno chování amerického aligátora. U aligátorů střeží hnízdo jen samice, ale jen do chvíle, kdy se malí aligátorci narodí. Aligátoří samec tráví dny časného jara pouze tím, že leží vedle samičky, bublá jí do tváře a prokazuje další projevy mužské přízně, které ji mají přimět k povolnosti, aby ji nakonec přiměl zvednout ocas a dovolit mu, aby do ní vleže vsunul penis. Když o dva měsíce později samice dokončí stavbu hnízda, samec je už dávno pryč. Samice zpočátku střeží své tři stopy vysoké, kuželovité hnízdo z bahna opravdu divoce, ale zdá se, jako by její pozornost s časem opadala, a nakonec vejce opouští právě v době, kdy se malí aligátorci začínají líhnout, kdy kvíkají a klubou se ze skořápek. Takže v divoké přírodě se mládě aligátora musí hned od počátku starat samo o sebe, a z toho důvodu má jako potravu pro první dny břicho nacpané vaječným žloutkem.

„Takže dospělí aligátoři svá mláďata neochraňují?“

„Ne tak, jak bychom si představovali,“ odpověděl Grant. „Biologičtí rodiče své ratolesti oba opouštějí. Ale funguje jakýsi druh skupinové bezpečnosti. Mladí aligátorci vydávají v nouzi velice charakteristický pokřik. Dospělá zvířata, ať už jsou to jejich rodiče nebo ne, jim okamžitě přicházejí na pomoc razantním útokem na vetřelce. Nic předstíraného. Naprosto vážně míněný útok.“

„Ach,“ uniklo Gennarovi a ztichl.

„Ovšem tohle je ve všech ohledech výrazně ještěří způsob chování,“ pokračoval Grant. „Aligátoři například mají největší problém, jak udržet vejce, aby se nepřehřívala. Hnízda jsou vždy umístěna ve stínu. Teplota třicet sedm stupňů aligátoří vejce zabije, takže strážní služba samice spočívá většinou v tom, že je udržuje chladná.“

„Ale dinosauři nejsou plazi,“ podotkl Muldoon lakonicky.

„Přesně tak. Dinosauři by se mohli při hnízdění chovat mnohem víc jako některé druhy ptáků.“

„Takže tím chcete říct, že vlastně nic nevíte,“ prohlásil Gennaro zklamaně. „Nevíte, jak takové hnízdo vypadá?“

„Ne,“ odvětil Grant. „To nevím.“

„No,“ prohlásil Gennaro. „A takhle je to s těmi zatracenými experty pokaždé.“

Grant ho ignoroval. Už cítil ve vzduchu síru. Vpředu spatřil páru tryskající ze sopečných polí.

Ta země je úplně horká, napadlo Gennara, jak kráčel kupředu. Úplně horká. Tu a tam bahno bublalo a vystřikovalo vzhůru. Sirnatě páchnoucí pára syčela vzhůru ve velkých oblacích, která dosahovala člověku po ramena. Připadalo mu, jako by procházel peklem.

Pohlédl na Granta, který šel vedle se sluchátky na uších a naslouchal pípání. Připadalo mu, že je velice klidný, v kovbojských botách, džínsách a havajské košili. Gennaro klidný nebyl. Tohle smrduté, pekelné místo, kde se skrývali velociraptoři, ho děsilo. Nechápal, že si Grant může takhle klidně vykračovat.

Nebo ta ženská, Sattlerová. Také šla s nimi ve skupince a klidně se rozhlížela.

„Není vám to nepříjemné?“ zeptal se Gennaro. „Chci říct, nemáte obavy?“

„Musíme to udělat,“ odpověděl Grant. Nic víc už nedodal.

Kráčeli vpřed mezi bublajícími výtrysky horké páry. Gennaro si ohmatal plynové granáty, které měl připevněné k opasku. Obrátil se na Ellii. „Copak on nemá strach?“

„Možná má,“ odvětila. „Ale o téhle chvíli snil celý život.“

Gennaro přikývl a zadumal se, jestli nemá něco podobného. Jestli také nečeká na něco po celý život. Uvážil, že nic takového neexistuje.

Grant přimhouřil oči proti slunci. Vpředu, za oblaky páry, se krčilo jakési zvíře a pozorovalo je. Pak odpelášilo pryč. „Byl to ten raptor?“ zeptala se Ellie.

„Myslím, že byl. Nebo nějaký jiný. V každém případě mládě.“

„Vede nás vědomě?“ podivila se.

„Možná.“ Ellie mu vyprávěla, jak si raptoři hráli u plotu, aby upoutali její pozornost, zatímco jiní šplhali na střechu. Pokud to byla pravda, takové chování předpokládalo duševní kapacitu, která přesahovala prakticky všechny živé organismy na Zemi. Klasické teorie předpokládaly, že schopnost vymýšlet a realizovat plány je omezena pouze na tři druhy: na šimpanzy, gorily a na člověka. Nyní se objevila možnost, že by toho mohl být schopen i jeden druh dinosaurů.

Raptor se objevil znovu, jako šipka se přihnal na světlo a jediným skokem se zakvíknutím zmizel. Doopravdy se zdálo, že je vede za sebou.

„Kolik toho mají v hlavě?“ zamračil se Gennaro.

„Jestli je budete považovat třeba jen za ptáky,“ odpověděl Grant, „pak se budete muset divit. Některé nové studie ukazují, že papoušek šedohlavý má stejnou abstraktní inteligenci jako šimpanz. A šimpanzi zcela jistě používají jazyk. Nové výzkumy dokládají, že papoušci mají emocionální úroveň tříletého dítěte, ale jejich inteligence je nepochybná. Papoušci jsou zcela jistě schopni abstraktního myšlení.“

„Ale ještě nikdy jsem neslyšel, že by papoušek někoho zabil,“ zavrčel Gennaro.

Z dálky zaslechli hluk příboje dorážejícího na břeh ostrova. Vulkanická pole už nyní nechali za sebou a procházeli terénem plným kamenných balvanů. Malý raptor vyšplhal na jedno ze skalisek a náhle zmizel.

„Kam se ztratil?“ podivila se Ellie.

Grant naslouchal zvukům ze sluchátka. Pípání zmlklo. „Je pryč.“

Rozběhli se kupředu a uprostřed skal nalezli malou díru, asi jako králičí noru. V průměru měřila něco přes půl metru. Zatímco ji ohledávali, znovu se objevil mladý raptor a zamžikal do slunečního světla. A rázem zase zmizel.

„Ani za zlaté prase,“ zavrtěl hlavou Gennaro. „Tam dolů nevlezu ani za zlaté prase.“

Grant neodpověděl. Společně s Ellií začali sestavovat jakési zařízení. Videokameru propojil s přenosným monitorem. Kameru uvázal na provaz, zapjal ji a spustil do nory.

„Takhle nic neuvidíte,“ zapochyboval Gennaro.

„Kamera se sama nastaví,“ odpověděl Grant. Horní část tunelu byla dostatečně osvětlená, aby viděli hladké hlinité stěny, a pak se nora náhle prudce rozšiřovala. Z reproduktoru zaslechli kvikot. Pak hlubší zvuk, připomínající troubení. A další zvuky, které vydávalo mnoho zvířat.

„Podle zvuku to skutečně vypadá na hnízdo,“ mínila Ellie.

„Ale stejně nic neuvidíte,“ trval Gennaro na svém. Otřel si z čela pot.

„Ne,“ připustil Grant, „ale uslyšíme.“ Ještě chvíli naslouchal, pak kameru zase vytáhl a odložil ji na zem. „Tak se do toho dáme.“ Vydrápal se nahoru k noře. Ellie mu podala baterku a elektrickou tyč. Grant si přetáhl přes obličej masku, přidřepl a nohy natáhl dozadu.

„Vy tam opravdu chcete vlézt? To snad nemyslíte vážně!“ ozval se Gennaro.

Grant přikývl. „Mě to nevzrušuje. Půjdu první, pak Ellie, po ní pak vlezete vy.“

„No, okamžik,“ řekl Gennaro náhle celý vyplašený. „Co kdybychom do té díry nejdřív naházeli ty granáty s nervovým plynem a vlezli tam teprve potom? Nebylo by to rozumnější?“

„Ellie, máš tu baterku?“

Dívka ji podala Grantovi.

„No co?“ naléhal Gennaro. „Co tomu říkáte?“

„Nepřál bych si nic jiného,“ odpověděl Grant. Sklonil se nad norou. „Už jste někdy viděl někoho umírat na otravu plynem?“

„Ne…“

„Obyčejně se umírá v křečích. Ve velice silných křečích.“

„No, mrzí mě, jestli to je nepříjemné, ale…“

„Podívejte,“ řekl Grant. „Lezeme do toho hnízda zjistit, kolik zvířat se v něm vylíhlo. Jestli je nejdřív zabijete a přepadnou je křeče, nebudete schopen přesně zjistit, co tam vlastně je. Takže takhle to udělat nemůžeme.“

„Ale…“

„Vy jste ta zvířata udělal, pane Gennaro.“

„Já ne.“

„Vaše peníze. Vaše úsilí. Pomohl jste je udělat. Jsou vaším výtvorem. Ale klidně byste je pozabíjel, protože z nich teď máte trošku strach.“

„Já nemám trošku strach,“ vyhrkl Gennaro, „já se hrůzou tře…“

„Jděte za mnou,“ řekl Grant. Ellie mu podala elektrickou tyč. Spustil se po zádech do nory a zavrčel: „Sotva prolezu.“

Grant se vydechl, natáhl ruce před sebe. Slabě to zasvištělo a byl pryč.

Díra zela proti nim, prázdná a černá.

„Co se s ním stalo?“ znepokojeně se zeptal Gennaro. Ellie přistoupila k noře, naklonila se těsně k otvoru a naslouchala. Pak zapjala vysílačku a tiše se zeptala: „Alane?“ Následovalo dlouhé ticho. Pak zaslechli slaboučce: „Jsem tu.“

„Všechno v pořádku, Alane?“

Další dlouhá odmlka. Když se konečně Grant ozval, měl prapodivný přídech ve hlase, jako by ho jímala posvátná hrůza. „Všechno v pořádku,“ odpověděl.

TÉMĚŘ PARADIGMA

John Hammond přecházel sem a tam v Malcolmově pokoji v hotelu. Byl netrpělivý a necítil se ve své kůži. Malcolm po svém posledním výlevu upadl do komatu a Hammonda napadlo, že by nakonec přece jen mohl umřít. Samozřejmě zavolali helikoptéru, ale bůhví, kdy pomoc dorazí. Pomyšlení, že by Malcolm mezitím zemřel, Hammonda naplňovalo úzkostí a děsem.

Hammondovi to paradoxně připadalo mnohem horší proto, že matematika tak strašně nesnášel. Bylo to horší, než kdyby ten člověk byl jeho přítelem. Hammondovi se zdálo, že by Malcolmova smrt, kdyby došlo k nejhoršímu, znamenala jeho definitivní prohru, a to bylo víc, než dokázal unést.

V každém případě místnost příšerně páchla. Skutečně otřesně. Shnilým lidským masem.

„Všechno… jak v rajské zah…“ blábolil Malcolm a zmítal se na polštáři.

„Je při vědomí?“ zeptal se Hammond.

Harding zavrtěl hlavou.

„Co to říkal? Něco o rajské zahradě?“

„Nerozuměl jsem mu,“ odpověděl Harding.

Hammond znovu vyrazil na cestu po pokoji. Strčil do okna, aby je více otevřel a do místnosti aby vnikl doušek čerstvého vzduchu. Nakonec, když už to nemohl vydržet, zeptal se:

„Je nějak nebezpečné vyjít ven?“

„Ne, myslím, že ne,“ odvětil Harding. „Počítám, že tahle oblast je v pořádku.“

„No tak dobře. Podívejte, půjdu se pár kroků projít.“

„V pořádku,“ souhlasil Harding. Upravil kapačku s antibiotikem podávaným do žíly.

„Vrátím se brzy.“

„V pořádku.“

Hammond opustil pokoj a vyšel na denní světlo. Nechápal, proč se obtěžoval dovolovat se Hardinga. Nakonec ten člověk byl přece jeho zaměstnanec. Hammond se s ním vůbec nemusel bavit.

Prošel vraty v plotu a rozhlédl se kolem. Bylo pozdní odpoledne, doba, kdy se poletující mlha ztenčila a někdy se objevovalo slunce. Nyní se právě vylouplo ven a Hammond to vzal jako příznivé znamení. Ať si povídají, co chtějí, on chápal, že tenhle ostrov je ohromný příslib. A dokonce i kdyby se ten zbrklý blázen rozhodl, že jej vypálí na uhel, nic na tom nezmění.

Hammond totiž věděl, že ve dvou oddělených sklepeních v ústřední budově InGenu v Palo Altu se nacházejí tucty zmrazených embryí. Nebude problém nechat je vylíhnout na jiném ostrově, kdekoli na světě. A jestli se tady vyskytly nějaké problémy, příště se jim je už podaří vyřešit. To je přece způsob, jakým se uskutečňuje pokrok. Řešením problémů.

Jak o tom o všem přemítal, dospěl k názoru, že Wu nebyl pravým mužem pro tenhle podnik. Wu byl pro jeho ohromný podnik zjevně příliš sentimentální a bral všechno příliš volně. A měl v sobě příliš hluboko zakořeněnou touhu všechno zdokonalovat. Místo aby dinosaury prostě vyrobil, pořád by je chtěl vylepšovat. Harmmond ho temně podezíral, že právě tohle bylo příčinou zhroucení jeho parku.

Tou příčinou byl Wu.

Jenže taky musel připustit, že ani John Arnold nebyl vhodným hlavním inženýrem. Měl sice oslnivá doporučení, jenže taky vrchol kariéry už za sebou a byl unavený. Navíc nevyléčitelný škarohlíd. Dal se rozleptat a přehlížel maličkosti. Důležité maličkosti.

Hammond dospěl k názoru, že Wuovi i Arnoldovi scházel ten nejdůležitější charakterový rys. Schopnost vize. Ten rozmach fantazie, který by jim vykreslil úžasný lunapark, kde se děti tlačí k plotům a hltají pohledy úžasná zvířata, která jako by ožila z jejich knížek. Schopnost zmobilizovat všechny zdroje, aby se tahle vize proměnila ve skutečnost.

Ne, ani Wu, ani Arnold se pro tenhle úkol nehodili.

No a když už byl u toho, v Edu Regisovi si taky vybral mizerně. Harding byl přinejlepším průměr. A Muldoon opilec…

Hammond zavrtěl hlavou. Příště bude volit lépe.

V hlubokém zamyšlení mířil ke svému bungalowu. Sledoval úzký chodník, který ubíhal od centra pro návštěvníky na sever. Minul jednoho z dělníků, který mu zdvořile kývl na pozdrav. Hammond neodpověděl. Všichni kostarikánští dělníci mu připadali drzí. Musel si popravdě přiznat, že výběr ostrova při pobřeží Kostariky také nebyl moudrý. Tak zřejmých chyb se už podruhé nedopustí…

Řev dravce se ozval z otřesné blízkosti. Hammond sebou trhl tak, že na pěšině upadl. Jak se obrátil čelem vzad, zdálo se mu, že zahlédl stín mladého T-rexe. Prodíral se křovisky podél chodníku dlážděného betonovými dlaždicemi směrem k němu.

Co tady ten T-rex dělal? Proč byl mimo svoji ohradu?

Hammonda přepadl nával zlosti. Potom spatřil, jak kostarikánský dělník závodí o život, a využil chvíle, aby se vydrápal na nohy a naslepo se vrhl do pralesa na opačnou stranu chodníku. Ponořil se do temnoty, zavrávoral a upadl. Tváří se zabořil do vlhkého listí a bahnité půdy, znovu povstal, rozběhl se, upadl a opět se dal do běhu. Nyní se řítil dolů po strmém úbočí kopce a nedokázal udržet rovnováhu. Bezmocně se svalil, válel se a kutálel po měkké zemi, až se konečně zastavil dole pod úpatím. Tvář mu omývala mělká vlahá voda, která zurčela kolem něj a vnikala mu do nosu.

Ležel obličejem dolů v malém potůčku.

Propadl panice! Úplný blázen! Měl přece uprchnout do svého bungalowu! Hammond se proklel. Jakmile se zvedl na nohy, ucítil v pravém kotníku tak ostrou bolest, že mu vehnala slzy do očí. Velice nesměle jej otestoval: byl možná zlomený. Přinutil se, aby na něj přenesl plnou váhu těla, se zaťatými zuby. Ano.

Téměř jistě si zlomil nohu.

Lex v řídícím středisku řekla Timovi: „Škoda, že nás nevzali s sebou do toho hnízda.“

„Pro nás by to bylo příliš nebezpečné, Lex,“ odpověděl Tim. „Musíme zůstat tady. Jéje, poslechni si tohle.“ Stiskl jiné tlačítko a nahrával řev tyrannosaura zaznamenávaný mikrofony v parku.

„Tenhle je senza,“ mínila Lex. „Mnohem lepší než ten druhej.“

„Můžeš si to pouštět sama,“ ukázal jí Tim. „A když stiskneš tohle, záznam si vrátíš.“

„Já sama,“ žádala Lex. Zmáčkla knoflík. Tyrannosaurus zařval znovu. „Nedalo by se udělat, aby řval trošku dýl?“

„Jistě,“ přitakal Tim. „To musíš jenom otočit tímhletím…“

Hammond ležel pod úpatím kopce a naslouchal řevu tyrannosaura rozléhajícímu se džunglí.

Prokristapána!

Když ten zvuk zaslechl, celý se rozklepal. Byl to příšerný řev, jako by přicházel z jiného světa. Vyčkával, aby uviděl, co se bude dít. Co bude tyrannosaurus dělat? Už dostal toho dělníka? Hammond tiše ležel, ale slyšel jen bzukot cikád v džungli. Pak si uvědomil, že zadržuje dech, a dlouze vydechl.

Se zraněným kotníkem nedokáže vylézt nahoru na kopec. Bude muset vyčkat na dně rokle. Až tyrannosaurus odejde, zavolá o pomoc. Mezitím mu tady nehrozí žádné nebezpečí.

Potom zaslechl, jak se z ampliónu ozval hlas: „Dělej Timmy, já to chci taky zkusit. Dělej! Nech mě, ať si ten zvuk udělám taky!“

Děti!

Tyrannosaurus zařval znovu, ovšem tentokrát se zjevným hudebním podtónem a řev doprovázela dlouhá ozvěna.

„Bezva,“ řekla holčička. „Udělej to ještě jednou.“

Ty zatracené děti!

Ty děcka sem vůbec neměl zvát. Od počátku s nimi byly jenom trable. Nikdo je tady nechtěl. Hammond je sem pozval jenom proto, aby Gennarovi zabránil park zničit, jenže on to udělá stejně. A děti se zjevně dostaly do řídícího střediska a začaly tam dělat skopičiny – a vůbec, kdo jim to dovolil?

Ucítil, jak se mu prudce rozběhlo srdce, že povrchně a krátce dýchá. Přinutil se ke klidu. Nic se přece nedělo. Nemohl se sice vyšplhat na kopec, ale nebyl dál než sto metrů od svého bungalowu a od ústřední budovy. Hammond se posadil na vlhké hlíně a naslouchal zvukům džungle kolem sebe. A potom, po chvíli, začal křičet o pomoc.

Malcolmův hlas nebyl silnější než pouhý šepot. „Z té druhé… strany… vypadá všechno… jinak,“ řekl.

Harding se naklonil těsně nad něj. „Z té druhé strany?“ Domníval se, že matematik mluví o umírání.

„Když… zvrat,“ zašeptal Malcolm.

„Zvrat?“

Malcolm neodpovídal. Nakonec se mu přece jen pohnuly rty: „Paradigma.“

„Paradigma?“ ověřoval si Harding. Pochopil, co se matematik snaží vyjádřit. V posledních dvou desetiletích se paradigma stalo módním slovem, když se hovořilo o proměnách vědy. Paradigma neznamenalo nic jiného než jiný termín pro model, avšak vědci je používali k označení čehosi ještě širšího, věci prvotní závažnosti. Obecnějšího způsobu náhledu na svět. Úsloví zvrat v paradigmatu vyjadřovalo, že věda dospěla k zásadní změně v náhledu na svět. Takové proměny byly relativně řídké, stávaly se zhruba jedenkrát za století. Zvrat v paradigmatu způsobila například Darwinova teorie evoluce. Kvantová mechanika způsobila menší zvrat.

„Ne,“ zašeptal Malcolm. „Žádné… paradigma… z té druhé strany…“

„Z druhé strany paradigmatu?“ zeptal se Harding.

„Kašlu nato… co… už nikdy…“

Harding si povzdechl. Přes veškeré jeho úsilí se Malcolm postupně propadal do závěrečného deliria. Horečka mu stoupala a jemu už pomalu začínala docházet antibiotika.

„O co že to nestojíte?“

„O nic,“ odpověděl Malcolm. „Protože… z té druhé strany… vypadá všechno jinak…“

A zasmál se.

SESTUP

„Vy jste se zbláznila,“ obořil se Gennaro na Ellii Sattlerovou, která natáhla ruce před sebe a po zádech se soukala do králičí nory. „Jestli to uděláte, tak jste šílená!“

Zasmála se. „Nejspíš ano,“ odpověděla. Nataženými pažemi se přitáhla, opřela se zády o stěnu nory. A náhle zmizela.

Díra na něj hleděla černým okem.

Gennaro se začal potit. Obrátil se na Muldoona, který stál u džípu. „Tohle já neudělám,“ oznámil.

„Ale ano, uděláte.“

„Já to nedokážu. Nemůžu.“

„Čekají na vás,“ řekl Muldoon. „Musíte.“

„Jenom pánbůh ví, co tam dole čeká,“ odsekl Gennaro. „Povídám vám, že tam nevlezu.“

„Musíte.“

Gennaro se odvrátil, pohlédl na díru a otočil se zpátky. „Nedokážu to. Nemůžete mě k tomu donutit.“

„Možná že ne,“ odvětil Muldoon. Pozvedl tyč z nerez oceli. „Už jste někdy dostal ránu?“

„Ne.“

„Nic moc,“ řekl Muldoon. „Téměř nikdy to nekončí smrtí. V zásadě to s vámi jenom praští o zem. Možná vám to uvolní svěrače. Ale obvykle to nemá žádné trvalé následky. Alespoň na dinosaury ne. Ovšem lidi jsou mnohem menší, to je fakt.“

Gennaro pohlédl na tyč. „To byste neudělal.“

„Myslím, že byste měl radši vlézt dolů a spočítat ty zvířata,“ odpověděl Muldoon. „A pěkně si pospíšit.“

Gennaro obrátil pohled k noře, k jejímu černému ústí, díře do země. Pak pohlédl na Muldoona, který tam stál mohutný a netečný.

Gennaro se začal potit a točila se mu hlava. Vykročil k noře. Zdálky ústí vypadalo malé, ale jakmile se přiblížil, podstatně se rozrostlo.

„Tak šup tam!“ vyzval ho Muldoon.

Gennaro se do nory nasoukal pozadu, ale pak ho přepadl příliš silný strach – pomyšlení, že padne do neznáma pozadu, ho naplnilo nepřekonatelným děsem, takže se v posledním okamžiku obrátil a vsunul se dovnitř hlavou napřed. Paže natáhl kupředu a kopal nohama, protože takhle alespoň viděl, co ho čeká. Natáhl si plynovou masku.

A náhle začal prudce klouzat dolů, do temnot. Hliněné stěny se před ním ve tmě rozplynuly a pak se zúžily – zúžily se ještě víc a pak úplně strašně. Gennara ovládla bolest, která se stávala stále palčivější, vyrazila mu vzduch z plic a jen matně si byl vědom, že se tunel opět mírně zvedá. Lapal po dechu, před očima měl barevné skvrny a bolest ho úplně drtila.

A pák se náhle nora opět obrátila dolů a rozšířila. Gennaro ucítil hrubý povrch, beton, a studený vzduch. Tělo měl najednou volné, padlo na beton a převrátilo se.

Ale on padal dál…

Hlasy v temnotě. Dotkly se ho čísi prsty, směrem od šeptajících hlasů. Pak znovu ucítil ten ledový vzduch, jako v jeskyni.

„…v pořádku?“

„Vypadá dobře, ano.“

„Dýchá…“

„Výborně.“

Ženská ruka ho pohladila po tváři. Byla to Ellie. „Slyšíte mě?“ zašeptala.

„Proč všichni šeptáte?“ zeptal se.

„Protože,“ ukázala.

Gennaro se převrátil na bok, otočil a pomalu se zvedl na nohy. Namáhal si oči tak dlouho, dokud nepřivykly temnotě. První věc, kterou spatřil, byly oči, oči zářící ve tmě. Zářící zelené oči.

Desítky očí. Všude kolem něj.

Nacházel se na betonové římse, na vrcholku jakési hráze, asi dva metry nad zemí. Velké svorkové skříně z ocelového plechu jim poskytovaly provizorní úkryt. Kryly je před dvěma dospělými velociraptory, kteří stáli přímo před nimi, ani ne na pět stop. Zvířata byla temně zelená s hnědými tygřími pruhy. Stála zpříma a opírala se o pevné natažené ocasy. Byla zticha a ostražitě se rozhlížela velkýma tmavýma očima. U nohou dospělých hopkalo a čiřikalo mládě. Dál ve tmě se váleli a hráli si další mladí velociraptoři, vydávali přitom prskavé a vrčivé zvuky.

Gennaro se neodvažoval ani nadechnout.

Dva raptoři!

Přikrčený na římse byl jen stopu či dvě nad hlavami zvířat. Raptoři byli podráždění, nervózně pohazovali hlavami nahoru a dolů. Čas od času netrpělivě pofrkávali. Pak se ale vzdálili a obrátili se k hlavní skupině.

Gennaro spatřil, když se mu oči přizpůsobily, že se nacházejí v jakémsi ohromném podzemním komplexu, avšak vybudovaném uměle. Mezi litým betonem vedly spáry a vyčnívaly z něj konce armatur. A uvnitř rozlehlé prostory, v níž se rozléhala ozvěna, žila spousta zvířat – Gennaro to odhadoval alespoň na třicet raptorů. Snad i víc.

„Je to kolonie,“ zašeptal Grant. „Čtyři až šest dospělých. Zbytek novorozeňata a mláďata. Přinejmenším dvě hnízdiště. Jedno loňské a jedno letošní. Ta mláďata vypadají tak na čtyři měsíce. Pravděpodobně se vylíhla v dubnu.“

Jedno z nich hnané zvědavostí se vydrápalo nahoru na římsu a s kvíkáním se k nim přibližovalo. Bylo od nich sotva na tři metry.

„Proboha,“ uniklo Gennarovi. Avšak jeden z dospělých okamžitě vyrazil vpřed, zvedl hlavu a čumákem mládě jemně odstrkal nazpět. Čiřikalo na protest, pak vyskočilo a pověsilo se dospělému na čumák. Velociraptor se pohyboval pozvolna a dovolil mláděti, aby se mu sešplhalo po hlavě, po krku a po zádech dolů. Když se nacházel v bezpečí, mladý raptor se obrátil a hlasitě na tři vetřelce začiřikal.

Zdálo se, že dospělí je zatím vůbec nezpozorovali.

„Nechápu to,“ zašeptal Gennaro. „Proč na nás nezaútočili?“

Grant zavrtěl hlavou. „Určitě nás neviděli. A teď nemají žádná vejce… Nebudou se chovat tak nevraživě.“

„Nebudou?“ zeptal se Gennaro. „Jak dlouho tady budeme muset zůstat?“

„Tak dlouho, dokud je nespočítáme,“ odvětil Grant.

Grant vyzkoumal, že tu jsou tři hnízda střežená třemi rodičovskými páry. Každý pár si střežil území rozkládající se kolem svého hnízda, ačkoli se zdálo, že potomci mohou klidně překračovat hranice a vstupovat i na cizí teritorium. Dospělí se k nejmladším chovali velice mírně, ale k větším mláďatům už přísněji. Tu a tam po některém chňapli, když jejich hra už nabývala příliš ostré podoby.

Ve stejném okamžiku jeden z mladých raptorů vylezl k Ellii a začal se jí třít hlavou o nohu. Pohlédla na něj a spatřila kožený obojek s černou krabičkou. Na jednom místě byla mokrá. Rozedřela mláděti krk.

Mladý raptor zakňoural.

Jeden z dospělých dole ve velké prostoře zvědavě obrátil pohled po zvuku.

„Myslíš, že mu to můžu sundat?“ zeptala se.

„Jenom to udělej rychle.“

„Fajn,“ odvětila a sedla si ke zvířátku na bobek. Znovu zakňouralo.

Dospělí zafrkali a pohodili hlavami.

Ellie mládě pohladila, snažila se je uklidnit, aby už nekňouralo. Nahmátla kožený řemínek. Když snímala nylonový kryt, ozval se trhavý zvuk. Dospělí opět pohodili hlavami.

Jeden z nich se vydal směrem k ní.

„Ale do prdele,“ vydechl Gennaro.

„Nehýbejte se,“ zašeptal Grant. „Zůstaňte klidný.“

Dospělý velociraptor prošel kolem nich, drápy mu cvakaly o beton. Zvíře se zastavilo přímo před Ellii, krčící se u mláděte za krabicí z ocelového plechu. Mládě krabice nekryla a Ellie stále držela ruku na řemínku. Dospělý velociraptor zvedl hlavu a začenichal. Ohromnou hlavu měl kousek od její ruky, avšak přes krabici ji neviděl. Váhavě vysunul jazyk z tlamy.

Grant sáhl pro granát, uvolnil jej z opasku a položil palec na pojistku. Gennaro výstražně pozvedl ruku. Zavrtěl hlavou a kývl směrem k Ellii.

Neměla na tváři masku.

Grant uložil granát nazpět a sáhl po elektrické tyči. Velociraptor byl stále velice těsně od Ellie.

Ellie uvolnila koženou pásku. Kov přezky zacinkal o beton. Dospělý velociraptor maličko trhl hlavou a pak ji zvědavě sklonil na stranu. Znovu se vydal vpřed, aby to prozkoumal, když mládě šťastně zakvíkalo a odskákalo pryč. Dospělé zvíře se však stále drželo u Ellie. Konečně se odvrátilo a odkráčelo nazpátek do hnízda.

Gennaro si zhluboka oddechl. „Prokristapána. Už můžeme odejít?“

„Ne,“ odpověděl Grant. „Ale myslím, že teď se už můžeme dát do práce.“

Zahleděl se z římsy dolů do místnosti na první z hnízd. Brýle pro noční vidění mu dávaly zelený, fosforeskující obrázek. Hnízdo bylo postavené z bahna a suché trávy a vytvarované do širokého mělkého košíku. Napočítal zbytky po čtrnácti vejcích. Samozřejmě z takové vzdálenosti nemohl spočítat skutečné skořápky, ty byly kromě toho už dávno rozlámané a roztroušené všude po zemi, ale dokázal spočítat jejich otisky v bahně. Raptoři zjevně postavili hnízdo těsně předtím, než vejce kladli, a proto se natrvalo do bahna otiskla. Spatřil také důkaz, že se alespoň jedno rozbilo. To tedy dokládalo třináct zvířat.

Druhé hnízdo bylo rozlomené v půli. Avšak Grant odhadl, že se v něm nalézalo devět vajec. Třetí obsahovalo patnáct, ale zdálo se, že tři z nich se rozbila před vylíhnutím.

„Kolik celkem?“‚ zeptal se Gennaro.

„Třicet čtyři narozených,“ odvětil Grant.

„A kolik jich vidíte?“

Grant potřásl hlavou. Zvířata se v temných prostorách jeskyně honila a kmitala ze strany na stranu mimo zorné pole brýlí.

„Já jsem je sledovala,“‚ ozvala se Ellie, která si svítila baterkou dolů do bloku. „Musel by sis je vyfotit, abys měl jistotu, ale všechna novorozeňata se navzájem liší čumáky. Napočítala jsem třiatřicet.“‚

„A mláďat?“

„Dvaadvacet. Jenže, Alane – všiml sis na nich něčeho divného?“

„Jako čeho?“‚ zašeptal Grant.

„Jak se situují prostorově. Neustále se v místnosti stavějí stejným způsobem.“

Grant se zamračil. „Je tu dost tma…“

„Ne, podívej. Podívej se sám. Sleduj ty mrňousy. Když si hrají, pokaždé spadnou a rozběhnou se všemi směry. Ale mezitím, když postávají kolem, všimni si, jakým směrem mají orientovaná těla. Obracejí se tváří buď k téhle stěně, anebo k protější. Vypadá to, jako by stáli v řadě.“

„Já nevím, Ellie. Myslíš, že ta kolonie má nějakou strukturu? Třeba jako včelín?“

„Ne, takhle přesně ne,“ odpověděla. „Je to mnohem nezávaznější. Jen k tomu tíhnou.“

„A dělají to jenom novorozeňata?“

„Ne, všichni. Dospělí také. Sleduj je. Jak ti povídám, úplně jako by stáli v řadě.“

Grant se mračil. Zdálo se, že má pravdu. Zvířata prováděla všechno možné, ale v přestávkách, když pozorovala ostatní anebo odpočívala, vypadala, že se staví určitým směrem, téměř jako by na podlaze vedly neviditelné čáry.

„To mě podrž,“ řekl Grant. „Možná, že vane větřík…“

„Žádný necítím, Alane.“

„Co to dělají? Je to snad nějaký druh organizace společenstva vyjádřený prostorovým uspořádáním?“

„To nedává smysl,“ řekla. „Protože se tak chovají všichni.“

Gennaro si zaťukal na hodinky. „Já věděl, že se tahle věc jednou bude hodit.“ Pod ciferníkem byl umístěný kompas.

„Často to používáte u soudu?“ zeptal se Grant.

„Ne,“ právník zavrtěl hlavou. „Věnovala mi to manželka,“ vysvětlil, „k narozeninám.“ Zahleděl se na ručičku. „No, nejsou srovnaní žádným hlavním směrem. Počítám, že od severovýchodu k jihozápadu, tak nějak.“

Grant se zamračil.

„Je to možná jen rituální chování,“ navrhla Ellie, „specifické druhové chování, které slouží k vzájemné identifikaci. A třeba to vůbec nemá žádný hlubší význam,“ povzdechla si. „Anebo se možná zcvokli. Možná, že dinosauři jsou cvoci. Nebo to je třeba způsob komunikace.“

Grant uvažoval stejně. Včely dokážou komunikovat prostorově, vychází z toho jakýsi druh tance. Možná, že dinosauři dělají totéž.

Gennaro raptory pozoroval a zeptal se: „Proč nevycházejí ven?“

„Jsou to noční zvířata.“

„Ano, ale skorem to vypadá, jako by se schovávali.“

Grant pokrčil rameny. V následujícím okamžiku začala nejmenší mláďata kvíkat a rozčileně poskakovat. Dospělí je chvíli zvědavě pozorovali. A potom se všichni velociraptoři s vrčením a řevem, který roznášela ozvěna po celé temné podzemní prostoře, prudce obrátili a dali se na úprk do betonového tunelu a do tmy, která tam panovala.

HAMMOND

John Hammond těžce seděl na vlhké hlíně na úbočí kopce a snažil se chytit dech. Proboha, to je vedro, říkal si. Horko a vlhko. Měl dojem, jako by dýchal přes mokrou houbu.

Pohlédl dolů k potůčku, vinoucímu se nějakých deset patnáct metrů pod ním. Připadlo mu, že od chvíle, kdy se vydrápal ven a začal šplhat do kopce, uplynuly celé hodiny. Kotník měl nyní opuchlý a temně rudý. Vůbec se na něj nemohl postavit. Musel skákat do kopce jen na druhé noze, která ho nyní mučivě bolela námahou.

A trápila ho žízeň. Než potůček opustil, napil se z něj, ačkoli věděl, že to není moudré. Nyní si připadal celý zmámený a svět se s ním občas zatočil kolem dokola. Měl i problémy s udržováním rovnováhy. Ovšem věděl, že do kopce vyšplhat musí, a dostat se na chodník nahoře. Hammondovi připadlo, že za uplynulou hodinu zaslechl několikrát ze stezky zvuk kroků, a pokaždé se dal do křiku o pomoc. Ale jeho hlas tam z nějakého důvodu nedolehl, nepřišli ho zachránit. Jak se odpoledne tenčilo, začalo mu docházet, že se na ten kopec přece jen bude muset vydrápat, noha nenoha. A právě o tohle se nyní pokoušel.

Ty zatracené děcka.

Hammond potřásl hlavou, ve snaze si ji vyčistit. Drápal se vzhůru déle než hodinu a urazil pouze jednu třetinu vzdálenosti k vrcholku. A už byl unavený, funěl jako staré psisko. V noze mu škubalo. Hlava se mu točila. Samozřejmě věděl dobře, že mu nehrozí žádné nebezpečí – proboha, vždyť byl téměř na dohled z okna svého bungalowu – ale musel si přiznat, že už ho zmáhá únava. Jak seděl na úbočí, zjistil, že by takhle nejradši už zůstal pořád.

Ale bodejť by nebyl unavený! uvažoval. Bylo mu šestasedmdesát. To už není věk, aby člověk lítal po kopcích. Přestože je ve špičkové kondici na muže svého věku. Osobně očekával, že se dožije stovky. Je to jen záležitost toho, aby o sebe člověk dbal a aby zvládal věci, jak v životě přicházejí. Bezpochyby měl spoustu důvodů, aby dál žil. Musel vybudovat další lunaparky. Opravdové divy světa…

Zaslechl zakvíknutí a pak začiřikání. Nějací malí ptáčci poskakující v houštinách. Celé odpoledne pořád slyšel nějaká malá zvířata. Žila tady kdejaká pakáž: krysy, vačice, hadi.

Kvíkání sílilo a za ním se začaly ze svahu dolů sypat drobky hlíny. Cosi se blížilo. Pak zahlédl temně zelené zvíře, jak poskakuje svahem dolů proti němu – za ním další a další.

Compové, pomyslel si se zamrazením.

Požírači zdechlin.

Compové nevypadali nebezpečně. Velcí byli asi jako kuřata a skákali nahoru dolů vždy s nepatrným nervózním trhnutím hlavičkou, jako kuřata. Ale věděl, že jsou jedovatí. Kousnutím vpouštěli do těla poraněného zvířete pomalu účinkující jed, jímž je zabíjeli.

Poraněného zvířete, opakoval si v duchu a zamračil se.

První z compů se usadil na svahu a zahleděl se na něj. Přiblížil se asi na půl druhého metru, mimo jeho dosah, a jen ho pozoroval. Za ním brzy seskákali dolů další a postavili se do řady. Pozorovali ho. Neustále poskakovali, čiřikali a mávali maličkými párátky s drápky.

„Kšáá! Zmizte!“ zakřičel a hodil po nich kámen.

Compové se stáhli, ale jen tak jednu dvě stopy. Nepolekali se ho. Jako by věděli, že jim nemůže ublížit.

Hammond vztekle odtrhl ze stromu větev a rozmáchl se jí po nich. Compové uhnuli, okusovali listy a šťastně kvičeli. Vypadalo to, jako by si mysleli, že si s nimi hraje.

Znovu pomyslel na jejich jed. Vzpomněl si, že jednoho krmiče comp kousl v kleci. Tehdy říkal, že jed působí jako narkotikum – člověk je ospalý a klidný. Nic ho nebolí.

Jenom se vám chce usnout a spát.

Himlhergot, řekl si. Zvedl pořádný kámen, pečlivě zamířil a hodil. Jednoho compa zasáhl přímo do hrudi. Kámen malé zvíře srazil na záda a překotil přes ocas. Zděšeně vykviklo. Ostatní compové se ihned stáhli.

To už je lepší.

Hammond se odvrátil a znovu se začal drápat do kopce. Oběma rukama se chytal větví a poskakoval po levé noze. Stehno ho pronikavě bolelo. Neurazil víc než tři metry, když mu jeden z compů skočil na záda. Divoce se ohnal rukama a srazil zvíře dolů, avšak ztratil přitom rovnováhu, upadl a svezl se zase dolů. Jakmile se zastavil, vrhl se na něj druhý comp a uždíbl mu kousíček masa z ruky. Hammond s hrůzou pozoroval, jak mu krev stéká po prstech. Obrátil se a znovu se začal drápat po úbočí vzhůru.

Další comp mu skočil na rameno a Hammond pocítil ostrou bolest, jak ho kousl zezadu do krku. Vykřikl a smetl zvíře dolů. Obrátil se tváří proti nim, dýchal ztěžka. Stáli všude kolem něj, poskakovali nahoru dolů, hlavičky skloněné na stranu, a pozorovali ho. Cítil, jak mu z kousnutí na krku stéká něco teplého na ramena a po páteři dolů.

Ulehl na úbočí kopce na záda a přepadl jej podivně uvolněný pocit, jako by se oddělil sám od sebe. Ale dobře si uvědomoval, že se nic zlého neděje. Nikde se nedopustil žádné chyby. Malcolm se ve své analýze naprosto mýlil. Hammond ležel úplně klidně, jako dítě v kolébce, a pociťoval úžasný klid a mír v duši. Když se další comp přiblížil a kousl ho do kotníku, jen vlažně se ho pokusil odkopnout. Malá zvířátka přiskákala. Brzy čiřikala všude kolem něj, jako vzrušení ptáčci. Když mu jiný comp skočil na prsa, jen zvedl hlavu. Zvíře bylo překvapivě lehoučké a křehké. Když se comp sehnul a začal mu ohryzávat krk, Hammond cítil jen slabou, velice slaboučkou bolest.

PLÁŽ

Grant se hnal za velociraptory zatáčející a svažující se betonovou chodbou. Náhle vyrazil ven otvorem připomínajícím jeskyni a zjistil, že stojí na pláži a hledí na Pacifik. Všude kolem něj se honili a rozhrabávali písek mladí raptoři. Ale zvířata se jedno po druhém vracela do stínu palem, na okraj mangrovové bažiny. Tam stála seřazená jejich podivným způsobem a hleděla na moře. Upřeně se dívala k jihu.

„Nic nechápu,“ ozval se Gennaro.

„Já taky ne,“ odvětil Grant, „kromě toho, že se jim zcela zjevně nelíbí na sluníčku.“ Na pláži to nijak nepražilo, pokrýval ji řídký opar a oceán byl zamlžený. Jenže proč tak náhle opustili hnízdo? Co celou kolonii přivedlo na pláž?

Právník natočil ciferník na hodinkách a podíval se, jakým směrem jsou zvířata obrácená. „Severovýchod – jihozápad. Stejně jako předtím.“

Za pláží, hlouběji v pralese slyšeli bzučení elektrického plotu. „Aspoň víme, jak pronikají za plot,“ konstatovala Ellie.

Pak zaslechli hučení lodního dieselu a na jihu se z mlhy vynořila loď. Veliká nákladní loď, pozvolna se pohybující k severu.

„Takže proto vylezli ven?“ zeptal se Gennaro.

Grant přikývl. „Museli slyšet, že něco přijíždí.“

Jak nákladní loď proplouvala kolem, všechna zvířata ji sledovala pohledem. Stála tiše, jen výjimečně některé zacinkalo nebo vykvíklo. Granta omráčilo, jako koordinovaně se chovala, že se pohybovala a jednala jako skupina. Ale možná to zase taková záhada nebyla. V hlavě si přehrával sled událostí, který začal v podzemních prostorách.

Nejprve projevila vzrušení mláďata. Pak to postřehli i dospělí. A nakonec se všechna zvířata hnala na pláž. Sled naznačoval, že mladší zvířata, s citlivějším sluchem, zjistila loď první. Potom dospělí odvedli celý houf na pláž. A jak je Grant pozoroval, viděl, že dospělí teď smečku řídí. Raptoři zřetelně vytvořili na pláži prostorové uspořádání. Zvířata se držela na místech, nepobíhala volně a nehrála si jako v podzemí. Namísto toho stála v rozestupech, téměř seřazená. Dospělí byli od sebe asi tak na deset metrů a každého obklopoval houf mláďat. Novorozenci se drželi uprostřed v mezerách, dospělí stáli mírně před nimi.

Ovšem Grant také viděl, že ani dospělí nejsou zcela rovnocenní. Přímo uprostřed skupiny, jak se rozestoupila podél pláže, byla samice s výrazným pruhem na hlavě. Tatáž samice stála také uprostřed hnízdiště. Dohadoval se, že raptoři se podobně jako stáda opic organizují matriarchálně a že tohle pruhované zvíře je samice alfa celé kolonie. Postřehl, že samci jsou postavení po obvodu skupiny, na obranu.

Avšak vypadalo to, že na rozdíl od opic, které se organizují volně a pružně, dinosauři udržují rozestavení pevné – téměř vojenský šik. Zvláštní byla také jejich severovýchodně – jihozápadní prostorová orientace. To přesahovalo Grantovo chápání. Jenže v jistém smyslu ho to nijak nepřekvapovalo. Paleontologové vykopávali kosterní zbytky už tak dlouho, že zapomněli, jak málo informací lze z kostí vyvodit. Kosti vám mohou prozradit něco o přibližném vzhledu zvířete, o jeho výšce a váze. Dokážete z nich odvodit, jak se na ně připojují svaly, a z toho zase jak se asi zvíře v průběhu svého života chová. Mohou vám podat doklad o několika málo chorobách, jimiž kosti trpí. Nicméně pokoušet se vydedukovat všechno o chování živého organismu pouze z kostry, to je skutečně beznadějná záležitost.

Poněvadž však paleontologům nezbylo nic jiného než kosti, nemohli ani nic jiného používat. Grant se stejně jako ostatní stal hotovým expertem v práci s kostmi. A kdysi v průběhu celé té doby začal zapomínat, že z nich všechno vyčíst nelze: že dinosauři mohli být úplně odlišná zvířata, která mohla mít chování a život ve skupině zorganizovaný podle principů zcela záhadných pro jejich pozdější savčí potomky, poněvadž dinosauři byli v podstatě ptáci…

„Proboha,“ uniklo Grantovi.

Hleděl na raptory rozestoupené po pláži v organizované formaci a tiše sledující loď. A náhle pochopil, co ten obrázek znamená.

„Ta zvířata,“ Gennaro potřásl hlavou, „se odsud zoufale snaží uniknout.“

„Ne,“ odvětil Grant. „Vůbec nechtějí uniknout.“

„Nechtějí?“

„Ne,“ opakoval Grant. „Chtějí migrovat.“

ŽHAVÝ SOUMRAK

„Migrovat!“ zvolala Ellie. „To je fantastické!“

„Ano,“ odpověděl Grant. Zeširoka se usmíval.

„A kam hádáš, že se chtějí přestěhovat?“ zeptala se Ellie.

„To nevím,“ odpověděl Grant a ve stejném okamžiku se vyřítily z mlhy obrovské helikoptéry s těžkou výzbrojí pod trupy. S hromovým duněním zakroužily nad ostrovem. Jeden z vrtulníků se zatáčkou vrátil zpět, sledoval linii příboje a pak zamířil na pláž. Raptoři se poplašeně rozprchli. Dveře se rozlétly a vyběhli z nich vojáci v olivových uniformách. Grant zaslechl rychlé drmolení španělštiny a všiml si, že Muldoon s dětmi už sedí uvnitř. Jeden z vojáků řekl anglicky: „Prosím, půjdete s námi. Prosím, tady není čas.“

Grant se ohlédl na pláž, kde byli raptoři, ale všichni už uprchli. Zvířata zmizela, jako by nikdy ani neexistovala. Vojáci je popadli za ruce a oni se nechali odvléct pod pronikavě vrčící listy vrtule. Vydrápali se do širokých dvířek. Muldoon se naklonil vpřed a zařval Grantovi do ucha. „Chtějí nás odsud odvézt. Provedou to hned!“

Vojáci nacpali Granta, Ellii a Gennara do sedadel a pomohli jim zapnout bezpečnostní pásy. Tim s Lex jim mávali a Grant si náhle uvědomil, jak jsou malí a vyčerpaní. Lex zívala a hlavu měla položenou na rameně svého bratra.

Ke Grantovi přistoupil důstojník a zakřičel: „Seňore, vy jste tu zodpovědná osoba?“

„Ne,“ odvětil Grant. „Já nejsem zodpovědná osoba.“

„A kdo je zodpovědná osoba, prosím?“

„To já nevím.“

Důstojník přešel ke Gennarovi a položil mu stejnou otázku: „Jste tady zodpovědná osoba?“

„Ne,“ odpověděl právník.

Důstojník si změřil pohledem Ellii, ale neřekl jí nic. Helikoptéra se zvedla z pláže s otevřenými dveřmi a Grant se vyklonil ven, aby se ještě naposledy podíval na raptory, jenže to už vrtulník letěl nad palmami a řítil se přes ostrov k severu.

Grant se nahnul k Muldoonovi a zakřičel: „A co ostatní?“

„Už odvezli Hardinga a nějaké dělníky,“ zařval Muldoon. „Hammond měl nehodu. Našli ho na kopci poblíž jeho bungalowu. Musel nějak blbě upadnout.“

„Je v pořádku?“ vyptával se Grant.

„Ne. Dostali ho compové.“

„A co Malcolm?“

Muldoon zavrtěl hlavou.

Grant byl příliš unavený, než aby jej to všechno zasáhlo opravdu do hloubky. Odvrátil se a vyhlédl ze dveří. Teď už se stmívalo a ve slábnoucím světle sotva rozeznával mladého rexe, jak se na břehu laguny krčí nad hadrosaurem. Tlamu měl od krve, a když ho helikoptéra přelétala, zařval na ni.

Kdesi za zády zaslechli výbuchy a vpředu spatřili jiný vrtulník. Zakroužil v mlze nad ústřední budovou a o chvilku později se stavba proměnila v jasně oranžovou ohnivou kouli. Lex se rozplakala, Ellie ji objala a snažila se jí zastínit výhled.

Grant se díval na zem a na okamžik zahlédl hypsilophodonty prchající ladně jako stádo gazel, zlomek vteřiny předtím, než pod nimi vzplál další jasný výbuch. Pak jejich helikoptéra nabrala výšku a obrátila se k východu, nad oceán.

Grant se opřel v sedadle. Myslel na dinosaury stojící na pláži a uvažoval, kam by se obrátili, kdyby mohli. Uvědomil si, že tohle se nikdy nedozví, a pocítil zároveň smutek i úlevu.

Stejný důstojník znovu vystoupil kupředu a sklonil se mu až k obličeji. „Vy jste zodpovědná osoba?“

„Ne,“ odpověděl Grant.

„Prosím, seňore, kdo je zodpovědná osoba?“

„Nikdo,“ řekl Grant.

Helikoptéra zamířila k pevnině a nabírala rychlost. Udělalo se chladno a vojáci zavřeli posuvné dveře. Grant se ještě naposledy stačil ohlédnout a spatřil ostrov na pozadí temně purpurové oblohy a moře zahalený mlžným pláštěm, v němž se utápěly žhoucí bílé exploze šlehající rychle jedna za druhou, až se zdálo, že se celý ostrov rozzářil jako mizející jasná tečka zahalená nastupující nocí.

EPILOG:

SAN JOSÉ

Uplynulo několik dní. Vládní úředníci se k nim chovali zdvořile a ubytovali je v hezkém hotelu v San José. Směli se volně pohybovat a telefonovat, s kýmkoli si přáli. Nebylo jim však povoleno opustit zemi. Každý den je přicházel navštěvovat mladík z amerického velvyslanectví, aby se jich zeptal, jestli něco nepotřebují, a ujistil je, že Washington dělá všechno pro to, aby urychlil jejich odjezd. Ale vyvstávala tu zřejmá skutečnost, že na území patřícímu Kostarice zahynula řada lidí. A další zřejmá skutečnost, že se jen taktak podařilo odvrátit ekologickou katastrofu. Vládě Kostariky připadalo, že ji John Hammond v případě svého ostrova oklamal a podvedl. Za těchto okolností se nijak nehrnula, aby ty, kteří přežili, okamžitě propustila. Dokonce ani nechtěla povolit pohřeb Hammonda a Iana Malcolma. Prostě vyčkávala.

Grantovi připadlo, že ho každý den vodí pokaždé do jiné kanceláře, kde ho vyslýchá pokaždé jiný zdvořilý a inteligentní vládní úředník. Chtěli po něm, aby jim celou historii vyprávěl znovu a znovu. Jak se seznámil s Johnem Hammondem. Co věděl o projektu. Jak tehdy obdržel fax z New Yorku. Proč odjel na ostrov. Co se na ostrově semlelo.

Tytéž detaily, znovu a znovu, den po dni. Tentýž příběh.

Grant se dlouho dohadoval, že se určitě domnívají, že se je v něčem snaží obelhat. Že chtějí, aby jim něco pověděl, jenže nedokázal přijít na to, co by to mělo být. A přece se zdálo, že na cosi tímhle prapodivným způsobem čekají.

Nakonec jednoho odpoledne seděl u hotelového bazénu a pozoroval Tima s Lex, jak se čvachtají, když vstoupil jakýsi Američan v khaki.

„Neznáme se,“ řekl. „Jmenuju se Marty Guitierrez. Pracuju tady ve výzkumu, na stanici v Caraře.“

„Vy jste ten, kdo našel původní exemplář toho Procompsognatha.“

„Ano, správně,“ přisedl si k němu Guitierrez. „Určitě už strašně toužíte, abyste byl doma.“

„Ano,“ přitakal Grant. „Do příchodu zimy mi na kopání zbývá už jen pár dní. Víte, v Montaně začíná obvykle sněžit už v srpnu.“

„Domníváte se, že proto Hammondova nadace podporovala vykopávky na severu?“ zeptal se Guitierrez. „Protože je pravděpodobnější, že nepoškozený genetický materiál dinosaurů uložený v chladném klimatu se dá lépe regenerovat?“

„Ano, předpokládám.“

Guitierrez přikývl. „Byl to chytrý člověk, ten pan Hammond.“

Grant neřekl nic. Guitierrez se opřel v křesílku.

„Úřady vám něco neprozradily,“ ozval se konečně. „Protože mají strach a taky protože jsou na vás nazlobené. A na to, co jste provedli. Ale v zemědělských oblastech se děje cosi velice podivného.“

„Útoky na nemluvňata?“

„Ne, to bohudíky už ustalo. Ale něco jiného. Letos na jaře v oblasti Ismaloya, což je odsud na sever, nějaká neznámá zvířata sežrala velice podivným způsobem úrodu. Postupovala přímočaře každý den – jako kdybyste vystřelil šíp – od pobřeží k horám, do džungle.“

Grant se napřímil.

„Vypadá to úplně, jako by migrovala,“ řekl Guitierrez. „Nemyslíte?“

„Jaké plodiny?“ zeptal se Grant.

„No, to je taky podivné. Žrala jen agamové boby a sóju, a někdy taky kuřata.“

„Potravu bohatou na lysin,“ podotkl Grant. „Co se s těmi zvířaty stalo?“

„Pravděpodobně,“ odpověděl Guitierrez, „dorazila do džungle. V každém případě jsme je nenašli. Pátrat po nich v džungli by bylo samozřejmě obtížné. Pátrací skupina by mohla strávit v horách v Ismaloye celé roky a neměla by se čím pochlubit.“

„A nás tady drží, protože…“

Guitierrez pokrčil rameny. „Vláda má obavy. Třeba je tu víc takových zvířat. Další problémy. Zachovávají opatrnost.“

„A vy se dohadujete, že tady jsou další taková zvířata,?“ zeptal se Grant.

„Nedokážu říct. A vy?“

„Ne,“ odvětil Grant. „Nedokážu říct.“

„Ale co si myslíte?“

Grant přikývl. „Ano. Pravděpodobně jsou.“

„Souhlasím s vámi.“

Guitierrez se opřel a vstal z křesílka. Zamával Timovi s Lex, kteří si hráli v bazénu. „Děti nejspíš pošlou domů,“ řekl. „Není žádný důvod, aby to neudělali.“ Nasadil si sluneční brýle. „Přeju vám, pane doktore, aby se vám mezi námi líbilo. Tohle je moc hezká země.“

„Chcete mi naznačit,“ ozval se Grant, „že se odsud nedostaneme?“

„Žádný z nás se odsud nedostane, pane doktore,“ řekl s úsměvem Guitierrez. Pak se otočil a zamířil k východu z hotelu.

PODĚKOVÁNÍ

Při přípravách na tuhle knížku jsem se seznámil s dílem mnoha význačných paleontologů, zejména Roberta Bakkera, Johna Hornera, Johna Ostroma a Gregory Paula. Čerpal jsem také z prací nové generace ilustrátorů včetně Kennetha Carpentera, Margarety Colbertové, Stephena a Sylvie Czerkasových, Johna Gurche, Marka Halletta, Douglase Hendersona a Williama Stouta, v jejichž rekonstrukcích se už projevuje nové pojetí chování dinosaurů.

Některé myšlenky týkající se paleo-DNA, genetického materiálu vymřelých zvířat, poprvé vyslovil George O. Poinar a Roberta Hessová, kteří v Berkeley založili Extinct DNA Study Group. Některé pasáže o teorii chaosu jsou odvozeny částečně z komentářů Ivara Ekelanda a Jamese Gleicka. Grafická schémata inspirovaly počítačové programy Boba Grosse, Ianu Malcolmovi a jeho myšlenkám daly vzniknout práce nebožtíka Heinze Pagelse.

Ovšem tahle knížka je dílem beletristickým a názory zde vyjádřené jsou mé vlastní, stejně jako veškeré faktické chyby, které se v textu případně nacházejí.

1)

Blue Cross Hospitalization Pian — největší soustava amerického soukromého nemocničního pojištění (Pozn.překladatele)  ↵

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai