Ztracený svět

Michael Crichton

(2006)

Hodnocení:

79%

Štítky:

Romány, Sci-fi a fantasy

Román navazuje s několikaletým časovým odstupem na děj proslulého Jurského parku a líčí další vývoj projektu InGen. Ukazuje se, že ačkoli InGen zkrachoval a investoři, kteří vložili miliardy dolarů do ambiciózního podniku, vklady oplakali, je přece jen všechno trochu jinak. Dokonce i protagonista Jurského parku Ian Malcolm se uzdravil ze zranění způsobených tyrranosaurem, aby se znovu zapletl do dramatických dobrodružství s naklonovanými dinosaury. Spolu s ním a dalšími vědci prožijeme nebezpečná střetnutí se ztraceným světem.

Věnováno Carolyn Congerové

Co mě skutečně zajímá, je to, zda Bůh měl při stvoření světa na výběr.

ALBERT EINSTEIN

Drobné změny struktury hluboko v chaotickém režimu téměř vždy způsobí rozsáhlé změny jeho chování. Zdá se, že složité řízené chování je už předem vyloučeno.

STUART KAUFFMAN

Následky jsou inherentně nepředpověditelné.

IAN MALCOLM

ÚVOD:

VYHYNUTÍ DRUHŮ NA ROZHRANÍ K-T

Sklonek dvacátého století je svědkem pozoruhodného nárůstu vědeckého zájmu o problematiku vymírání druhů.

Téma to zdaleka není nové – baron Georges Cuvier již roku 1786, nedlouho po Americké revoluci, jako první prokázal, že jisté druhy živočichů již vymřely. Vědci tudíž tento fakt přijali téměř tři čtvrtiny století předtím, než přišel Darwin se svou evoluční teorií. A z množství kontroverzí po Darwinovi, které se svedly kolem jeho teorie, se jen málokteré týkaly problematiky vymírání druhů.

Vymírání bylo totiž všeobecně považováno za cosi tak pramálo pozoruhodného, jako když autu dojde benzín. Vymření nějakého druhu bylo jednoduše důkazem toho, že se takový druh nedokázal adaptovat. Avšak jakým způsobem se druhy přizpůsobují, to se studovalo velmi intenzívně a vedly se o tom ohnivé debaty. Ovšem faktu, že některé druhy selhaly, se stěží věnovalo byť jen letmé pomyšlení. Co se o tom také dalo říci?

Nicméně počátkem sedmdesátých let našeho století vstoupily do ohniska pozornosti dvě zbrusu nové skutečnosti. První bylo poznání, že lidské bytosti se nyní velmi rozmnožily a že velmi rychle mění tvářnost své planety – ničí tradiční habitaty, likvidují deštné pralesy, znečišťují vzduch a vodu a dokonce snad mění globální klima planety. V průběhu tohoto dění začalo vymírat mnoho zvířecích a rostlinných druhů. Někteří vědci začali bít na poplach, jiní si potichu kladli znepokojivé otázky. Jak křehký je pozemský ekosystém? Nemohlo by současné chování lidského druhu vést případně i k jeho vlastnímu vyhubení?

Na tyto otázky nedokázal nikdo s jistotou odpovědět. Poněvadž se nikdo nikdy neobtěžoval studiem vymírání druhů na opravdu vědecké úrovni, existovalo pramálo informací o rychlosti vymírání druhů v jiných geologických formacích. Takže vědci zaostřili svou pozornost na problematiku vymírání druhů v minulosti a doufali, že dostanou odpovědi na své současné obavy.

Druhá skutečnost se týkala nových poznatků o vyhynutí dinosaurů. Již dávno se vědělo, že všechny druhy dinosaurů vymřely v průběhu relativně velmi krátké doby na konci křídového útvaru, přibližně před šedesáti pěti miliony let. Jak rychle se tohle vymření odehrálo, to se stalo předmětem dlouhotrvající diskuse: někteří paleontologové věřili, že se odehrálo s rychlostí katastrofy, jiní že všechno naopak proběhlo postupně, v průběhu časového horizontu od deseti tisíc do deseti milionů let – což se stěží dá označit za náhlou událost.

Pak roku 1980 fyzik Luis Alvarez se třemi spolupracovníky objevil vysoké koncentrace iridia v horninách z konce křídy a počátku třetihor – z takzvaného K-T rozhraní. (Křída, anglicky cretaceous, se zkracuje K, aby nedošlo k záměně s cambriem a jinými geologickými útvary). Iridium je prvek na Zemi vzácný, je však naopak hojně v meteoritech. Alvarezův tým argumentoval, že přítomnost takové koncentrace iridia v horninách z K-T rozhraní naznačuje, že se v té době se Zemí srazil obrovitý meteorit o průměru mnoha mil. Alvarez vystoupil s teorií, že prach a úlomky, které náraz zvedl do vzduchu, zatemnily oblohu, čímž znemožnily fotosyntézu, vyhubily rostlinstvo a zvířectvo a završily vládu dinosaurů.

Tato dramatická teorie zaujala sdělovací prostředky a představivost široké veřejnosti. Rozvířily se disputace, které trvaly po řadu let. Kde je kráter po tomhle meteoritu? Zastánci teorie navrhli několik kandidátů. V minulosti však bylo několik významných period, kdy vyhynulo mnoho druhů – to je všechny způsobily pády meteoritů? Existuje snad nějaký cyklus katastrof s periodou pětašedesáti milionů let? Očekává snad nyní naše planeta další zničující náraz?

Po více než deset let zůstávaly tyto otázky nezodpovězeny. Spory zuřily dál – až do srpna roku 1993, kdy na týdenním semináři Výzkumného ústavu v Santa Fé nekonvenční matematik jménem Ian Malcolm prohlásil, že žádná z těchto otázek není důležitá a že celá diskuse o srážce s meteoritem byla „pošetilá a bezvýznamná spekulace“.

„Uvažte tahle čísla,“ řekl Malcolm. Opíral se o řečnický pult a vzhlížel ke svým posluchačům. „Na naší planetě žije v současné době padesát milionů rostlinných a živočišných druhů. Myslíme si, že to je pozoruhodná různorodost, a přesto to není nic ve srovnání s tím, co existovalo předtím. Odhadujeme, že na Zemi žilo od samotného vzniku života na padesát miliard druhů. To znamená, že z každého tisíce druhů, které na naší planetě kdy vznikly, zbyl jen jeden jediný. Devadesát devět celých devět desetin procenta všech druhů, které kdy existovaly, tedy vymřelo. A období masového vymírání mají na svědomí pouze pět procent z tohoto množství. Drtivá většina druhů v průběhu doby prostě vymírá.“

Je tedy skutečností, prohlásil dále Malcolm, že pozemský život se vyznačuje průběžně probíhajícím procesem vymírání. Průměrná doba života jednoho druhu činí velice zhruba čtyři miliony roků. Pro savce to je pouhý jeden milion. Pak celý druh prostě zmizí z povrchu zemského. Takže skutečný průběh života jednoho druhu je takový, že druh vznikne, rozšíří se a vyhyne v průběhu několika málo milionů roků. V historii pozemského života vymírá v průměru jeden druh denně.

„Ale proč?“ položil Malcolm otázku. „Co vede k tomu, že pozemské druhy vznikají a zase zanikají ve čtyřmilionových životních cyklech?

Jednou z odpovědí je, že nevíme, jak je naše planeta průběžně aktivní. Jen za posledních padesát milionů let – podle geologických měřítek za pouhé mrknutí okem – se deštné pralesy podstatně zmenšily, aby pak opět expandovaly. Deštné pralesy nejsou na Zemi žádným pradávným útvarem, ve skutečnosti je to vynález poměrně nový. Naopak před pouhými deseti tisíci roky, když se na americkém kontinentu proháněli první lovci, ledovec zasahoval až po New York. V té době vymřela celá řada zvířat.

Mnohé z pozemské historie tedy ukazuje, že život a smrt zvířat výrazně ovlivňuje aktivita prostředí. Změny prostředí pravděpodobně vysvětlují devadesát procent vymření jednotlivých druhů. Když vyschne moře nebo se v něm zvýší obsah solí, pak samozřejmě vyhyne všechen plankton. Jenže evolučně vyspělá zvířata, jako byli dinosauři, to je věc jiná, protože vyspělá zvířata se – doslovně i obrazně – od takových proměn izolují. Proč vymírají vývojově vyspělá zvířata? Proč se nedokáží přizpůsobit? Přece se zdá, že po fyzické stránce mají dostatečnou kapacitu, aby přežila. Zdá se, že není žádný důvod k tomu, proč by měla vyhynout. A přece se tak děje.

Proto bych rád navrhl hypotézu, že vývojově vyspělá zvířata nevymírají proto, že se nedokáží fyzicky přizpůsobit proměnám prostředí, ale z důvodů skrytých v jejich chování. Předkládám myšlenku, že přesvědčivé náznaky toho, jakým způsobem se tak děje, nabízí poslední poznatky teorie chaosu či nelineární dynamiky.

„Předkládám tomuto semináři svou domněnku, že chování evolučně vyspělých zvířat se může velmi prudce proměňovat, a to ne vždy k jejich prospěchu. Že jejich chování vůbec nemusí adekvátně reagovat na změny prostředí a může naopak vést k zániku a ke smrti. Moje teorie nabízí myšlenku, že se zvířata mohou přestat adaptovat na změny prostředí. Přihodilo se právě tohle dinosaurům? Je to skutečnou příčinou faktu, že dinosauři zmizeli z povrchu zemského? Možná se to nikdy nedozvíme. Avšak fakt, že se lidé tolik zajímají o vymření dinosaurů, není bezúčelný. Odchod dinosaurů ze scény umožnil savcům – včetně nás – aby opanovali planetu. A to nás vede k tomu, abychom si lámali hlavu, zda se drama zmizení dinosaurů dříve či později nebude opakovat, tentokrát však s člověkem v hlavní roli. Jestli na nejhlubší úrovni netkví vina ve slepém osudu – v jakémsi ničivém meteoritu přilétnuvším z nebes – ale přece jen v našem vlastním chování. V tuhle chvíli odpověď neznáme.“

Pak se usmál.

„Ale já mám několik hypotéz,“ dodal.

ZTRACENÝ SVĚT

PROLOG:

ŽIVOT NA POKRAJI CHAOSU

Výzkumný ústav v Santa Fé sídlil v několika budovách navazujících na sebe podél Canyon Road, kde dříve bývalo vězení, a semináře pořádané ústavem se konaly v místnosti, jež sloužívala jako vězeňská kaple. V tomto okamžiku stál Ian Malcolm na pódiu a shora na něj dopadal svazek slunečních paprsků. Dramaticky se odmlčel, aby vzápětí pokračoval v přednášce.

Malcolmovi bylo čtyřicet a stal se v ústavu známou postavou. Byl jedním z prvních průkopníků zabývajících se teorií chaosu, avšak jeho slibnou vědeckou kariéru přerušilo těžké zranění, které utrpěl na výpravě do Kostariky. Několik zpravodajských relací jej dokonce označilo za mrtvého.

„Mrzelo mě, že jsem zkazil oslavy na katedrách matematiky všude po celých Spojených státech,“ řekl později, „ale vyvrbilo se to tak, že jsem umřel jen mírně. Chirurgové udělali divy, což je také to první, co vám potom řeknou. Takže jsem zpátky – ve své nové iteraci, dalo by se říct.“

Malcolm oděný celý v černém a chodící o holi budil dojem strohosti. V ústavu jej znali jako autora nekonvenčních analýz, se sklony k pesimismu. Jeho srpnová přednáška s názvem „Život na pokraji chaosu“ dobře charakterizovala jeho myšlení. Malcolm v ní předložil své aplikace teorie chaosu na evoluční teorii.

Nemohl si přát vzdělanější posluchačstvo. Výzkumný ústav v Santa Fé založila uprostřed osmdesátých let skupina vědců, kteří se zajímali o důsledky plynoucí z teorie chaosu. Tito vědci pocházeli z nejrůznějších oborů – byli to fyzikové, ekonomové, biologové, informatikové. Spojoval je názor, že pod složitým vzhledem světa se skrývá řád, jenž dříve vědě unikal, a který odhalí teorie chaosu, nyní označovaná jako teorie složitosti. Jedním slovem, teorie chaosu byla „vědou dvacátého prvého století“.

V ústavu se zkoumalo chování ohromného množství složitých systémů – obchodních společností na trhu, neuronů v lidském mozku, množství enzymů v jednotlivé buňce, skupinové chování stěhovavého ptactva – systémů tak složitých, že je nebylo možné studovat dříve, než vzešel věk počítačů. Výzkum byl nový a jeho výsledky překvapivé.

Netrvalo dlouho a vědci začali zjišťovat, že složité systémy vykazují v chování jisté společné prvky. Začali se domnívat, že takové prvky jsou charakteristické pro všechny složité soustavy. Uvědomili si, že tyto společné rysy chování nelze vysvětlit analýzou jednotlivých komponent systému. Obvykle úspěšný redukcionisticko-analytický vědecký přístup – který rozebere hodinky na kolečka, aby zjistil, jak fungují – vás nikam nepřivede při výzkumu složitých soustav, protože se zdá, že zajímavé chování vyplývá ze spontánních interakcí jednotlivých komponent. Chování není plánovité či řízené, prostě se to všechno tak nějak děje. Takové chování se proto nazývá „samoorganizující“.

„Při studiu evoluce,“ pokračoval Malcolm, „postřehneme na samoorganizujícím chování dva obzvláště zajímavé rysy. Prvním je adaptace. Vidíme ji všude. Obchodní společnosti se adaptují na momentální stav trhu, mozkové buňky se adaptují na vzruchový signál, imunitní systém se adaptuje na infekci, zvířata se adaptují na dostupné množství potravy. Dospěli jsme k názoru, že schopnost adaptace je pro složité soustavy charakteristická – a že je možná jedním z důvodů, proč se zdá, že evoluce směřuje k neustále složitějším a složitějším organismům.“

Malcolm se s pomocí hole přesunul od jednoho konce řečnického pultu na druhý. „Jenže ještě důležitější,“ hovořil dál, je způsob, jímž si složité systémy nacházejí rovnováhu mezi potřebou řádu a nutkání ke změně. Složité soustavy mají tendenci lokalizovat se do polohy, kterou nazýváme ‚pokraj chaosu‘. Pokraj chaosu si představujeme jako místo, kde dochází k dostatečnému množství inovací, aby udržely žijící systém vysoce aktivní, kde se však nachází také dostatečná stabilita, aby mu znemožnila zhroucení do anarchie. Je to konfliktní zóna, oblast neustálých proměn, kde se neustále tvrdě střetá staré s novým. Nalézt takový rovnovážný bod musí určitě být složitý problém – když živá soustava sklouzne příliš blízko, riskuje, že se propadne do inkoherence a že dojde k jejímu rozkladu. Avšak když se systém odkloní příliš daleko od pokraje chaosu, stává se zkostnatělý, nepružný, totalitární. Oba stavy vedou k jeho vyhynutí. Příliš mnoho změn je stejně destruktivní jako příliš málo. Pouze místo přímo na pokraji chaosu umožňuje, aby složitý systém vzkvétal.“

Odmlčel se. „Nevyhnutelným výsledkem té či oné strategie – ať už příliš mnoha změn, anebo jejich nedostatku – je pak záhuba.“

Hlavy v posluchárně souhlasně přikyvovaly. Takové podání bylo většině přítomných vědců důvěrně známé. Teorie pokraje chaosu byla v ústavu v Santa Fé cosi velice blízkého dogmatu.

„Naneštěstí,“ pokračoval Malcolm, „mezera mezi teoretickou konstrukcí a faktickou záhubou je příliš široká. Nemáme žádný způsob, jak bychom se přesvědčili, že je naše domněnka správná. Fosilní nálezy nám sice mohou doložit, že zvíře vyhynulo v určité době, ale ne proč. Počítačové simulace mají jen omezenou cenu. Nemůžeme ani provádět pokusy na žijících organismech. Jsme tudíž nuceni připustit, že problém vyhynutí – který nelze rozhodnout experimentem ani jinou objektivní metodou – možná není vůbec problémem vědeckým. A to právě může vysvětlovat, proč je tohle téma do takové míry nábožensky a politicky kontroverzní. Rád bych vám připomněl, že nikdy nevznikl žádný náboženský konflikt o Avogadrovo číslo nebo o Planckovu konstantu, ani o funkci slinivky břišní. Avšak o vymírání druhů se vedou ostré kontroverze již po dvě stě roků. A rád bych věděl, jak budou rozhodnuty – a jestli vůbec. Ano? Co se děje?“

V zadní části posluchárny vylétla vzhůru ruka a netrpělivě zamávala. Malcolm se zamračil, viditelně rozladěn. V ústavu se dodržovala tradice, že se otázky nekladly dříve, dokud neskončila přednáška – rušit přednášejícího se považovalo za krajně nezdvořilé.

„Máte dotaz?“ zavrčel Malcolm.

V zadní části místnosti povstal mladý muž, který sotva překročil třicítku. „Fakticky,“ řekl, „to není dotaz, ale pozorování.“

Mluvčí byl opálený a hubený, oděný do khaki košile a šortek. Způsob vyjadřování i pohyby měl přesné a úsečné. Malcolm v něm poznal paleontologa z Berkeley jménem Levine, který trávil léto v ústavu. Malcolm s ním sice nikdy nepřišel do styku, avšak znal jeho pověst: Levine byl všeobecně považován za nejlepšího paleontologa své generace, a možná nejlepšího na světě. Většina lidí v ústavu ho přesto neměla ráda, připadal jim nafoukaný a arogantní.

„Souhlasím,“ pokračoval Levine, „že fosilní nálezy nijak nepomáhají při určení důvodu vyhynutí. Zejména v případě vaší hypotézy, že zvířata vyhynula z důvodu svého chování – protože kosti nám toho o chování mnoho neřeknou. Avšak nesouhlasím s tvrzením, že vaši behaviorální hypotézu nelze otestovat. Ve skutečnosti už implikuje výsledek. Ačkoli možná vám to ještě nedošlo.“

V posluchárně nastalo ticho jako v kostele. Malcolm se u řečnického pultu mračil. Vynikající matematik nebyl zvyklý na to, aby mu někdo říkal, že svou teorii dobře nedomyslel. „Co máte na mysli?“ zeptal se.

Zdálo se, že napětí v místnosti Levinovi vůbec nevadí. „Jen tohle,“ řekl. „V průběhu křídy byla Dinosauria velmi rozšířena po celé planetě. Jejich kosterní zbytky nacházíme na všech kontinentech, v každé klimatické oblasti – dokonce i v Antarktidě. A dál. Jestli vyhynula následkem svého chování a ne nějaké katastrofy, jako nemoci nebo změny rostlinstva či jiného obecně přijímaného vysvětlení, které bylo navrženo, pak se mi zdá vysoce nepravděpodobné, že všechna zvířata změnila své chování všude na světě ve stejnou dobu. Což obráceně znamená, že by někde na Zemi měl existovat zbytek těchto zvířat živých. Proč bychom se je nemohli pokusit nalézt?“

„To byste mohl,“ odvětil Malcolm chladně, „jestli vás to baví. A jestli nevíte, jak lépe naložit se svým časem.“

„Ne, ne,“ protestoval Levine upřímně. „Myslím to naprosto vážně. Co když dinosauři nevyhynuli? Co když stále ještě existují? Někde v nějakém opuštěném koutě naší planety.“

„Aha, mluvíte o Ztraceném světě,“ řekl Malcolm a hlavy v posluchárně opět souhlasně pokývaly. Vědci v ústavu si už pro hlavní evoluční scénáře vyvinuli zkratky. Proto mluvili o Poli kulí, Debaklu hazardního hráče, Hře života, Ztraceném světě, o Černé královně a o Černém šumu. Tohle všechno byly dobře propracované hypotézy o průběhu evoluce. Jenže všechny byly zatím…

„Ne,“ Levine tvrdohlavě trval na svém. „Myslím to doslova.“

„Pak vás vede slepá vášeň,“ řekl Malcolm a odmítavě zagestikuloval rukou. Odvrátil se od posluchačů a pozvolna přešel k tabuli. „Takže dál. Když zvážíme důsledky teorie o pokraji chaosu, začneme si klást otázku, jaké je minimální kvantum života? Většina soudobých definicí života zahrnuje DNA, ale existují dva příklady, které nás upozorňují, že taková definice je příliš těsná. Když vezmete v úvahu viry a takzvané priony, je zřejmé, že život může ve skutečnosti existovat bez DNA…“

Levine vzadu v posluchárně na okamžik upřeně na Malcolma zíral. Pak se nespokojeně posadil a začal si dělat poznámky.

HYPOTÉZA O ZTRACENÉM SVĚTĚ

Přednáška skončila krátce po poledni a Malcolm si to namířil přes otevřený ústavní dvůr. Vedle něj šla Sarah Hardingová, mladá terénní zooložka z Afriky, která tu byla na stáži. Malcolm ji znal už několik let, poněvadž jej kdysi požádala, aby jí dělal externího oponenta, když obhajovala doktorát v Berkeley.

Na prudkým letním sluncem rozpáleném dvoře tvořili podivný pár: Malcolm byl oblečen celý v černém, asketický. Se shrbenými zády se opíral o hůl. Hardingová měla naopak pružnou a svalnatou postavu a v šortkách a tričku s krátkými rukávy vyhlížela velice mladistvě a energicky. Krátké černé vlasy jí na čele zvedaly sluneční brýle. Zítra se už měla podle plánu vrátit do Nairobi.

Oba si byli blízcí od doby, kdy Malcolm prodělal spousty operací. Hardingová zrovna prožívala odpočinkový rok v Austinu a pomohla Malcolmovi, aby se po nich ze všeho vykřesal. Na krátkou dobu se zdálo, že jejich milostný vztah rozkvete a že se Malcolm, přesvědčený starý mládenec, konečně usadí. Jenže pak se Hardingová vrátila do Afriky a Malcolm odjel do Santa Fé. Ať už měli za sebou jakkoli vřelý vztah, dnes byli pouze přáteli.

Diskutovali o otázkách, které padly na konci přednášky. Podle Malcolmova názoru měly oprávnění pouze tyto teze: že masové vymírání druhů je závažný problém, a že člověk vděčí za svou existenci vyhynutí mnoha druhů na konci křídy, které smetlo z povrchu planety dinosaury a umožnilo savcům, aby zaujali jejich místo. Jeden z diskutujících dokonce nabubřele prohlásil: „Křídové vymření umožnilo, že se na povrchu planety vynořilo naše poznávající myšlení.“

Malcolm okamžitě odvětil: „Co vás vede k tomu, že považujete lidské bytosti za poznávající a nadané myšlením? Nejsou o tom přece žádné důkazy. Lidé v zásadě nikdy nepřemýšlejí, shledávají to příliš obtížným. Příslušníci našeho druhu z největší části prostě papouškují, co jim bylo řečeno – a propadají panice, když jsou konfrontováni s jinými názory. Charakteristickým lidským rysem není poznávání, nýbrž konformita, a charakteristickým projevem jsou náboženské třenice. Zatímco jiná zvířata bojují o území či o potravu, lidské bytosti, zcela ojediněle v živočišné říši, bojují o své ‚názory‘. Důvod k tomu je ten, že názory ovlivňují chování, které má u lidí význam evoluční. Avšak v okamžiku, kdy nás naše chování může vést k vyhynutí, nevidím žádný důvod k domněnce, že jsme nadáni vůbec nějakým myšlením. Jsme konformisté tvrdohlaví až k sebezničení. Jakýkoli jiný pohled na náš druh je jen sebelichotivá a klamná iluze. Další otázka?“

Nyní, když kráčeli přes dvůr, se Hardingová zasmála. „O takové hodnocení lidé zrovna nestojí.“

„Připouštím, že to je neradostné,“ odvětil. „Ale nemůžu si pomoct.“ Zavrtěl hlavou. „Tohle jsou jedni z nejlepších vědců v zemi, a stejně… žádné zajímavé myšlenky. Mimochodem, co je zač ten chlapík, co mě přerušil?“

„Richard Levine?“ Usmála se. „Jde člověku pěkně na nervy, že? Myslím, že je tím známý po celém světě, je to taková štětina zapíchnutá do zadku.“

„Taky si myslím,“ zavrčel Malcolm.

„Je bohatý, to je ten problém,“ řekla Hardingová. „Víš, co to je panenka Becky?“

„Ne,“ vzhlédl k ní Malcolm.

„Tedy, v Americe to ví každá malá holčička. Je jich celá řada: Becky, Sally, Frances a ještě několik dalších. Vyrábí je firma Americana. Levine ji zdědil. Takže to je takový přemoudřelý a prachatý parchant. Zbrklý a zvyklý dělat si, co se mu zachce.“

Malcolm přikývl. „Máš čas na oběd?“

„Jistě, ráda…“

„Doktore Malcolme! Počkejte, prosím! Doktore Malcolme!“

Malcolm se otočil. Přes dvůr se k nim hnala klátivá postava Richarda Levina.

„Ale do hajzlu,“ ulevil si Malcolm.

„Doktore Malcolme,“ oslovil ho Levine, když k nim dorazil. „Překvapilo mě, že jste můj návrh nevzal vážněji.“

„Jak bych mohl?“ odvětil Malcolm. „Je absurdní.“

„Ano, ale…“

„Právě jdeme s paní Hardingovou na oběd,“ zarazil ho Malcolm a zagestikuloval směrem k Sarah.

„Ano, ale já si myslím, že byste ho přece jen měl uvážit,“ trval na svém Levine. „Protože jsem přesvědčený, že moje tvrzení je naprosto v pořádku – je docela dobře možné, a dokonce pravděpodobné, že dinosauři stále ještě existují. Určitě víte, že v Kostarice kolují pověsti o takových zvířatech neustále. A tuším, že jste tam strávil nějakou dobu.“

„Ano, a proto vám můžu o Kostarice říct…“

„A taky v Kongu,“ pokračoval Levine. „Po celá léta odtamtud docházely zprávy od Pygmejů o obrovských sauropodech, dokonce možná o apatosaurovi, žijících v hustých pralesech v okolí Bokambu. A také ve vysoko položené džungli u Irian Jaya, tam se pravděpodobně nachází zvíře velikosti nosorožce, které je možná pozůstatek po ceratopsovi…“

„Fantazie,“ odmítl Malcolm. „Čirá fantazie. Nikdo nikdy nic takového neviděl. Neexistují žádné fotografie. Žádný skutečný důkaz.“

„Možná že ne,“ oponoval Levine. „Jenže neexistence důkazů ještě není důkaz neexistence. Věřím, že tu docela dobře může být místo, kde žijí taková zvířata, která přežila z dávné minulosti.“

Malcolm pokrčil rameny. „Možné je všechno,“ řekl.

„Ale když uvážíme fakta, je to možné docela dobře,“ naléhal Levine. „Neustále dostávám telefonáty o podivných zvířatech v Kostarice. Zbytky těl, kostry.“

Malcolm se zarazil. „Pořád, i v současné době?“

„Teď už nějaký čas ne.“

„Hmm,“ mínil Malcolm. „Myslel jsem si to.“

„Poslední telefonát jsem dostal před devíti měsíci,“ řekl Levine. „Byl jsem se podívat na Sibiři na to zmrzlé mamutí mládě a nedostal jsem se zpátky včas. Ale bylo mi řečeno, že to byla jakási ohromná, atypická ještěrka, kterou nalezli mrtvou v kostarické džungli.“

„No a? Co se s ní stalo?“

„Zbytky byly spáleny.“

„Takže nezbylo nic?“

„Nic.“

„Žádné fotografie? Žádný důkaz?“

„Ne.“

„Takže to jsou jenom fámy,“ řekl Malcolm.

„Možná. Ale já jsem přesvědčený, že i tohle stojí za to, aby se tam vypravila průzkumná expedice. Aby zjistila, co je pravdy na zprávách, že nějaká taková zvířata z dávné minulosti přežila.“

Malcolm na něj zůstal užasle hledět. „Expedice? Aby našla udánlivý Ztracený svět? A kdo to všechno zaplatí?“

„Já,“ odvětil Levine. „Už jsem spustil předběžné přípravy.“

„Jenže tohle může taky stát…“

„Mne vůbec nezajímá, co to bude stát,“ uzemnil ho Levine. „Faktem zůstává, že je možné, aby taková zvířata přežila, stalo se to v případě mnoha druhů jiných botanických a zoologických rodů, a stejně dobře se mohlo stát, že existují druhy, které přežily z křídy.“

„Fantazie,“ opakoval znovu Malcolm a zavrtěl hlavou.

Levine se zarazil a vzhlédl k němu. „Doktore Malcolme,“ řekl, „musím říct, že mě váš postoj velice překvapuje. Právě jste přednesl jistou hypotézu a já vám nabízím možnost, jak dokázat její pravdivost. Myslel bych si, že se příležitosti chopíte dychtivěji.“

„Svoje dychtivé dny už mám za sebou,“ odsekl Malcolm.

„Ale namísto toho, abyste mě v tom podpořil…“

„Já se o dinosaury nezajímám,“ řekl Malcolm.

„O dinosaury se zajímají všichni.“

„Já ne.“ Malcolm se s pomocí hole obrátil a začal odcházet.

„Mimochodem,“ řekl Levine. „Copak jste to dělal v Kostarice? Zaslechl jsem, že jste tam strávil skoro celý rok.“

„Ležel jsem v nemocnici. Šest měsíců mě drželi na jednotce intenzívní péče. Dokonce mě nemohli ani naložit do letadla.“

„Ano,“ souhlasil Levine. „Vím, že jste se zranil. Ale co jste tam dělal původně, než se vám to stalo? Copak jste tam nepátral po dinosaurech?“

Malcolm si ho v prudkém slunci změřil křivým pohledem a přenesl váhu těla na hůl. „Ne,“ řekl. „To jsem nepátral.“

Všichni tři se posadili k malému, emailem natřenému stolku v rohu Guadalupe Cafe, na protějším břehu řeky. Sarah Hardingová se napila piva přímo z láhve a pozorovala oba dva muže sedící naproti. Levin vypadal, jako že ho těší, že je s nimi, jako kdyby vyhrál už tím, že s nimi sedí u jednoho stolu. Malcolm se zdál unavený, připomínal otce, který vynaložil už příliš mnoho úsilí na výchovu krajně neposedného dítěte.

„Chcete vědět, co jsem slyšel?“ řekl Levine. „Slyšel jsem, že před dvěma lety společnost jménem InGen vyrobila s využitím postupů genového inženýrství několik druhů dinosaurů a vysadila je na jakýsi ostrov u pobřeží Kostariky. Jenže cosi se pošpatnilo, zahynula tam spousta lidí a dinosaury museli zničit. Teď o tom všichni mlčí, kvůli jakési právnické dohodě. Dohoda o utajení, nebo tak něco. A kostarická vláda nechce odradit turisty. Takže nebude mluvit nikdo. To je všechno, co jsem zaslechl.“

Malcolm se na něj zahleděl. „A vy tomu věříte?“

„Nejprve jsem nevěřil,“ odvětil Levine. „Jenže věc se má tak, že o tom slyším ze všech stran. Jakási šeptanda ke mně prosakuje neustále. Prý jste u toho byl vy, Alan Grant a ještě skupina dalších lidí.“

„Ptal jste se na to Granta?“

„Zeptal jsem se ho minulý rok na konferenci v Pekingu. Řekl, že to je absurdní.“

Malcolm pozvolna přikývl.

„Vy odpovídáte stejně?“ zeptal se Levine usrkující pivo. „Chci říct, Granta přece znáte, že?“

„Ne. Nikdy jsem se s ním nesetkal.“

Levine se na Malcolma pronikavě zahleděl. „Takže to není pravda?“

Malcolm si povzdechl. „Už jste někdy slyšel slovo technomýtus? Vynalezl je Geller na Princetonu. Základní teze je ta, že jsme ztratili všechny pradávné mýty, o Orfeovi a Eurydice, o Perseovi a Medúze. Takže si tu mezeru vyplňujeme moderními technomýty. Geller jich napočítal přibližně tucet. Jeden z nich říká, že v hangáru na letecké základně Wright Patterson žije mimozemšťan. Jiný, že kdosi vynalezl karburátor, jímž opatřené auto má spotřebu jeden a půl litru na sto kilometrů, ale automobilové společnosti patent koupily a sedí na něm. Pak se povídá, že Rusové cvičí na jedné tajné základně na Sibiři děti v mimosmyslovém vnímání, a že tyhle děti pak dokáží pouhou myšlenkou zabít kohokoli na světě. Dál se traduje, že obrazce na plošině Nazca v Peru jsou kosmodromem mimozemšťanů. Že virus AIDS vypustila na svět CIA, aby povraždila homosexuály. Že Nikola Tesla odhalil energetický zdroj o úžasné kapacitě, ale že se jeho poznámky ztratily. Že v Istanbulu mají mapy z desátého století, které ukazují Zemi, jak vypadá z vesmíru. Že výzkumný ústav ve Stanfordu objevil chlapíka, jehož tělo potmě svítí. Už jste doma?“

„Tvrdíte, že dinosauři z InGenu jsou mýtus,“ řekl Levine.

„Samozřejmě. Musí být. Nebo si snad myslíte, že je možné vyrobit dinosaura dnešními postupy genového inženýrství?“

„Experti mi říkali, že není.“

„A měli pravdu,“ souhlasil Malcolm. Letmo pohlédl na Hardingovou, jako by očekával, že jeho slova potvrdí. Ale Sarah neřekla nic, jen upila piva.

Protože Hardingová věděla trochu víc o pověstech kolem dinosaurů. Kdysi po jedné z operací ležel Malcolm v deliriu omámený narkózou a anestetiky a mumlal nesmysly. Zřetelně ho cosi děsilo, házel sebou na posteli a neustále opakoval jména několika druhů dinosaurů. Hardingová se na to zeptala ošetřovatelky, která jí řekla, že takhle je to po každé operaci. Lékaři v nemocnici se domnívali, že to jsou bludy způsobené drogami – avšak Hardingové připadlo, že Malcolmovi se připomínají jakési skutečné hrůzné zážitky z minulosti. Dojem podtrhoval způsob, jímž Malcolm dinosaury nazýval: říkal jim v jakémsi vědeckém slangu důvěrně „raptoři“, „kompové“ a „tricové“. A zdálo se, že se obává zejména raptorů.

Později, když se vrátil z nemocnice domů, se ho na jeho výkřiky z deliria vyptávala. Ale Malcolm jen pokrčil rameny a všechno odbyl pokusem o vtip.

„Hlavně, že jsem neblábolil nic o ženách, nebo snad i tohle?“

A pak se rozpovídal o tom, že jako dítě byl do dinosaurů celý blázen a že drogy způsobují mentální regresi. Hovořil o celé záležitosti se strojenou lhostejností, jako by to bylo něco naprosto nedůležitého, avšak Sarah měla neodbytný dojem, že ho to zasáhlo. Nechtěla však na něj naléhat, odehrálo se to celé v dobách, kdy do něj byla zamilovaná a ustupovala mu téměř ve všem.

Nyní se na ni tázavě zadíval, jako by se jí ptal, jestli se postaví proti němu. Hardingová však jen zvedla obočí a pohled mu oplatila. Musel k tomu mít své důvody. Mohla klidně vyčkat, až přijde sám.

Levine se naklonil kupředu přes stůl k Malcolmovi a řekl: „Takže ten příběh s InGenem je celý nepravdivý?“

„Naprosto nepravdivý,“ potvrdil Malcolm a zachmuřeně přikývl. „Naprosto nepravdivý.“

Malcolm už vyvracel všechny dohady po tři roky. Nyní už v tom byl zběhlý a jeho lhostejnost nebyla strojená, nýbrž opravdová. Pravda byla taková, že byl v létě roku 1989 vědeckým konzultantem firmy International Genetic Technologies se sídlem v Palo Alto a v jejích službách podnikl cestu do Kostariky, která skončila katastrofálně. Následky byly takové, že se všichni zúčastnění snažili všechno ututlat. InGen chtěl přehrát část své odpovědnosti na druhé. Kostarická vláda nechtěla, aby utrpěla reputace její země coby turistického ráje. Jednotliví vědci byli zavázáni smlouvou o zachování mlčenlivosti a později bylo jejich mlčení prodlouženo velice štědrými granty. V Malcolmově případě firma platila všechny náklady na léčení po dva roky.

Mezitím byla všechna zařízení, která InGen v Kostarice vybudoval, zničena. Na ostrově nezůstalo jediné živé zvíře. Firma najala stanfordského profesora ve výslužbě George Baseltona, biologa a spisovatele, jenž často vystupoval v televizních pořadech popularizujících vědu a byl známou osobností. Baselton tvrdil, že ostrov navštívil a že už ho unavuje neustále vyvracet nepodložená tvrzení, že na něm někdy žila jakási dávno vymřelá zvířata. Působivě vyznělo zejména jeho pohrdlivé uchechtnutí: „Šavlozubí tygři, to tedy určitě!“

S uplývajícím časem zájem o celý příběh vyvětrával. InGen už dávno zkrachoval a hlavní investoři z Evropy a Asie se smířili se svými ztrátami. Ačkoli nemovité jmění společnosti, budovy, laboratoře a laboratorní vybavení, bylo postupně rozprodáno, rozhodlo se, že klíčová technologie, kterou firma vyvinula, nebude odprodána nikdy. Stručně řečeno, kapitola o InGenu se uzavřela.

Už k ní nebylo co dodat.

„Takže na tom není ani slůvko pravdy,“ řekl Levine, zatímco ujídal mexické tamale se zelenou kukuřicí. „Abych vám řekl pravdu, doktore Malcolme, značně mi to zvedlo náladu.“

„Proč?“ otázal se Malcolm.

„Protože to znamená, že ta zvířata, která pořád v Kostarice pobíhají, musí být skutečná. Skuteční dinosauři. Mám tam přítele, spolužáka z Yale, terénního zoologa, a ten tvrdí, že je viděl. Já mu věřím.“

„Pochybuji,“ Malcolm pokrčil rameny, „že se v Kostarice ještě nějaká taková zvířata objeví.“

„Je pravda, že teď už téměř celý rok žádné neviděl. Ale jestli se ještě nějaké objeví, vyrazím tam. A mezitím připravím expedici. Už dlouhou dobu uvažuju, jak by se to mělo provést. Myslím, že v průběhu jednoho roku by se dala postavit a vybavit speciální vozidla. Už jsem o tom mluvil s doktorem Thornem. Pak dám dohromady tým, jehož členkou bude snad doktorka Hardingová nebo nějaký jiný podobně zkušený zoolog, a pár čerstvých absolventů univerzity…“

Malcolm naslouchal a zavrtěl hlavou.

„Vy si myslíte, že jenom marním čas,“ řekl Levine.

„To ano.“

„Ale uvažte – jen uvažte – že se ta zvířata začnou objevovat zase znovu.“

„Už nikdy.“

„Ale co když ano?“ trval Levine na svém. „Neměl byste zájem mi pomoci? Naplánovat takovou expedici?“

Malcolm dojedl a odstrčil talíř. Zahleděl se na Levina.

„Ano,“ souhlasil nakonec. „Když se zvířata začnou zase znovu objevovat, měl bych zájem vám pomoci.“

„Skvělé!“ řekl Levine. „To je všechno, co jsem chtěl vědět.“

Když vyšli ven na ostrým sluncem zalitou Guadalupe Street, Malcolm se Sarah zamířili k jeho otřískanému sedanu Ford. Levine se nasoukal do jasně rudého Ferrari, vesele jim zamával a se řvoucím motorem odfrčel pryč.

„Myslíš, že k tomu někdy dojde?“ zeptala se Sarah Hardingová. „Že se ta, ehm, zvířata začnou znovu objevovat?“

„Ne,“ odvětil Malcolm. „Jsem si celkem jistý, že se to nikdy nestane.“

„Mluvíš, jako bys v to doufal.“

Zavrtěl hlavou a nemotorně nastoupil do auta, neohebnou nohu musel zastrčit pod volant. Hardingová nasedla vedle něj. Letmo si ji přeměřil a otočil klíčkem v zapalování. Jeli nazpět do ústavu.

Nazítří odletěla do Afriky. V průběhu následujících osmnácti měsíců měla zhruba povědomí, jak Levine pokračuje, poněvadž jí čas od času volal, aby se jí zeptal na terénní pneumatiky, jaké nejlepší anestetikum se používá na divoká zvířata či jak se sepisují v terénu protokoly. Občas jí zavolal doktor Thorne, který stavěl terénní vozidla. Jeho hlas obvykle zněl vyčerpaně a utrápeně.

Malcolm se jí neozval ani jednou, ačkoli jí poslal pohlednici k narozeninám. Dorazila o měsíc později. Dole načmáral: „Přeju Ti všechno nejlepší k narozeninám. Buď ráda, že jsi od něj tak daleko. Přivádí mě k šílenství.“

PRVNÍ KONFIGURACE

„V konzervativní oblasti dostatečně vzdálené od hranice chaosu se jednotlivé prvky zvolna sjednocují do obrazce, který nedává žádný zjevný smysl.“

IAN MALCOLM

PODIVNÉ ZVÍŘE

Ve slábnoucím odpoledním světle se řítila helikoptéra nízko podél pobřeží a sledovala hranici, na níž hustá džungle přecházela v pláž. Poslední z rybářských vesnic se mihla pod nimi už před deseti minutami. Nyní se zde rozkládala jen neproniknutelná kostarická džungle, mangrovové bažiny a nekonečné kilometry dlouhá písečná pláž. Marty Guitierrez sedící vedle pilota hleděl z okna a sledoval, jak pod nimi ubíhá linie pobřeží. V téhle oblasti nevedla ani jedna jediná silnice, anebo Guitierrez alespoň žádnou nespatřil.

Guitierrez byl tichý šestatřicetiletý Američan s mohutným bíbrem, terénní zoolog, který prožil posledních osm roků v Kostarice. Původně přišel studovat různé druhy tukanů a jejich život v deštném pralese, avšak zůstal i potom jako konzultant Reserva Biológica de Carara, národního parku na severu země. Zapnul mikrofon a řekl pilotovi: „Kolik nám ještě zbývá?“

„Pět minut, pane Guitierrezi.“

Guitierrez se obrátil dozadu a řekl: „Takže za chvíli jsme tam.“ Avšak vysoký muž vtěsnaný do zadního sedadla helikoptéry neodpověděl, dokonce ani nijak nepotvrdil, že mluvčího slyšel. Seděl dál ve stále stejné poloze, bradu v dlaních, a podmračeně se díval z okna.

Richard Levine na sobě měl sluncem vybělený khaki komplet a australský klobouk se sklopenou střechou, který si narazil těsně na hlavu. Kolem krku mu visel otřískaný dalekohled. Přes zálesácký zjev však z Levina přímo prýštila vědecká dychtivost. Zíral z okna ven přes brýle v drátěných obroučkách, pod nimiž měl tvrdé rysy v obličeji plném napjatého očekávání a kritičnosti.

„Co je tohle za místo?“

„Jmenuje se to tu Rojas.“

„Takže už jsme hluboko na jihu?“

„Ano. Asi jen osmdesát kilometrů od hranic s Panamou.“

Levine si prohlížel džungli. „Nevidím tu žádné silnice,“ řekl. „Jak tu věc našli?“

„Párek táborníků,“ odvětil Guitierrez. „Připluli na motorovém člunu, přistáli na pláži.“

„Kdy to bylo?“

„Včera. Jen se na tu věc podívali a utíkali, jako by měli v patách ďábla.“

Levine přikývl. S dlouhýma nohama složenýma pod sebou, s rukama podpírajícíma bradu vypadal jako kudlanka nábožná. Což ostatně byla jeho přezdívka na vysoké škole – zčásti pro jeho zjev, zčásti proto, že měl tendenci ukousnout hlavu každému, kdo s ním nesouhlasil.

„Už jsi někdy byl v Kostarice?“ zeptal se Guitierrez.

„Ne. Jsem tu prvně,“ odvětil Levine. A podrážděně mávl rukou, jako by odmítal být rušen prázdným žvaněním.

Guitierrez se usmál. Levine se ani po všech těch letech nijak nezměnil. Stále zůstával jedním z těch nanejvýš skvělých a na nervy jdoucích mužů vědy. Oba dva společně studovali v Yale, dokud Levine neopustil práci na doktorátu, aby namísto toho vystudoval srovnávací zoologii. Levine tvrdil, že ho ani v nejmenším nezajímá současný terénní výzkum, který naopak tolik přitahoval Guitierreze. S pohrdáním, které ho dobře charakterizovalo, jednou označil Guitierrezovu práci za „sbírání papouščích hoven po celém světě“.

Pravda byla taková, že Levina – nadaného a náročného člověka – přitahovala minulost, svět, jenž už dnes neexistoval. A tenhle svět studoval se zažraností až chorobnou. Byl znám svou fotografickou pamětí, svou arogancí, svým ostrým jazykem a neskrývanou radostí, s níž poukazoval na chyby svých kolegů. Jak řekl jednou jeden z jeho spolupracovníků, „Levine nikdy neopomene žádnou kost – a nenechá ani tebe, abys na ni zapomněl“.

Terénní zoologové Levina rádi neměli a on jim oplácel stejným. Byl svým založením detailista, sumarizátor, a byl nejšťastnější, když mohl hloubat nad muzeálními sbírkami, opravovat druhová určení a poskládat jednotlivé kostry jinak. Ošklivil si prach a nepohodlí života v přírodě. Kdyby dostal na výběr, Levine by nikdy v životě neopustil muzeum ani na krok. Osud však chtěl, aby žil v období největších paleontologických objevů za celou historii této vědy. Počet známých druhů dinosaurů se za posledních dvacet let zdvojnásobil a nové byly popisovány průměrným tempem jeden za sedm týdnů. Aby si Levine udržel svou pověst předního světového odborníka, musel neustále cestovat po celém světě, prohlížet nové objevy a sdělovat své mínění špičkového experta vědcům, které štvalo, když museli připustit, že jeho názor znát potřebují.

„Odkud jsi přijel?“ zeptal se Guitierrez.

„Z Mongolska,“ odpověděl Levine. „Byl jsem u Ohnivých útesů v poušti Gobi, tři hodiny cesty od Ulánbátaru.“

„Ano? Co tam bylo?“

„Kope tam John Roxton. Našel nekompletní kostru, o které si myslel, že by to mohl být nový druh velociraptora, a chtěl, abych si ji prohlédl.“

„A co?“

Levine pokrčil rameny. „Roxton se anatomii nikdy pořádně nenaučí. Je to nadšený kopáč, ale když skutečně něco vykope, není kompetentní ve výzkumech pokračovat.“

„Tohle jsi mu řekl?“

„Proč ne? Je to přece pravda.“

„A ta kostra?“

„Ta kostra vůbec nebyl raptor,“ odvětil Levine. „Metatarzální kůstky byly všechny špatné, kost stydká příliš ventrální, ischium postrádalo správný obturátor a dlouhé kosti byly příliš lehké. Stejně jako lebka…“ Zvedl oči v sloup. „Kůstky patrové byly příliš silné, okénka hlemýžďovitá vedoucí do vnitřního ucha příliš zobanovitá, hřeben kosti prsní příliš malý – no, a takhle bych mohl vypočítávat do nekonečna. Prakticky to nemělo pořádné, ostré drápy. Prostě hrůza. Nevím, jak na to Roxton mohl přijít. Podezírám ho, že má ve skutečnosti nějaký poddruh troodona, ačkoli jsem se ještě s určitostí nerozhodl.“

„Troodona?“ řekl Guitierrez.

„To byl malý křídový masožravec – dva metry od drápů na noze po kyčelní kloub. Fakticky dost obyčejný theropod. A Roxtonův objev nebyl ani nijak zvlášť zajímavý exemplář. Ačkoli tam byl jeden pozoruhodný detail. Materiál obsahoval integumentální artefakt – otisk kůže toho dinosaura. To samo o sobě ještě není tak vzácné. Dosud se vykopalo snad na tucet dobrých otisků kůže, většinou od Hadrosauridae. Ale nic takového jako tohle. Protože mně z toho bylo jasné, že kůže tohohle zvířete má velice nezvyklou kvalitu, jakou jsme zatím u dinosaurů neočekávali…“

„Seňores,“ přerušil je pilot, „záliv Juana Fernándeze je před námi.“

„Můžeme nad tím nejdřív zakroužit?“ požádal Levine.

Levine vyhlédl z okénka a ve tváři se mu opět objevil napjatý výraz, na rozhovor okamžitě zapomněl. Letěli nad džunglí, která se zvedala do kopců kilometry daleko, kam až oko dohlédlo. Helikoptéra se naklonila a oblétla pláž.

„Tak tady to je,“ řekl Guitierrez a ukázal z okna.

Pláž byla čistá, zahnutá do tvaru bílého půlměsíce, zcela opuštěná. Zalévalo ji odpolední světlo. Směrem k jihu viděli na písku osamělou temnou hmotu. Ze vzduchu vypadala jako kus skály, anebo snad jako veliký chuchvalec mořských řas. Bylo to beztvaré, asi pět stop veliké. Kolem se motala spousta otisků bot.

„Kdo to byl?“ zeptal se Levine s povzdechem.

„Lidé od Státní zdravotní služby sem dnes vyrazili před námi.“

„Prováděli s tím něco?“ vyptával se Levine. „Sahali na to, převraceli to?“

„Jak to mám vědět?“ odvětil Guitierrez.

„Státní zdravotní služba,“ opakoval Levine a zavrtěl hlavou. „Co ti o tom můžou vědět? Nikdy jsi jim neměl dovolit, aby se k tomu třeba jen přiblížili, Marty.“

„No,“ odpověděl Guitierrez. „Já v téhle zemi nerozkazuju. Udělal jsem, co jsem uměl. Chtěli to zničit dřív, než to uvidíš. Přinejmenším jsem dokázal, že to zůstalo netknuté, dokud jsi nepřiletěl. Ačkoli nevím, jak dlouho ještě chtějí čekat.“

„Pak bychom se do toho měli pustit okamžitě,“ vyzval ho Levine. Zapjal mikrofon. „Proč pořád kroužíme? Začíná se stmívat. Přistaňte na pláži. Chci tu věc vidět zblízka.“

Richard Levine běžel pískem směrem k temnému předmětu a dalekohled se mu házel na prsou. Dokonce už z téhle vzdálenosti cítil hnilobný zápach. Už si ukládal do paměti prvotní dojmy. Mršina byla napůl pohřbená v písku a obklopovalo ji obrovské mračno much. Kůži nadouval plyn, což jistě ztěžovalo identifikaci.

Zastavil se několik metrů před zdechlinou a vytáhl fotoaparát. V tu chvíli se vedle něho vynořil pilot helikoptéry a srazil mu ruce dolů.

„No permitido.“

„Cože?“

„Je mi líto, seňore. Fotografování není povoleno.“

„A proč k čertu ne?“ rozčílil se Levine. Obrátil se na Guitierreze, který vrávoral po pláži směrem k ním. „Marty, proč nesmím fotit? Tohle může být důležitý…“

„Fotografovat ne,“ opakoval pilot a odebral Levinovi aparát z rukou.

„Marty, tohle je šílené!“

„Jen běž a prozkoumej to,“ vyzval ho Guitierrez a začal hovořit španělsky na pilota, který mu odpovídal ostře a navztekaně a rozhazoval přitom rukama.

Levine je na okamžik pozoroval a pak se odvrátil. K čertu s tím, pomyslel si. Tihle dva se můžou taky hádat až do soudného dne. Vyrazil kupředu, dýchal přitom ústy. Jak se ke zdechlině přibližoval, zápach výrazně sílil. Ačkoli mrtvé zvíře bylo poměrně veliké, všiml si, že na něm nejsou žádní ptáci, žádné krysy či jiní mrchožrouti. Byly tu pouze mouchy – a bylo jich tu tolik, že zdechlinu pokrývaly celou a zakrývaly její přesný tvar.

V každém případě však bylo zjevné, že zvíře bylo veliké, zhruba velikosti krávy nebo koně, a plyn, který se utvořil rozkladem tkání, je začal nadouvat ještě více. Suchá kůže na slunci popraskala, začala se už odlupovat a odhalovala vrstvu roztékajícího se, žlutého podkožního tuku vespod.

Uf, to smrdělo! Levine jen zamžikal. Donutil se přistoupit blíž a obrátit veškerou svou pozornost na zvíře.

Ačkoli bylo velikosti krávy, jasně to nebyl savec. Kůže neměla žádné ochlupení. Zdálo se, že její původní barva byla zelená, s náznakem temnějších pruhů, jež přes ni přebíhaly. Podklad byl zrnitý, posetý mnohoúhelníky různé velikosti a vzor připomínal kůži ještěrek. Opakoval se v mírných obměnách na jednotlivých částech těla zvířete, přičemž zrnění bylo největší a zároveň nejméně výrazné na břiše.

Na krku, na ramenou a na kyčelních kloubek mělo zvíře výrazné kožní záhyby – opět připomínající ještěrku.

Jenže tahle mršina byla velikánská. Levine odhadoval, že původně vážila okolo stovky kilogramů, čili zhruba dvě stě dvacet liber. Na světě žádný takhle veliký ještěr neexistoval, s výjimkou draka komodo z Indonésie. Ještěři druhu Varanus komodensis byli devět stop dlouzí tropičtí masožravci velikosti krokodýla, kteří lovili kozy a prasata a příležitostně nepohrdli ani člověkem. Jenže v Novém světě žádní tropičtí ještěři nežili. Samozřejmě, člověk se mohl dohadovat, že tohle zvíře patří mezi Iguanidae. Leguáni se nalézali po celé Jižní Americe a mořští leguáni dorůstali značných tělesných rozměrů. Ale i tak, tohle zvíře by bylo co do velikosti rekordní.

Levine pozvolna vykročil v kruhu kolem zdechliny a přiblížil se k ní zepředu. Ne, tohle není ještěr, pomyslel si. Mršina ležela na boku, levou částí hrudního koše nahoru. Téměř z poloviny ji pohřbíval písek, řada hrbolků, které označovaly dorzální výstupky na jednotlivých obratlech páteře, vyčnívala pouhých několik palců nad pískem. Dlouhý krk měla zahnutý, hlavu ukrytou pod masou těla jako kachna pod křídlem. Levine viděl jednu přední končetinu, která se zdála malá a slabá. Distální ocas byl pohřbený v písku. Byl by ho rád vykopal a prohlédl si jej, ale nejprve si chtěl exemplář vyfotografovat v původní poloze, in situ.

Ve skutečnosti čím déle si Levine zdechlinu prohlížel, tím pečlivěji zvažoval, jak by si měl počínat dále. Protože jedna věc už byla jasná: tohle bylo velice vzácné – a možná dosud neznámé – zvíře. Levine pociťoval vzrušení a zároveň se nabádal k opatrnosti. Jestliže byl jeho objev závažný natolik, jak se začínal domýšlet, pak bylo zásadní, aby jej řádně zdokumentoval.

Guitierrez opodál na pláži ještě stále řval na pilota, který tvrdohlavě vrtěl hlavou. Tahleta byrokracie panující v každé banánové republice, pomyslel si Levine. Proč by neměl fotografovat? To přece nemohlo nikomu uškodit. A přitom bylo krajně důležité, aby zdokumentoval, jak se proměňuje stav mrtvého zvířete.

Zaslechl motory a vzhlédl. Spatřil druhou helikoptéru, jak opisuje kruh nad zálivem a její temný, stín klouže po písku. Tenhle vrtulník byl bílý jako sanitka, s rudým nápisem na boku. V záři zapadajícího slunce se nápis nedal přečíst.

Obrátil se nazpět ke zdechlině a nyní zaregistroval, že má zadní nohy vybavené mohutným svalstvem, v naprostém kontrastu s předními. Nabízela se domněnka, že zvíře chodilo vzpřímeně a silné zadní nohy je unesly. Samozřejmě, o mnohých ještěrech se vědělo, že stávají na zadních, ale žádný z nich nebyl tak veliký jako tenhle. Skutečně, čím déle si Levine prohlížel tvary mrtvého zvířete, tím jistější se v něm probouzelo přesvědčení, že to žádný ještěr není.

Nyní pracoval rychle, neboť světla valem ubývalo a zbývala mu ještě spousta práce. Pokaždé, když se nalezl takový exemplář, bylo nutno nalézt odpověď na dvě otázky, a obě stejně závažné. Zaprvé, co to je za zvíře? Zadruhé, proč zemřelo?

Když dorazil ke stehnům, spatřil, že se zde epiderm protrhl, bezpochyby od narůstající tvorby hnilobných plynů. Avšak když se Levine podíval pečlivěji, spatřil, že trhlina je ve skutečnosti tržná rána a že běží do hloubky skrz stehno i holeň a odhaluje červené svalstvo s bělavou kostí vespod. Přestal vnímat strašlivý zápach a bílé červy, kteří se svíjeli v otevřené ráně, protože si uvědomil, že…

„Promiň všechny ty trable,“ řekl Guitierrez, který k němu přistoupil. „Ale pilot to prostě odmítá.“

Pilot nervózně následoval Guitierreze, postavil se vedle něj a pečlivě naslouchal.

„Marty,“ řekl Levine. „Já to skutečně potřebuje vyfotit.“

„Bohužel nemůžeš,“ odvětil Guitierrez s pokrčením ramen.

„Je to důležité, Marty.“

„Je mi líto. Snažil jsem se, jak jsem uměl.“

Druhá helikoptéra přistála na pláži kousek od nich a řev motorů utichal. Začali z ní vyskakovat muži v uniformách.

„Marty. Co si myslíš, že to je za zvíře?“

„No, můžu jen hádat,“ odvětil Guitierrez. „Podle rozměrů bych řekl, že to je dosud neidentifikovaný leguán. Je mimořádně veliký, ovšem, a zcela zřejmě není původem odsud z Kostariky. Tipuju, že tohle zvíře pochází ze souostroví Galapágy, nebo z jednoho z…“

„Ne, Marty,“ přerušil ho Levine. „Tohle není leguán.“

„Než mi toho povíš víc,“ řekl Guitierrez s pohledem na pilota, „měl bys myslím vědět, že se v téhle oblasti objevilo už několik předtím neznámých druhů ještěrů. Nikdo úplně dobře neví proč. Možná to je způsobeno mýcením pralesa, nebo z nějakého jiného důvodu. Ale nové druhy se objevují. Před několika lety jsem začal potkávat dosud neidentifikované druhy…“

„Marty. Tohle k sakra není žádný ještěr!“

Guitierrez zamžikal. „Co to říkáš? Samozřejmě že to je ještěr.“

„Myslím, že není.“

„Možná ses nechal zmýlit tou velikostí,“ namítl Guitierrez. „Fakticky tady v Kostarice občas narážíme na takové aberantní exempláře…“

„Marty,“ pronesl Levine chladně. „Já se nikdy nenechám zmýlit.“

„No ovšem, nechtěl jsem se tě…“

„A říkám ti, že tohle není ještěr,“ opakoval Levine.

„Lituju,“ zavrtěl hlavou Guitierrez, „ale nemůžu s tebou souhlasit.“

Vzadu u bílé helikoptéry se muži shromáždili do těsné skupinky a natáhli si chirurgické masky.

„Nikdo po tobě nechce, abys se mnou souhlasil,“ odsekl Levine. Obrátil se nazpět ke zdechlině. „Diagnóza se dá stanovit snadno, potřebujeme už jenom vyhrabat hlavu anebo aspoň nějakou končetinu, například tady tohle stehno, které je, myslím…“

Zarazil se a naklonil se blíž. Upřel zraky na zadní stranu stehna.

„Co je?“ řekl Guitierrez.

„Podej mi nůž.“

„Proč?“ nechápal Guitierrez.

„Tak mi ho podej!“

Guitierrez vylovil z kapsy nožík a vložil střenku do Levinovy natažené dlaně. Levine si stále upřeně prohlížel mrtvé zvíře. „Myslím, že tě to bude zajímat.“

„A co?“

„Přímo podél zadní kožní linie vede…“

Náhle zaslechli na pláži pokřik, a když vzhlédli, spatřili muže z bílé helikoptéry, jak se ženou pískem proti nim. Na zádech vlekli kanystry a pokřikovali cosi španělsky.

„Co to říkají?“ zeptal se Levine zamračeně.

„Říkají, abychom se vzdálili,“ přeložil Guitierrez s povzdechem.

„Řekni jim, že na blbosti nemáme kdy,“ prohlásil Levine a znovu se sklonil nad zdechlinou.

Avšak muži na sebe dál pokřikovali a náhle se přidal podivný hukot. Levine vzhlédl a spatřil, že zapálili plamenomet, z jehož trysky s řevem vyšlehl do podvečerního šera rudý plamen. Oběhl zdechlinu a zařval: „Ne! Ne!“

Jenže muži mu nevěnovali pozornost.

„Ne, tohle má nedozírnou cenu!“

První z uniformovaných mužů Levina popadl a hrubě ho srazil do písku.

„Co to k sakru děláte?“ vřískal Levine a hrabal se zpátky na nohy. Ale ještě ani nestačil dokončit větu a viděl, že už je pozdě. Mršinu zasáhla špička plamene, kůže okamžitě zčernala a podkožní kapsy plné metanu vzplály s modrým pssššš! K obloze začal v hustých kotoučích stoupat dým z hořícího masa.

„Zakaž jim to! Zakaž jim to!“ Levine se obrátil na Guitierreze. „Řekni jim, ať toho okamžitě nechají!“

Avšak Guitierrez se ani nehnul, jen zíral na mršinu. Trup zachvácený plameny zapraskal a vystříkl z něj tuk. Vzápětí shořela kůže na hrudi, aby odhalila černá, plochá žebra, potom se celý trup pootočil a stahující se kůže náhle zvedla krk zvířete obklopený plameny. Uprostřed plamenů spatřil Levine dlouhý zašpičatělý čenich a řady ostrých zubů masožravce, a prázdné oční důlky, a pak celá ta věc vzplála jako jakýsi středověký drak v plamenech stoupajících k obloze.

SAN JOSÉ

Levine seděl v baru na letišti ve San José a v dlaních si hřál pivo. Čekal na své letadlo nazpět do Států. U malého stolku s ním seděl Guitierrez a oba jen zřídka prohodili slovo. Posledních pár minut dokonce převládlo nepříjemné mlčení. Guitierrez si začal prohlížet Levinův batoh, ležící na zemi u jeho nohou. Byl ušitý ze speciální tmavozelené tkaniny, s mnoha bočními kapsami, přechovávajícími veškeré Levinovo bohaté elektronické vybavení.

„Hezkej ruksak,“ pochválil Guitierrez. „Kdepak jsi ho splašil? Vypadá jako jedna z těch Thornových věciček.“

Levine usrkl piva. „Taky to je.“

„Bezvadnej,“ řekl Guitierrez a pokračoval v obhlídce batohu. „Co to máš tady nahoře, to je satelitní telefon? A družicový navigační systém? Kristepane, co si ti lidi vymyslí příště? To je teda vymakanost! To tě muselo stát…“

„Marty,“ ozval se Levine vztekle. „Nech těch kydů. Řekneš mi to, nebo ne?“

„Co ti mám říct?“

„Chci vědět, co se tu k čertu děje!“

„Richarde, podívej, mrzí mě, jestli…“

„Ne,“ přerušil ho Levine. „To na pláži, to byl velice důležitý nález, Marty, a oni ho zničili. Nerozumím, proč jsi dovolil, aby se to stalo.“

Guitierrez si povzdechl. Rozhlédl se po turistech sedících u okolních stolků a řekl: „Ale zůstane to jen mezi námi, jo?“

„Jistě.“

„To je tady velký problém.“

„Co je problém?“

„Tady na pobřeží… se velice často objevují, no… aberantní exempláře. Teď už se to děje několik roků.“

„Aberantní exempláře?“ opakoval Levine a nevěřícně vrtěl hlavou.

„To je oficiální označení pro takové věci,“ vysvětloval Guitierrez. „Žádný vládní činitel se nechce vyjádřit určitěji. Začalo to asi před pěti lety. Nahoře v horách objevili spoustu takových zvířat, poblíž odlehlé zemědělské výzkumné stanice, která se zabývala zkušebním pěstováním různých sojových kultur.“

„Sojových kultur,“ opakoval Levine.

Guitierrez přikývl. „Ta zvířata zcela zřejmě přitahovala sója a určité druhy travin. Existuje hypotéza, že vyžadují obrovský přísun aminokyseliny lysinu v potravě. Ale nikdo si tím není skutečně jistý. Třeba jim prostě jenom chutnají určité plodiny…“

„Marty,“ řekl Levine. „Vůbec mě nezajímá, jestli s chutí chlastají pivo a přikusujou k němu slané tyčinky. Jediná skutečně závažná otázka je: odkud ta zvířata pocházejí?“

„To nikdo neví,“ odvětil Guitierrez.

Levine nechal jeho slova na okamžik odeznět. „A co se stalo s těmi dalšími zvířaty?“

„Všechna byla zlikvidována. Pokud vím, celá léta potom nikdo žádné neobjevil. Ale teď se zdá, že to začíná znovu. Za poslední rok jsme našli zbytky čtyř dalších zvířat, včetně toho, které jsi viděl dnes.“

„A co jste s nimi udělali?“

„Ty… aberantní exempláře jsou pokaždé spáleny. Přesně tak, jak jsi viděl na vlastní oči. Vláda od samého začátku podniká veškerá opatření, aby zajistila, že nikdo nic nevynese na světlo. Před několika lety začal jakýsi americký novinář psát, že se cosi nekalého děje na jednom ostrově, Isla Nublar. Menéndez pozval skupinu novinářů na exkluzivní průzkum ostrova – a přikázal pilotovi, aby je zavezl k jinému ostrovu. Nikdy to nezjistili. Takhle se to děje pořád. Chci říct, vláda to bere nesmírně vážně.“

„Proč?“

„Dělá jí to starosti.“

„Starosti? Proč by jí mělo dělat starosti…“

Guitierrez ho zarazil zvednutou rukou a přisunul se k němu na židli blíž. „Choroby, Richarde.“

„Choroby?“

„Jo. Kostarika má jeden z nejlepších systémů zdravotního zabezpečení na světě,“ vysvětloval Guitierrez. „Epidemiologové vystopovali jakýsi typ encefalitidy, který se zdá být na vzestupu, zvlášť tady na pobřeží.“

„Encefalitidy? Jakého původu? Virového?“

Guitierrez zavrtěl hlavou. „Zatím nenalezli příčinné agens.“

„Marty…“

„Povídám ti, Richarde. Nikdo nic neví. Není to virus, protože výsledky titrů na protilátky nevzrůstají a počet bílých krvinek se nemění. Není to bakterie, protože se nepodařilo nic vykultivovat. Je to naprostá záhada. Epidemiologové vědí jenom tolik, že to napadá především venkovské farmáře a zemědělce, lidi, kteří se nějak motají kolem divokých a domácích zvířat. A že to je skutečně encefalitida – začíná nesnesitelnými bolestmi hlavy, následují halucinace, zničující horečka a delirium.“

„Úmrtnost?“

„Dosud se zdá, že se to asi po třech týdnech samo zastaví. Ale i tak to vládě dělá starosti. Tahle země je závislá na turistickém ruchu, Richarde. Nikdo nechce nahlas připustit, že tu existuje nějaká neznámá choroba.“

„Takže oni si myslí, že encefalitidu přenášejí tyhlety, ehm, aberantní exempláře?“

„Ještěrky přenášejí spousty virových chorob,“ pokrčil Guitierrez rameny. „Jsou známý vektor. Takže není nerozumné předpokládat, že by tu mohla existovat nějaká spojitost.“

„Jenže ty jsi říkal, že to virová choroba není.“

„Ať už je to cokoli, domnívají se, že tu nějaká spojitost existuje.“

„Pak je to jen další důvod vyzkoumat,“ řekl Levine, „odkud tihle ještěři pocházejí. Určitě prozkoumali…“

„Prozkoumali?“ zasmál se Guitierrez. „Samozřejmě že prozkoumali! Prolezli každou píď téhle země, znovu a znovu. Vyslali tucty průzkumných skupin – já sám jsem jich vedl několik. Provedli letecký průzkum. Létali nad džunglí. Létali nad pobřežními ostrovy. Tohle samo o sobě už je ohromný kus práce. Je tady poměrně hodně ostrovů, víš, zvlášť podél západního pobřeží. Sakra, prozkoumali dokonce i ty, které mají soukromé vlastníky.“

„Tady jsou ostrovy v soukromém vlastnictví?“ podivil se Levine.

„Pár. Tři nebo čtyři. Jako třeba Isla Nublar – ten byl pronajat jedné americké společnosti, InGenu, na mnoho let.“

„Ale ty jsi říkal, že ten ostrov byl prozkoumán…“

„Pečlivě prozkoumán. Nic se tam nenašlo.“

„A ostatní?“

„Tak, spočítejme si to,“ řekl Guitierrez a začal je vypočítávat na prstech. „Je tu ostrov Isla Talamanca, na východním pobřeží, ten patří Lékařské společnosti. Je tu Isla Sorna, na západním pobřeží, který je pronajatý jakési německé těžební společnosti. A je tu Morazan, nahoře na severu, který vlastní jedna bohatá kostarická rodina. A možná, že existuje ještě nějaký další ostrov, na který jsem si nevzpomněl.“

„A průzkumy odhalily co?“

„Nic,“ odvětil Guitierrez. „Nenašlo se tam vůbec nic. Takže se došlo k závěru, že zvířata pocházejí z nějaké lokality hluboko v džungli. A proto jsme je taky zatím nedokázali objevit.“

„V tom případě mnoho štěstí,“ zavrčel Levine.

„Já vím,“ odvětil Guitierrez. „Deštný prales je neuvěřitelně vhodné místo pro úkryt. Průzkumná expedice může projít deset metrů kolem velkého zvířete a nezahlédne z něj ani chlup. A dokonce ani ta nejdokonalejší průzkumná technika příliš nepomůže, protože tu je několik vrstev, kterými musí čidlo proniknout – mračna, baldachýn stromů a nižší vrstva rostlinného porostu. Neexistuje spolehlivý způsob – v deštném pralese se může schovávat cokoli. A proto,“ řekl, „je z toho vláda znepokojená. A samozřejmě, vláda není jedinou zainteresovanou stranou.“

Levine prudce vzhlédl. „Ano?“

„Ovšem. Z různých důvodů je o ta zvířata velikánský zájem.“

„Jaký druh zájmu?“ zeptal se Levine tak lhostejně, jak jen dokázal.

„Minulý podzim vláda vydala povolení týmu botaniků z Berkeley, aby provedli letecký průzkum svrchní části džungle v oblasti centrální vysočiny. Práce probíhaly měsíc, když se rozhořel spor – o účet za letecký benzín nebo cosi takového. V každém případě jakýsi byrokrat zavolal do Berkeley, aby si postěžoval. A v Berkeley mu řekli, že v životě o žádném průzkumném týmu neslyšeli. Mezitím ten tým ze země uprchl.“

„Takže nikdo neví, kdo to ve skutečnosti byl?“

„Ne. Minulou zimu se pak vynořili jacísi dva švýcarští geologové, aby odebrali vzorky plynu na ostrovech poblíž pevniny, jako součást studie, tvrdili, o vulkanické aktivitě ve Střední Americe. Tyhle ostrovy jsou všechny vulkanického původu a většina z nich vykazuje stále nějaký stupeň aktivity, takže to vypadalo jako rozumná žádost. Ale ukázalo se, že tihle povedení ‚geologové‘ ve skutečnosti pracovali pro americkou genetickou firmu jménem Biosyn a že na ostrovech hledali, no, velká zvířata.“

„Proč by se o ně měla zajímat firma zabývající se biotechnologiemi?“ otázal se Levine. „To mi nedává smysl.“

„Možná to nedává smysl tobě a mně,“ odvětil Guitierrez, „ale Biosyn má obzvláště nechvalnou pověst. Šéfem jejich výzkumu je chlápek jménem Lewis Dodgson.“

„Ach ano,“ vzpomněl si Levine. „Já vím. To je ten frajer, který před několika lety prováděl ty testy vakcíny proti vzteklině v Chile. Ten, který napíchal vesničanům vzteklinu a neřekl jim, co s nimi provádí.“

„Jo, to je on. Taky začal pokusně prodávat geneticky upravené brambory v supermarketech, aniž by komukoli řekl, že byly nějak pozměněné. Podal dětem oslabenou salmonelu a dvě z nich skončily v nemocnici. Potom si firma najala George Baseltona, aby jí trochu napravil reputaci.“

„Zdá se, že si tu všichni najímají Baseltona,“ podotkl Levine.

Guitierrez pokrčil rameny. „V dnešní době všichni univerzitní profesoři slavných jmen pracují zároveň jako konzultanti. To je součást slávy. A Baselton je uznávaný profesor biologie. Firma ho potřebuje, aby je vytáhl z průseru, protože Dodgson má zvyk přestupovat zákony. Dodgson platí lidi všude po celém světě. Krade jiným společnostem výsledky výzkumu, kompletně. Povídá se, že Biosyn je jediná biotechnologická firma, která zaměstnává víc právníků než vědců.“

„A proč se zajímali o Kostariku?“ zeptal se Levine.

Guitierrez pokrčil rameny. „Nevím, ale celý postoj vůči výzkumu se změnil, Richarde. Tady je to velice patrné. Kostarika má jedno z nejbohatších přírodních prostředí na světě. Půl milionu druhů ve dvanácti různých habitatech. Je tu zastoupeno pět procent všech druhů žijících na naší planetě. Tahle země byla centrem biologických výzkumů po celá léta, a můžu ti říct, že se věci změnily. Za starých časů lidé, kteří sem přicházeli, byli zažraní vědci s touhou dozvědět se něco o věci samotné – o vřešťanech, o rosíkách z rodu Polistes a rostlině zvané soubrilla. Tihle lidé si vybrali svůj obor, protože je přitahoval. Věděli, že docela určitě nezbohatnou. Jenže dnes je všechno v oblasti biosféry potenciálně cenné. Nikdo neví, z čeho se podaří připravit nový lék, takže farmaceutické firmy finančně podporují všechny oblasti výzkumu. Možná že vajíčko jakéhosi ptáčka obsahuje protein, který je činí vodotěsné. Nějaký pavouček třeba produkuje peptid, který inhibuje srážlivost krve. Možná že vosk z povrchu jakési kapradiny obsahuje prostředek k utišení bolesti. Dost často se stává, že se postoje vůči vědě mění. Lidé dnes už svět přírody nestudují, oni z něj těží. Je to kořistnický přístup. Všechno nové či neznámé je automaticky předmětem zájmu, protože by se to možná dalo zpeněžit. Mohlo by to mít obrovskou cenu.“

Guitierrez dopil pivo. „Svět,“ řekl, „se obrátil vzhůru nohama. A je fakt, že spousta lidí chce vědět, co jsou tyhle aberantní exempláře zač – a odkud pocházejí.“

Reproduktor vyvolal Levinův let. Oba muži vstali od stolu.

„Necháš si to všechno pro sebe?“ požádal Guitierrez. „Mám na mysli to, co jsi dnes viděl.“

„Abych byl upřímný,“ odvětil Levine, „tak nevím, co jsem dnes viděl. Mohlo to být cokoli.“

Guitierez se zašklebil. „Příjemný let, Richarde.“

„Opatruj se, Marty.“

ODLET

Levine s batohem nedbale přehozeným přes rameno kráčel směrem k odletové hale. Obrátil se, aby ještě Guitierrezovi zamával, avšak jeho přítel už mířil ze dveří a zvedal ruku, aby si zavolal taxi. Levine pokrčil rameny a otočil se zpět.

Přímo před ním bylo stanoviště celníka a cestující se řadili do fronty, aby si nechali orazítkovat pasy. Měl letenku na noční let do San Francisca, s dlouhým mezipřistáním v Mexico City. V jeho frontě mnoho lidí nestálo. Pravděpodobně měl ještě dost času, aby zavolal do kanceláře a nechal vzkaz u sekretářky Lindy, že letí tímhle letem, a možná, uvažoval, že by také měl zavolat Malcolmovi. Rozhlédl se a po své pravé ruce spatřil u stěny několik telefonních automatů s nápisem ICT TELEFONOS INTERNATIONAL, jenže bylo jich málo a všechny momentálně obsazené. Řekl si, že udělá nejlépe, když použije svůj satelitní telefon, který měl uložen v ruksaku, a shodil batoh z ramene.

Už se jej chystal rozvázat, když se zarazil a zamračil.

Ohlédl se nazpět ke stěně.

Zároveň tam telefonovali čtyři lidé. První byla blondýnka v šortkách a s horní částí oděvu upevněnou páskem kolem krku. Zatímco hovořila, konejšila v náručí malé opálené dítě. Vedle ní stál muž v safari kazajce s plnovousem, který se neustále díval na své zlaté hodinky značky Rolex. Pak tam telefonovala šedovlasá, babičkovsky vyhlížející žena hovořící španělsky, zatímco její dva polodospělí synové stáli při ní a důrazně přikyvovali.

A posledním telefonujícím byl pilot helikoptéry. Svlékl si sako od uniformy a stál tam jen v košili s krátkými rukávy a v kravatě, se shrbenými rameny. Odvrátil se od Levina ke stěně.

Levine se připlížil a slyšel, že pilot mluví anglicky. Levine znovu shodil batoh z ramen a sehnul se nad ním. Předstíral, že zápasí s tkaničkami. Pilot byl stále odvrácený ke stěně.

Levin zaslechl, jak pilot říká: „Ne, ne, pane profesore. Takhle to není. Ne.“ Pak se odmlčel. „Ne,“ opakoval pilot. „Říkám vám, že ne. Lituju, pane profesore Baseltone, ale to se neví. Je to ostrov, ale který… Musíme si ještě počkat, abysme se dozvěděli víc. Ne, ten odlétá dnes večer. Ne, myslím, že nic netuší, a žádné fotky nemá. Ne. Rozumím. Adiós.“

Když pilot rázně odkráčel k přepážce na opačném konci haly, Levine zabořil hlavu do batohu až po uši.

Co se to k čertu děje? pomyslel si.

Je to ostrov, ale který…

Jak věděli, že je to ostrov? Levine sám si tím stále nebyl nijak jist. A to na těchhle věcech pracoval opravdu intenzivně, dnem i nocí, a snažil se dát si všechno dohromady. Odkud pocházejí. Proč se to děje.

Zašel z dohledu za roh a vytáhl malý satelitní telefon. Rychle vytočil jedno číslo v San Franciscu.

V přístroji to rychle klapalo, zatímco se napojoval na družici. Uslyšel, jak vyzvání druhý aparát. Pak se ozvalo pípnutí. Elektronický hlas řekl: „Prosím, zadejte svůj kód.“

Levine vyťukal šestimístné číslo.

Ozvalo se další pípnutí. Elektronický hlas řekl: „Zanechte vzkaz.“

„Volám,“ řekl Levine, „abych oznámil výsledek cesty. Jeden exemplář, nikoli v dobrém stavu. Lokalita: BB-17 na vaší mapě. To je daleko na jihu, což souhlasí se všemi našimi hypotézami. Nemohl jsem exemplář přesně identifikovat, protože ho ihned spálili. Ale dohaduju se, že to byl ornitholestes. Jak víte, tohle zvíře na seznamu není – což je vysoce signifikantní nález.“

Rozhlédl se kolem, ale nikdo ho neposlouchal, nikdo mu nevěnoval ani špetku pozornosti. „Dále, lateral lemur byl protržen hlubokou tržnou ranou. To je nanejvýš znepokojivé.“ Zaváhal, protože toho nechtěl říct zase příliš. „A zasílám vzorek, který vyžaduje důkladné prozkoumání. Také se domnívám, že se o totéž zajímají ještě nějací jiní lidé. V každém případě to, co se děje, je nové, Iane. Žádné exempláře se neobjevily déle než rok a nyní se opět vyskytují. Stalo se cosi nového. A my vůbec nic nechápeme.“

My nebo já? zauvažoval Levine. Tlačítkem přerušil spojení, vypnul telefon a vložil jej zpátky na své místo do vnější kapsy batohu. Možná, pomyslel si, víme víc, než si jsme vědomi. Zamyšleně se zahleděl směrem ke dveřím vedoucím k odletům. Musel vyrazit, aby nezmeškal let.

PALO ALTO

Ve dvě ráno zajel Ed James na téměř opuštěné parkoviště restaurantu U Marie Callenderové na Carter Road. Černý BMW už tam stál, zaparkovaný hned poblíž vjezdu. Viděl Dodgsona oknem, jak sedí uvnitř v boxu, a jeho příjemná, i když trochu jestřábí tvář se mračila. Dodgson nikdy nebyl v dobré náladě. V tomhle okamžiku rozmlouval s podsaditým mužem sedícím vedle něj a neustále se díval na hodinky. Podsaditý muž byl Baselton. Profesor biologie, který vystupoval v televizi. Jamesovi se pokaždé ulevilo, když byl Baselton přítomen. Z Dodgsona mu šel mráz po zádech, ale bylo obtížné si představit, že by se Baselton nechat zatáhnout do něčeho, co vysloveně smrdí.

James vypnul zapalování a natočil si zpětné zrcátko tak, aby mohl zkontrolovat, jestli má zapnutý knoflíček u košile a utaženou kravatu. Pohlédl si do tváře v zrcátku – do neupravené, unavené mužské tváře nesoucí dvoudenní strniště vousů. No a co k čertu, pomyslel si. Proč by neměl vypadat unaveně? Vždyť už je sakra pěkně dlouho po půlnoci.

Dodgson si svá jednání pokaždé organizoval v noci, a vždycky v tomhle zavšiveném restaurantu U Marie Callenderové. James nikdy nepochopil, proč to dělá, kávu tu vařili příšernou. Ale ovšem, bylo toho tady spousta, čemu nerozuměl.

Sebral velkou plátnem vyztuženou obálku, vystoupil z auta a zabouchl dvířka. Když zamířil ke vchodu, v chůzi vrtěl hlavou. Dodgson mu nyní platil pět set dolarů denně, aby sledoval hrstku vědců. James se nejprve dohadoval, že se jedná o jakýsi druh průmyslové špionáže. Avšak žádný z vědců nepracoval v průmyslu, všichni byli zaměstnáni na univerzitách a zabývali se pěkně nudnými obory. Jako například paleobotanička Sattlerová, jejíž specializací byl prehistorický pyl. James si odseděl v Berkeley jednu z jejích přednášek a marně se při ní bránil spánku. Žvanila cosi o tom, v jakých úhlech se spojují polysacharidy, a o jakémsi kampanijsko-maastrichtském rozhraní a odklápěla přitom jednu za druhou jakési malé vybledlé kuličky, které vypadaly jako z bavlny. Kristepane, to byla nuda!

Pět set dolarů denně za to určitě nestojí, pomyslel si. Vstoupil dovnitř, zamžikal do světla a vydal se směrem k boxu. Posadil se, pokývl Dodgsonovi a Baseltonovi a zvedl ruku, aby si u číšnice objednal kávu.

Dodgson si ho změřil pohledem. „Nemám na to celou noc,“ řekl. „Dejme se do toho.“

„Dobře,“ souhlasil James a spustil ruku. „Fajn, jistě.“

Otevřel obálku a začal vytahovat jednotlivé listy papíru a fotografie. Zatímco hovořil, podával je přes stůl Dodgsonovi.

„Alan Grant: paleontolog pracující na vykopávkách v Montaně. V těchto dnech je na pracovní dovolené a nyní přednáší v Paříži o posledních vykopávkách dinosaurů. Přichází s novými myšlenkami, například o tom, že tyrannosaurus byl mrchožrout…“

„To sem nepatří,“ přerušil ho Dodgson. „Pokračujte.“

„Ellen Sattlerová-Reimanová,“ řekl James a přistrčil fotografii přes stůl. „Botanička, kdysi s Grantem chodila. Nyní provdaná za fyzika v Berkeley a má malé děti, synka a dcerku. Na poloviční úvazek přednáší na univerzitě. Zbytek času tráví doma, protože…“

„Pokračujte, pokračujte!“

„Dobře. Většina ze zbývajících zemřela. Donald Gennaro, právník… zemřel na dysenterii na služební cestě. Dennis Nedry, z firmy Integrated Computer Systems… také zemřel. John Hammond, který spustil činnost International Genetic Technologies… zemřel při návštěvě výzkumných pracovišť své firmy v Kostarice. Hammond měl s sebou tehdy svoje vnoučata, obě děti žijí se svou matkou na východním pobřeží Spojených států…“

„Kontaktoval je někdo? Někdo z InGenu?“

„Ne, ne, žádný kontakt. Chlapec začal chodit na univerzitu a děvče je na přípravce. A InGen zažádal po Hammondově smrti o ochranu podle článku 11. Od té doby to projednává soud. Nemovitosti z konkurzní podstaty byly konečně odprodány. V průběhu posledních dvou týdnů, pro přesnost.“

Do rozhovoru se poprvé vmísil Baselton. „Týkal se prodej také Stanoviště B?“

James se zatvářil nechápavě. „Stanoviště B?“

„Ano. Neříkal vám někdo něco, co by se týkalo Stanoviště B?“

„Ne, o něčem takovém jsem v životě neslyšel. Co to je?“

„Jestli někdy zaslechnete něco o Stanovišti B,“ řekl Baselton, „chci to vědět.“

Dodgson sedící v boxu vedle Baseltona rychle procházel snímky a listy papíru s údaji, pak je netrpělivě odstrčil. „Co máte ještě?“

„To je všechno, pane doktore.“

„Tohle je všechno?“ podivil se Dodgson. „A co Malcolm? A co Levine? Pořád ještě táhnou spolu?“

James nahlédl do svých poznámek. „Nejsem si jistý.“

Baselton se zamračil. „Nejste si jistý?“ řekl. „Co tím chcete říct, že si nejste jistý?“

„Malcolm se seznámil s Levinem ve výzkumném ústavu v Santa Fé,“ odvětil James. „Strávili spolu hodně času, před dvěma lety. Jenže Malcolm se už do ústavu v Santa Fé nevrátil. Přijal místo hostujícího profesora v Berkeley na fakultě biologických věd. Učí obor matematické modely evoluce. A zdá se, že kontakty s Levinem přerušil.“

„Měli nějakou roztržku?“

„Možná. Zaslechl jsem, že se pohádali kvůli Levinově expedici.“

„Jaké expedici?“ zeptal se Dodgson a dychtivě se naklonil vpřed.

„Před rokem nebo tak nějak Levine plánoval jakousi průzkumnou výpravu. Od firmy s názvem Mobile Field Systems si objednal speciální vozidla. To je malá firmička ve Woodside, řízená chlapíkem jménem Jack Thorne. Thorne připravuje džípy a terénní náklaďáky pro vědce, kteří provádějí terénní výzkum. Přísahají na něj vědci v Africe, Sečuánu i v Chile.“

„Malcolm o té výpravě ví?“

„Určitě. Příležitostně k Thornovi zajížděl. A Levine tam byl samozřejmě téměř každý den. Přitom se taky dostal do vězení.“

„Dostal se do vězení?“ užasl Baselton.

„Jo,“ odvětil James studující své poznámky. „Tady to mám. Desátého února byl Levine uvězněn za to, že jel rychlostí sto devadesát dva kilometry za hodinu v místech, kde byla třicítka. Přímo před Woodsideskou nižší střední školou. Soudce mu zabavil Ferrari, sebral mu řidičák a uložil mu za trest společenskou službu. V podstatě mu přikázal, aby v té škole vyučoval.“

Baselton se zasmál. „Richard Levine učící na nižší střední škole! To bych si strašně přál vidět!“

„Vyučoval velmi svědomitě. Takže samozřejmě ve Woodside strávil hodně času, s Thornem. Tedy do té doby, než odjel do zahraničí.“

„Kdy odjel do zahraničí?“ zeptal se Dodgson.

„Před dvěma dny. Do Kostariky. Na krátký pobyt, měl se vrátit dnes časně ráno.“

„A kde je teď?“

„To já nevím. A obávám se, že ehm, bude obtížné to zjistit.“

„A proč?“

James zaváhal a odkašlal si. „Protože sice byl na seznamu cestujících na letu z Kostariky – jenže nebyl v letadle, když přistálo. Můj informátor v Kostarice říká, že se před odletem odhlásil ze svého hotelu v San José a už se nevrátil. Neodletěl také z města jiným letadlem. Takže, ehm, v téhle chvíli nám Richard Levine bohužel zmizel.“

Rozhostilo se dlouhé mlčení. Dodgson se v boxu opřel zády o polstrování, mezi zuby mu syčivě proudil dech. Pohlédl na Baseltona, který zavrtěl hlavou. Dodgson velice pečlivě posbíral všechny listy papíru, srovnal je o stolní desku a udělal z nich úhledný svazek. Zastrčil je nazpět do vyztužené obálky a vrátil ji Jamesovi.

„Tak a teď poslouchejte, vy nablblé hovado,“ řekl mu Dodgson. „Teď po vás chci jen jednu jedinou věc. Je to věc velice jednoduchá. Posloucháte mě?“

James jen polkl. „Poslouchám.“

Dodgson se naklonil přes stůl. „Najděte ho,“ přikázal.

BERKELEY

Malcolm sedící uprostřed úžasného nepořádku ve své kanceláři vzhlédl od svého pracovního stolu k sekretářce, která vstoupila do místnosti. Za Beverly následoval chlapík od DHL, nesoucí malou krabičku.

„Promiňte, že vás ruším, pane doktore, ale musíte podepsat tyhle formuláře… Tohle je jakýsi vzorek z Kostariky.“

Malcolm povstal a obešel stůl. Zvládl to bez hole. V minulých týdnech vynaložil značné úsilí na to, aby se naučil chodit bez hole. Stále sice občas v noze pochoval bolest, ale zařekl se, že se to vylepší. Všimla si toho i jeho rehabilitační sestra, neustále veselá žena jménem Cindy.

„Jéje, pane doktore,“ řekla, „po všech těch letech se zdá, že teď máte motivaci. Copak se to děje?“

„No, to víte,“ odvětil jí Malcolm. „Člověk nemůže chodit celý život o holi.“

Pravda ovšem byla někde úplně jinde. Malcolm, neustále pod tlakem Levinova neutuchajícího nadšení pro hypotézu ztraceného světa, pod tlakem jeho telefonátů v kteroukoli denní či noční hodinu, začal své názory přehodnocovat. A začal věřit, že je nakonec docela dobře možné – dokonce pravděpodobné – že kdesi, na jakémsi izolovaném místě, kde by to nikdo neočekával, žijí jinde už vymřelá zvířata. Malcolm měl navíc své vlastní důvody, aby se tak domníval, ale ty Levinovi pouze naznačil.

K tomu, aby opět začal chodit bez opory, jej přivedla myšlenka, že kromě Isla Nublar existuje určitě ještě jiný takový ostrov. Chtěl se připravit na budoucí návštěvu takového ostrova. A tak začal dělat pokroky, den za dnem.

Společně s Levinem zúžili svůj průzkum na řetěz ostrovů podél kostarického pobřeží, a Levina to jako obvykle nesmírně vzrušilo. Malcolm to však stále bral jen jako hypotézu.

Odmítal se vzrušovat dříve, než získají přesvědčivý důkaz – fotografie, nebo skutečné tkáňové vzorky – aby existenci takových zvířat prokázali. A až dosud Malcolm vůbec nic takového neviděl. Nebyl si jist, jestli je zklamaný, anebo jestli se mu ulevilo.

Avšak nyní Levinův vzorek dorazil.

Malcolm převzal od toho člověka blok a rychle podepsal svrchní formulář označený „Dodávka materiálů vyloučených z poštovní přepravy / Vzorky: Biologický výzkum“.

„Musíte tu dodávku zkontrolovat, pane,“ řekl muž od DHL.

Malcolm přehlédl nekonečný počet otázek pokrývajících celou stranu. Je vzorek živý? Tvoří vzorek kultura bakterií, hub, virů nebo protozoí? Je vzorek registrován jako součást výzkumného protokolu? Je vzorek infikován? Byl vzorek odebrán z farmářského nebo odborného chovu? Tvoří vzorek rostlinná hmota, semena určená k rozmnožování nebo bulvy? Tvoří vzorek hmyz či materiál se vztahem k hmyzu…

U všech kolonek odškrtl Ne.

„A ještě další stránka, pane,“ upozornil ho muž od DHL. Rozhlížel se po místnosti, po horách papíru nepořádně navršených všude kolem, po mapách visících na stěnách se zabodnutými barevnými špendlíky. „Vy děláte v lékařském výzkumu, pane?“

Malcolm otočil stránku a nadrápal na ni svůj podpis.

„Ne.“

„A ještě jedna, pane…“

Třetí formulář zbavoval doručitele odpovědnosti za zásilku. Malcolm jej rovněž podepsal.

Chlapík od DHL řekl: „Přeji vám hezký den,“ a odešel.

Malcolm se ihned nato zhroutil na okraj stolu. Zavřel oči.

„Pořád bolí?“ zeptala se Beverly. Odnesla balíček k vedlejšímu stolku, odstrčila několik papírů a začala jej rozbalovat.

„Jsem v pořádku.“ Malcolm se rozhlédl po holi; odpočívala za jeho pracovním stolem opřená o židli. Pak se nadechl a pomalu přešel místnost.

Beverly mezitím balíček rozbalila a odhalila nevelký válec z nerezové oceli velikosti Malcolmovy pěsti. Šroubovací víčko neslo varovný emblém biohazardu se třemi kruhy. K válci se připojoval jiný, menší kovový váleček s kovovým ventilem, který obsahoval chladicí plyn.

Malcolm natočil lampu nad válec a řekl: „Tak se podíváme, co ho tak vzrušilo.“ Rozlomil pečeť se šňůrkou a odšrouboval víčko. Zasyčel plyn a objevil se obláček bílé sražené páry. Celý vnitřek válce pokrývala námraza.

Malcolm nahlédl dovnitř a spatřil plastikový pytlík a lístek papíru. Obrátil válec dnem vzhůru a vysypal obsah na stůl. Pytlík obsahoval nepravidelný kus zelenavé tkáně o velikosti asi pět krát pět centimetrů s připojenou malou zelenou plastikovou jmenovkou. Zvedl si ji ke světlu, prozkoumal ji pod zvětšovacím sklem a opět ji odložil. Pohlédl na zelenou kůži, na zrnitý vzor.

Možná, pomyslel si.

Možná…

„Beverly,“ požádal, „zavolej Elizabeth Gelmanové ze zoo. Řekni jí, že tu mám cosi, a že bych byl rád, kdyby se na to podívala. A řekni jí, že to je důvěrné.“

Beverly přikývla a vyšla z pracovny k telefonu. Když Malcolm osaměl, odmotal proužek papíru, který vzorek doprovázel. Byl to kousek žlutého papíru vytržený z bloku, jaký rádi používají právníci. Bylo na něm napsáno tiskacími písmeny:

MĚL JSEM PRAVDU A VY JSTE SE MÝLIL.

Malcolm se zamračil. Ten parchant! pomyslel si.

„Beverly? Až zavoláš Elizabeth, zkus Richarda Levina, jestli je u sebe v kanceláři. Potřebuju s ním okamžitě mluvit.“

ZTRACENÝ SVĚT

Richard Levine přitiskl tvář k teplé skále útesu a zastavil se, aby znovu popadl dech. Sto padesát metrů hluboko pod ním bouřil oceán, oslnivě bělostná tříšť vln kontrastovala s černými skalisky. Motorový člun, který ho sem dopravil, už opět mířil k jihu, zbyla po něm jen drobná bílá tečka na horizontu. Musel se vrátit, neboť na celém tomhle opuštěném, nehostinném ostrově nebyl nikde žádný bezpečný přístav.

Od téhle chvíle se museli spoléhat jen sami na sebe.

Levine se zhluboka nadechl a pohlédl dolů na Diega, který šplhal po útesu o šest metrů pod ním. Diego vlekl batoh obsahující veškeré jejich vybavení, jenže byl mladý a silný. Vesele se zasmál a pokývl hlavou vzhůru. „Jen odvahu. Teď už to nemáme daleko, seňore.“

„Doufám,“ odpověděl Levine. Když si prohlížel útes dalekohledem ze člunu, tohle místo mu připadlo pro výstup příhodné. Jenže ve skutečnosti se útes zvedal téměř kolmo vzhůru a výstup byl nanejvýš nebezpečný, neboť vulkanická skála se neustále drolila a lámala.

Levine natáhl ruce a prsty se zachytil dalšího úchytu. Přitiskl se ke skále, oddrolilo se několik drobných kaménků a jedna ruka se mu sesmekla. Zachytil se znovu a vytáhl se vzhůru. Ztěžka oddechoval, vyčerpáním a strachem.

„Posledních dvacet metrů, seňore,“ povzbuzoval ho Diego. „Dokážete to.“

„Určitě to zvládnu,“ mumlal si Levine. „Když uvážím opačnou alternativu.“ Jak se blížil k vrcholku útesu, vítr sílil, hvízdal mu v uších a nadouval oděv. Když obrátil pohled vzhůru, spatřil husté listoví dosahující až k samotnému srázu.

Téměř k němu, pomyslel si. Téměř.

Pak se s posledním vzepětím sil přetáhl přes okraj útesu a zhroutil se do měkkých, vlhkých kapradin. Stále ještě ztěžka oddechoval, když spatřil Diega, jak snadno a lehce vystupuje nahoru, pohodlně se uvelebuje do mechovité trávy – a směje se. Levine se odvrátil, zadíval se na obrovité kapradiny nad hlavou a odreagoval si nahromaděné napětí z výstupu hlubokým, ještě roztřeseným dechem. Nohy ho bolely jako čert.

Jenže na tom nezáleželo – byl tady! Konečně!

Rozhlédl se džunglí kolem sebe. Tvořil ji původní porost, nedotčený lidskou rukou. Přesně tak, jak to ukazovaly družicové snímky. Levine se musel spolehnout pouze na družicové snímky, protože neměl k dispozici žádné mapy ostrovů, jako byl tenhle – ostrovů, jež vlastnily soukromé osoby. Tenhle ostrov už sám osobě, zcela osamělý uprostřed Tichého oceánu, připomínal jakýsi Ztracený svět.

Levine naslouchal šumění větru a šelestu palmových ratolestí, z nichž mu do tváře odkapávala voda. A pak zaslechl jiný zvuk, vzdálený, připomínající ptačí křik, avšak hlubší a mnohem zvučnější. Vzápětí jej uslyšel znovu.

Ostré zasyčení Levina přimělo, aby se ohlédl. Diego zapálil zápalku a právě ji zvedl, aby si od ní připálil cigaretu. Levine se rychle posadil a vyrazil zápalku mladíkovi z ruky. Nesouhlasně zavrtěl hlavou.

Diego se překvapeně zamračil.

Levine zvedl prst ke rtům.

Ukázal směrem k podivným ptačím zvukům.

Diego pokrčil rameny a z výrazu tváře se mu nedalo nic vyčíst. Zvuky v něm nezanechaly žádný dojem. Neviděl žádný důvod ke znepokojení.

To je tím, pomyslel si Levine, že nechápe, s čím se tady vlastně setkáme. Rozepjal zip na temně zeleném batohu a dal se do skládání velké Lindstradtovy pušky. Vyrobili mu ji ve Švédsku jako speciální zakázku, představovala poslední výkřik techniky v odchytu zvěře pomocí uspávacích střel. Našrouboval hlaveň na pažbu, připojil Flugerův zásobník, zkontroloval tlak plynu a podal pušku Diegovi. Diego ji přijal s dalším lhostejným pokrčením ramen.

Pak Levine vybalil pouzdro s Lindstradtovou pistolí z anodicky pokovené oceli a připjal si je k opasku. Vytáhl pistoli, dvakrát zkontroloval pojistku a zastrčil zbraň nazpět do pouzdra. Zvedl se na nohy a gestem vyzval mladíka, aby ho následoval. Diego zapjal batoh a znovu si jej hodil přes ramena.

Oba dva muži se začali spouštět dolů svahem, směrem od útesu. Téměř okamžitě jim šaty nasákly vodou z mokrých houštin. Rázem ztratili jakýkoli výhled, ze všech stran je obklopila hustá džungle, viděli pouze na několik málo metrů před sebe. Vějířovité listy kapradin se rozrůstaly do úžasné velikosti, byly dlouhé a široké jako mužská postava a rostliny čněly šest metrů do výšky, měly hrubé stvoly opatřené ostrými pichláky. A vysoko nad kapradinami se zvedal obrovitý baldachýn stromů, jenž odstiňoval většinu slunečního světla. Pohybovali se temnotou, mlčky, po vlhké půdě nasáklé jako houba.

Levine se často zastavoval, aby se podíval na buzolu, kterou měl na zápěstí. Mířili na západ, dolů prudkým svahem směrem do vnitrozemí ostrova. Levine věděl, že ostrov je pozůstatkem pradávného sopečného kráteru, zerodovaného a omletého staletími povětrnostních vlivů. Terén ve vnitrozemí utvářelo několik horských pásem klesajících dolů ke dnu kráteru. Avšak zejména tady na východní straně byl svah prudký, rozeklaný a zrádný.

Dojem opuštěnosti, pocit, že se člověk navrátil do jakéhosi prapůvodního světa, byl přímo hmatatelný. Jak Levine pokračoval v chůzi svahem dolů přes močálovité potoky a znovu stoupal vzhůru, srdce mu prudce bilo. Na vrcholu následujícího hřebenu objevil v houštinách průhled a pocítil příjemný větřík. Odsud z přírodní pozorovatelny viděl až na druhou stranu ostrova, na dlouhé kilometry vzdálený okraj černého útesu. Mezi jejich stanovištěm a útesem neviděli nic kromě mírně se vlnící džungle.

„Fantástico,“ pronesl Diego stojící vedle něj.

Levine ho ihned umlčel.

„Ale seňore,“ protestoval Diego a ukázal na panorama. „Jsme tu přece sami.“

Levine naštvaně zavrtěl hlavou. Během cesty motorovým člunem tohle všechno s Diegem probral. Jakmile budou na ostrově, nemluvit. Žádná pomáda na vlasy, žádná voda po holení, žádné cigarety. Potrava jen z pevně uzavřených plastikových sáčků. Všechno zabalit s nejvyšší pečlivostí. Nemít nic, co by vydávalo nějaký pach či způsobovalo hluk. Znovu a znovu upozorňoval Diega, jak je dodržování všech těchto opatření důležité.

Avšak nyní bylo zřejmé, že Diego bere pokyny na velice lehkou váhu. Nic nechápal. Levine Diega vztekle šťouchl a znovu zavrtěl hlavou.

Diego se zasmál. „Seňore, prosím vás! Tady jsou jenom ptáci.“

V tentýž okamžik uslyšeli hluboký, temný rachotivý zvuk, nepozemský řev, který vytryskl odkudsi z pralesa pod nimi. Okamžik nato mu další výkřik odpověděl z jiného místa v džungli.

Diegovi se rozšířily oči.

Levine nehlučně artikuloval: Ptáci?

Diego mlčel. Kousal se do rtů a upřeně hleděl do pralesa.

Jižním směrem uviděli místo, kde se vrcholky stromů začaly kolébat, celá partie houštin náhle ožila, jako by ji roztančil vítr. Avšak zbytek pralesa zůstal nehybný. Nebylo to větrem.

Diego se rychle pokřižoval. Uslyšeli nové zařvání, trvající téměř celou minutu, a pak se opět sneslo ticho.

Levine překročil vrchol stoupání a zamířil džunglí po svahu dolů, hlouběji do vnitrozemí ostrova.

Pohyboval se vpřed rychle, hleděl k zemi a dával si pozor na hady, když za sebou zaslechl tiché zahvízdání. Obrátil se a spatřil Diega, jak ukazuje vlevo.

Levine se vrátil po své stopě zpět, protáhl se houštím kapradin a následoval Diega, který mířil k jihu. V několika okamžicích narazili na dvě souběžné rýhy v bahně, už dávno zarostlé trávou a kapradinami, avšak stále snadno rozeznatelné. Byly to koleje vyryté pneumatikami džípu, vedoucí džunglí po svahu dolů. Samozřejmě se vydali po nich. Levine si uvědomoval, že po cestě budou postupovat mnohem rychleji, než kdyby se museli prodírat houštinami.

Levine zagestikuloval a Diego shodil z ramen batoh. Byla řada na Levinovi, nahodil si zátěž na sebe a zkrátil řemeny.

Mlčky se vydali po cestě dolů.

Koleje vyjeté džípem byly místy stěží rozeznatelné, tak hustě džungle opět zarostla. Bylo jasné, že touhle cestou už nikdo po mnoho roků nejel, a že prales je vždy připraven dobýt si nazpět to, co mu náleží.

Diego za ním zavrčel a tiše zaklel. Levine se otočil a viděl, jak Diego rychle zvedá nohu – šlápl do hromádky zelených zvířecích výkalů, která mu sahala až po kotník. Levine se vrátil.

Diego si oškrabával botu pomocí stonku kapradiny. Výkaly se zjevně skládaly ze světlých částic sena smísených se zelenou hmotou. Hmota byla lehká a drolivá – vyschlá, už stará. Nijak nesmrděla.

Levine bedlivě prozkoumal okolí, až nalezl pozůstatky po původní stezce zvěře. Výkaly tu byly pěkně zformované, hromádky měly dvanáct centimetrů v průměru. Určitě je tu po sobě zanechal nějaký veliký býložravec.

Diego mlčel, ale oči měl vytřeštěné.

Levine zavrtěl hlavou a pokračoval v chůzi. Dokud viděli stopy po býložravcích, nemuseli se ničeho obávat. Nebo alespoň ne příliš. Jenže i tak se mu prsty sevřely kolem pažby pistole, jakoby pro jistotu.

Dorazili k říčce s blátivými břehy po obou stranách. Tady se Levine zastavil. V bahně zřetelně viděl otisky tříprstých tlap, některé z nich značně veliké. Rozestřel dlaň a roztáhl prsty. Ruka se mu vešla do stopy celá a ještě trochu místa zbývalo.

Když vzhlédl, Diego se už zase křižoval. V druhé ruce svíral pušku.

U říčky vyčkávali a naslouchali tichému zurčení vody. Zachytil pohledem, že se na dně cosi třpytí. Sehnul se a vytáhl to ven. Byl to kus skleněné trubičky, dlouhý přibližně jako tužka. Jeden konec byl ulomený. Po straně byla trubička kalibrovaná a označená vzestupnými čísly. Levine si uvědomil, že to je pipeta, laboratorní pomůcka, která se používá všude po celém světě. Levine zvedl pipetu proti světlu a obrátil ji v prstech. Je to podivné, pomyslel si. Pipeta v těchto místech znamená…

Levine se otočil, koutkem oka postřehl jakýsi pohyb. Přes bahno cupitalo po říčním břehu cosi malého a hnědého. Něco asi tak velikostí krysy.

Diego povzdechl překvapením. A vzápětí to bylo pryč, zmizelo to v houštinách.

Levine vyrazil vpřed a sklonil se nad bahnitým říčním břehem. Bedlivě si prohlížel otisky tlapek, které tu po sobě drobné zvíře zanechalo. Stopy byly tříprsté, stejně jako stopy ptačí. Našel více tříprstých otisků včetně jedněch větších, jež měly v průměru několik palců.

Levine už takové stopy spatřil dříve, například u Purgatoire River v Coloradu, kde zkameněl celý pradávný říční břeh a stopy dinosaurů zůstaly vryty do kamene. Jenže tyhle otisky byly v čerstvém blátě. A zanechala je tu po sobě živá zvířata.

Zatímco Levine dřepěl na břehu, zaslechl tiché kvíknutí přicházející odkudsi zprava. Obrátil pohled tím směrem a spatřil, jak se tam mírně chvějí kapradiny. Ztuhl v nepohodlné pozici a vyčkával.

Po chvíli zpoza kapradin vykouklo malé zvířátko. Zdálo se, že je velké asi jako myška, mělo hladkou kůži bez srsti a veliké oči posazené vysoko na droboučké hlavičce. Bylo hnědozelené a vydávalo směrem k Levinovi podrážděné kvikavé zvuky, jako by ho chtělo odehnat. Levine strnul nehnutě jako solný sloup a sotva se odvažoval dýchat.

To zvíře poznával, samozřejmě. Byl to mussaurus, maličký prosauropod z pozdního triasu. Kosterní zbytky byly nalezeny pouze v Jižní Americe. Byl to jeden z nejmenších známých dinosaurů.

Dinosaurus, pomyslel si Levine.

Přestože očekával, že se s nimi tady na ostrově setká, stále byl ještě ochromen úžasem, že stojí tváří v tvář žijícímu, dýchajícímu členu skupiny Dinosauria z podtřídy Archosauria. Zvlášť takhle malému. Nedokázal od něj odtrhnout oči. Byl úplně v transu. Po všech těch letech, po všech těch zaprášených kostrách – skutečný živý dinosaurus!

Maličký mussaurus se odvážil dál ze svého úkrytu v kapradinách. Nyní Levine spatřil, že má delší tělo, než se prve dohadoval. Dinosaurus byl ve skutečnosti dlouhý asi deset centimetrů a měl překvapivě silný ocas. Jedním slovem, vzhledem silně připomínal ještěrku. Vzpřímeně dřepěl na zadních nohách na vějířovitém listu kapradiny. Levine sledoval jeho hrudní koš, pohybující se v rytmu dechu zvířete. Dinosaurus na Levina zamával svými droboučkými předními pacičkami a několikrát zakvíkal.

Pomalu, velice pomalu k němu Levine natáhl ruku.

Zvíře znovu zakvíkalo, avšak neuteklo. Jestli něco, zdálo se zvědavé, a když Levine přiblížil ruku ještě víc, pohodilo hlavičkou tak, jak to malá zvířátka dělávají.

Konečně se Levinova ruka dotkla konce listu. Mussaurus se postavil zpříma na zadní a udržoval rovnováhu pomocí silného napjatého ocasu. Pokročil na Levinovu ruku, aniž by na něm byly patrné známky strachu, a zůstal stát na dlani. Levine jeho váhu sotva cítil, tak byl lehoučký. Mussaurus se prošel po dlani a očichal Levinovi prsty. Levine se okouzleně zasmál.

Pak náhle malé zvířátko znepokojeně zasyčelo, seskočilo z dlaně a zmizelo v houštinách. Levine překvapeně zamrkal, protože nechápal proč.

Vzápětí však ucítil nepříjemný zápach a uslyšel hlasitý šelest, jak se na druhé straně cosi prodíralo houštinami. Ozvalo se tiché zavrčení. A zase šelest.

Levine si v okamžení uvědomil, že masožravci v divočině loví poblíž vodních toků a že útočí na zvířata, která se rozptylují pitím. Avšak myšlenka už přišla příliš pozdě. Zaslechl zoufalý vysoký výkřik, a když se obrátil, viděl, že to křičel Diego a že jeho tělo cosi odvléká pryč, do houštin. Levine na okamžik zahlédl ohromnou tlapu s krátkým zahnutým drápem na prostředním prstu. Pak se tlapa skryla v džungli. Okolní houštiny se však nepřestávaly zachvívat.

Náhle džungle všude kolem něj vybuchla ochromujícím zvířecím řevem. Zahlédl, že na něj útočí jakési veliké zvíře. Richard Levine se obrátil a prchal, cítil, jak do něj panika pumpuje adrenalin. Netušil, kam se má obrátit, uvědomoval si jen tolik, že je to všechno stejně beznadějné. Náhle pocítil, že mu batoh na zádech trhá jakási ohromná zátěž a sráží ho na kolena do bahna, a ve stejném okamžiku mu došlo, že přes všechno pečlivé plánování, přes všechny chytré dedukce se věci zvrtly úplně špatným směrem, a že zemře.

ŠKOLA

„Jestliže uvažujeme, že vyhynutí zvířat v masovém měřítku způsobil dopad meteoritu,“ přednášel Richard Levine, „musíme si zároveň položit několik otázek. Zaprvé, existují na naší planetě krátery po takovém dopadu, které mají průměr větší než třicet kilometrů – což je nejmenší rozměr kosmického tělesa, které by mohlo způsobit katastrofu celosvětového dosahu? A zadruhé, souhlasí doba vzniku takových kráterů s obdobími, kdy došlo k masovému vymírání druhů? Ukazuje se, že na celém světě existuje asi tucet takhle obrovitých kráterů, z nichž u pěti doba vzniku souhlasí s kritickými obdobími.“

Kelly Curtisová zazívala v přítmí panujícím v sedmé třídě. Opřela si bradu o lokty a snažila se v lavici neusnout. Tohle všechno už dávno znala. Televizor vedle tabule ukazoval rozlehlé obilné pole zabírané ze vzduchu, takže svažující se stěny byly sotva viditelné. Poznala, že to je kráter v Mansonu. Hlas doktora Levina řekl v přítmí ze záznamu: „Tohle je kráter v Mansonu ve státě Iowa, jehož vznik se datuje před pětašedesáti miliony let, tedy právě v dobách, kdy vymřeli dinosauři. Ale byl to opravdu tenhle meteorit, který dinosaury povraždil?“

Ne, pomyslela si Kelly a znovu zívla. Pravděpodobně ten, co dopadl na poloostrov Yucatán. Manson byl příliš malý.

„My se nyní domníváme, že tenhle kráter je příliš malý,“ pronesl doktor Levine nahlas. „Dohadujeme se, že je menší o celý jeden řád, a náš kandidát číslo jedna je kráter poblíž Méridy na Yucatánu. Je obtížné si to vůbec představit, ale dopad vyprázdnil celý Mexický záliv a zvedl asi šest set metrů vysoké vlny, které se vrhly na pevninu. Muselo to být neuvěřitelné. Jenže i o tomhle kráteru se vedou vědecké spory, zejména kvůli kruhové struktuře útvarů zvaných cenote, což jsou nálevkovité závrty na Yucatánu, na jejichž dně je hluboký svislý komín nebo puklina často ústící do podzemních prostor, a také kvůli diferencovanému vymírání fytoplanktonu v oceánských usazeninách. Možná to zní složitě, ale teď to můžete pustit z hlavy. Příště si to probereme podrobněji. Takže to je pro dnešek všechno.“

Světla se rozzářila. Jejich učitelka paní Menziesová se postavila před třídu a vypnula počítač, z něhož se přednáška přenášela na televizní obrazovku.

„Tedy,“ řekla učitelka, „jsem ráda, že nám pan doktor Levine tenhle záznam věnoval. Řekl mi, že se možná nestačí vrátit včas na dnešní hodinu, ale že opět bude určitě mezi námi, až se příští týden vrátíme z jarních prázdnin. Kelly, ty a Arby pracujete u doktora Levina, řekl vám totéž?“

Kelly letmo pohlédla směrem na Arbyho, který se zamračeně krčil na svém místě.

„Ano, paní učitelko,“ odpověděla Kelly.

„Tak dobře. Teď všichni poslouchejte, prázdninový úkol je všechno až po sedmou kapitolu,“ ze třídy se ozval nespokojený šepot, „včetně všech cvičení na konci první a druhé části. Nikdo ať si úkol nezapomene doma, protože ihned po návratu z prázdnin ho budu kontrolovat. Přeji vám hezké jarní prázdniny a za týden na shledanou.“

Zazvonil zvonek a celá třída vyskočila na nohy, židle bouchaly a místnost se ihned naplnila hlukem. Arby se procpal ke Kelly. Žalostivě k ní vzhlédl. Arby byl o hlavu menší než Kelly, byl nejmenší ve třídě. Byl v ní také nejmladší. Kelly bylo třináct jako všem ostatním sedmákům, avšak Arbymu pouze jedenáct. Dovolili mu dva postupné ročníky přeskočit, protože byl chytrý. A povídalo se, že půjde zase o ročník výš. Arby byl génius, zejména v oboru počítačů.

Arby si zasunul pero do kapsy své bílé propínací košile a postrčil si brýle s hranatými obroučkami na nose vzhůru. R. B. Benton byl černoch, oba jeho rodiče byli lékaři v San José a stále dohlíželi, aby byl pečlivě oblečený, jako by navštěvoval univerzitu. Což, uvažovala Kelly, pravděpodobně za dva roky dokáže, jestli se mu bude dařit jako doposud.

Kelly si vedle Arbyho vždycky připadala hloupá a trapná. Kelly musela nosit šaty po své sestře, které matka koupila v Kmartu asi tak před jedním milionem roků. Musela dokonce nosit i Emiliiny staré botasky Reebok, které už byly tak sešlapané a špinavé, že se prostě vyčistit nedaly, ani tehdy, když je Kelly strčila do pračky. Kelly si prala a žehlila všechny svoje věci, její matka na to nikdy neměla kdy. Její matka dokonce ani nikdy nebyla doma, po většinu doby. Kelly závistivě pohlédla na Arbyho pečlivě vyžehlené kalhoty v barvě khaki, na jeho naleštěné levné mokasíny, a povzdechla si.

Přitom, ačkoli na něj žárlila, Arby byl její jediný opravdový přítel – jediný člověk na světě, který si myslel, že je dobrá, že je chytrá. Kelly se trápila, že Arby postoupí rovnou do deváté třídy a že už ho nikdy neuvidí.

Arby vedle ní se stále mračil. Vzhlédl k ní a řekl: „Proč tu není doktor Levine?“

„To já nevím,“ odpověděla. „Možná se mu něco přihodilo.“

„Jako co?“

„Já nevím. Něco.“

„Ale on přece slíbil, že tady bude,“ namítl Arby. „Aby nás vzal s sebou. Všechno už je zařízené. Doma mi to dovolili, prostě všechno.“

„Fakt? Tak to stejně můžeme jít.“

„Ale měl by být tady,“ Arby tvrdohlavě trval na svém.

Kelly už měla s tímhle jeho chováním své zkušenosti. Arby si zvykl na to, že dospělí jsou spolehliví. Na oba svoje rodiče se mohl naprosto spolehnout. Kelly takové věci nevzrušovaly.

„S tím si nelam hlavu, Arby,“ řekla. „Pojďme navštívit doktora Thorna jen my dva.“

„Myslíš?“

„Jasně. Proč ne?“

Arby zaváhal. „Možná bych měl nejdřív zavolat mámě.“

„Proč?“ namítla Kelly. „Víš přece, že ti řekne, že musíš jít domů. Nezdržuj, Arby. Tak už pojďme.“

Stále znepokojeně váhal. Arby byl možná chytrý, ale jakákoli změna plánu ho vyvedla z míry. Kelly už věděla z předchozích zkušeností, že když bude příliš naléhat, aby šli sami, Arby bude reptat a hádat se. Musela vyčkat, dokud se nerozhodne sám.

„Tak dobře,“ prohlásil nakonec. „Pojďme navštívit Thorna.“

Kelly se pousmála. „Sejdeme se před školou,“ řekla, „za pět minut.“

Když scházela po schodišti ze druhého poschodí, holky na ni začaly zase pokřikovat: „Kelly je šprtka, Kelly je šprtka…“

Napřímila se a zvedla hlavu. Byla to ta pitomá Alison Stoneová a její ještě debilnější kamarádky. Stály při úpatí schodiště a posmívaly se jí.

„Kelly je šprtka…“

Prolétla kolem děvčat, aniž jim věnovala jediný pohled. Poblíž spatřila slečnu Endersovou, která dohlížela na pořádek v hale a jako obvykle si ničeho nevšímala. Dokonce i přesto, že pan Canosa, zástupce ředitele, nedávno výslovně vyhlásil, že posmívání je zakázáno.

Holky za ní křičely: „Kelly je šprtka, chytila krtka, krtek jí utek, Kelly má smutek.“ Smíchy se sotva držely na nohou.

Vpředu uviděla Arbyho, jak čeká před dveřmi se svazkem šedivých kabelů v ruce. Vyrazila vpřed.

Když k němu doběhla, řekl: „Vykašli se na to.“

„Jsou to káči pitomý.“

„Jasně.“

„Já si z toho taky nic nedělám.“

„Já vím. Prostě kašli na ně.“

Dívky za nimi se chichotaly. „Kelly a Arby… jsou jako dvě larvy, mají prázdné palice… koupají se v matice.“

Vyšli ven do slunečního světla a pokřik děvčat se laskavě rozplynul v hluku způsobeném tím, že se všichni hnali domů. Na parkovišti čekaly žluté školní autobusy. Děti proudily dolů se schodů k rodičovským autům, která parkovala kolem celého bloku. Všude panoval ruch a shon.

Arby se uhnul plastikovému létajícímu talíři, který mu přesvištěl nad hlavou, a vyhlédl do ulice. „Už je tu zas.“

„No, tak se na něj nedívej,“ řekla Kelly.

„Ne, nedívám.“

„Pamatuj, co říkal doktor Levine.“

„Kristepane, Kelly. To víš, že pamatuju.“

Přes ulici parkoval nenápadně šedavý sedan Taurus, který tu a tam vídávali po uplynulé dva měsíce. Za volantem seděl tentýž chlap s řídkým, nepěstěným plnovousem a předstíral, že čte noviny. Tenhle vousáč sledoval doktora Levina od okamžiku, kdy začal učit ve Woodside. Kelly se dohadovala, že ten člověk také představuje hlavní důvod, proč doktor Levine požádal ji a Arbyho, aby mu pomáhali.

Levine jim vysvětlil, že jejich pracovní náplň bude spočívat v tom, že mu budou pomáhat nosit učební pomůcky, xeroxovat učební materiály, vybírat domácí úkoly a vykonávat další takové jednoduché věci. Mysleli si, že pracovat pro doktora Levina bude velká čest – nebo že bude alespoň zajímavé pracovat pro skutečného vědce – a proto rádi souhlasili.

Ale ukázalo se, že pro vyučování není zapotřebí cokoli dělat, doktor Levine si všechno připravoval sám. Namísto toho je vysílal na množství drobných pochůzek. A varoval je, aby se pečlivě vyhýbali tomu vousáči v autu. Což nebylo obtížné, neboť ten člověk jim nikdy nevěnoval ani špetku pozornosti, protože byly děti.

Doktor Levine jim vysvětlil, že ho ten vousáč sleduje z důvodů spojených s jeho trestem, ale Kelly tomu nevěřila. Její matka se dostala do vězení už dvakrát, protože řídila opilá, a nikdy ji nikdo nešpehoval. Takže Kelly neviděla důvod, proč by měl tenhle člověk sledovat Levina. Doktor Levine zcela zřejmě prováděl jakýsi tajný výzkum a nechtěl, aby se o tom někdo dozvěděl. Ona však jednu věc věděla jistě – doktor Levine si příliš nelámal hlavu s třídou, kde vyučoval. Obvykle přednášel spatra. Jindy zase vběhl do třídy, vrazil jim do ruky přednášku na kazetě a zase utekl. V těch případech vůbec neměli tušení, kam zmizel.

Také pochůzky, na něž je vysílal, byly záhadné. Jednou jeli do Stanfordu a tam od jakéhosi profesora dostali pět malých plastikových čtverečků. Umělá hmota byla lehoučká, jako pěnová. Jindy jeli do centra do obchodu s elektronikou a dostali tam jakýsi trojúhelníkový přístroj. Když jim jej muž za pultem vydával, tvářil se velice nervózně, jako by to nebylo úplně legální nebo tak něco. A příště vyzvedli kovovou trubičku, která vypadala, jako by obsahovala doutník. Neodolali, aby ji neotevřeli, a trochu je vyvedlo z míry, když nalezli čtyři zatavené ampulky nažloutle zbarvené tekutiny. Na ampulích byl nápis POZOR! SMRTELNĚ JEDOVATÉ! a nesly známý mezinárodní symbol pro biohazard.

Většinou však byly jejich úkoly zcela všední. Často je posílal do knihoven ve Stanfordu, aby mu oxeroxovali nějaké články týkající se nejrůznějších témat: výroby japonských mečů, rentgenové krystalografie, mexických upířích netopýrů, sopek ve Střední, Americe, oceánských proudů v okolí El Niňo, rozmnožování horských ovcí, jedovatosti mořských okurek, obloukových pilířů gotických katedrál…

Doktor Levine jim nikdy nevysvětloval, proč se zajímá zrovna o tahle témata. Často je posílal na stejné místo znovu a znovu, aby mu zajistili další materiál. A pak náhle téma opustil, aby se k němu už nikdy nevrátil. A uložil jim zase něco jiného.

Samozřejmě že si z toho mohli ledacos domýšlet. Řada problémů souvisela s vozidly, která pro výpravu doktora Levina stavěl doktor Thorne. Ale většinou to byla témata naprosto záhadná.

Občas si Kelly lámala hlavu, co by si z toho odnesl ten vousáč. Uvažovala, jestli ví něco, co nevěděli oni dva. Avšak fakticky ten vousatý chlap vypadal dost líně. Zdálo se, že ho nikdy ani ve snu nenapadlo, že by Kelly a Arby dělali doktoru Levinovi poslíčky.

V téhle chvíli vousáč vzhlédl směrem k hlavnímu vchodu do školy a jim nevěnoval ani špetku pozornosti. Přešli na konec ulice a usedli na lavičku, aby počkali na autobus.

JMENOVKA

Mládě sněžného levharta vyplivlo láhev s mlékem, převalilo se na záda a zahrabalo packami ve vzduchu. Tiše zamňoukalo.

„Chce, aby se s ním někdo pomazlil,“ vysvětlila Elizabeth Gelmanová.

Malcolm natáhl ruku a pohladil je po břiše. Kotě se prudce svinulo a zakouslo se mu zoubky do prstů. Malcolm vykřikl.

„Občas to dělává,“ řekla Gelmanová. „Dorje! Ošklivá holčička! Takhle se zachází s takovou vzácnou návštěvou?“ Natáhla se a vzala Malcolmovu ruku do svých. „Sice kůži neprokousla, ale stejně bychom to měli vydezinfikovat.“

Nalézali se v bílé výzkumné laboratoři sanfranciské zoo, ve tři hodiny odpoledne. Elizabeth Gelmanová, mladá vedoucí výzkumu, měla podat zprávu o svém nálezu, ale zpozdila se kvůli odpolednímu krmení mláďat. Malcolm ji pozoroval, jak krmí gorilí mládě, které prskalo úplně jako lidské dítě, maličkého medvídka koalu, a pak velice roztomilé kotě sněžného levharta.

„Promiňte,“ omlouvala se Gelmanová. Zavedla ho k umyvadlu po straně místnosti a omyla mu ruku mýdlem. „Ale myslela jsem si, že bude lepší, abyste sem přišel teď, když jsou všichni pracovníci výzkumu na pravidelné týdenní poradě.“

„A proč?“

„Protože materiál, který jste nám předal, obsahuje mnoho zajímavého, Iane. Mnoho. Otřela mu ruku do ručníku a znovu si ji bedlivě prohlédla. „Myslím, že to ve zdraví přežijete.“

„Co jste zjistili?“ zeptal se Malcolm.

„Budete muset připustit, že to je velmi provokující. Mimochodem, nepochází to z Kostariky?“

„Jak jste na to přišla?“ řekl Malcolm dbající, aby mu hlas zněl zcela neutrálně.

„Protože tu poletuje spousta zvěstí o tom, že v Kostarice se objevují neznámá zvířata. A tohle je docela určitě dosud neznámé zvíře, Iane.“

Odvedla ho ze zvířecí školky do malé zasedačky. Svalil se do křesílka a hůl odložil na stůl. Gelmanová ztlumila světla a s cvaknutím zapjala projektor na diapozitivy. „Tak dobře. Tohle je detailní záběr vašeho původního materiálu, než jsme ho začali zkoumat. Jak vidíte, sestává z části zvířecí tkáně ve stavu velmi pokročilé nekrózy. Vzorek tkáně má rozměry šestkrát čtyři centimetry. K němu je připojena zelená plastiková jmenovka měřící dva čtvereční centimetry. Vzorek je odkrojen nožem, ale nepříliš ostrým.“

Malcolm přikývl.

„Copak jste k tomu použil, Iane, svůj kapesní nůž?“

„Něco takového.“

„Dobře. Zabývejme se nejprve tkáňovým vzorkem.“ Změnila diapozitiv a Malcolm spatřil záběr z mikroskopu. „Tohle je celkový histologický řez povrchovým epidermem. Tyhle skvrnité, nepravidelné mezery jsou místa, kde posmrtné nekrotické změny zerodovaly povrch kůže. Ale co je zajímavé, to je rozložení epidermálních buněk. Všimněte si hustoty chromatoforů, čili buněk obsahujících pigment. Na řezu vidíte rozdíl mezi melanofory tady a allofory zde. Celkový vzorek sugeruje, že je jedná o exemplář patřící mezi lacerta nebo amblyrhynchus.“

„To znamená něco jako ještěrka?“

„Ano,“ souhlasila. „Vypadá to jako ještěrka – ačkoli obraz zcela nesouhlasí.“ Dotkla se levé části obrazovky. „Vidíte na řezu tady tuhle buňku, která má slaboučký okraj? Domníváme se, že to je svalová buňka. Chromatofory se mohly otevírat a zase zavírat. To znamená, že tohle zvíře umělo měnit barvu, jako chameleón. A vidíte tady tenhle velký oválný útvar se světlým středem? To je otvor femorální pižmové žlázy. Tady uprostřed je voskovitá substance, kterou ještě stále analyzujeme. Ale předpokládáme, že to zvíře byl sameček, poněvadž pouze samci mají femorální žlázy.“

„Chápu,“ řekl Malcolm.

Nastavila další diapozitiv. Malcolm spatřil cosi, co vypadalo jako detailní záběr nějaké houby. „Postupujeme hlouběji do tkáně. Tady vidíme strukturu podkožních vrstev. Jsou značně poškozeny distorzí způsobenou bublinami plynu následkem infekce bakterií clostridia, které zvíře nadmuly. Ale přesto si můžete udělat obrázek o uspořádání cév – tady vidíte jednu – a další je tady – které jsou obklopeny hladkými svalovými vlákny. To není pro ještěry charakteristické. Fakticky obrázek tkáně na tomhle diapozitivu vůbec nesouhlasí s tkání ještěra či nějakého jiného plaza.“

„Chcete říct, že vypadá jako u teplokrevného živočicha.“

„Správně,“ souhlasila Gelmanová. „Ne přímo savce, ale třeba ptáka. Mohl by to být, no, co já vím, třeba mrtvý pelikán. Něco takového.“

„Ehm.“

„Až na to, že pelikán nemá takovou kůži.“

„Rozumím,“ řekl Malcolm.

„A taky tady zcela schází peří.“

„Hmm.“

„Dál,“ pokračovala Gelmanová, „dokázali jsme extrahovat nepatrné množství krve ze vnitřku artérií. Ne mnoho, ale dost na to, abychom ji mohli mikroskopicky prozkoumat. Tady to je.“

Diapozitiv se opět změnil. Viděl změť buněk, většinou červených krvinek a tu a tam zbloudilou bílou krvinku. Obrázek mu nic neříkal.

„Tohle není můj obor, Elizabeth,“ řekl.

„Dobře, podám vám stručné shrnutí,“ řekla. „Především, červené krvinky mají jádro. To charakterizuje ptáky, nikoli savce. Zadruhé, je tu dost atypický hemoglobin, lišící se od jiných ještěrek v několik párech bází. Zatřetí, struktura bílých krvinek je zcela deviantní. Nemáme dostatek materiálu, abychom mohli provést přesné určení, ale dohadujeme se, že to zvíře má značně neobvyklý imunitní systém.“

„Ať už to znamená cokoli,“ podotkl Malcolm a pokrčil rameny.

„To nevíme a vzorek nepostačuje, abychom to zjistili. Mimochodem, nemůžete toho získat víc?“

„Možná bych mohl,“ řekl.

„Odkud, ze Stanoviště B?“

Malcolm vypadal udiveně. „Stanoviště B?“

„No, tak to bylo vylisováno na jmenovce.“ Přeřadila na další diapozitiv. „Musím říct, Iane, že ta jmenovka je nesmírně zajímavá. Tady v zoo neustále štítkujeme zvířata a dobře známe všechny druhy běžně prodávaných jmenovek po celém světě. Jenže takový štítek ještě nikdo v životě neviděl. Tady je, zvětšený desetkrát. Ve skutečnosti má zhruba velikost vašeho nehtu na palci. Má obvyklý plastikový povrch, a připevňuje se na zvíře teflonem potaženou svorkou z nerezové oceli, která je na druhé straně. Je to docela maličká svorka, druh, jaký se používá u mláďat. To vaše zvíře byl dospělý exemplář?“

„Předpokládám.“

„Takže svorka už nějakou dobu sloužila, od dob, kdy bylo zvíře mladé,“ uvažovala Gelmanová. „Což souhlasí, když vezmeme v úvahu stupeň opotřebení. Všimněte si ďolíčků na povrchu. To je velice neobvyklé. Tenhle plast je Duralon, látka, ze které se vyrábějí přilby na americký fotbal. Je nesmírně odolný, a tyhle dolíčky nemohly vzniknout pouhým opotřebením.“

„Potom čím?“

„Musela je určitě způsobit nějaká chemická reakce, jako styk s kyselinou, snad ve formě aerosolu.“

„Jako třeba vulkanické výpary?“ zeptal se Malcolm.

„Ty by to mohly způsobit, zejména ve světle toho, co už jsme se dozvěděli. Všimněte si, že štítek je značně tlustý – ve skutečnosti devět milimetrů. A že je dutý.“

„Dutý?“ zamračil se Malcolm.

„Ano. Uvnitř má dutinu. Nechtěli jsme ho otevírat, takže jsme ho zrentgenovali. Tady.“ Naskočil další diapozitiv. Malcolm spatřil uvnitř jmenovky změť bílých čar a komůrek.

„Zdá se, že i uvnitř je štítek značně zkorodovaný, opět výpary kyselin. Ale ani tak není pochyb o tom, co to kdysi bylo. Je to štítek vysílající rádiový signál, Iane. Což znamená, že tohle unikátní zvíře, tuhle teplokrevnou ještěrku nebo co to vlastně je, kdosi opatřil jmenovkou a uměle choval od samého jejího narození. A právě tohle zdejší lidi vyvedlo z míry. Někdo tyhle věci chová. Víte o tom něco víc?“

„O ničem takovém nemám ani nejmenší tušení,“ odvětil Malcolm.

Elizabeth Gelmanová si povzdechla. „Jste prolhaný parchant.“

Natáhl ruku. „Můžete mi můj vzorek vrátit?“

„Iane,“ řekla. „Po všem, co jsme pro vás udělali?“

„Vzorek?“

„Myslím, že mi dlužíte vysvětlení.“

„A slibuji vám, že je dostanete. Asi za dva týdny. Zvu vás na oběd.“

Hodila na stůl předmět zabalený do stříbřité folie. Sebral jej a zastrčil si ho do kapsy. „Díky, Liz.“ Zvedl se k odchodu. „Strašně mě mrzí, že takhle utíkám, ale musím okamžitě někam zavolat.“

Zamířil ke dveřím a Gelmanová se zeptala: „Mimochodem, jak to zemřelo, Iane? To zvíře?“

Zarazil se. „Proč se ptáte?“

„Protože když jsme zkoumali kožní buňky, nalezli jsme pod vnější epidermální vrstvou několik málo cizích buněk. Buněk patřících nějakému jinému zvířeti.“

„Co to znamená?“

„No, to je totiž charakteristický obrázek, když spolu dvě ještěrky bojují. Jedna druhou poškrábe. Buňky se zadřou pod svrchní vrstvu.“

„Ano,“ řekl. „Zdechlina nesla známky po boji. Zvíře bylo poraněné.“

„A také byste měl vědět, že tu byly známky chronické vasokonstrikce na arteriálních cévách. To zvíře žilo ve stressu, Iane. A nejen z toho boje, v němž utržilo zranění. Takové známky by se vytratily mezi prvními posmrtnými změnami. Mluvím o chronickém, dlouhodobém stressu. Ať už to zvíře žilo kdekoli, bylo to prostředí extrémně nebezpečné a vzbuzující stress.“

„Chápu.“

„Takže. Jak se dostane chované zvíře opatřené jmenovkou do tak nebezpečného prostředí?“

U východu ze zoo se rozhlédl, jestli ho někdo nešpehuje, pak se zastavil u telefonního automatu a zavolal Levinovi. Naskočil záznamník, Levine nebyl doma. Typické, pomyslel si Malcolm. Kdykoli ho potřebuju, není k sehnání. Asi šel škemrat k soudu, aby mu vrátili zabavené Ferrari.

Malcolm zavěsil a zamířil ke svému autu.

THORNE

„Thornova terénní vozidla“ bylo napsáno černými písmeny na velkých dveřích garáže z vlnitého plechu. Garáž stála na opačném konci Industrial Park. Vlevo vedly normální dveře. Arby stiskl bzučák na malé krabičce s mřížkováním.

„Kliďte se odsud,“ pronesl nevrlý hlas.

„To jsme my, pane doktore. Arby a Kelly.“

„Ach. No dobře.“

Ozvalo se klapnutí, dveře se otevřely a oni vešli dovnitř. Zjistili, že se nalézají ve velké otevřené hale. Dělníci prováděli úpravy na několika vozidlech, vzduch páchl acetylenem, motorovým olejem a čerstvým nátěrem. Přímo před sebou Kelly viděla tmavě zelený Ford Explorer s odříznutou střechou. Dva dělníci stáli na žebřících a připevňovali nahoru na vršek auta velký rovný panel z černých solárních článků. Explorer měl zdviženou kapotu a motor V 6 vytažený ven. Dělníci právě usazovali dovnitř jiný, malý motor – vypadal jako zakulacená krabice od bot a hliníková slitina se temně leskla. Další přinášeli široký, plochý obdélník Hughesova konvertoru, který se chystali namontovat nahoru na motor.

Dál vpravo viděla Kelly dva trajlery, na nichž Thornův tým pracoval už několik posledních týdnů. Nebyla to však obyčejná auta s obytným prostorem, v nichž vidíte lidi jezdit na dovolenou. Jeden z trajlerů byl ohromný, s aerodynamickými tvary, veliký téměř jako autobus, a byl vybavený tak, aby v něm mohli přebývat a spát čtyři lidé. Navíc ještě obsahoval spoustu různých vědeckých přístrojů. Říkali mu Challenger a měl jednu neobvyklou vlastnost: jakmile jste jej zaparkovali, stěny se daly posunout do šířky tak, že se podstatně zvětšily vnitřní prostory.

Trajler jménem Challenger byl zkonstruován tak, že se spojoval zvláštním harmonikovým průchodem s druhým vozem, který byl poněkud menší a první jej táhl. Tenhle druhý trajler obsahoval laboratorní vybavení a některá zařízení na nejmodernější technické úrovni, ačkoli Kelly přesně nevěděla, jaká to jsou. Právě v tomhle okamžiku se však druhý trajler skrýval pod ohromným proudem jisker, který stříkal od svářečky na střeše. Navzdory všemu ruchu kolem vypadal přívěs prakticky hotový – ačkoli Kelly viděla, že lidé pracují i uvnitř, a všechno čalounění, sedadla i opěradla, leželo venku na zemi.

Thorne sám stál uprostřed haly a křičel na svářeče na střeše přívěsu: „Dělej, dělej, dnes s tím musíme být hotovi! Eddie, dělej!“ Otočil se a opět zakřičel: „Ne, ne, ne! Podívej se na plán! Henry, tu rozpěru tam nemůžeš umístit bočně. Musí vést křížem, aby víc vydržela. Podívej se na plán!“

Doktor Thorne byl pětapadesátiletý šedovlasý muž se soudkovitým hrudníkem. Až na to, že nosil brýle s drátěnými obroučkami, vypadal jako vysloužilý profesionální boxer. Kelly si jen obtížně představovala Thorna coby univerzitního profesora, byl totiž nesmírně silný a v neustálém pohybu. „Sakra, Henry! Henry! Henry, slyšíš mě?“

Thorne znovu zaklel a zahrozil pěstí do vzduchu. Obrátil se k dětem. „Tihle lidi,“ řekl. „Oni si myslí, že mi pomáhají.“ Z Exploreru vyšlehl bílý blesk, až to zapraskalo. Oba muži naklánějící se pod kapotu odskočili a nad autem se vznesl oblak štiplavého dýmu.

„Co jsem vám říkal?“ zakřičel Thorne. „Musíte to uzemnit! Uzemnit to dřív, než začnete něco dělat! Pracujeme tady s poměrně vysokým napětím, chlapi! Když nebudete opatrní, uškvaří vás to!“

Ohlédl se nazpět na děti a zavrtěl hlavou. „Oni to prostě nechápou,“ řekl. „Tenhle MOZ je nebezpečná zbraň.“

„MOZ?“

„Medvědí odstrašovací zařízení – tak tomu říká Levine. To jsou ty jeho vtípky,“ vysvětlil Thorne. „Vyvinul jsem totiž tenhle systém před několika lety pro parkování v Yellowstonském parku, kde se do obytných přívěsů dobývají medvědi. Cvaknete přepínačem a pustíte do karosérie vozidla napětí deset tisíc voltů. Prásk! To dá za vyučenou i tomu největšímu medvědovi na světě. Jenže s člověkem takové napětí sekne o zem. A co potom? Pak mám na krku proces kvůli pracovnímu úrazu. Kvůli jejich pitomosti.“ Zavrtěl hlavou. „Tak co? Kde je Levine?“

„To my nevíme,“ řekl Arby.

„Jak to myslíš? Copak neučil dneska u vás ve třídě?“

„Ne, nepřišel.“

Thorne znovu zaklel. „No, já ho dnes potřebuju, aby se mnou udělal závěrečnou revizi předtím, než začneme vozidla testovat v terénu. Očekával jsem, že se vrátí dnes.“

„Že se vrátí odkud?“ zeptala se Kelly.

„No, vyrazil si na jeden z těch svých výletů do terénu,“ odpověděl Thorne. „Byl velice vzrušený, před odjezdem. Sám jsem ho vypravoval – půjčil jsem mu poslední model svého batohu. Dostane do něj všechno, nač si vzpomene, pokud to nepřesáhne limit jednadvaceti kilo. Líbil se mu. Odjel v pondělí, před čtyřmi dny.“

„Kam?“

„Jak to mám vědět?“ řekl Thorne. „Neřekl mi to. A já se ho neptal. Víte přece, teď jsou všichni stejní. Všichni vědci, se kterými přicházím do styku, jsou tajemní jako hrad v Karpatech. Ale člověk jim to nemůže mít za zlé. Všichni se obávají, že jim objev někdo ukradne nebo je bude žalovat. To je ten moderní svět. Minulý rok jsem vybavoval expedici do amazonského deštného pralesa, všechno vodotěsné – jak by si člověk přál v deštném pralese, protože mokrá elektronika nefunguje – a vědecký šéf expedice byl pokutován za zneužití finančních fondů. Za to, že nechal stavět přístroje vodotěsné! Jakýsi univerzitní byrokrat prohlásil, že to jsou ‚neopodstatněné výdaje‘. Říkám vám, je to šílené. Naprosto šílené. Henry – posloucháš vůbec, co ti říkám? Přidělej to křížem!“

Thorne kráčel přes halu a rozhazoval přitom rukama. Děti ho následovaly.

„A teď se podívejte na tohle,“ vrčel Thorne. „Celé měsíce přestavujeme tahle terénní vozidla a konečně jsme s tím hotovi. Chtěl je lehká, takže jsem mu je postavil odlehčená. Chtěl je pevná, takže jsem mu je udělal odolná – lehká a odolná zároveň, proč ne, je to sice nesplnitelný požadavek, ale díky dostatečnému množství titanu a karbonových mřížkových kompozitů jsme to dokázali. Nechce benzínový pohon a nechce elektřinu, a to jsme také zvládli. Tak nakonec má, co chtěl, nesmírně výkonnou pojízdnou laboratoř, kde není žádný benzín a žádná elektřina. A teď, když je to hotové… Ani tomu nemůžu uvěřit. Opravdu se u vás ve třídě neukázal?“

„Ne,“ odpověděla Kelly.

„Takže se ztratil,“ řekl Thorne. „Báječné. Bezvadné. A co naše terénní zkoušky? Chceme ta vozidla na týden vyvézt do terénu, do takového, v jakém budou sloužit.“

„Já vím,“ odvětila Kelly. „Máme povolení od rodičů a všechno s sebou, takže můžeme jet taky.“

„A on si tu teď není!“ pěnil Thorne. „Počítám, že jsem to měl čekat. Tyhle dětičky z bohatých rodin si prostě dělají, co se jim zamane. A právě podle chlápků jako Levine se jim říká zkažené.“

Ze stropu se s rachotem zřítila veliká kovová klec a přistála na podlaze nedaleko od nich. Thorne uskočil stranou. „Eddie! Sakra! Dávej bacha!“

„Promiňte, pane doktore,“ omlouval se Eddie vysoko na střešním nosníku. „Ale máme tu požadavek, že to nesmí zdeformovat ani dvanáct tisíc liber na čtvereční palec. Museli jsme to vyzkoušet.“

„To je v pořádku, Eddie. Ale netestujte to tehdy, když stojíme pod tím!“ Thorne se sehnul, aby klec prozkoumal. Byla kruhová, zkonstruovaná z asi palec silných tyčí z titanové slitiny. Pád přežila bez úhony. A byla lehká, Thorne ji zdvihl jednou rukou. Byla necelé dva metry vysoká a v průměru měla asi metr a čtvrt. Měla padací dvířka opatřená těžkým zámkem.

„K čemu to je?“ zeptal se Arby.

„Fakticky,“ odvětil Thorne, „je to součástí tamhle toho.“ Ukázal přes halu, kde jakýsi dělník sestavoval dohromady sadu teleskopických vzpěr. „Je to pozorovací plošina vyrobená tak, aby se dala sestavit v terénu. Jednotlivé součásti se spojí do pevné stavby vysoké asi čtyři a půl metru. Nahoru se připevní úkryt. Také rozkládací.“

„Plošina na pozorování čeho?“ vyptával se Arby.

„Copak vám to neřekl?“ opáčil Thorne.

„Ne,“ řekla Kelly.

„Ne,“ řekl Arby.

„No, neřekl to ani mně,“ zavrtěl hlavou Thorne. „Vím jenom tolik, že chce mít všechno nesmírně silné. Lehké a odolné, lehké a odolné. Což je nemožné.“ Povzdechl si. „Pánbůh mě před těmi vědci ochraňuj.“

„Myslela jsem si, že vy jste taky vědec,“ řekla Kelly.

„Býval jsem,“ odvětil Thorne příkře. „Ale teď už dělám jenom praktické věci. Už nevedu pouze plané řeči.“

Kolegové, kteří Jacka Thorna znali, se shodovali na tom, že důchod je nejšťastnějším obdobím jeho života. Jako profesor užité techniky a specialista na neobvyklé materiály vždy kladl důraz na praktická hlediska a studenti ho milovali. Jeho nejslavnější přednášce na Stanfordu, nazvané Základy konstrukčního inženýrství, studenti neřekli jinak než Thornovy problémy, protože Thorne své posluchače neustále nutil, aby řešili zapeklité konstruktérské problémy, které jim připravil. Některé z nich se už dávno staly součástí studentského folklóru. Jedním z nich byla například Velká vajíčková katastrofa: Thorne studentům uložil, aby z Hoowerovy věže shodili krabici s vajíčky tak, že se vajíčkům nic nestane. Jako polstrování směli použít pouze kartonové středy od rolí toaletního papíru. Celé náměstí pod věží pak bylo zasviněné rozbitými vajíčky.

Dalšího roku pak Thorne studentům uložil, aby postavili židli pro devadesátikilového muže, přičemž směli použít pouze hygienické tyčinky z lisovaného papíru s navinutou vatičkou a nitě. Jindy zase zavěsil formuláře s testem na závěrečnou zkoušku na strop posluchárny a vyzval studenty, aby si je stáhli dolů s pomocí všeho, co si dokáží vyrobit z kartónové krabice na boty, obsahující půl kila lékořice, a z párátek.

Když Thorne neučil, často vystupoval jako soudní znalec v procesech, které měly nějakou spojitost s naukou o materiálu. Specializoval se na výbuchy, letecké havárie, zřícené budovy a další katastrofy. Tyhle výpady do reálného světa jen posilovaly jeho náhled, že vědec potřebuje co nejširší vzdělání. Říkával: „Jak chcete navrhovat věci pro lidi, když neznáte historii a psychologii? Prostě nemůžete. Protože vaše matematické výpočty možná budou perfektní, ale lidi to všechno zmrší. A jestli se tak stane, bude to znamenat, že jste to zmršili vy.“ Své přednášky prokládal citáty z Platona, zulúského krále Chaky, Emersona a Chang-tzu.

Avšak Thorne coby přednášející, který byl u svých studentů oblíbený – a jenž požadoval všeobecné vzdělání – shledal, že plave proti proudu. Svět vědy směřoval k ještě hlubší specializaci a vyjadřoval se ještě odbornější hantýrkou. V tomto klimatu byla obliba u studentů známkou povrchnosti, a zájem o problémy reálného světa byl dokladem intelektuální chudoby a výrazu vlažnosti vůči teorii. Ale nakonec ho ze dveří vyhnala jeho láska k Chang-tzuovi. Jeden z jeho kolegů na schůzi katedry povstal a oznámil, že „nějaký mystický čínský tlachal nemůže sdělovat nic důležitého pro vědu“.

O měsíc později Thorne nastoupil do předčasného důchodu a brzy nato si založil svou vlastní firmu. Tahle práce se mu velice líbila, avšak scházel mu kontakt se studenty, pročež si oblíbil dva mladé Levinovy pomocníky. Děti byly bystré, byly nadšené a ještě dostatečně mladé na to, aby v nich škola nepotlačila veškerou touhu po poznání. Stále ještě uměly používat svou vlastní hlavu, což v Thornových očích bylo neklamným znamením, že dosud neukončily proces institucionálního vzdělávání.

* * *

„Jerry!“ zakřičel Thorne na jednoho ze svářečů na vozidle. „Vyrovnej ty výztuhy po obou stranách! Vzpomeň si na deformační testy!“ Thorne ukázal na monitor od videa stojící na podlaze, který ukazoval počítačem simulované obrázky vozidla narážejícího do překážky. Nejprve narazilo zadní částí, pak bočně, načež se otočilo a narazilo znovu. Vozidlo pokaždé utrpělo jen velice malé poškození. Počítačový program vyvinuli výrobci automobilů a pak jej zase odložili. Thorne program získal a upravil si jej. „Samozřejmě že ho automobilové firmy zavrhly – je to přece dobrý nápad. Nemůžete přece chtít, aby z velké firmy vycházely nějaké dobré nápady. To by mohlo ještě vést ke kvalitním výrobkům!“ Povzdechl si. „Na tomhle počítači jsme s našimi vozidly havarovali desettisíckrát: něco jsme zkonstruovali, narazili, opravili to a naráželi znovu. Žádné teoretizování, jen samé praktické testy. Takovým způsobem by se to mělo dělat.“

Thornova nechuť k teorii byla legendární. V jeho očích nebyla teorie nic víc než náhražka zkušenosti prosazovaná kýmsi, kdo nevěděl, o čem mluví. „A teď se podívejte! Jerry? Jerry! Proč jsme prováděli všechny ty simulace, když vy frajeři se teď nebudete držet plánů? Má snad tady někdo papíry na hlavu?“

„Lituju, doktore…“

„Nelitujte! Dělejte to správně!“

„No, už tak je to bezpečný ažaž…“

„Ale? Na to jste přišel sám? Takže vy jste se teď stal konstruktérem? Držte se laskavě plánů!“

Arby cupital Thornovi po boku. „Mám o doktora Levina starost,“ řekl.

„Vážně? Já ne.“

„Ale on byl vždycky spolehlivý. Uměl si věci zorganizovat.“

„To je pravda,“ souhlasil Thorne. „Ale je také velmi impulzivní a dělá, co si právě umane.“

„Možná,“ řekl Arby, „ale nemyslím si, že by nepřišel bez dobrého důvodu. Bojím se, jestli nemá nějaké potíže. Minulý týden nás vzal s sebou na návštěvu k profesoru Malcolmovi do Berkeley, který má v pracovně tu mapu světa, a na ní jsou…“

„Malcolm!“ vykřikl Thorne. „To mě teda podržte! Tihle dva se v tom melou jako nudle v bandasce. Jeden je praktičtější než druhý. Ale teď bych měl raději nechat Levina na pokoji.“ Obrátil se na patách a zamířil do své kanceláře.

„Jdete zavolat svým satfonem?“ řekl Arby.

Thorne se zastavil. „Svým čím?“

„Satfonem,“ opakoval Arby. „Copak si doktor Levine nevzal s sebou svůj satfon?“

„Jak by mohl?“ řekl Thorne. „Přece víš, že nejmenší satelitní telefony jsou veliké jako kufr.“

„To jo, ale být by nemusely,“ řekl Arby. „Klidně jste mohl udělat jeden velice malý.“

„Mohl? Já? A jak?“ Thorne si nemohl pomoct, ale tohle děcko ho bavilo. Člověk se na ně nemohl hněvat.

„S tou komunikační jednotkou VLSI, kterou jsme opatřili,“ pokračoval Arby. „S tou trojúhelníkovou. Co je sestavená ze dvou čipů Motorola BSN-23, který jsou zakázaný, protože je vyvinuli pro CIA, protože vám umožňujou…“

„No, no!“ přerušil ho Thorne. „Kdepak ses tohle všechno dozvěděl? Varoval jsem tě, aby ses nenabourával do systémů…“

„Nemějte obavy, jsem opatrný,“ řekl Arby. „Ale o té komunikační jednotce to je pravda, že? S ní byste dokázal postavit satfon, který by vážil půl kila. Udělal jste to?“

Thorne se na něj dlouze zadíval.

„Možná,“ řekl nakonec. „A co z toho?“

Arby se zakřenil. „Paráda,“ řekl.

Thornova malá kancelář stála v rohu haly. Vnitřní stěny pokrývaly plány, výkresy a trojrozměrné průřezy vykreslené počítačem. Pracovní stůl byl posetý svorkami s objednávkami, elektronickými součástkami, katalogy součástek a stohy faxů. Thorne se vším tím nepořádkem přehrabal a nakonec vylovil malý šedý mobilní telefon. „Tady je.“ Zvedl přístroj, aby jej viděl Arby. „Docela dobrý, ne? Sám jsem ho zkonstruoval.“

„Vypadá jako normální mobilní telefon,“ řekla Kelly.

„Vypadá, ale není. Mobilní telefon je napojený na místní síť. Satelitní telefon se spojuje přímo s telekomunikační družicí ve vesmíru. S takovým jako je tenhle můžu mluvit s kýmkoli na světě.“ Rychle tiskl tlačítka s čísly. „Kdysi potřebovaly metrovou parabolu. Pak to byla třiceticentimetrová parabola. Nyní nepotřebují vůbec žádnou – jenom sluchátko. To není špatné, podle mého soudu. Uvidíme, jestli to zvedne.“ Stiskl tlačítko hlasitého poslechu. Uslyšeli, jak se vytáčejí čísla, a syčení poruch.

„Jak znám Richarda,“ řekl Thorne, „pravděpodobně jenom nestihl letadlo nebo zapomněl, že měl být dnes zpátky na závěrečné schvalování. A my už jsme tady pěkně daleko. Když vidíte, že nasazujeme vnější výztuhy a polstrování, jsme fakticky hotoví. Takhle nás zdrží. Je to od něho i velice bezohledné.“ Telefon zvonil, vydával elektronická pípnutí. „Jestli se ho nebudu moct dovolat, zkusím Sarah Hardingovou.“

„Sarah Hardingovou?“ vzhlédla Kelly.

„Kdo je Sarah Hardingová?“ zeptal se Arby.

„Nejznámější mladá odbornice na chování zvířat na světě, Arby.“ Sarah Hardingová byla jedním z Kellyiných osobních vzorů. Kelly dychtivě hltala každý článek, který se jí o ní dostal do ruky. Sarah Hardingová byla nemajetnou studentkou, která na stipendium vystudovala University of Chicago, ale dnes, ve věku třiatřiceti let, byla docentkou na Princetonu. Byla krásná a nezávislá, rebelantka, která kráčela svou vlastní cestou. Zvolila si těžký život vědce v terénu, žila osaměle v Africe, kde studovala lvy a hyeny. Její houževnatost byla pověstná. Jednou, když se jí porouchal landrover, ušla přes třicet kilometrů samotná savanou a lvy odháněla tím, že po nich házela kameny.

Na fotografiích Sarah pózovala v šortkách a v khaki košili s dalekohledem zavěšeným na krku vedle svého landroveru. S krátkými tmavými vlasy a silným svalnatým tělem vypadala zároveň drsně i atraktivně. Kelly, která fotografie studovala pečlivě a vše do posledního detailu si ukládala do paměti, to přinejmenším takhle připadalo.

„Nikdy jsem o ní neslyšel,“ odvětil Arby.

„Netrávíš příliš mnoho času u počítače, Arby?“ zeptal se Thorne.

„Ne,“ odpověděl chlapec.

Kelly sledovala, jak Arbymu poklesla ramena a jak se stahuje do sebe, způsobem, jakým to dělal pokaždé, když se mu zdálo, že ho někdo kritizuje.

„Odbornice na chování zvířat?“ řekl nasupeně.

„Správně,“ potvrdil Thorne. „Vím, že Levine s ní za posledních několik málo týdnů mluvil několikrát. Pomáhala mu se vším tímhle vybavením, které se nakonec poveze do terénu. Nebo mu radila. Nebo tak něco. Nebo možná je jeho spojka s Malcolmem. Nakonec, byla do Malcolma zamilovaná.“

„Tomu nevěřím,“ odmítla Kelly. „Možná že on byl zamilovaný do ní…“

Thorn na Kelly pohlédl. „Ty ji znáš?“

„Ne. Ale slyšela jsem o ní.“

„Chápu.“ Thorne dál nepokračoval. Postřehl všechny známky toho, že děvče svůj vzor zbožňuje, a schvaloval to. Kelly si mohla počínat hůř, než obdivovat Sarah Hardingovou. Přinejmenším to nebyla sportovkyně či rocková zpěvačka. Ve skutečnosti bylo osvěžující, když děvče obdivovalo někoho, kdo se snažil rozšířit oblast vědění…

Telefon neustále vyzváněl. Nikdo jej nezvedal.

„No, víme alespoň tolik, že Levinovo vybavení je v pořádku,“ řekl Thorne. „Protože jeho aparát signál chytá. Víme aspoň tolik.“

„Můžete zjistit jeho polohu?“ zeptal se Arby.

„Bohužel ne. A jestli budeme pokračovat takhle dál, pravděpodobně vybijeme přístroji v terénu baterie, což znamená…“

Ozvalo se cvaknutí a zaslechli mužský hlas, pozoruhodně zřetelný a jasný. „Levine.“

„Fajn. Dobře. Je tam,“ přikývl Thorne. Stiskl knoflík na sluchátku. „Richarde? Tady je Thorne.“

Ze sluchátka slyšeli nepřetržitý sykot statické elektřiny. Pak se ozvalo zakašlání a jakýsi skřípavý hlas řekl: „Haló? Haló? Tady je Levine.“

Thorne stiskl knoflík na svém telefonu. „Richarde. Tady je Thorne. Slyšíš mě?“

„Haló?“ říkal Levine na druhém konci. „Haló?“

Thorne si povzdechl. „Richarde! Pro příjem musíš stisknout tlačítko T. Přepínám.“

„Haló?“ Další zakašlání, hluboké a chraplavé. „Tady je Levine. Haló?“

Thorne znechuceně zavrtěl hlavou. „Zjevně nemá tušení, jak se s tím zachází. Sakra! Přitom jsem to s ním velice pečlivě probral. Samozřejmě že nedával pozor. Géniové nikdy nedávají pozor. Myslí si, že už vědí všechno. Jenže tyhle věci nejsou na hraní.“ Stiskl tlačítko pro přenos. „Richarde, poslouchej mě! Musíš zmáčknout tlačítko T, abys…“

„Tady je Levine. Haló? Levine. Prosím vás, potřebuju pomoc!“ Cosi jako zasténání. „Jestli mě slyšíte, pošlete mi pomoc. Poslouchejte, jsem na tom ostrově; dostal jsem se sem v pořádku, ale…“

Cvaknutí. Sykot poruch.

„Hmm,“ řekl Thorne.

„Co se stalo?“ zeptal se Arby a natáhl se kupředu.

„Ztrácíme ho.“

„Proč?“

„Baterie,“ vysvětlil Thorne. „Vybíjejí se rychle. Krucifix! Richarde, kde jsi?“

Ze sluchátka slyšeli Levinův hlas: „…už mrtvý… situace se stala… teď… velice vážná… nevím… mě slyšíte, ale jestli… pošlete pomoc…“

„Richarde! Řekni nám, kde jsi!“

Telefon syčela kvalita přenosu se neustále zhoršovala. Slyšeli Levina, jak říká: „…obklíčili mě a… divoká… hlavně je cítím… v noci…“

„O čem to mluví?“ řekl Arby.

„…do… zranění… nemůžu… už zanedlouho… prosím vás…“

Pak se ozvalo poslední, pozvolna se vytrácející zasyčení.

A náhle telefon ztichl.

Thorne s cvaknutím vypnul svoje sluchátko a pak telefon. Obrátil se k dětem, které tu obě stály pobledlé. „Musíme ho najít,“ řekl. „Teď hned.“

DRUHÁ KONFIGURACE

„Jak se systém přibližuje směrem k hranici chaosu, rozvíjí se složité samoorganizující chování.“

IAN MALCOLM

ZÁCHYTNÉ BODY

Thorne odemkl dveře Levinova bytu a rozsvítil světla. Ohromeně se zastavili.

„Tady to vypadá jak v muzeu!“ vyhrkl Arby.

Levinův byt se dvěma ložnicemi byl vyzdoben v povšechně asijském stylu, s řadou skříní ve zdi a drahými starožitnostmi. V bytě bylo také neposkvrněně čisto a mnohé ze starožitností byly uloženy v plastikových obalech. Všechno bylo pečlivě opatřeno jmenovkami. Pozvolna vešli do pokoje.

„Tady doopravdy žije?“ zeptala se Kelly. Přišlo jí zatěžko tomu uvěřit. Byt jí připadal tak neosobní, téměř jako by jej neobýval člověk. U nich doma panoval pořád takový příšerný nepořádek…

„Jo, žije,“ odvětil Thorne a zastrčil si klíč do kapsy. „Takhle to tu vypadá pořád. Proto taky nikdy nemůže žít s žádnou ženskou. Nevystojí nikoho, kdo by mu tohle všechno pořád ochmatával.“

V obývacím pokoji stála kolem skleněného konferenčního stolku pohodlná sedací souprava s bohatým polstrováním. Na stolku se zvedaly čtyři sloupce knih, každá z nich přesně zařezávala se skleněným okrajem. Arby přelétl pohledem jejich názvy. Katastrofická teorie a nově vzniklé struktury. Induktivní procesy v molekulární evoluci. Buněčné automatismy. Metodologie nelineární adaptace. Fázový posuv v evolučních soustavách. Byly tu také nějaké starší knihy s tituly v němčině.

Kelly začichala. „Něco se tu vaří?“

„Já nevím,“ odpověděl Thorne. Zašel do jídelny. U stěny spatřil horký talíř a řadu zakrytých mís. Stál tam lakovaný dřevěný jídelní stůl prostřený pro jednu osobu, stříbrné příbory a broušené sklenice. Z polévkové mísy stoupala pára.

Thorne přistoupil blíž, zvedl ze stolu list papíru a četl: „Humří polévka, mladé zelené fazolky, narychlo pečený tuňák.“ Připojen byl žlutý poznámkový štítek. „Doufám, že jste měl příjemnou cestu! Romelia.“

„Júú,“ řekla Kelly. „Myslíte, že mu každý den někdo vaří večeři?“

„Počítám, že ano,“ odpověděl Thorne. Nezdálo se, že by to na něj nějak zapůsobilo. Rychle se probral hromádkou neotevřené korespondence, která se úhledně vršila vedle talíře. Kelly obrátila pozornost k několika faxům na vedlejším stolku. První byl z yaleského Peabodyho muzea v New Havenu. „To je německy?“ zeptala se a podala fax Thornovi.

Vážený pane doktore,

Vámi požadovaný dokument

„Geschichtliche Forschungsarbeiten über die Geologie Zentralamerikas, 1922-1929“

byl dnes odeslán po Federal Express.

S pozdravem

(podepsán)

Dina Skrumbisová

archivářka

„Pořádně tomu nerozumím,“ odvětil Thorne. „Ale myslím, že to znamená ‚Jakési geologické výzkumy ve Střední Americe‘. A je to ze dvacátých let – nic tak strašně horkého.“

„Zajímalo by mě, proč to chtěl?“ zauvažovala Kelly.

Thorne jí neodpověděl. Zamířil do ložnice.

Ložnice byla šerá, pomalu tam nebylo vidět. Postel byla celá černě povlečená, pečlivě ustlaná. Thorne otevřel dvířka skříňky ve zdi a spatřil přihrádky plné prádla, všechno vyžehlené, pečlivě poskládané, řada věcí uložená v plastikových sáčcích. Otevřel svrchní šuplík prádelníku a uviděl poskládané ponožky, srovnané podle barev.

„Nechápu, jak může takhle vůbec žít,“ komentovala pohled Kelly.

„Na tom nic není,“ odpověděl Thorne. „Nepotřebuješ nic víc než služebnictvo.“ Rychle pozotvíral všechny ostatní zásuvky, jednu po druhé.

Kelly přešla k nočnímu stolku. Leželo na něm několik knížek. Ta úplně navrchu byla velice malá a stářím celá zežloutlá. Byla v němčině a jmenovala se Die Fünf Todesarten. Rychle ji prolistovala a viděla barevné obrázky, na kterých bylo cosi jako Aztékově v barvitých oblecích. Pomyslela si, že to vypadá skoro jako dětská obrázková knížka.

Pod ní se vršily knížky a odborné časopisy s temně červenou obálkou vydávané ústavem v Santa Fé: Genetické algoritmy a heuristické sítě. Geologie Střední Ameriky. Mozaikové automatismy náhodných dimenzí. Výroční zpráva společnosti InGen. A hned vedle telefonu si povšimla listu papíru se spěšně načmáranými poznámkami. Nemohla nepoznat úhledný Levinův rukopis.

Na papíře stálo:

STANOVIŠTĚ B

Vulkanische

Tacaňo.

Nublar!

1 z 5 smrtí?

v hrch? Ne!!!

možná Guitierrez

opatrně

„Co to je Stanoviště B?“ zeptala se Kelly. „Tady si o tom cosi poznamenal.“

Thorne k ní přistoupil, aby se podíval. „Vulkanische,“ řekl, „to znamená ‚sopečné‘, myslím. Tacaňo a Nublar… to zase zní jako místní názvy. Jestli to tak je, můžeme si je najít v atlase.“

„A co znamená jedna z pěti smrtí?“ vyptávala se Kelly dál.

„Ať se propadnu, jestli to vím,“ odvětil.

Stáli spolu a zírali na papír, když do ložnice vstoupil Arby a řekl: „Co to je Stanoviště B?“

Thorne vzhlédl. „Proč?“

„Raději byste si měl prohlédnout jeho pracovnu,“ řekl Arby.

Levine si druhou ložnici přestavěl na pracovnu. Byla stejně jako celá zbývající část bytu obdivuhodně uklizená. Stál tam pracovní stůl s papíry vršícími se v úpravných sloupcích vedle počítače, pokrytého plastikovou folií. Avšak větší část stěny za stolem pokrývala rozlehlá korková tabule. A na tuhle tabuli si Levine připichoval mapy, náčrtky, výstřižky z novin a časopisů, snímky z Landsatu a letecké fotografie. Nahoře na tabuli stál nápis velkým písmem: Stanoviště B?

Vedle něj byl rozostřený, zprohýbaný snímek obrýleného Číňana v bílém laboratorním plášti stojícího v džungli vedle dřevěných písmen, která dávala dohromady text Stanoviště B. Muž měl plášť rozepnutý a pod ním tričko s jakýmsi nápisem.

Vedle tohoto snímku byla ohromná zvětšenina trička, které viděli na původní fotografii. Písmena se dala přečíst jen s obtížemi, protože je po obou stranách částečně překrýval laboratorní plášť, ale zdálo se, že nápis říká:

nGen Stanoviště B

ýzkumné pracoviš

Levine k tomu svým úhledným rukopisem poznamenal: „Výzkumné pracoviště InGenu, Stanoviště B??? Kde???“

Hned pod tím byla stránka vytržená z výroční zprávy InGenu. Zakroužkovaný odstavec zněl:

Vedle ústředního ředitelství v Palo Alto, kde InGen zároveň provozuje ultramoderní výzkumnou laboratoř o rozloze téměř dvacet tisíc čtverečních metrů, společnost vlastní tři terénní laboratoře rozmístěné po celém světě. Geologickou laboratoř v Jižní Africe, kde se získává jantar a další biologické vzorky, výzkumnou farmu v horách Kostariky, kde se pěstují exotické odrůdy rostlin, a zařízení na ostrově Isla Nublar, necelých dvě stě kilometrů západně od Kostariky.

Vedle toho Levine připsal: „Tam B není! Lháři!“

„To Stanoviště B mu nějak nedá spát,“ podotkl Arby.

„Taky si myslím,“ přitakal Thorne. „A domnívá se, že se nachází někde na nějakém ostrově.“

Thorne si začal pečlivě prohlížet stůl a zadíval se na družicové snímky. Všiml si, že ačkoli jejich barvy nesouhlasí se skutečností, všechny jako by v různých stupních zvětšení zachycovaly v zásadě stejnou geologickou oblast: skalnaté pobřeží a pár ostrovů nedaleko od něj. Pobřeží lemovala pláž a za ní už pronikala džungle. Mohlo to být v Kostarice, avšak bylo nemožné prohlásit to s jistotou. Po pravdě řečeno, mohlo to být kterékoli z celého tuctu podobných míst na světě.

„Říkal, že to je na nějakém ostrově,“ vzpomněla si Kelly.

„Ano.“ Thorne pokrčil rameny. „Jenže to nám příliš nepomůže.“ Zadíval se na tabuli. „Tady musí být nějakých dvacet ostrovů, a možná víc.“

Thorne pohlédl na text téměř při spodním okraji tabule.

STANOVIŠTĚ B@#$#VŠEM ODDĚLENÍM[]****

OŠETŘENÍ %$#@#! TISK UTAJ******

(Pan Hammond připomíná všem) ****po^*&^ marketingový *%** Dlouhodobý marketingový plán*&^&^%

Marketing navrhovaných zařízení na tomto místě vyžaduje, aby nebylo (zveřejněno) oznámeno (vyhlášeno) umístění úplné technologie JP Pan Hammond si přeje připomenout všem oddělením, že produkční zařízení nikdy nebude (předmětem) tématem žádného oznámení pro tisk (či veřejné diskuse).

Produkční/výrobní zařízení nemůže být#@#$# zmiňováno ve vztahu k umísť na výrobním ostrově Zařízení Isla S. zmiňovat striktně jen podle tiskových***^$**pokynů

„To je divné,“ řekl. „Co si o tom myslíte?“

Arby přišel k tabuli a zamyšleně se na ni zadíval.

„O všech těch scházejících slovech a zavináčích,“ dodal Thorne. „Dává ti to nějaký smysl?“

„Ano,“ odpověděl Arby. Luskl prsty a zamířil rovnou k Levinovu pracovnímu stolu. Tam stáhl z počítače plastikový kryt a řekl: „Myslel jsem si to.“

Počítač na Levinově stole nebyl moderní přístroj, jak by Thorne očekával. Byl už několik roků starý, veliký a objemný, s krytem poškrábaným na mnoha místech. Levine na něm měl černou pásku s nápisem Design Associates, Inc. A níž, přímo u síťového spínače, se leskl malý štítek, na němž stálo Majetek firmy International Genetics Technologies, Inc., Palo Alto, CA.

„Co to znamená?“ podivil se Thorne. „Copak má Levine počítač InGenu?“

„Ano,“ potvrdil Arby. „Minulý týden nás poslal, abysme mu ho koupili. Vyprodávali počítačové zařízení.“

„A on tam poslal vás?“ divil se Thorne.

„Jo. Mě s Kelly. Nechtěl tam jít sám. Bojí se, že ho špiclujou.“

„Ale tahleta věc je počítač, na kterém běhají CAD-CAM programy, a musí být pět roků starý,“ řekl Thorne. CAD-CAM programy používají architekti, grafici a konstruktéři. „Proč by to chtěl Levine?“

„To nám neřekl,“ odvětil Arby a zapnul síťový spínač. „Jenže já už to teď vím.“

„Ano?“

„Ten text,“ řekl Arby a pokývl hlavou směrem ke stěně. „Víte, proč vypadá právě takhle? Je to obnovený počítačový soubor. Levine obnovuje vymazané soubory InGenu, kdysi uložené v tomhle počítači.“

Arby jim vysvětlil, že všechny počítače, které toho dne InGen prodal, měly pevné disky přeformátované, aby se tak z nich vymazala veškerá data. Jenže počítače s CAD-CAM programy jsou výjimkou. Všechny jsou totiž vybaveny speciálním softwarem, nainstalovaným už výrobcem. Tento software je na jednotlivé počítače zakódován, přičemž se používají individuální kódová čísla. Kód znemožňuje, aby se takový harddisk dal jen tak snadno přeformátovat, protože programy, které jsou na něm uložené, by se musely znovu individuálně reinstalovat, což by trvalo celé hodiny.

„Takže oni to nesmazali,“ pochopil Thorne.

„Jasně,“ řekl Arby. „Prostě jenom smazali adresáře, a počítače prodali.“

„A to znamená, že na disku jsou stále původní soubory.“

„Jasně.“

Monitor se rozzářil. Na obrazovce se objevilo:

CELKOVÝ POČET OBNOVENÝCH SOUBORŮ: 2 387

„Kristepane,“ uniklo Arbymu. Naklonil se kupředu a upřeně se zahleděl na obrazovku s prsty na tlačítcích. Napsal povel dir a přes obrazovku se začal valit proud názvů jednotlivých souborů. Byly jich tisíce.

„Jak budeš…“ řekl Thorne.

„Nechte mě na okamžik,“ přerušil ho Arby. Pak začal cosi rychle psát.

„Dobře, Arby,“ souhlasil Thorne. Pobavilo ho, jak panovačně se chlapec chová pokaždé, když pracuje na počítači. Zdálo se, jako by úplně zapomněl, jak je starý, jeho obvyklá ostýchavost a plachost rázem zmizela. V elektronickém světě se opravdu cítil jako ryba ve vodě. A věděl, že tady je dobrý.

„Jakákoli pomoc, kterou bys nám třeba přispěl, bude…“ řekl Thorne.

„Pane doktore,“ znovu ho přerušil Arby. „Nechte mě. Jděte třeba – já nevím kam. Pomáhejte Kelly nebo tak něco.“

Odvrátil se a pokračoval v psaní.

RAPTOR

Velociraptor byl přes metr osmdesát vysoký a temně zelený. Přikrčil se k útoku a hlasitě syčel, svalnatý krk měl natažený kupředu, tlamu široce rozevřenou. Tim, jeden z modelářů, řekl: „Co si myslíte, pane doktore?“

„Žádný strach,“ odvětil Malcolm procházející kolem. Byl v zadním křídle oddělení biologických kateder a mířil do své pracovny.

„Žádný strach?“ podivil se Tim.

„Ti takhle nikdy nestojí, na obou nohách. Když mu dáš zpěvník,“ vzal ze stolu zápisník a vložil jej zvířeti do předních tlap, „může klidně zpívat vánoční koledy.“

„Kristepane,“ řekl Tim. „Nemyslel jsem si, že je to až takhle špatné.“

„Špatné?“ opáčil Malcolm. „To je přímo urážka velkého dravce! Měli bychom cítit jeho rychlost a sílu, hrozbu, kterou představuje. Roztáhni tu tlamu. Krk sniž dolů. Napni mu svaly, napni kůži. A zvedni jednu nohu. Uvědom si, raptoři neútočí na kořist pomocí tlamy – používají drápy na nohách,“ řekl Malcolm. „Chci vidět, jak se ten dráp zvedá, připravený udeřit a vyrvat kořisti střeva z těla.“

„Fakticky si to myslíte?“ řekl Tim pochybovačně. „Malé děti by to mohlo vyděsit…“

„Chceš říct, že by to mohlo vyděsit tebe,“ vydal se Malcolm dál chodbou. „A ještě jedna věc: změň ten sykot. Zní to, jako když někdo čurá. Udělej, aby to zvíře vrčelo. Dej velkému dravci to, co mu právem náleží.“

„Kristepane,“ řekl Tim. „Nevěděl jsem, že k němu chováte takhle osobní pocity.“

„Mělo by to odpovídat skutečnosti,“ odvětil Malcolm. „Víš, existují na světě takové věci jako přesnost a nepřesnost. Bez ohledu na tvoje osobní pocity.“ Kráčel dál, podrážděný, a ignoroval vlnu bolesti, která se mu rozlila v noze. Modelář ho pěkně naštval, ačkoli musel připustit, že Tim pouze reprezentuje obvyklé zmatené myšlení – které Malcolm nazýval „tupá věda“.

Malcolm už dávno ztratil trpělivost s arogancí svých vědeckých kolegů. Věděl, že oni tuhle aroganci udržují naprostým ignorováním historie vědy jako způsobu myšlení. Vědci předstírali, že na historii nezáleží, protože chyby minula nyní napravily moderní objevy. Ale samozřejmě že jejich předchůdci věřili přesně ve stejnou věc v minulosti. A pak se ukázalo, že se mýlili. Moderní vědci se mýlí dnes. Žádná epizoda z historie vědy to nedokazuje lépe než způsob, jímž byli po celá desetiletí zobrazováni dinosauři.

Paleontologie musela vystřízlivět, aby si uvědomila, že první popis dinosaurů byl zároveň nejpřesnější. V roce 1840, kdy Richard Owen jako první popsal gigantické kostry v Anglii, pojmenoval předvěká zvířata Dinosauria: strašliví ještěři. A to je stále jejich nejpřesnější popis, uvažoval Malcolm. Skutečně vypadali jako ještěři, a byli strašliví.

Avšak od Owenových dob prodělal „vědecký“ náhled na dinosaury mnoho změn. Protože za viktoriánské doby se věřilo v nevyhnutelnost pokroku, vědci trvali na tom, že dinosauři museli být nutně zvířata méněcenná – proč jinak by taky byli vyhynuli? Takže viktoriánští vědci z nich udělali tlustá, netečná a hloupá zvířata – obrovské pitomce dávných věků. Tenhle náhled se dále rozpracovával, takže na počátku dvacátého století se dinosauři stali tak slabí, že neunesli svou vlastní hmotnost. Apatosaurus musel stát po břicho ve vodě, nebo by se po ním podlomily nohy. Na představě slabých, hloupých a pomalých zvířat se založila celá koncepce pradávného světa.

Tento náhled se změnil až v šedesátých letech, kdy několik málo zlobivých vědců vedených Johnem Ostromem začalo vytvářet obraz rychlých, hbitých, teplokrevných dinosaurů. Protože tihle vědci měli tu drzost napadat uznávané dogma, byli po celá léta brutálně kritizováni, ačkoli dnes se zdálo, že právě jejich myšlenky byly správné.

Avšak v posledním desetiletí vzrůstající zájem o sociální chování vedl ještě k dalšímu pohledu. Na dinosaury se dnes pohlíželo jako na zvířata žijící ve skupině a starostlivě pečující o svá mláďata. Byla to roztomilá zvířata, dokonce chytrá. Velicí mazlíčci si nezasloužili strašlivý osud, který na ně seslal Alvarezův meteorit. A právě tenhle hloupý náhled vytvářeli lidé jako Tim, kteří nechtěli vidět druhou stranu mince, odvrácenou stranu života. Samozřejmě, někteří dinosauři se chovali sociálně a spolupracovali navzájem. Ale jiní byli naopak lovci – a zabíjeli s krutostí, jaká neměla obdoby. Pro Malcolma nejpravdivější obraz minulého života slučoval v sobě všechny jeho aspekty, dobro i zlo, sílu i slabost. Nebylo dobré předstírat cokoli jiného.

Vyděsit malé děti, opravdu! Jak Malcolm kráčel chodbou, podrážděně si odfrkl.

Popravdě řečeno však Malcolma tížilo to, co mu řekla Elizabeth Gelmanová, o vzorku tkáně a zejména o té jmenovce. Štítek znamenal potíže, tím si byl Malcolm jistý.

Ale nebyl si jistý, co s tím má podniknout.

Zabočil za roh a prošel kolem vitrín s Clovisovými špičkami šípů, které vyrobili prvotní obyvatelé Ameriky. Vpředu už viděl svou pracovnu. Beverly, jeho sekretářka, stála za svým stolem a uklízela papíry, chystala se k odchodu domů. Podala mu několik faxů a řekla: „Doktoru Levinovi jsem nechala vzkaz v jeho kanceláři, ale zatím ještě nezavolal. Nezdá se, že by tam věděli, kde je.“

„Na rozdíl od nás,“ povzdechl si Malcom. Pracovat s Levinem bylo tak obtížné! Byl nevyzpytatelný, člověk nikdy nevěděl, co má od něj očekávat. Malcolm se stal ručitelem, když Levina zašili za tu šílenou jízdu s Ferrari. Rychle se přehrabal ve faxech: termíny konferencí, žádosti o separáty… nic zajímavého. „Fajn. Díky, Beverly.“

„Ještě něco. Přišli ti fotografové. Skončili tady asi před hodinou.“

„Jací fotografové?“ zeptal se.

„Z časopisu Chaos Quarterly. Aby si vyfotografovali vaši pracovnu.“

„O čem to mluvíte?“ podivil se Malcolm.

„Přišli, aby si vyfotili vaši pracovnu,“ odvětila. „Pro seriál o tom, kde pracují slavní matematikové. Měli vámi podepsaný dopis, ve kterém stálo…“

„Nikdy jsem žádný takový dopis nenapsal,“ řekl Malcolm. „A nikdy jsem neslyšel o žádném Chaos Quarterly.“

Vrazil do své pracovny a rozhlédl se. Beverly se přihnala za ním, tvář měla ustaranou.

„Všechno v pořádku? Nic neschází?“

„Ano,“ přitakal a rychlým pohledem přelétl místnost. „Zdá se, že je všechno v pořádku.“ Dal se do otevírání zásuvek ve svém stolu, jednu po druhé. Nezdálo se, že něco schází.

„To mi spadl kámen ze srdce,“ ulevila si Beverly, „protože…“

Obrátil se a pohlédl na zadní stěnu místnosti.

Mapa.

Malcolm tu měl velikou mapu světa se špendlíky zapíchnutými do míst, kde se vyskytla pozorování toho, čemu Levine stále říkal „aberantní exempláře“. Podle nejvelkorysejšího počítání – Levinova počítání – bylo nyní takových míst všehovšudy dvanáct, od Rangiroy na západě po Baja California a Ekvádor na východě. Jen málo z nich bylo potvrzeno. Jenže nyní tu byl vzorek tkáně, který potvrzoval existenci jednoho a pravděpodobnost všech ostatních podstatně zvyšoval.

„Fotografovali taky tu mapu?“

„Ano, fotili všechno. Záleží na tom?“

Malcolm vzhlédl k mapě a snažil se ji viděl novýma očima. Dohadoval se, co všechno z ní může pochopit laik. Společně s Levinem před touhle mapou strávili dlouhé hodiny, zvažovali možnost existence „Ztraceného světa“ a pokoušeli se uhodnout, kde by se mohl nalézat. Zúžili výběr na pět ostrovů tvořících řetěz při pobřeží Kostariky. Levine byl přesvědčený, že to je jeden z těchto ostrovů, a Malcolm si už začínal myslet, že má pravdu. Jenže tyhle ostrovy na mapě označeny nebyly…

„Byla to skupinka velice milých lidí,“ řekla Beverly. „Velice zdvořilých. Cizinci – Švýcaři, myslím.“

Malcolm přikývl a povzdechl si. K čertu s tím, pomyslel si. Dříve či později to prasknout muselo.

„To je v pořádku, Beverly.“

„Určitě?“

„Ano, je to fajn. Přeju vám příjemný večer.“

„Na shledanou, pane doktore.“

Když osaměl v pracovně, zavolal Levinovi. Telefon vyzváněl a pak pípl záznamník. Levine ještě stále nebyl doma.

„Richarde, jsi tam? Jestli jsi doma, zvedni to, je to důležité.“

Čekal, ale nic se nedělo.

„Richarde, tady je Ian. Poslechni, máme problém. Mapa už není bezpečná. A dal jsem zanalyzovat ten vzorek, Richarde, a myslím, že nám prozrazuje, kde je umístěno Stanoviště B, jestli můj…“

Cvaklo to, jak někdo zvedl sluchátko. Zaslechl, jak kdosi do sluchátka dýchá.

„Richarde?“ řekl.

„Ne,“ odpověděl hlas, „tady je Thorne. Myslím, že uděláte nejlépe, když sem okamžitě přijedete.“

PĚT ZPŮSOBŮ SMRTI

„Věděl jsem to,“ řekl Malcolm, když vstoupil do Levinova bytu a rychle se rozhlédl. „Věděl jsem, že něco takového provede. Víte, jak je impulzivní. Říkal jsem mu, nejezdi, dokud nebudeme mít veškeré informace. Ale měl jsem to vědět. Samozřejmě že odjel.“

„Ano, jel.“

„Ego,“ řekl Malcolm a zavrtěl hlavou. „Richard musí být vždycky všude první. Musí přijít první s myšlenkou, musí být první na místě. Velice mě to znepokojilo, může tak všechno zničit. Tohle impulzivní jednání! Uvědomujete si, že to je jako bouře v mozku, neurony na pokraji chaosu? Obsese je pouze druh toxikománie. Jenže který vědec kdy projevoval dostatek sebeovládání? Učí je to už ve škole: duševní vyrovnanost je nevhodné rozpoložení. Zapomínají, že Niels Bohr nebyl jen velký fyzik, ale zároveň špičkový atlet. V dnešní době se všichni pokoušejí být pošuci. To je profesionální styl.“

Thorne si Malcolma zamyšleně prohlédl. Připadlo mu, že zachytil falešný tón, přídech závisti. „Víte, na který ostrov odjel?“ zeptal se.

„Ne. To nevím.“ Malcolm stále procházel bytem a všechno si prohlížel. „Naposledy, když jsme o tom spolu hovořili, zúžili jsme výběr na pět ostrovů, všechny na jihu. Ale nerozhodli jsme se, který z nich by to měl být.“

Thorne ukázal na nástěnnou tabuli, na družicové snímky. „Jsou to tyhle ostrovy?“

„Ano,“ souhlasil Malcolm, když si je stručně změřil pohledem. „Tvoří oblouk, všechny leží asi patnáct kilometrů od zálivu Puerto Cortés. Předpokládáme, že všechny jsou neobydlené. Místní lidé je nazývají Pět způsobů smrti.“

„Proč?“ zeptala se Kelly.

„Podle nějaké staré indiánské báje,“ odvětil Malcolm. „O jakémsi statečném bojovníkovi, kterého zajal král. Nabídl mu, aby si vybral jeden z pěti způsobů smrti. Upálení, utopení, rozdrcení, pověšení a stětí. Bojovník odpověděl, že je podstoupí všechny, a na každém z ostrovů podstoupil boj na život a na smrt. Něco jako americká verze řecké báje o Héraklových pracích…“

„Takže takhle to je!“ vykřikla Kelly a vyběhla z místnosti.

Malcolm vypadal zaraženě.

Obrátil se na Thorna, který jen pokrčil rameny.

Kelly se vrátila a v ruce nesla německou dětskou knížku. Podala ji Malcolmovi.

„Ano,“ souhlasil. „Die Fünf Todesarten. Pět způsobů smrti. Zajímavé, že je to v němčině…“

„Má tady spoustu německých knížek,“ řekla Kelly.

„Vážně? Ten spratek! Nikdy mi o tom neřekl.“

„Znamená to něco?“ zeptala se Kelly.

„Ano, znamená to hodně. Podej mi, prosím tě, lupu.“

Kelly mu podala ze stolu lupu. „A co?“

„Pět smrtí jsou prastaré ostrovy vulkanického původu,“ odvětil. „Což znamená, že jsou geologicky velice bohaté. Kdysi ve dvacátých letech na nich chtěli Němci těžit minerály.“ Přivřenýma očima se bedlivě zadíval na obrázky. „Aha. Ano, jsou to ty ostrovy, o tom není sporu. Matanceros, Muerte, Tacaňo, Sorna, Pena… Všechno jsou to jména spojená se smrtí a zmarem… Fajn. Myslím, že už jsme možná blízko. Nemáme nějaký družicový snímek se spektrografickou analýzou mračen nad ostrovy?“

„Tohle vám pomůže najít Stanoviště B?“ zeptal se Arby.

„Cože?“ Malcolm se prudce otočil. „Co ty víš o Stanovišti B?“

Arby stále seděl u počítače a na čemsi dělal. „Nic. Jenom to, že doktor Levine pátrá po Stanovišti B. A že se tak jmenoval jeden z těch souborů.“

„Z jakých souborů?“

„Obnovil jsem několik souborů InGenu na tomhle počítači. A když jsem procházel starými záznamy, našel jsem zmínky o Stanovišti B… Ale nedávají velký smysl. Jako třeba tenhle.“ Odklonil se dozadu, aby se Malcolm mohl podívat na obrazovku.

Souhrn: Revizní plán # 35

POLOŽKY (STANOVIŠTĚ B)

VZDUCHOTECHNIKA stupeň 5 až stupeň 7

LAB. KONSTRUKCE 400 až 510 cm

BIO OCHRANA úroveň PK/3 až úroveň PK/5

ÚROVEŇ DODÁVKY 3 m/min až 2,5 m/min

ROZLOHA VÝBĚHŮ 13 hektarů až 26 hektarů

PERSON. OBSAZENÍ 17 (4 admin) až 19 (4 admin)

SPOJOVÝ PROTOKOL ET (VX) až RDT (VX)

Malcolm se zamračil. „Zvláštní, ale mnoho nám to nepomůže. Neprozradí nám to, který je to ostrov – pokud to vůbec je nějaký ostrov. Co máš dalšího?“

„No…“ Arby stiskl pár tlačítek. „Kde to je? Tady.“

SÍŤ STANOVIŠTĚ B UZLOVÉ BODY

ZÓNA 1 (ŘEKA) 1 – 8

ZÓNA 2 (POBŘEŽÍ) 9 – 16

ZÓNA 3 (HORSKÝ HŘEBEN) 17 – 24

ZÓNA 4 (ÚDOLÍ) 25 – 32

„Tak přece,“ řekl Malcolm, „je to na ostrově! A Stanoviště B má jakousi síť – ale jakou? Počítačovou?“

„Nevím,“ řekl Arby. „Možná rádiovou.“

„Za jakým účelem?“ zeptal se Malcolm. „K čemu by tam byla síť rádiostanic? To přece moc k ničemu není.“

Arby pokrčil rameny. Vzal to jako výzvu. Znovu začal zuřivě bušit do klávesnice. Pak vykřikl: „Počkat!… Tady je ještě další… kdybych to tak dokázal zformátovat… Tady! Mám to!“

Odsunul se od obrazovky, aby na ni viděli i ostatní.

Malcolm se podíval a řekl: „Velmi dobře. Velmi dobře!“

STANOVIŠTĚ B – LEGENDA

VÝCHODNÍ KŘÍDLO ZÁPADNÍ KŘÍDLO NÁKL. PŘÍSTAV

LABORATOŘ MONTÁŽNÍ HALA VJEZD

OKRAJOVÉ ČÁSTI HLAVNÍ ZÓNA GEO TURBÍNA

PRODEJNA DĚLNICKÉ SÍDLIŠTĚ GEO VYTÁPĚNÍ

BENZÍNOVÁ STANICE BAZÉN/KURT MINIGOLF

OBYDLÍ ŘEDITELE BĚŽECKÁ STEZKA PLYN. VEDENÍ

BEZPEČNOSTNÍ č.l BEZPEČNOSTNÍ č.2 TEPLOVOD

ŘÍČNÍ PŘÍSTAVIŠTĚ LODĚNICE SLUNEČNÍ č.l

SILNIČ.ÚS.BAŽINA SILNIČ.ÚS.ŘEKA SIL.ÚS.HŘEBEN

HORSKÁ VYHL.CESTA SILNIČ.ÚS.ÚTES VÝBĚHY

„Teď už se trochu pohneme,“ komentoval Malcolm, prohlížející si seznam. „Dokážeš to vytisknout?“

„Jistě.“ Arby zářil. „Je to fakt dobré?“

„To opravdu je,“ pochválil ho Malcolm.

Kelly pohlédla na Arbyho a řekla: „Arby. Tohle jsou nadpisy, které patří do mapy.“

„Jo, taky si myslím. Docela bezva, co?“ Stiskl tlačítko a odeslal seznam na tiskárnu.

Malcolm dál zíral na seznam. Potom obrátil pozornost zpátky na družicové snímky a každý z nich bedlivě prostudoval pomocí lupy. Téměř se fotografií dotýkal nosem.

„Arby,“ řekla Kelly, „neseď tu se založenýma rukama. Dělej! Obnov tu mapu! Mapa je to, co teď potřebujeme!“

„Nevím, jestli to budu umět,“ odpověděl Arby. „Je to plnohodnotný dvaatřicetibitový formát… Chci říct, je to složitá práce.“

„Nech toho fňukání, Arby. A dělej!“

„Na tom nezáleží,“ ozval se Malcolm. Odstoupil od družicových fotografií připíchnutých na tabuli. „To není důležité.“

„Není?“ řekl Arby trochu dotčeně.

„Ne, Arby. Můžeš toho nechat. Protože, podle toho, co jsme doposud objevili, jsem si naprosto jistý, že už ten ostrov dokážeme identifikovat, a to okamžitě.“

JAMES

Ed James zazíval a přitlačil si sluchátko těsněji k uchu. Chtěl mít jistotu, že uslyší všechno. Zavrtěl se za volantem svého šedivého vozu Ford Taurus ve snaze najít si pohodlnější polohu a zároveň neusnout. V klíně se mu točily cívky malého magnetofonu, hned vedle zápisníku a zmuchlaných papírů od dvou velkých hamburgrů od MacDonalda. James pohlédl přes ulici na činžák, ve kterém bydlel Levine. V bytě ve třetím poschodí se svítilo.

A štěnice, kterou tam minulý týden umístil, fungovala náramně. Ve sluchátku slyšel, že se jedno z dětí ptá: „Jak?“

A potom ten pochroumaný chlápek, Malcolm, odpověděl: „Esencí verifikace je to, že mnohočetná řada důkazů konverguje v jediném bodě.“

„To znamená co?“ zeptalo se jedno z dětí.

„Podívejte se na ty fotky z Landsatu,“ řekl Malcolm.

James si do zápisníku poznamenal LANDSAT.

„Už jsme se na ně dívali,“ odvětila dívka.

James si připadal jako idiot, že ho nenapadlo dřív, že tahle dvě děcka pracují pro Levina. Dobře si je pamatoval, chodila do třídy, kde Levine vyučoval. Byl to drobný černošský chlapec a nemotorné bílé děvče. Ještě děti, nějakých jedenáct nebo dvanáct let. Mělo mu to dojít.

Ne že by teď na tom nějak záleželo, pomyslel si. Nakonec stejně tu informaci získal. James se natáhl k palubní desce, sebral odtamtud poslední dva hranolky a snědl je, přestože už byly studené.

„Dobrá,“ říkal Malcolm. „Je to tenhleten ostrov. Tohle je ten ostrov, na který odjel Levine.“

„Myslíte?“ zeptalo se děvče pochybovačně. „To je… Isla Sorna.“

James si zapsal ISLA SORNA.

„Je to náš ostrov,“ potvrdil Malcolm. „Proč? Ze tří na sobě nezávislých důvodů. Zaprvé, je v soukromém vlastnictví, takže kostarická vláda ho nemohla podrobně prozkoumat. Zadruhé, jeho vlastník je kdo? Němci, kteří si pronajali práva k těžbě nerostů, kdysi ve dvacátých letech.“

„Proto všechny ty německé knihy!“

„Přesně tak. Zatřetí, z Arbyho seznamu – i z jiných nezávislých zdrojů – vysvítá, že na Stanovišti B je zdroj sopečných plynů. Takže, na kterém ostrově tryskají vulkanické plyny? Vezměte si lupu a podívejte se sami. Zjistíte, že je pouze jeden takový ostrov.“

„Myslíte tady tenhle?“ zeptalo se děvče.

„Správně. To je sopečný dým.“

„Jak to víte?“

„Ze spektrografické analýzy. Vidíš tady tu špičku? To je elementární síra obsažená v mračnech. Nejsou tam žádné jiné zdroje síry kromě síry vulkanické,“

„A co je tahle druhá špička?“ zeptalo se děvče.

„Metan,“ odvětil Malcolm. „Zjevně je tam pěkně velký zdroj metanu.“

„Ten je taky vulkanický?“ zeptal se Thorne.

„Mohl by být. Metan se uvolňuje při sopečné činnosti, ale nejčastěji při samotných erupcích. Další možnost je, že by mohl být organického původu.“

„Organického? To znamená co?“

„Velcí býložravci a…“

Pak se ozvalo cosi, co James nerozpoznal, a ten kluk řekl: „Chcete, abych dokončil obnovení tohohle souboru, nebo ne?“ Hlas mu zněl rozladěně.

„Ne,“ řekl Thorne. „Teď už na tom nezáleží, Arby. Víme, co musíme udělat. Pojďme, děcka!“

James obrátil pohled k bytu a viděl, jak zhaslo světlo. O několik minut později se Thorne s dětmi objevil u předního vchodu, na úrovni ulice. Nasedli do džípu a odjeli. Malcolm přešel k vlastnímu autu, nemotorně se do něj nasoukal a odjel opačným směrem.

James zauvažoval, že bude sledovat Malcolma, ale měl na práci ještě něco jiného. Zapjal zapalování, zvedl telefon a začal vytáčet čísla.

VÝBAVA DO TERÉNU

O hodinu a půl později, když se vrátili do Thornovy pracovny, Kelly zůstala ohromeně zírat. Většina dělníků už odešla a v hale bylo poklizeno. Oba dva trajlery a Explorer stály vedle sebe, čerstvě natřené na tmavozeleno, připravené vydat se na cestu.

„Oni už skončili!“

„Přece jsem vám říkal, že to dokončí,“ odvětil Thorne. Obrátil se na svého hlavního předáka Eddieho Carra, podsaditého mladíka kolem pětadvaceti. „Eddie, tak jak jsme na tom?“

„Už se to balí, doktore,“ řekl Eddie. „Nátěr je místy ještě mokrý, ale do rána by měl vyschnout.“

„Nemůžeme čekat až do rána. Odjíždíme hned.“

„Hned?“

Arby a Kelly si vyměnili pohled. Tohle byla novinka i pro ně.

„Potřebuju, abys řídil jeden z nich, Eddie,“ požádal Thorne. „Musíme být na letišti do půlnoci.“

„Ale já jsem si myslel, že budeme provádět zkoušky v terénu…“

„Není na to kdy. Pojedeme rovnou na místo.“ Od hlavních dveří se ozval bzučák. „To bude Malcolm, pravděpodobně.“ Stiskl knoflík, aby mu odemkl.

„My nebudeme provádět terénní testy?“ podivil se Eddie a zatvářil se ustaraně. „Myslím, že by se to mělo nejdřív trochu usadit, doktore. Provedli jsme na nich několik docela složitých úprav a…“

„Na to není kdy,“ řekl vcházející Malcolm. „Musíme vyrazit okamžitě.“ Obrátil se na Thorna. „Dělám si o něj velké starosti.“

„Eddie?“ zeptal se Thorne. „Přišly už ty povolení k výjezdu?“

„Jistě, už je tu máme dva týdny.“

„Tak dobře, vezmi je a zavolej Jenkinsovi. Řekni mu, aby na nás počkal na letišti a dotáhl detaily. Za čtyři hodiny chci být ve vzduchu.“

„Kristepane, doktore…“

„Tak už běž!“

„Letíte do Kostariky?“ zeptala se Kelly.

„Správně. Musíme zachránit Levina. Jestli už není pozdě.“

„Pojedem s vámi,“ nabídla se Kelly.

„Jasně,“ souhlasil Arby. „Pojedem.“

„V žádném případě,“ odmítl Thorne. „To je mimo jakoukoli diskusi.“

„Ale my jsme si to zasloužili!“

„Pan doktor Levine to vyjednal s našimi rodiči!“

„Už to máme dovolené!“

„Máte povoleno,“ odvětil Thorne ostře, „jet na terénní testy do lesa sto padesát kilometrů odsud. Jenže my podnikáme něco jiného. My jedeme na jakési neznámé místo, které může být velice nebezpečné, a vy s námi nepojedete, a to je moje poslední slovo!“

„Ale…“

„Děti,“ řekl Thorne. „Neštvete mě! Musím jít telefonovat. Vy si zatím sbalíte svých pět švestek. A budete mazat domů.“

Odvrátil se a šel pryč.

„No tohle!“ řekla Kelly.

Arby vyplázl za odcházejícím Thornem jazyk a zamumlal: „To je ale vůl.“

„Tak to bylo domluveno, Arby,“ řekl Thorne, aniž se ohlédl. „Vy děcka jdete domů. Konec.“

Zašel do své pracovny a zabouchl za sebou dveře.

Arby si zastrčil ruce do kapes. „Nedokázali by to bez naší pomoci.“

„Já vím, Arby,“ řekla Kelly. „Ale my je nedonutíme, aby nás vzali s sebou.“

Obrátili se na Malcolma. „Pane doktore, nemohl byste, prosím vás…“

„Nezlobte se,“ odvětil Malcolm. „Nemohl.“

„Ale…“

„Odpověď zní ne, děti. Je to prostě příliš nebezpečné.“

Sklíčeně se přišourali k vozidlům, lesknoucím se pod stropními světly. Explorer stál s černými slunečními panely na střeše a na kapotě, vnitřek nabitý zářící elektronikou. Už jen sám pohled na něj v nich vzbuzoval pocit dobrodružství – dobrodružství, jehož se nebudou moci zúčastnit.

Arby nahlédl do většího trajleru a zastínil si oči dlaní. „Júú, podívej na tohle!“

„Jdu dovnitř,“ oznámila Kelly a otevřela dveře. Okamžitě ji překvapilo, jaké jsou pevné a těžké. Pak vylezla po schůdcích nahoru do vozidla.

Trajler byl uvnitř vybaven šedivým čalouněním a spoustou elektroniky. Vozidlo rozdělili do několika sekcí podle laboratorních funkcí. Největší část zabírala biologická laboratoř, s nádobami na vzorky, pitevními miskami a mikroskopy napojenými na videomonitory. Laboratoř obsahovala také biochemickou výbavu, spektrometry a řadu automatických analyzátorů vzorků. Hned za ní následovala rozsáhlá počítačová sekce, banka programů a spojové oddělení. Veškeré laboratorní vybavení bylo miniaturizováno a zabudováno do malých stolků, které se daly zasunout do stěny a sklopit dolů.

„To je vymakanost,“ řekl Arby.

Kelly neodpověděla. Zaujatě si prohlížela laboratoř. Vnitřek trajleru navrhl doktor Levine, zjevně pro velice speciální účely. Nebylo tu žádné vybavení pro geologii, botaniku nebo chemii, ani pro řadu dalších věcí, které by výzkumný tým v terénu mohl potřebovat prozkoumat. Tohle vůbec nebyla mnohoúčelová výzkumná laboratoř. Tady to skutečně vypadalo jako biologická laboratoř doplněná počítačovou sekcí.

Biologie a počítače.

Konec.

Za jakým účelem tenhle trajler postavili?

Do stěny byla zapuštěna malá přihrádka na knihy a knihy na ní upevněny plastikovou páskou, aby se nerozsypaly. Přehlédla tituly: Modelování adaptivních biologických soustav, Dynamika chování obratlovců, Adaptace v přírodních a umělých soustavách, Dinosauři Severní Ameriky, Preadaptace a evoluce… Takový výběr knih na expedici do divočiny jí připadl podivný – pokud v něm byla nějaká logika, Kelly ji nechápala.

Přešla dál. V odstupu viděla na stěně místa, která stavitelé zesilovali, po stěnách běžely černé karbonové pásy. Vybavila se jí Thornova slova, že ze stejného materiálu se staví nadzvukové stíhačky. Je velice lehký a nesmírně pevný. A všimla si, že do všech oken vsadili speciální drátěné sklo.

Proč je trajler takhle odolný?

Trochu jí naskakovala husí kůže, když na to pomyslela. Vzpomněla si na dnešní telefonický hovor s Levinem. Řekl, že ho obklíčili.

Obklíčil ho kdo?

Řekl: „…obklíčili mě a… divoká… hlavně je cítím… v noci…“

O čem to mluvil?

Kdo to byli oni?

Stále s nepříjemným pocitem v zádech se Kelly vydala do zadní části vozidla, kde byly stísněné obytné prostory, včetně závěsů z hustého kostkovaného plátna na oknech. Těsná kuchyňka, toaleta a čtyři postele. Skladovací prostory nad a pod postelemi. Měli tu také sprchu.

Bylo to hezké.

Odsud prošla harmonikovým průchodem, který obě vozidla spojoval. Bylo to něco jako spojení mezi dvěma železničními vagony, krátký průlez. Vynořila se ve druhém vozidle, které vypadalo, že slouží především jako zásobovací. Byly tu nové pneumatiky, rezervní součástky, další laboratorní vybavení, poličky a skříňky zabudované do stěn. Takové množství zásob znamenalo, že expedice míří na nějaké vzdálené místo. Na zadním konci přívěsu visel dokonce motocykl. Pokusila se několik skříněk otevřít, ale všechny byly zamčené.

Avšak dokonce i tady byly všude posilovací pásy. I tohle vozidlo bylo postaveno jako mimořádně odolné.

Proč? ptala se sama sebe. Proč jsou ta auta nerozbitná?

„Podívej na tohle,“ řekl Arby, stojící před jakýmsi panelem zabudovaným do stěny. Obsahoval řadu displejů z tekutých krystalů a spoustu tlačítek a přepínačů, a Kelly připadal jako složitý termostat.

„Co to dělá?“ zeptala se Kelly.

„Odsud se obě vozidla ovládají,“ vysvětlil. „Odsud můžeš udělat všechno. Ovládat všechny systémy, všechno zařízení. A podívej, tady je televize…“ Stiskl knoflík a rozzářil se monitor. Zabíral Eddieho, který se k nim blížil halou.

„Jo, a co je tohle?“ řekl Arby. Na spodní části obrazovky byl knoflík s bezpečnostní čepičkou. Arby čepičku odklopil.

Knoflík byl stříbrný a bylo pod ním napsáno OBR.

„Vsadím se, že tohle je ta obrana proti medvědům, co o ní mluvil.“

Okamžik nato Eddie otevřel dveře vozidla a řekl: „Raději byste toho měli nechat, vybíjíte mi baterie. Tak už dost! Neslyšeli jste, co vám řekl doktor? Je čas jít domů, děcka.“

Kelly si s Arbym vyměnila pohled.

„Tak jo,“ řekla. „Tak jdeme.“

Loudavě opustili trajler.

Přešli halu do Thornovy kanceláře, aby se s ním rozloučili.

Arby řekl: „Kéž by nás nechal jet.“

„Taky si přeju.“

„Nechci být o prázdninách doma,“ pokračoval. „Oni budou pořád jenom pracovat.“ Tím myslel svoje rodiče.

„Já vím.“

Ani Kelly se nechtělo vracet domů. Představa, že prázdniny stráví na terénních zkouškách, jí připadala báječná, protože tak by nemusela být doma a vyhnula by se nepříjemné situaci. Její matka přes den psala do počítače údaje pro jakousi pojišťovnu a večer pracovala jako číšnice v lokálu Denny. Takže byla zaměstnaná ve dne v noci prací, a její poslední přítel, Phil, měl tendence neustále se poflakovat po domě, zejména v noci. Dokud tam byla i Emily, tak jí to tolik nevadilo, jenže Emily nyní studovala zdravotku a bydlela na internátě, takže Kelly zůstávala doma sama. A z Phila jí naskakovala husí kůže. Jenže její matka Phila milovala, takže o něm nechtěla od Kelly slyšet křivé slovo. Řekla Kelly, že prostě musí vyrůst.

Takže nyní Kelly vstoupila do Thornovy pracovny s posledním zlomkem naděje, že jim to nakonec přece jen povolí. Stál u telefonu, zády k nim. Na obrazovce počítače viděli jeden z družicových snímků, které odnesli z Levinova bytu. Thorne si jej postupně zvětšoval. Zaklepali na dveře a pootevřeli je.

„Na shledanou, pane doktore.“

„Sbohem, pane doktore.“

Thorne se k nim obrátil se sluchátkem na uchu. „Na shledanou, děti.“ Krátce jim zamával.

Kelly zaváhala. „Poslechněte, nemohli bychom si s vámi ještě trochu promluvit…“

Thorne zavrtěl hlavou. „Ne.“

„Ale…“

„Ne, Kelly. A teď musím telefonovat,“ řekl. „V Africe jsou už čtyři ráno a ona půjde za chvíli spát.“

„Kdo?“

„Sarah Hardingová.“

„Sarah Hardingová pojede taky?“ zeptala se a opřela se o dveře.

„Nevím,“ Thorne pokrčil rameny. „Přeju vám hezké prázdniny, děti. Uvidíme se za týden. Díky za to, jak jste nám pomohly. A teď už běžte.“ Pohlédl přes halu. „Eddie, děti odcházejí. Vyprovoď je ke dveřím a zamkni za nima! A přines mi ty papíry! A běž si zapakovat, jedeš se mnou!“ Pak řekl neutrálním hlasem: „Ano, pořád čekám.“

A odvrátil se.

HARDINGOVÁ

Přes infrahled vypadal celý svět vybarvený v odstínech fluoreskující zeleně. Sarah Hardingová stála v džípu uprostřed africké savany a pozorovala. Přímo před sebou, nad vrcholky vysoké trávy, viděla skalnatý pahorek. Od skalisek se odrážely světle zelené body. Pravděpodobně skalní damanové nebo nějací jiní drobní hlodavci.

Hardingová měla na sobě teplákovou bundu, která ji chránila před nočním chladem, a cítila tíhu infrahledu. Pozvolna otočila hlavu. Zaslechla, jak se nocí rozlehl štěkot, a snažila se objevit jeho zdroj.

Věděla, že ačkoli stojí v džípu, na vyvýšeném místě, zvířata budou před přímým pohledem skryta. Obrátila se pozvolna k severu a sledovala, jak se vlní tráva. Neviděla nic. Rychle se obrátila nazpět a zelený svět se jí před očima na okamžik rozmazal. Nyní hleděla k jihu.

A už je viděla.

Tráva se rozvlnila mnoha pohyby, jak se smečka hnala vpřed, vyla a štěkala a připravovala se k útoku. Zahlédla samici, kterou si nazvala zvíře číslo 1, čili Z1. Z1 se vyznačovala bílým páskem táhnoucím se mezi očima. Z1 plavně a lehce klusala podivným bočním krokem hyen, zuby měla vyceněné. Ohlédla se dozadu na zbytek smečky, aby si ověřila, kde jej má.

Sarah Hardingová pohlédla brýlemi temnotou před smečku. Už viděla i kořist, rozrušené stádo afrických buvolů stojících v trávě, která jim dosahovala pod břicha. Bučeli a dupali nohama.

Hyeny zavyly hlasitěji, tak, aby svou kořist vystrašily. Vnikly do stáda a pokusily se je roztrhat, oddělit telata od jejich matek. Africký buvol sice vypadá tupě a hloupě, avšak ve skutečnosti patří mezi nejnebezpečnější velké africké savce. Jsou to těžká, silná zvířata s ostrými rohy, neustále špatně naladěná. Hyeny nemohly doufat, že by dostaly dospělé zvíře, pokud by nebylo zraněné nebo nemocné.

Ale mohly se pokusit ulovit mládě.

Její pomocník Makena, sedící za volantem, řekl: „Nechcete, abych přijel blíž?“

„Ne, to je dobré.“

Ve skutečnosti to bylo víc než dobré. Jejich džíp stál na malé vyvýšenině a měli mimořádně pěkný výhled. S trochou štěstí by mohla zaznamenat celý útok. Zapjala videokameru připevněnou na trojnožce metr a půl nad její hlavou, a rychle diktovala do magnetofonu.

„Z1 na jihu, Z2 a Z5 po křídlech, dvacet metrů pozadu. Z3 uprostřed. Z6 útočí velkým obloukem z východu. Z7 nevidím. Z8 obchvacuje ze severu. Trhá stádo. Stádo se dává do pohybu, prchá. Tady je Z7. Přímo uprostřed. Z8 proniká ze severu. Vybíhá ven, obchvacuje znovu.“

Tohle chování bylo pro hyeny charakteristické. Vedoucí zvíře proběhlo stádem, zatímco ostatní je obkličovala a pak pronikala dovnitř ze stran. Buvoli nedokázali útočníky sledovat. Hardingová slyšela, jak stádo bučí, propadá panice a jeho pevné uspořádání se rozpadá. Veliká zvířata se rozprchla, obracela se nazpět a rozhlížela. Telata Hardingová neviděla, tráva je skrývala. Slyšela však jejich žalostný bekot.

Nyní se hyeny vrátily. Buvoli dupali nohama, hrozivě sklonili hlavy až k zemi. Hyeny je obklíčily, jejich vytí a štěkot přešel ve staccato a tráva se vlnila jejich pohybem. Hardingová letmo zachytila samici Z8, jíž od tlamy už odkapávala krev. Avšak útok samotný Hardingová nespatřila.

Stádo buvolů odběhlo nedaleko směrem k východu, kde se znovu seskupilo. Jedna buvolí kráva však nyní stála mimo stádo. Neustále na hyeny bučela. Určitě ulovily její mládě.

Hardingovou to překvapilo. Všechno se seběhlo tak rychle – příliš rychle – což mohlo znamenat pouze tolik, že buď měly hyeny štěstí, anebo bylo tele poraněné. Či snad velice mladé, dokonce novorozeně – jen málo buvolů však mělo v současné době telata. Bude si muset přehrát videozáznam, aby se pokusila zrekonstruovat, co se vlastně stalo. Tohle jsou úskalí při studiu rychle se pohybujících nočních zvířat, pomyslela si.

Avšak nebylo pochyb o tom, že nějaké zvíře ulovily. Všechny hyeny se seběhly kolem jednoho travnatého místa, vyly a poskakovaly. Viděla Z3 a potom Z5, čenichy měly od krve. Teď přiběhla štěňata, kvičela a snažila se dostat ke kořisti. Dospělí jim okamžitě udělali místo a pomáhali jim, aby se nažrala. Někdy odloupli kus masa od trupu zdechliny a podrželi jej tak, aby mláďata mohla žrát.

Pro Sarah Hardingovou tohle jejich chování nebylo žádnou novinkou. Za poslední léta se stala přední světovou expertkou na hyeny. Když poprvé podala zprávu o svých výzkumech, setkala se u kolegů s nedůvěrou a dokonce s rozhořčením. S jejími výsledky polemizovali velmi osobním způsobem. Útočili na ni, že je žena, že je pohledná, že má „arogantní feministická hlediska“. Univerzita jí připomněla, že má termínovaný pracovní poměr. Kolegové vrtěli hlavami. Avšak Hardingová vytrvala a pozvolna, po čase, jak vědci sesbírali více pozorování, její pohled na hyeny začal být přijímán obecně.

Hyeny vůbec nejsou odporná zvířata, pomyslela si, jak je pozorovala při žraní. Byly těžkopádné, měly příliš velké hlavy a nahnuté tělo, srst střapatou a skvrnitou, běhaly zvláštním nehezkým způsobem a jejich vytí neodbytně připomínalo nepříjemný smích. Rozrůstající se městský svět betonových mrakodrapů si divoká zvířata romantizoval, rozděloval je na šlechetná a podlá, na hrdinná a ničemná. A v tomto hromadnými sdělovacími prostředky ovládaném světě nebyly hyeny dostatečně fotogenické, aby se daly obdivovat. Už dávno hrály roli smějících se darebáků afrických planin, a než se Hardingová pustila do svých výzkumů, sotva někomu stály za systematické studium.

To, co objevila, stavělo hyeny do zcela odlišného světla. Byli to stateční lovci a pečliví rodiče, žili v pozoruhodně složitých společenských strukturách – a v matriarchátu. A jejich proslavené vytí byl ve skutečnosti nanejvýš složitý způsob komunikace.

Hardingová zaslechla řev a infrahledem spatřila, jak se ke kořisti blíží první lev. Byla to veliká samice a pohybovala se v kruhu. Hyeny na lvici štěkaly, chňapaly po ní a štěňata odváděly do trávy. V několika okamžicích se objevili další lvi a sesedli se, aby hodovali na úlovku hyen.

Zato lvi, pomyslela si. To jsou doopravdy odporná zvířata! Ačkoli se lvi nazývají králi zvířat, jsou ve skutečnosti vpravdě odporní a…

Zazvonil telefon.

„Makeno,“ řekla.

Telefon zazvonil znovu. Kdo jí to teď mohl volat?

Zamračila se. Infrahledem viděla, jak lvice zvedají hlavu a hledí do noci.

Makena šátral rukou pod palubní deskou a hledal telefon. Než jej našel, zazvonil ještě třikrát.

Slyšela ho, jak říká: „Jambo, mzee. Ano, doktorka Hardingová je tady.“ Podal jí telefon nahoru. „Je to doktor Thorne.“

Rozladěně nechala infrahled klesnout a vzala telefon. Thorna znala dobře, zkonstruoval většinu zařízení v jejím džípu. „Doktore, doufám, že to je důležité.“

„To je,“ řekl Thorne. „Volám kvůli Richardovi.“

„Co je s ním?“ Postřehla v jeho hlase obavy, avšak nechápala proč. V nedávné době ji Levine otravoval jako cholera, telefonoval jí z Kalifornie téměř denně a tahal z ní rozumy o terénním studiu zvířat. Měl spousty otázek o úkrytech, nástrahách, výzkumných protokolech, ukládání záznamů, chrlil to na ni pořád a pořád…

„Řekl vám někdy, co zamýšlí zkoumat?“ zeptal se Thorne.

„Ne,“ odvětila. „Proč?“

„Vůbec nic?“

„Ne,“ potvrdila Hardingová. „Byl velice tajemný. Ale dala jsem si dohromady, že lokalizoval jakousi zvířecí populaci, kterou chce využít k výzkumům o biologických soustavách. Víte sám, jak je posedlý. Proč?“

„No, ztratil se, Sarah. Malcolm a já si myslíme, že se dostal do jakýchsi trablů. Zjistili jsme, že se nachází na jednom ostrově v Kostarice, a jedeme tam teď za ním.“

„Teď?“

„Dnes večer. Za pár hodin odlétáme do San José. Ian jede se mnou. Chceme, abyste přiletěla taky.“

„Doktore,“ odvětila. „Dokonce i kdybych chytila ranní let ze Seronery do Nairobi, trvalo by mi to skoro celý den, než bych se tam dostala. A to bych musela mít z pekla štěstí. Chci říct…“

„Rozhodnutí je na vás,“ přerušil ji Thorne. „Povím vám detaily, a vy se rozhodnete, co chcete podniknout.“

Stručně ji informoval a Hardingová si psala poznámky do bloku, který měla připevněný k zápěstí. Pak Thorne položil sluchátko.

Zůstala stát a hleděla do africké noci, na tváři cítila svěží chladný vítr. Ze tmy se k ní neslo vrčení lvů nad kořistí. Její práce byla tady. Její život byl zde.

„Paní doktorko?“ ozval se Makena. „Co budeme dělat?“

„Jeď zpátky,“ řekla. „Musím se sbalit.“

„Odjíždíte?“

„Ano,“ řekla. „Odjíždím.“

VZKAZ

Thorne jel na letiště, světla San Francisca se vytratila za nimi. Malcolm seděl na sedadle spolujezdce. Ohlédl se na Explorer jedoucí za nimi a zeptal se: „Ví Eddie, co to všechno znamená?“

„Ano,“ odpověděl Thorne. „Ale nejsem si jistý, že tomu věří.“

„A děti to nevědí?“

„Ne,“ řekl Thorne.

Vedle něj se ozvalo zapípání. Thorne vytáhl svůj malý černý Envoy, rádiový pager. Blikalo na něm světélko. Rozsvítil obrazovku a podal pager Malcolmovi. „Přečtěte mi to.“

„Je to od Arbyho,“ řekl Malcolm. „Vzkazuje ‚Přeji vám šťastnou cestu. Kdybyste nás chtěli, zavolejte. Budeme v pohotovosti, kdybyste potřebovali naši pomoc‘. A připojuje svoje telefonní číslo.“

Thorne se zasmál. „Tyhle děcka musíte milovat. Nikdy se nevzdávají.“

Pak se zamračil, jako by ho cosi napadlo. „Jaký je na tom vzkazu čas?“

„Je starý čtyři minuty,“ odpověděl Malcolm. „Přišel přes netcom.“

„Dobře. Já jenom tak, pro kontrolu.“

Zabočil doprava k letišti. V dálce už viděli světla. Malcolm se zachmuřeně zahleděl vpřed. „Je to od nás velice nemoudré, že takhle spěcháme. Není to správný způsob, jakým se taková věc má provést.“

„Mělo by to být v pořádku,“ odvětil Thorne. „Pokud máme ten správný ostrov.“

„To máme,“ řekl Malcolm.

„Jak to tak můžete vědět?“

„Nejdůležitější vodítko bylo něco, o čem jsem nechtěl, aby se dozvěděly děti. Levine před několika málo dny viděl zdechlinu jednoho z těch zvířat.“

„Fakt?“

„Ano. Měl příležitost, aby si ji prohlédl dříve, než ji vojáci spálili. A všiml si, že má připojenou jmenovku. Štítek odřízl a poslal mi ho.“

„Štítek? Chcete říct jako…“

„Ano. Jako chovaný exemplář. Štítek byl starý a prožraný kyselinou sírovou.“

„Ta musela být vulkanického původu,“ řekl Thorne.

„Přesně.“

„A říkáte, že ten štítek už byl starý?“

„Několik let,“ potvrdil Malcolm. „Ale nejzajímavější objev byl způsob, jakým to zvíře zemřelo. Levine dospěl k názoru, že bylo poraněno v době, kdy bylo ještě naživu – hlubokou tržnou ranou, která se táhla po celé tlapě a pronikla až na kost.“

„Chcete říct,“ zarazil se Thorne, „že to zvíře poranil nějaký jiný dinosaurus?“

„Ano. Přesně to.“

Několik okamžiků jeli mlčky. „Kdo jiný kromě nás ví o tom ostrovu?“

„To nevím,“ odpověděl Malcolm. „Ale někdo se to pokouší zjistit. Dnes vnikl do mé pracovny a celou ji ofotografoval.“

„Báječné.“ Thorne si povzdechl. „Jenže to jste ještě nevěděl, kde ten ostrov leží, nebo ano?“

„Ne. To jsem si ještě nedal všechno dohromady.“

„Myslíte, že někdo jiný už ano?“

„Ne,“ řekl Malcolm. „Víme to jenom my.“

OBCHODNĚ VYUŽITELNÁ ZVÍŘATA

Lewis Dodgson prudce otevřel dveře s nápisem KOTCE ZVÍŘAT a všichni psi se okamžitě rozštěkali. Dodgson kráčel chodbou mezi řadami klecí navršených po obou stranách tři metry vysoko. Budova to byla velikánská, firma Biosyn Corporation v Cupertinu, stát Kalifornie, potřebovala provádět mnoho testů na zvířatech.

Rossiter, hlava firmy, kráčející vedle něj, si zachmuřeně otřel klopy svého italského obleku. „Tohle zavšivené místo nenávidím,“ řekl. „Proč jsi chtěl, abych sem přišel?“

„Protože,“ odpověděl Dodgson. „Musíme si promluvit o budoucnosti.“

„Tady to smrdí,“ stěžoval si Rossiter. Pohlédl na hodinky. „Tak tedy dělej, Lewe.“

„Můžeme si promluvit tady.“ Dodgson ho zavedl na správcovo stanoviště v centru budovy, oddělené od klecí skleněnými stěnami. Sklo štěkot pohlcovalo. Zároveň však přes ně mohli vidět na řady zvířat.

„Je to jednoduché,“ spustil Dodgson a začal přecházet sem a tam. „Ale myslím, že je to taky důležité.“

Lewisi Dodgsonovi bylo pětačtyřicet, měl příjemnou, korektní tvář a pleš. Vypadal mladě a měl zdvořilé způsoby. Jenže jeho zjev klamal – Dodgson s tváří nemluvněte byl jedním z nejbezohlednějších a nejagresivnějších genetiků své generace. Celou jeho životní dráhu provázely konflikty: jako aspirant na Hopkinsově univerzitě byl vyhozen za to, že plánoval genovou terapii na člověku bez povolení ústřední komise. Později, když byl zaměstnán u Biosynu, prováděl kontroverzní testy vakcíny vztekliny v Chile – negramotným rolníkům, na nichž vakcínu zkoušel, nikdy neprozradil, že se stali pokusnými králíky.

V každém případě, vysvětloval Dodgson, je vědec, který má naspěch, a nemůže se nechat brzdit zákazy a příkazy nasmolenými menšími mozky. Označil se jako „orientovaný na výsledek“, což se skutečnosti znamenalo, že udělá cokoli, co považuje za nutné, aby dosáhl svého cíle. Vynikal také tím, že si přivlastňoval postavení podle vlastního vkusu. Uvnitř firmy se Dodgson prezentoval jako vědec, ačkoli neměl schopnost provádět původní výzkum a nikdy také žádný neprováděl. Myšlenky měl v zásadě nepůvodní, nikdy nepřišel s ničím originálním, dokud to někdo jiný nevymyslel jako první. Byl však velice dobrý v „aplikovaném“ výzkumu, což znamenalo, že kradl práce druhých už v raném stadiu. V tomhle si počínal bez skrupulí a aniž by měl sobě rovného. Po mnoho let vedl v Biosynu zkušební oddělení, které podle teorie přezkušovalo výrobky konkurence a určovalo, jak byly vyrobeny. Jenže v praxi provádělo cosi, co se velmi blížilo průmyslové špionáži.

Rossiter si samozřejmě nedělal o Dodgsonovi žádné iluze. Neměl ho rád a vyhýbal se mu, jak jen to bylo možné. Dodgson se pokaždé chytil jakékoli příležitosti a šel po ní tvrdě, z čehož Rossiter neměl dobrý pocit. Jenže Rossiter zároveň věděl, že v oblasti moderních biotechnologií panuje ta nejtvrdší konkurence. A každá firma, aby zůstala konkurenceschopná, potřebovala muže jako byl Dodgson. A Dodgson byl v tom, co páchal, velice dobrý.

„Půjdu přímo k věci,“ řekl Dodgson a obrátil se na Rossitera. „Jestliže si budeme počínat rychle, věřím, že máme příležitost získat technologie použité InGenem.“

Rossiter si povzdechl. „Podruhé už ne…“

„Já vím, Jeffe. Vím, co si myslíš. Připouštím, že tenhle případ má už svou historii.“

„Historii? Jediná historie je v tom, žes to zvoral – a ne jednou. Pokoušeli jsme se o to ze všech stran. K čertu, dokonce jsme se pokusili celou firmu koupit, když byla chráněna podle článku 11, protože jsi nám řekl, že bude na prodej. Ale ukázalo se, že není. Ti Japonci nám ji neprodali.“

„Chápu, Jeffe. Ale nezapomínejme…“

„Co nemůžu zapomenout,“ řekl Rossiter, „je to, že jsme zaplatili sedm set padesát tisíc dolarů tvému příteli Nedrymu, a že za to nic nemáme.“

„Ale Jeffe…“

„Pak jsme zaplatili pět set tisíc tomu zprostředkovateli Dai-Ichimu. A ani v tom případě jsme za to nic nedostali. Všechny naše pokusy získat technologii InGenu skončily naprostým a trapným fiaskem. To je to, na co nemůžu zapomenout.“

„Jenže věc je v tom,“ řekl Dodgson, „že máme velice dobrý důvod k tomu, abychom se o to neustále snažili. Ta technologie je pro budoucnost naší firmy životně důležitá.“

„To tvrdíš ty.“

„Svět se mění, Jeffe. Mluvím o vyřešení jednoho z klíčových problémů, jimž bude tahle firma čelit v jednadvacátém století.“

„Což je?“

Dodgson ukázal přes sklo na štěkající psy. „Testy na zvířatech. Nestrkejme před tím hlavu do písku, Jeffe. Každým rokem je na nás vyvíjen větší a větší tlak, abychom nepoužívali zvířata na pokusy a k výzkumu. Každým rokem je víc demonstrací, víc vloupání, víc odmítavých článků v novinách. Nejprve to byli jenom prostoduší fanatici a hollywoodské celebrity. Jenže nyní už to je celé hnutí: dokonce i univerzitní filozofové začínají argumentovat, že je neetické, aby opice, psi a dokonce i krysy byly vystavovány nedůstojným laboratorním pokusům. Dokonce už jsme dostali protesty proti ‚zneužívání‘ olihní, ačkoli jsou po celém světě na jídelním lístku. Říkám ti, Jeffe, tenhle trend hned tak neskončí. Nakonec někdo řekne, že nesmíme zneužívat ani bakterie, abychom vyráběli produkty genetického inženýrství.“

„Ale, jdi s tím.“

„Jen počkej. K tomu dojde. A to nás taky potopí. Pokud nebudeme mít skutečně uměle vytvořené zvíře. Uvaž – zvíře, které už vyhynulo a které jsme opět přivedli k životu, z žádného praktického hlediska vůbec zvířetem není. Nemůže mít žádná práva. Přece už vymřelo. Takže jestli existuje, může to být jenom něco, co jsme my udělali. My jsme to udělali, my na to máme patent, my to vlastníme. A je to perfektní testovací materiál. A my se domníváme, že enzymové a hormonální soustavy dinosaurů jsou identické se systémy savčími. V budoucnu by se daly léky testovat na malých dinosaurech stejně úspěšně, jako je dnes zkoušíme na psech a krysách – s mnohem menším nebezpečím právního postihu.“

Rossiter jen vrtěl hlavou. „To jsou jenom tvoje dohady.“

„Já vím. Jsou to v podstatě velké ještěrky, Jeffe. A nikdo nemá rád ještěrky. Nemají nic společného s těmi roztomilými psíky, kteří ti lížou ruku a berou tě za srdce. Ještěrky nemají osobnost. Jsou to hadi s nohama.“

Rossiter si povzdechl.

„Jeffe. Mluvíme teď tady o skutečné svobodě. Protože, v tomhle okamžiku, všechno, co má něco společného s žijícími zvířaty, má také spojitost s právním a morálním kodexem. Lovci velké zvěře už nemohou jen tak zastřelit lva nebo slona – stejná zvířata, která jejich otci stříleli úplně klidně a pak ještě pyšně pózovali na fotografiích. Nyní jsou na to povolení, dotazníky, stojí to spoustu peněz – je tu pocit viny. Dnes se nikdo neodváží zastřelit tygra a potom se k tomu přiznat. V moderním světě je mnohem vážnější provinění zastřelit tygra než zastřelit vlastní rodiče. Tygr má spoustu advokátů. A teď si představ: speciálně vyrobená lovecká rezervace, možná kdesi v Asii, kde bohatí a důležití pánové mohou lovit tyrannosaura a triceratopse v jeho přirozeném prostředí. To by byla neuvěřitelně přitažlivá atrakce! Kolik lovců má vycpanou losí hlavu na zdi? Takových je na světě plno. Ale kolik jich o sobě může tvrdit, že mají nad barem pověšenou vyceněnou hlavu tyrannosaura?“

„To nemyslíš vážně.“

„Chci ti říct jedno jediné, Jeffe: tahleta zvířata jsou obchodně využitelná. Můžeme si s nimi dělat, co se nám zachce.“

Rossiter povstal od stolu a zastrčil si ruce do kapes. Povzdechl si a pak pohlédl na Dodgsona.

„Ta zvířata ještě pořád existují?“

Dodgson pozvolna přikývl.

„A ty víš, kde jsou?“

Dodgson znovu přikývl.

„Dobrá,“ řekl Rossiter. „Udělej to.“

Obrátil se ke dveřím, pak se zastavil a obrátil se nazpět. „Ale, Lewe,“ řekl. „Ať je mezi námi jasno. Domluvíme se takhle. Tohle je absolutně naposledy. Buď ta zvířata teď opatříš, anebo je po všem. Tohle je naposledy. Rozuměl’s?“

„Neměj obavy,“ odpověděl Dodgson. „Tentokrát je dostanu.“

TŘETÍ KONFIGURACE

„Ve střední fázi se v systému rychle vyvinou složité struktury, které zakrývají nebezpečí bezprostředně hrozícího rozpadu v chaos. Avšak nebezpečí už tady je přítomno.“

IAN MALCOLM

KOSTARIKA

V Puerto Cortés zuřila tropická průtrž mračen. Déšť bubnoval do střechy těsného kovového přístřešku u letiště. Thorne promočený na kost stál a čekal, zatímco mu kostarický policista prohlížel dokumenty, znovu a znovu. Jmenoval se Rodríguez a byl to ještě chlapec, něco přes dvacet. Měl na sobě špatně padnoucí uniformu a trnul hrůzou z toho, že by se někde dopustil chyby.

Thorne vyhlédl na ranvej, kde v měkkém jitřním světle upínali kontejnery s jejich výbavou, aby je zvedli do břich dvou velkých helikoptér značky Huey. Eddie Carr s Malcolmem byli venku a křičeli na dělníky, kteří zajišťovali úvazky.

Rodríguez zalistoval papíry. „Takže, seňore Thorne, podle toho tady je vaším cílem Isla Sorna…“

„Ano, Isla Sorna.“

„A vaše kontejnery obsahují pouze vozidla?“

„Ano, jen vozidla. Vozidla určená k vědeckému výzkumu.“

„Sorna je místo bez civilizace. Není tam benzín, nejsou zásoby, dokonce ani žádné silnice, které by stály za řeč…“

„Už jste tam někdy byl?“

„Já sám ne. Zdejší lidé se o ten ostrov nezajímají. Je to divoké místo, jenom samé skály a džungle. A není tam ani přístaviště, kde by mohl přistát motorový člun, s výjimkou opravdu skvělého počasí. Například dnes tam přistát nemůže.“

„Rozumím,“ řekl Thorne.

„Já jenom, abyste byli připraveni,“ řekl Rodríguez, „na obtíže, se kterými se tam setkáte.“

„Myslím, že jsme připraveni.“

„Vezete si přiměřené množství benzínu pro svá vozidla?“

Thorne si povzdechl. Tady nemělo cenu něco vysvětlovat. „Ano, vezeme.“

„A jste pouze vy tři – doktor Malcolm, vy a váš pomocník seňor Carr?“

„Správně.“

„A zamýšlíte tam setrvat dobu kratší než jeden týden?“

„Ano. Mnohem pravděpodobněji pouze dva dny. Když budeme mít jen trochu štěstí, očekáváme, že ostrov opustíme někdy během zítřka.“

Rodríguez znovu prolistoval dokumenty, jako by pátral po nějakém skrytém vodítku. „Tak dobře…“

„Nějaký problém?“ zeptal se Thorne s pohledem na hodinky.

„Žádný problém, seňore. Vaše povolení jsou podepsána generálním ředitelem biologických rezervací. Jsou v pořádku…“ Rodríguez zaváhal. „Ale je velice neobvyklé, že taková povolení vůbec byla vydána.“

„A to proč?“

„Neznám detaily, ale před několika lety na jednom z těch ostrovů vznikly nějaké komplikace, a od té doby Úřad biologických rezervací uzavřel všechny tichomořské ostrovy pro turisty.“

„My nejsme turisti,“ namítl Thorne.

„To já chápu, seňore Thorne.“

Znovu zalistoval papíry.

Thorne vyčkával.

Venku na ranveji se držáky pevně zaklesly do kontejnerů. Kontejnery se zvedly ze země.

„Tak dobře, seňore Thorne,“ konečně řekl Rodríguez a orazítkoval dokumenty. „Přeji vám mnoho štěstí.“

„Děkuji vám,“ řekl Thorne. Zastrčil dokumenty do kapsy, zatáhl hlavu před deštěm mezi ramena a vyběhl na ranvej.

Když helikoptéry ulétly nad mořem pět kilometrů, prorazily příbřežní vrstvy mračen a zalily je paprsky časného jitřního slunce. Thorne viděl z kokpitu vedoucího stroje část pobřeží vpravo i vlevo. Viděl také pět ostrovů ležících různě daleko od pobřeží – ostré skalnatě věže vyčnívající z bouřlivého modrého moře. Každý z ostrovů měl několik kilometrů v průměru a všechny byly bezpochyby součástí starého vulkanického řetězce.

Stiskl tlačítko na mikrofonu. „Který z nich je Sorna?“

Pilot ukázal kupředu. „Říkáme jim Pět způsobů smrti,“ řekl. „Isla Muerte, Isla Matanceros, Isla Pena, Isla Tacaňo a Isla Sorna, to je ten veliký nejdál na sever.“

„Už jste tam někdy byl?“

„Nikdy, seňore. Ale věřím, že tam bude místo k přistání.“

„Jak to víte?“

„Před několika roky tam přistálo několik letů. Slyšel jsem, že tam létali jacísi Američani, občas.“

„Ne Němci?“

„Ne, ne. Tady nebyli žádní Němci od… Já nevím. Od světové války. Byli to Američani, ti, co sem přišli.“

„Kdy to bylo?“

„Nejsem si jistý. Snad před deseti lety.“

Helikoptéra zatočila k severu a minula nejbližší ostrov. Thorne zahlédl rozeklaný sopečný terén zarostlý hustou džunglí. Nebylo tam známky po nějakém životě či lidském osídlení.

„Pro místní lidi tyhle ostrovy nejsou šťastné místo,“ pokračoval pilot. „Říkají, že odsud nepřichází nic dobrého.“ Zasmál se. „Jenže oni nic nevědí. Jsou to pověrčiví Indiáni.“

Nyní už opět letěli nad vodou a ostrov Isla Sorna měli přímo před sebou. Zjevně to byl starý sopečný kráter: holé, narudle šedé skalnaté stěny, zerodovaný kužel sopky.

„Kde přistávají čluny?“

Pilot ukázal na místo, kde moře bouřilo a naráželo do útesů. „Na východní straně ostrova je spousta jeskyní, které vyhloubilo moře. Někteří místní lidé říkají ostrovu Isla Gemido. To znamená ‚Ostrov stenů‘, podle zvuku, který vydávají vlny uvnitř jeskyní. Některé z jeskyní procházejí až do vnitrozemí a za určitých okolností jimi může projet i člun. Ale ne za počasí, jaké vidíte teď.“

Thorne pomyslel na Sarah Hardingovou. Jestli přijede, bude přistávat později během dneška. „Mám kolegyni, která možná přijede dnes odpoledne,“ řekl. „Můžete ji sem přivézt?“

„Lituju,“ odpověděl pilot. „Máme práci v Golfo Juan. Nevrátíme se dříve než dnes večer.“

„Co může udělat?“

Pilot se přimhouřenýma očima zahleděl na moře. „Snad může přijet na člunu. Moře se proměňuje každou hodinu. Možná bude mít štěstí.“

„A vy se pro nás vrátíte zítra?“

„Ano, seňore Thorne. My přiletíme zítra časně ráno. To je nejlepší doba, kvůli větru.“

Helikoptéra se blížila od západu, vystoupila o několik desítek metrů, přehoupla se přes vrcholky pobřežních útesů a objevil se před nimi vnitřek ostrova Isla Gemido. Vypadal úplně stejně jako ostatní: sopečné horské hřbety a rokle zarostlé hustou džunglí. Ze vzduchu to vypadalo nádherně, avšak Thorne věděl, že pohybovat se v tomhle terénu bude příšerně obtížné. Hleděl dolů a pátral po nějakých cestách.

Vrtulník se snesl níž a obkroužil vnitřní část ostrova. Thorne neviděl žádné budovy, žádné silnice. Helikoptéra klesala do džungle.

„Kvůli těm pobřežním útesům,“ řekl pilot, „je tu velice ošklivý vítr. Samý náraz a vír. Na celém ostrově je jenom jedno místo, kde se dá bezpečně přistát.“ Zahleděl se upřeně z okna. „Ano. Tady.“

Thorne spatřil mýtinu zarostlou vysokou travou.

„Přistaneme tady,“ oznámil pilot.

ISLA SORNA

Eddie Carr stál na mýtině ve vysoké trávě odvrácený od vířícího prachu. Obě helikoptéry se už zvedly ze země a stoupaly k obloze. V několika málo okamžicích se proměnily v drobné tečky a hukot motorů ztichl. Eddie si zastínil oči a vzhlédl vzhůru. Zoufalým hlasem se zeptal: „Kdy se vrátí?“

„Zítra ráno,“ odvětil Thorne. „Do té doby budeme muset nalézt Levina.“

„Aspoň to bychom měli,“ dodal Malcolm.

A pak byly vrtulníky pryč, zmizely za vysokým okrajem kráteru. Carr stál s Thornem a Malcolmem na mýtině obklopen ranním horkem a hlubokým tichem panujícím na ostrově.

„Člověku z toho až naskakuje husí kůže,“ řekl Eddie a stáhl si baseballovou čapku níž přes oči.

Eddie Carrovi bylo čtyřiadvacet a vyrostl v Daly City. Co do fyzického vzhledu byl tmavovlasý, podsaditý a silný. Měl masité tělo s mohutnými svaly, ale ruce měl elegantní, s dlouhými prsty zužujícími se do špičky. Eddie měl talent – Thorne by byl řekl, že je přímo génius – na mechanické věci. Eddie dokázal postavit cokoli a cokoli také spravil. Stačilo mu, aby se na věc podíval, a už chápal, jak funguje. Thorne ho zaměstnal před třemi lety. Bylo to Carrovo první místo po absolvování dvouleté státní vysoké školy, zaměřené na přípravu pro povolání. Domníval se, že je to jen dočasné zaměstnání, aby si vydělal nějaké peníze a mohl se vrátit zpět do školy a získat plnohodnotný diplom. Jenže Thorne se už dávno stal na Eddiovi zcela závislým. A Eddie zase nijak nespěchal, aby se vrátil ke knihám.

S něčím takovým jsem ovšem nepočítal, pomyslel si, když se rozhlížel kolem sebe na mýtině. Eddie byl městské dítko, zvyklé na pouliční ruch, na svist pneumatik a kvílení houkaček. Pronikavé ticho v něm vzbuzovalo nepříjemné pocity.

„Nástup,“ řekl Thorne a položil mu ruku na rameno, „pustíme se do toho.“ Obrátili se ke kontejnerům s výbavou, které tu zůstaly po vrtulnících. Vyrůstaly pár metrů od nich z vysoké trávy.

„Můžu nějak pomoct?“ zeptal se Malcolm postávající opodál.

„Jestli vám to nevadí, tak ne,“ odvětil Eddie. „Raději si to vypakujeme sami.“

Půlhodinku jim trvalo jen odšroubovat krycí panely, odložit je na zem a proniknout do kontejnerů. Pak už potřebovali jen pár minut na to, aby uvolnili vozidla. Eddie se nacpal za volant Exploreru a zapjal zapalování. Prakticky se neozval žádný zvuk, jen tichounké zavrčení, jak se rozběhlo vakuové čerpadlo.

„Jaké máš napětí?“ zeptal se Thorne.

„Maximum,“ odpověděl Eddie.

„Baterie v pořádku?“

„Jo. Zdají se fajn.“

Eddiemu se ulevilo. Měl vrchní dohled nad přestavbou vozidel na elektrický pohon, ale byla to uspěchaná záležitost a neměl čas, aby je potom řádně otestoval. A ačkoli byla pravda, že elektrický pohon vyžaduje méně složitou techniku než spalovací motor – ten hlučně bafající relikt devatenáctého století – Eddie věděl, že odjet do terénu s nevyzkoušenou výbavou je vždycky riskantní.

Zejména tehdy, když takové zařízení také využívá nejmodernější technologii. Tahle skutečnost Eddieho sužovala více, než si byl ochoten připustit. Jako většina rozených mechaniků byl i on hluboce konzervativní. Měl rád, když věci fungovaly – fungovaly bez ohledu na to, jakým způsobem – a pro něj to znamenalo využívat osvědčenou, prověřenou techniku. Naneštěstí byl tentokrát přehlasován.

Eddiho trápily především dvě oblasti problémů. Jednou byly černé fotovoltaické panely s řadami osmihranných křemíkových článků, namontované na střechy a na masky vozidel. Tyto panely byly výkonné a mnohem méně křehké než staré sluneční panely. Eddie je namontoval na speciální protivibrační nosiče vlastní konstrukce. Nic to však neměnilo na skutečnosti, že jestli se panely jakkoli poškodí, nebudou nadále schopny pohánět vozidla ani dodávat proud elektronice. Všechny jejich systémy by odumřely.

Další jeho starostí byly samotné baterie. Thorne zvolil lithiové články od Nissanu, které byly vzhledem ke své hmotnosti extrémně výkonné. Avšak byly také ještě stále v ověřovacím stadiu, což Eddiemu znělo jen jako zdvořilejší slovo pro označení „nespolehlivé“.

Eddie se dožadoval, aby namontovali nějakou zálohu. Přel se o malý benzínový generátor, jen tak, pro všechny případy, přel se s nimi o spoustu věcí. A pokaždé ho také přehlasovali. Za panujících okolností udělal jedinou rozumnou věc: vestavěl do vozidel několik záložních modulů a nikomu o nich neřekl.

Byl si ovšem celkem jistý, že Thorne ví, že to udělal. Avšak Thorne neřekl ani slovo. A Eddie sám se o tom nikdy nezmínil. Ale nyní, když stál tady, na tomhle ostrově uprostřed ničeho, byl rád, že to provedl. Protože fakt je, že člověk nikdy neví.

Thorne sledoval, jak Eddie couvá s Explorerem z kontejneru a vjíždí do vysoké trávy. Eddie zanechal vozidlo uprostřed mýtiny, kde do panelů budou bušit sluneční paprsky a dobíjet baterie.

Thorne se vsoukal za volant prvního trajleru a vycouval s ním ven. Byl to zvláštní pocit řídit vůz, který jede tak tiše. Nejhlasitější zvuk byl šelest pneumatik na kovu kontejneru. A jakmile se dostal do trávy, trajler už jel prakticky nehlučně. Thorne vylezl a spojil vozidlo s přívěsem, propojil je navzájem ohebným ocelovým harmonikovým průlezem.

Nakonec obrátil pozornost k motocyklu. Ten byl rovněž na elektřinu. Thorne jej odtlačil k zadnímu konci Exploreru, zvedl jej do držáků a napojil přívodní kabel na elektrický systém vozidla, aby se dobila baterie. Odstoupil. „Tak, a je to.“

Eddie stojící na rozpálené, tiché mýtině hleděl směrem k okrouhlému okraji kráteru, vystupujícímu v dáli nad hustou džungli. Holá skála se v ranním horku matně třpytila, stěny byly strmé a naháněly mu hrůzu. Přepadla jej osamělost, dojem, že je zde uvězněný. „Proč sem vůbec má někdo co jezdit?“ vyhrkl.

Malcolm opírající se o hůl se zasmál. „Abys unikl tomu všemu tam, Eddie. Copak jsi nikdy nechtěl před tím vším utéct?“

„Ne, kdyby bylo po mém,“ odpověděl Eddie. „Já se vždycky cítím nejlíp poblíž nějaké hospůdky, víte?“

„No, tak teď k ní máš pěkný kus cesty.“

Thorne se vrátil k zadnímu panelu trajleru a vytáhl pár těžkých pušek. Pod hlavní každé z nich visely dva hliníkové válce, po obou stranách. Jednu z pušek podal Eddiemu a druhou ukázal Malcolmovi. „Už jste někdy takovou viděl?“

„Četl jsem o nich,“ odvětil Malcolm. „To je ten švédský vynález?“

„Správně. Lindstradtova vzduchová puška. Nejdražší puška na světě. Robustní, jednoduchá, přesná a spolehlivá. Střílí podzvukovou rychlostí šipkami Fluger s kontejnerem obsahujícím jakoukoli substanci, které se vám zachce.“ Thorne protrhl pouzdro s náplněmi, které hlasitě prasklo. Objevila se řada plastikových válců naplněných slámově zbarvenou tekutinou. Každá náplň byla opatřena asi sedm centimetrů dlouhou jehlou. „Naplnili jsme je koncentrovaným jedem z Conus purpurascens, tropického měkkýše z čeledi Conidae žijícího v jižních mořích. Je to nejsilnější neurotoxin na světě. Působí za dvě tisíciny vteřiny. Je rychlejší než vedení vzruchu v nervu. Zvíře se složí dříve, než pocítí píchnutí jehlou.“

„Smrtelný?“

Thorne přikývl. „Takže s tím nedělejte žádné skopičiny. Uvědomte si laskavě, že se tím nechcete střelit do nohy, protože jinak budete mrtev dřív, než vám dojde, že jste stiskl kohoutek.“

Malcolm pokývl. „Existuje nějaký protijed?“

„Ne. Jaký by měl smysl? I kdyby existoval, nebyl by čas ho postiženému podat.“

„To celou věc zjednodušuje,“ řekl Malcolm a vzal si pušku.

„Jenom jsem si myslel, že byste to měl vědět,“ mínil Thorne. „Eddie? Jde se na věc!“

ŘÍČKA.

Eddie se nacpal do Exploreru. Thorne s Malcolmem se vyšplhali do kabiny trajleru. Okamžik nato zachrastilo rádiové spojení.

„Spustil jste databázi, doktore?“ ozval se Eddie.

„Právě teď,“ odvětil Thorne.

Zastrčil optický disk do drajvu na palubní desce. Viděli, jak se na malém monitoru obráceném přímo proti nim objevil ostrov, byl však z větší části ukrytý pod pruhy mračen.

„K čemu je to dobré?“ zeptal se Malcolm.

„Jen počkejte,“ odvětil Thorne. „Je to systém. Umí sumarizovat údaje.“

„Údaje odkud?“

„Z radaru.“ Ve stejném okamžiku se fotografie proměnila v radarový obraz vysílaný z družice. Radar dokázal proniknout mračny. Thorne stiskl jakési tlačítko a počítač zesílil okraje ostrova, všechny detaily, a zvýraznil jemnou pavučinu soustavy silniček.

„Docela mazané,“ ocenil Malcolm. Avšak Thornovi připadalo, že z něj cítí napětí.

„Mám to,“ ozval se rádiem Eddie.

„Vidí totéž?“ zeptal se Malcolm.

„Ano. Na své palubní desce.“

„Jenže mi nenaběhl navigační systém,“ řekl Eddie s úzkostí v hlase. „Copak nefunguje?“

„Vy dva,“ řekl Thorne. „Dopřejte tomu chvilku. Načítá to údaje. Musí to vyhledat příslušné stanice.“

Na střeše trajleru se zvedal konicky tvarovaný poziční maják. Zařízení nabíralo rádiové údaje z orbitálních navigačních družic kroužících tisíce kilometrů nad jejich hlavami a dokázalo spočítat polohu vozidel s přesností na několik metrů. V následujícím okamžiku se na mapě ostrova rozzářilo rudé X.

„V pořádku,“ řekl Eddie v rádiu. „Už to mám. Vypadá to, že tady vede z mýtiny cesta k severu. Pojedeme po ní?“

„Řekl bych,“ přitakal Thorne.

Silnička se podle mapy vinula několik kilometrů přes vnitrozemí ostrova, až nakonec dospívala na místo, kde se zdálo, že se setkávají všechny cesty na ostrově. Vypadalo to, jako by tam stály nějaké budovy, ale bylo těžké prohlásit to s jistotou.

„Fajn, doktore. Tak jedeme.“

Eddie projel kolem nich a ujal se vedení. Thorne sešlápl plyn, trajler zahučel a rozjel se za Explorerem. Malcolm vedle něj si mlčky cosi dělal na malém notebooku, který měl na klíně. Ani jednou se nepodíval z okénka.

V několika okamžicích nechali mýtinku za sebou a projížděli hustou džunglí. Na panelech se rozzářila světélka – Thornovo vozidlo se přepnulo na baterie. Přes koruny stromů neprosakovalo dostatek slunečního světla, aby to stačilo na pohon trajleru. Pokračovali v jízdě.

„Jak to jde, doktore?“ zeptal se Eddie. „Napětí stabilní?“

„Bez problémů, Eddie.“

„Znělo to nervózně,“ podotkl Malcolm.

„Trápí ho obavy o zařízení.“

„Krucisakra!“ protestoval Eddie. „Mám obavy o sebe!“

Ačkoli silnička byla zarostlá a ve špatném stavu, pokračovali kupředu rychle. Asi po deseti minutách dorazili k malé říčce s bahnitými břehy. Explorer se přes ni rozjel, pak náhle zastavil. Eddie vystoupil a po kamenech vyčnívajících z vody se vrátil zpátky.

„Co je?“

„Něco jsem viděl, doktore.“

Thorne s Malcolmem vylezli z trajleru a sešli na břeh. Slyšeli vzdálený pokřik čehosi, co znělo jako pták. Malcolm zamračeně vzhlédl.

„Ptáci?“ zeptal se Thorne.

Malcolm zavrtěl záporně hlavou.

Eddie se sehnul a vytáhl z bláta pruh látky. Byl to temnězelený Gore-Tex s pruhem kůže našitým podél jednoho okraje. „To je z jednoho batohu ušitého pro výpravu,“ řekl.

„Z toho Levinova?“

„Ano, doktore.“

„Vložil jsi do batohu senzor?“ zeptal se Thorne. Obvykle do každého batohu všívali senzory, podle nichž se dala určit poloha.

„Ano.“

„Můžu se na to podívat?“ dovolil se Malcolm. Vzal útržek látky a zvedl jej do světla. Zamyšleně přejel prstem hranu, kde byla urvaná.

Thorne si od opasku odepjal malý přijímač. Vypadal jako o trochu větší pager. Zadíval se na obrazovku z tekutých krystalů. „Žádný signál nepřichází…“

Eddie se zadíval na bahnitý břeh. Znovu se sehnul. „Tady je další kus látky! A ještě jeden! Vypadá to, že ten batoh byl roztrhaný na cáry, doktore.“

Opět se k nim donesl ptačí pokřik, vzdálený, nadpozemský. Malcolm se zahleděl do dáli a pokoušel se odhalit, odkud přichází. A pak zaslechl Eddieho, jak říká: „No tohle! Máme společnost.“

Poblíž trajleru stála skupinka půl tuctu světle zelených zvířat podobných ještěrkám. Byla velká asi jako kuřata a živě čiřikala. Stála vzpřímeně na zadních nohách a rovnováhu udržovala pomocí dlouhých natažených ocasů. Když se zvířata dala do pohybu, hlavičky jim nervózně poskakovaly nahoru a dolů, úplně stejně jako kuřatům. A vydávala zvláštní křiklavý zvuk, velice podobný ptačímu čiřikání. A přece zvířata vypadala jako ještěrky s dlouhými ocasy. Lidi si prohlížela zvědavě, s napjatými tvářemi, a pohazovala přitom hlavičkami.

„Co je to?“ řekl Eddie. „Mají tu snad mejdan mloci?“

Zelené ještěrky se zastavily, vyčkávaly. Objevilo se několik dalších, zpoza trajleru a odkudsi z houštin. Brzy tu bylo ještěrek tucet, všechny vyčkávaly a čiřikaly.

„Kompové,“ řekl Malcolm. „Procompsognathus triassicus, abych je pojmenoval správně.“

„Chcete říct, že to jsou…“

„Ano. Jsou to dinosauři.“

Eddie se zachmuřil a zíral. „To jsem nevěděl, že byli i takhle mrňaví,“ řekl nakonec.

„Dinosauři byli většinou malí,“ vysvětlil Malcolm. „Lidi si pořád myslí, že byli ohromní, ale průměrný dinosaurus byl veliký asi jako ovce nebo poník.“

„Tihle vypadají jako kuřata,“ řekl Eddie.

„Ano. Jsou velice podobní ptákům.“

„Představují nějaké nebezpečí?“ otázal se Thorne.

„Prakticky ne,“ odvětil Malcolm. „Jsou to drobní mrchožrouti, jako šakalové. Živí se zdechlinami. Ale nepřibližoval bych se k nim. Jejich kousnutí je mírně jedovaté.“

„Ani nápad, že bych se přibližoval,“ řekl Eddie. „Naskakuje mi z nich husí kůže. Vypadá to, jako by se nás nebáli.“

Malcolm si toho také povšiml. „Je to hádám tím, že tady na ostrově nejsou žádní lidé. Tahle zvířata pak nemají důvod, aby se člověka obávala.“

„No, tak jim ten důvod dopřejme,“ řekl Eddie. Zvedl kámen.

„Ne!“ vykřikl Malcolm. „Nedělejte to! Co vás to napadlo?“

Jenže Eddie už kámen hodil. Dopadl poblíž hejna kompů a ještěři se stáhli nazpět. Ale někteří z nich se skoro ani nepohnuli. Pár jich poskočilo a bylo na nich patrné vzrušení. Avšak celá skupinka zůstala stát na stejném místě jako předtím. Pouze čiřikali a hlavičky jim poskakovaly nahoru a dolů.

„Zvláštní,“ komentoval Eddie. Natáhl nosem vzduch. „Necítíte ten smrad?“

„Ano,“ přitakal Malcolm. „Mají zvláštní výrazný pach.“

„Jako po hnilobě, tak nejspíš,“ řekl Eddie. „Smrdí po hnilobě. Jako mršina. A to není přirozené, že se zvířata takhle člověka vůbec nebojí. Co když mají vzteklinu nebo tak něco?“

„Nemají,“ odpověděl Malcolm.

„Jak to můžete vědět?“

„Protože vzteklinu přenášejí jenom savci.“ Avšak už když to říkal, zapochyboval, zda má pravdu. Vzteklinu přenášejí teplokrevná zvířata. Byli kompové teplokrevní? Nebyl si jistý.

Shora se ozvalo zašustění. Malcolm vzhlédl vzhůru k baldachýnu zelených korun. V hustém listoví zahlédl pohyb, jak neviditelná malá zvířátka přeskakovala z větve na větev. Slyšel jakési skřeky a pištění, zvuky zjevně zvířecí.

„To přece nejsou ptáci, tam nahoře,“ řekl Thorne. „Opice?“

„Možná,“ odpověděl Malcolm. „Ale pochybuju.“

Eddie se zachvěl. „Poslechněte, zmizme odsud.“

Vrátil se k říčce a vyšplhal se do Exploreru. Malcolm s Thornem přešli opatrně ke dvířkům do trajleru. Kompové se kolem nich rozestoupili, ale stále neutíkali. Stáli všude kolem jejich nohou a vzrušeně čiřikali. Malcolm a Thorne vylezli do trajleru a zavřeli za sebou dvířka, dávali pozor, aby do nich nepřivřeli nějaké z těch drobných zvířátek.

Thorne usedl za volant a zapjal motor. Viděli, jak Eddie vpředu už projíždí s Explorerem říčkou a míří vzhůru svažitým protějším břehem.

„Tihleti prokomsonebojak,“ řekl Eddie rádiem. „Jsou opravdovští, že?“

„Ale ano,“ odvětil tiše Malcolm. „Jsou úplně opravdovští.“

CESTA

Thorne se necítil ve své kůži. Začínal chápat, jak bylo Eddiemu. Postavil tahle vozidla, a přesto měl nepříjemný pocit osamělosti, že je na tomhle opuštěném místě se zařízením, které nestačil otestovat. Silnička pokračovala strmě vzhůru temnou džunglí následujících patnáct minut. Uvnitř trajleru se začalo dělat nepříjemně horko. Malcolm sedící vedle něj řekl: „Klimatizace?“

„Nechci vybíjet baterie.“

„Vadilo by vám, kdybych otevřel okno?“

„Jestli si myslíte, že to je bezpečné,“ souhlasil Thorne.

Malcolm pokrčil rameny. „Proč ne?“ Stiskl tlačítko a elektrické ovládání stáhlo okénko dolů. Do auta vtrhl teplý vzduch. Pohlédl zpět na Thorna. „Nervózní, doktore?“

„Jistě,“ odpověděl Thorne. „To sakra jsem.“ Dokonce i při otevřeném okénku cítil, jak mu při řízení teče po hrudi pot.

V rádiu hovořil Eddie: „Říkám vám, že jsme to měli nejdřív vyzkoušet, doktore. Měli jsme udělat všechno podle pravidel. Člověk nemá jezdit na místa, kde jsou jedovatá kuřata, když nemá jistotu, že se mu auto nerozsype.“

„Auta jsou v pořádku,“ odpověděl Thorne. „Jak jsi na tom s proudem?“

„Vyšší normál,“ řekl Eddie. „Výtečné. Samozřejmě, zatím jsme ujeli jenom osm kilometrů. Je devět ráno, doktore.“

Silnička prudce zabočila doprava, pak doleva, a jak se terén začal zvedat ještě strměji, následovala série serpentin. Thorne s přívěsem se musel soustředit na řízení. Uklidnil se, když se mu myšlenky připoutaly k něčemu známému.

Explorer jedoucí nahoře před nimi zahnul doleva. „Nikde nevidím žádná další zvířata,“ řekl Eddie. Podle hlasu se mu ulevilo.

Konečně silnička přestala stoupat a zabočila po vrcholu hřebenu. Podle údajů pozičního majáku nyní mířili na severozápad, do vnitrozemí ostrova. Avšak džungle je stále obklopovala ze všech stran, za hustými stěnami z listoví toho mnoho neviděli.

Dorazili na místo, kde se silnička dělila do tvaru Y, a Eddie zaparkoval po straně. Thorne si všiml, že v místě, kde se cesta rozdvojovala, stojí omšelý dřevěný ukazatel směru se šipkami směřujícími na obě strany. Vlevo ukazoval „Močál“. Druhá šipka mířila doprava a bylo na ní napsáno „Stanoviště B“.

„Pánové,“ ozval se Eddie. „Kudy?“

„Jeďte směrem na Stanoviště B,“ řekl Malcolm.

„Bude po vašem.“ Explorer se začal spouštět dolů pravou odbočkou. Thorne jej následoval. Kousek dál vpravo vystupovaly ze země sírově žluté výpary a blízké listoví zbarvovaly doběla. Silně páchly.

„Sopečný ostrov,“ řekl Thorne Malcolmovi, „přesně tak, jak jste předpovídal.“ Když projížděli kolem, zahlédli na zemi bublající louži, s okraji pokrytými silnou žlutavou krustou.

„Jo,“ vmísil se Eddie, „jenže je pořád ještě aktivní. Fakticky bych nejradši řekl – do prdele s tím vším!“ Náhle Eddieho brzdová světla zazářila a Explorer se prudce zastavil.

Aby se mu vyhnul, Thorne musel strhnout volant na opačnou stranu a bokem trajleru odíral pralesní kapradiny. Projel podél Exploreru a pohlédl na Eddieho. „Eddie, proboha, co to…“

Jenže Eddie ho neslyšel.

Zíral přímo dolů, ústa otevřená.

Thorne se obrátil, aby se podíval také.

Přímo před nimi byly stromy podél silnice vykáceny, čímž se v listoví otevřela mezera. Viděli celou krajinu od silnice na hřebeni přes celý ostrov až k západnímu konci. Jenže Thorne úžasné panorama krajiny nevnímal, protože měl oči jen pro mohutné zvíře velikosti hrocha, které se loudalo přes silnici. Až na to, že to žádný hroch nebyl. Tohle zvíře bylo světle hnědé a kůži mělo pokrytou velikými plochými šupinami. Kolem hlavy neslo zakřivený kostěný hřeben a z hřebenu vyrůstaly dva tupé rohy. Třetí roh mu vyčníval nad rypákem.

Z rádia slyšel, jak Eddie rychle a povrchně oddechuje. „Víte, co to je?“

„Tohle je triceratops,“ odpověděl Malcolm. „Nějaké mládě, podle velikosti.“

„To tedy určitě!“ vydechl Eddie. Před nimi nyní křižovalo silničku zvíře mnohem mohutnější. Bylo určitě dvakrát větší než to první a rohy mělo dlouhé, zahnuté a ostré. „Protože tohle je mamka.“

Pak se objevil třetí triceratops, za ním čtvrtý. Přes silnici se loudalo celé stádo obrovských potvor. Zvířata vozidlům nevěnovala ani špetku pozornosti, přešla přes silnici, pak přes mýtinu, sestoupila z kopce a zmizela jim z dohledu.

Teprve potom muži dokázali pohlédnout vykáceným průsekem. Thorne hleděl přes rozlehlou močálovitou pláň se širokou řekou přetínající ji uprostřed. Po obou stranách řeky se pásla zvířata. Na jihu bylo stádo přibližně středně velikých, temně zelených dinosaurů, jejich veliké hlavy se s přestávkami zvedaly nad trávu, pokrývající říční břehy. Poblíž nich viděl Thorne dinosaury s kachním zobákem, jimž nad hlavami vyčnívaly veliké trubkovité hřebeny. Pili a zvedali hlavy a smutně troubili. Přímo před sebou spatřil osamělého stegosaura se zakřiveným hřbetem a svislými řadami kostěných plátů. Stádo triceratopsů zvolna stegosaura míjelo, aniž by mu věnovalo pozornost. A západním směrem viděl tucet dlouhých, elegantních krků apatosaurů, které přečnívaly přes skupinku stromů. Těla apatosaurům skrývalo listoví, které líně ožírali. Byla to scéna plná klidu a míru – avšak byla to scéna z jiného světa.

„Doktore?“ ozval se Eddie. „Co je tohle za místo?“

STANOVIŠTĚ B

Seděli v autech a hleděli přes pláň. Pozorovali, jak se dinosauři pomalu pohybují vysokou trávou. Slyšeli tichý pokřik dinosaurů s kachním zobákem. Podél řeky mírumilovně procházela jednotlivá stáda.

„Co se tady stalo?“ prolomil mlčení Eddie. „Tohle je místo, které evoluce pominula? Místo, kde se zastavil čas?“

„Vůbec ne,“ odpověděl Malcolm. „Pro to, co vidíte, existuje naprosto racionální vysvětlení. A my teď pojedeme…“

Z palubní desky se ozvalo vysoko položené pípnutí. Přes mapu s pozičním majákem se položila modrá síť s blikajícím trojúhelníčkem označeným LEVIN.

„To je on!“ vykřikl Eddie. „Tak jsme toho pacholka přece jenom našli!“

„Dokážeš to zpracovat?“ zeptal se Thorne. „Je to strašně slabé…“

„Je to dobré – signál je dost silný, aby přenesl identifikační kód. Je to Levine, to je jasné. Zdá se, že to přichází z toho údolí tam naproti.“

Eddie nastartoval Explorer a hnal se dolů po silničce. „Jedeme!“ křičel. „Chci už sakra odsud vypadnout!“

Thorne cvakl spínačem a zapjal elektromotor trajleru. Uslyšel bafání vakuového čerpadla a tichý svist automatické převodovky. Zasunul rychlost a následoval Explorer.

Znovu se kolem nich sevřela neproniknutelná džungle, těsná a horká. Koruny stromů pohlcovaly téměř všechno sluneční světlo. Jak Thorne řídil, zaslechl, že se pípání stává nepravidelným. Pohlédl na monitor a spatřil, že blikající trojúhelníček zmizel, pak se opět objevil.

„Neztrácíme ho, Eddie?“ zeptal se Thorne.

„I kdyby, tak na tom nezáleží,“ odvětil Eddie. „Teď už známe jeho pozici a můžeme tam jet přímo. Fakticky by to mělo být rovnou dole po téhle silnici. Hned za tím strážním domkem nebo co to je, přímo před námi.“

Thorne pohlédl přes Explorer a spatřil betonovou stavbu a nahnutou ocelovou závoru přes cestu. Skutečně to vypadalo jako nějaká strážnice. Byla celá rozpadlá a zarostlá šlahouny divoké révy. Jeli dál, až se dostali na asfaltovanou silnici. Bylo patrné, že stromy po obou stranách byly kdysi vykáceny, na patnáct metrů od silnice. Velice brzy dorazili k druhému strážnímu domku a druhému kontrolnímu stanovišti.

Pokračovali dalších sto metrů, cesta se stále pozvolna stáčela podél horského hřebenu. Houštiny, jež je obklopovaly, se stávaly řidší. V mezerách mezi kapradinami Thorne viděl dřevěná stavení, natřená všechna stejnou zelenou barvou. Zdálo se, že to jsou jakési provozní budovy, snad skladiště zásob a materiálu. Měl dojem, že se blíží k dalším stavením.

A pak náhle projeli zatáčku a pod nimi se rozestřel celý komplex budov. Byl vzdálený asi osm set metrů.

„Co je zase k čertu tohle?“ řekl Eddie.

Thorne užasle zíral. Uprostřed mýtiny viděl plochou střechu jakési ohromné budovy. Zabírala plochu několika akrů, táhla se do dálky. Měla rozměry dvou fotbalových hřišť. Za rozlehlou střechou se zvedala veliká hranatá budova s kovovou střechou, jež měla funkční vzhled elektrárny. Ale pokud to skutečně byla elektrárna, byla dost velká pro celé malé město.

Na vzdálenějším konci hlavní budovy Thorne viděl překladiště a rampy pro auta. Dále vpravo, částečně ukryta křovisky, stála řada menších staveb, které vypadaly jako chaty. Avšak z téhle vzdálenosti si člověk nemohl být jistý.

Celkově vzato komplex měl přísně účelový vzhled, který Thornovi připomínal nějaké průmyslové středisko nebo výrobní závod. Zamračil se a snažil se poskládat si všechno dohromady.

„Víte, co to je?“ zeptal se Thorne Malcolma.

„Ano,“ odpověděl matematik a zvolna pokývl hlavou. „Teď už jsem nějakou dobu předpokládal, že tu najdeme něco takového.“

„Ano?“

„Je to výrobní závod,“ vysvětlil Malcolm. „Něco na způsob továrny.“

„Ale je to ohromné,“ namítl Thorne.

„Ano,“ přitakal Malcolm. „Muselo to být.“

V rádiu se ozval Eddie. „Pořád dostávám Levinův signál. A hádejte co? Zdá se, že přichází z támhleté budovy.“

Projeli krytým předním příjezdem k hlavní budově, pod bortícím se sloupořadím. Budova byla postavena moderně, z betonu a ze skla, avšak džungle ji už dávno obrostla. Ze střechy visely šlahouny divoké révy. Skleněné tabule byly rozbité, ze škvír v betonu vyrážely kapradiny.

„Eddie?“ zeptal se Thorne. „Máš signál?“

„Jo,“ ozval se Eddie. „Zevnitř. Co chcete podniknout?“

„Založit základní tábor tamhle na té pláni,“ odvětil Thorne a ukázal necelý kilometr vlevo, kde se kdysi, zdálo se, rozkládal nesmírně rozlehlý trávník. Stále ještě to byla mýtina uprostřed džungle, byl tam dostatek slunečního světla pro elektrické články. „Potom se musím rozhlédnout kolem.“

Eddie zaparkoval svůj Explorer a obrátil jej předkem do směru, jímž přijeli. Thorne zajel s trajlerem vedle něj a vypnul motor. Vystoupil z kabiny do stojatého, horkého ranního vzduchu. Malcolm se vydrápal za ním a stoupl si vedle. Tady uprostřed ostrova panovalo naprosté ticho, jen hmyz tiše bzučel.

Přišel Eddie a plácl se do stehna. „Báječné místo, co? V žádném případě si nebudeme moct stěžovat na nedostatek moskytů. Chcete teď vydrápnout toho parchanta?“ Eddie si od opasku odepjal přijímač signálu a zakryl displej dlaněmi, aby na něm v prudkém slunečním světle něco viděl. „Pořád přímo naproti.“ Ukázal na hlavní budovu. „Tak co říkáte?“

„Jdeme pro něj,“ rozhodl Thorne.

Všichni tři muži se obrátili, nalezli do Exploreru a trajler s vlečňákem nechali za sebou. V horkém slunečním světle zamířili proti obrovité polorozpadlé budově.

TRAJLER

Uvnitř trajleru odeznělo vrčení motoru a rozhostilo se ticho. Palubní deska svítila, na monitoru zůstal viditelný poziční maják a zářilo na něm X udávající jejich polohu. Malé okénko na monitoru označené „Aktivní systémy“ udávalo napětí v bateriích, účinnost slunečních článků a spotřebu proudu za posledních dvanáct hodin. Všechny elektronické údaje zářily jasně zeleně.

V obytné sekci, kde byla umístěna kuchyňka a postele, v dřezu tiše bublala neustále cirkulující voda. Potom se ozvalo bouchnutí přicházející z horní části skladovacích prostor umístěných hned pod stropem. Bouchnutí se opakovalo, pak zase nastalo ticho.

Po chvíli se ve škvíře dvířek skladovacího prostoru objevila kreditní karta. Karta vyjela nahoru, stlačila západku a odblokovala ji. Dveře se prudce otevřely, vypadl z nich bílý chumel vycpávek a s temným žuchnutím přistál na podlaze. Chumel se rozbalil a Arby Benton si s hekáním začal rovnat svoje drobné tělíčko.

„Jestli se okamžitě nevyčurám, tak jsem celý mokrý,“ řekl nahlas a na ještě podlamujících se nohách utíkal do maličké umývárny.

Úlevou povzdechl. Byl to dívčin nápad, aby také odjeli, ale detaily Kelly nechala na Arbym. A on všechny zádrhely zvládl skvěle, pomyslel si – nebo aspoň skoro všechny. Arby správně předpokládal, že v nákladních prostorách letadla bude mrazivá zima a že se budou muset do něčeho navléct. Proto jejich úkryt vycpal všemi přikrývkami, co jen v trajleru našel. Předpokládal, že tam stráví alespoň dvanáct hodin, a nastrkal dovnitř pár koláčů a láhev s vodou. Fakticky předvídal všechno kromě toho, že Eddie Carr bude na poslední chvíli trajlerem procházet a všechny oddíly zamkne zvenčí. A že když bude následujících dvanáct hodin zamčený, nebude si moci zajít na záchod. Celých dvanáct hodin!

Znovu povzdechl a cítil, jak mu napětí v těle povoluje. Do mísy stále tekla moč silným proudem. Není divu! Už to byla agonie! A byl by tam stále ještě zamčený, pomyslel si, kdyby nakonec nevymyslel…

Za sebou zaslechl tlumené výkřiky. Spláchl a vrátil se zpět. Přikrčil se u skříňky se zásobami pod postelí. Rychle ji odemkl, vykoulelo se další klubko a vedle něj se objevila Kelly.

„Ahoj, Kelly,“ pozdravil ji pyšně. „Dokázali jsme to!“

„Já musím jít,“ odpověděla a vylétla jako šipka. Zabouchla za sebou dveře.

„Dokázali jsme to!“ křičel Arby. „Jsme tady!“

„Okamžíček, Arby. Už jdu.“

Poprvé vyhlédl z okénka trajleru. Všude kolem nich se rozkládala travnatá mýtina a za ní rostly kapradiny a vysoké stromy džungle. A vysoko nad vrcholky stromů viděl zahnutou černou skálu okraje sopečného kráteru.

Takže tohle je Isla Sorna, výtečně.

Výtečně!

Kelly vyšla z umývárny. „Ach. Myslela jsem, že umřu!“ Pohlédla na něj s obdivem. „Mimochodem, jak sis dokázal odemknout dveře?“

„Kreditní kartou,“ řekl.

Zamračila se. „Ty máš kreditní kartu?“

„Rodiče mi ji dali, pro případ nouze,“ odpověděl. „A já jsem dospěl k názoru, že tohle je nouzový případ.“ Pokusil se to odbýt vtipem, rychle to přejít. Arby věděl, že Kelly je háklivá na všechno, co má co dělat s penězi. Pokaždé dělala poznámky na jeho šaty a na věci jako byla tahle. A že má po vyučování vždycky peníze na taxíka, na kolu a na čokoládové tyčinky, nebo tak různě. Kdysi jí řekl, že se domnívá, že peníze nejsou zas až tak důležité, a ona podivným hlasem odpověděla: „Proč si to myslíš?“ A od té doby se snažil tomuhle tématu vyhýbat.

Arbymu nebylo vždycky jasné, jak se vhodně chovat k lidem. Ostatně všichni s ním zacházeli tak podivně. Protože byl mladý, samozřejmě. A protože byl černoch. A protože byl to, čemu ostatní děti říkaly šprt. Zjistil, že vynakládá velikánské úsilí k tomu, aby ho mezi sebe přijaly, aby se začlenil. Jenže někdy to prostě nedokázal. Nebyl bílý, nebyl statný, nebyl dobrý sportovec a nebyl hloupý. Většina vyučovacích hodin ve škole byla tak nudná, že Arby při nich marně zápasil se spánkem. Jeho učitelé se na něj občas hněvali, ale co mohl dělat? Škola bylo něco jako video přehrávané nejpomalejší rychlostí. Člověk se na to mohl podívat jednou za hodinu a pořád mu nic neušlo. A když byl pohromadě s ostatními dětmi, jak od něj mohly očekávat; že bude odvázaný z televizních seriálů jako Beverly Hills, z basketbalistů nebo z nové televizní reklamy? To se nedalo. Tyhle věci nebyly důležité.

Jenže Arby už dávno objevil, že říkat to nahlas je nepopulární. Lepší bylo držet jazyk za zuby. Protože mu nikdo nerozuměl, kromě Kelly. Zdálo se, že Kelly většinou chápe, o čem to mluví.

A doktor Levine. Škola měla naštěstí třídu pro pokročilejší žáky, kde to Arbymu přece jen připadalo mírně zajímavější. Ne zase až tak zajímavé, samozřejmě, ale přece jen lepší než kdekoli jinde. A když se doktor Levine rozhodl tuhle třídu vyučovat, Arby poprvé v životě zjistil, že škola může být vzrušující. Fakticky…

„Tak tohle je ta Isla Sorna, jo?“ řekla Kelly vyhlížející oknem do džungle.

„Jo,“ přitakal Arby. „Počítám, že je.“

„Víš, když předtím auto zastavilo,“ řekla Kelly, „slyšel’s, o čem se spolu bavili?“

„Bohužel ne. Přes všechny ty deky.“

„Já taky ne,“ řekla Kelly. „Ale zdálo se mi, že je něco pěkně vytočilo.“

„Jo, to jo.“

„Zdálo se mi, že mluvili o dinosaurech,“ pokračovala Kelly. „Nezaslechl jsi něco takového?“

Arby se zasmál a zavrtěl hlavou. „To ne, Kelly,“ odpověděl.

„Protože já si myslím, že jo.“

„Ale Kelly.“

„Myslím, že Thorne řekl ‚triceratops‘.“

„Kelly,“ odbyl ji. „Dinosauři jsou vymřelí už pětašedesát milionů let.“

„Já vím…“

Ukázal z okna. „Vidíš snad tam venku nějaké dinosaury?“

Kelly neodpověděla. Přešla na opačnou stranu vlečňáku a vyhlédla z protějšího okna. Uviděla, že Thorne, Malcolm a Eddie právě mizí v hlavní budově.

„Budou pěkně naštvaní, až nás tu načapají,“ řekl Arby. „Jak myslíš, že bysme jim to měli říct?“

„Můžeme je prostě překvapit.“

„Z toho budou na mrtvici.“

„Jo? A co s tím můžou dělat?“ řekla Kelly.

„Třeba nás pošlou nazpátek.“

„Jak? To nemůžou.“

„Jo. Myslím, že ne.“ Arby pokrčil rameny jakoby nic, ale trápilo ho to víc, než byl ochoten připustit. Celé to byl nápad Kelly. Arby nikdy neměl rád, když se porušovala pravidla, nebo když se člověk dostal do nějakých trablů. Kdykoli ho některý z učitelů třeba jen mírně pokáral, zrudl a začal se potit. A posledních dvanáct hodin myslel jen na to, co tomu Thorne s ostatními řeknou.

„Podívej,“ řekla Kelly. „Věc se má tak, že jsme tu proto, abychom pomohli nalézt našeho přítele doktora Levina, to je všechno. Pomáhali jsme přece doktoru Thornovi už předtím.“

„Ano…“

„A dokážeme jim pomoct znovu.“

„Možná…“

„Naši pomoc prostě potřebujou.“

„Možná,“ řekl Arby. Necítil se obzvlášť přesvědčený.

„Zajímalo by mě,“ změnila Kelly téma, „co tu mají k jídlu.“ Otevřela ledničku. „Nemáš hlad?“

„Umírám hlady,“ odpověděl Arby, když si to náhle uvědomil.

„Takže co chceš?“

„Co je tam?“ Posadil se na polstrované šedé lůžko a natáhl se, aby viděl na Kelly přehrabující se v ledničce.

„Pojď a podívej se,“ řekla naštvaně. „Já nejsem žádná pitomá hospodyňka.“

„Dobře, dobře, neber si to tak.“

„No, snad nečekáš, že tě bude každá obskakovat?“ řekla.

„Nečekám,“ řekl a rychle seskočil z lůžka.

„Ty jseš pěknej fracek, Arby.“

„No,“ řekl. „Stalo se toho tolik? Neber si to tak. Nebo jsi z něčeho nervózní?“

„Ne, to nejsem,“ odpověděla. Vytáhla si z ledničky jakýsi obložený chleba. Postavil se vedle ní, rychle nahlédl dovnitř a popadl první chleba, který mu přišel pod ruku.

„Tohle ty nejíš,“ řekla.

„Ale jo, jím.“

„Je s tuňákem.“

Arby si tuňáka velice ošklivil. Rychle zastrčil balíček nazpět a znovu se rozhlédl.

„Tam nalevo je s krůtím salámem,“ poradila mu. „Ta žemle.“

Vyndal si žemli s krůtím salámem. „Díky.“

„Není zač.“ Kelly se posadila na postel, rozložila si obložený chleba a hladově jej zhltala.

„Podívej, já jsem nás sem přinejmenším dopravil,“ řekl a pečlivě si rozbalil svou porci. Plastikový pytlík úhledně složil a dal stranou.

„Jo. To jo. To připouštím. To se ti podařilo.“

Arby pojídal svou žemli. Napadlo ho, že za celý svůj život nikdy nic tak dobrého nejedl. Chutnalo to dokonce ještě lépe než maminčiny chleby s krocanem.

Při vzpomínce na matku ho ostře bodlo u srdce. Jeho matka byla gynekoložka a byla velice krásná. Vedla nesmírně zaměstnaný život a nebyla doma příliš často, ale kdykoli ji viděl, vždycky vypadala, že je v naprosté pohodě. A Arby se také v její blízkostí cítil plný pohody. Měli zvláštní vztah, oni dva. Ačkoli později matka někdy vypadala rozčarovaná z toho, že on toho už tolik zná. Jednoho pozdního večera zašel do její pracovny, listovala zrovna nějakými časopiseckými články o koncentracích progesteronu a folikulostimulačního hormonu. Nahlédl jí přes rameno a navrhl, že by se možná chtěla pokusit analyzovat údaje pomocí nelineární rovnice. Divně se na něj podívala, jaksi odtažitě, zadumaně a chladně, a v tom okamžiku pocítil…

„Vezmu si další,“ řekla Kelly a mířila opět k ledničce.

Vrátila se s dvěma chleby, v každé ruce s jedním.

„Myslíš, že je jich tam dost?“

„Co je mi do toho? Umírám hlady,“ řekla a roztrhla obal na prvním.

„Možná bysme neměli sníst…“

„Arby, jestli ti tohle všechno má dělat starosti, měli jsme zůstat doma.“

Uvážil, že má pravdu. Překvapeně zjistil, že svou žemli už taky jaksi spořádal. Takže si vzal další, kterou mu nabídla Kelly.

Kelly jedla a dívala se přitom z okna. „Zajímalo by mě, co je to za budovu, do které šli. Vypadá opuštěně.“

„Jo. Že už dávno tu nikdo nebyl.“

„Proč někdo postavil takovou velikánskou budovu tady, na nějakém opuštěném ostrůvku v Kostarice?“

„Možná tu dělali něco tajného.“

„Nebo nebezpečného,“ dodala.

„Jo. Nebo tohle.“ Pomyšlení na nebezpečí bylo příjemně dráždivé, ale na druhé straně ho znervózňovalo. Uvědomil si, jak daleko je od domova.

„Zajímalo by mě, co tu prováděli,“ pokračovala Kelly. Ještě s jídlem v ruce se zvedla z postele a šla se znovu podívat z okna. „Tohle je jistě ohromné místo,“ řekla. „Strašně divné.“

„Jak to?“

„Podívej se sem. Tahle budova je celá zarostlá pralesem, jako by tam nikdo nebydlel roky a roky. A tohle pole je taky celý zarostlý. Tráva je úplně vysoká.“

„Ano…“

„Ale tamhle,“ řekla a ukázala směrem k trajleru, „tam vede prošlapaná stezka.“

Arby k ní přistoupil ještě s plnou pusou a podíval se ven. Měla pravdu. Pouhých pár metrů od trajleru byla tráva sešlapaná a zažloutlá. Na mnoha místech prosvítala holá zem. Byla to úzká, avšak zcela zřetelná stezka přicházející zleva a mizející napravo za otevřenou mýtinou.

„Takže,“ řekla Kelly, „jestli tu nikdo nebyl po celý roky, kdo tedy vyšlapal tu stezku?“

„Určitě to byla zvířata,“ odpověděl. Nic jiného ho nenapadalo. „Musí to být stezka zvěře.“

„Jaký zvěře?“

„To já nevím. Tý, co tu žije. Jelenů nebo něčeho.“

„Žádný jeleny jsem nikde neviděla.“

Pokrčil rameny. „Možná kozí. Myslím divokých koz, jako mají na Havaji.“

„Tahle stezka je moc široká na jeleny nebo na kozy.“

„Možná tu žije celý stádo divokých koz.“

„Moc široká,“ opakovala Kelly. Pokrčila rameny a odvrátila se od okna. Vrátila se k ledničce. „Zajímalo by mě, jestli tu nemají na zub taky něco sladkýho.“

Zmínka o zubu mu vnukla náhlou myšlenku. Přešel k polici nad postelí, vylezl nahoru a zašmátral uvnitř.

„Co to děláš?“ zeptala se.

„Kontroluju si věci.“

„A proč?“

„Myslím, že jsem zapomněl kartáček na zuby.“

„Jo?“

„Nebudu si moct čistit zuby.“

„Arby,“ řekla. „A co z toho?“

„Jenže já si vždycky čistím zuby.“

„Vykašli se na to,“ řekla Kelly. „Trošku se odvaž!“

Arby si povzdechl. „Třeba si pan doktor Thorne přivezl dva.“ Vrátil se na místo a usedl na postel vedle Kelly. Založila si ruce a zavrtěla hlavou.

„Nic. Dokonce ani jogurt. Ti dospělí! Nikdy nic nenaplánujou pořádně.“

„Jo. To je fakt.“

Arby zazíval. V trajleru bylo teplo. Cítil se ospalý. Posledních dvanáct hodin sice proležel, ale jak byl nacpaný do police, celý pokroucený a roztřesený, neusnul ani na minutu. Nyní si připadal utahaný.

Pohlédl na Kelly, která také zívla. „Nechceš jít ven?“ zeptala se. „Trošku se probrat?“

„Asi bysme měli počkat tady,“ řekl.

„Jestli tu zůstanu, tak se obávám, že usnu,“ řekla Kelly.

Arby pokrčil rameny. Spánek ho rychle zmáhal. Vrátil se nazpět do obytné části a vyšplhal se na matraci pod oknem. Kelly ho následovala.

„Já spát nebudu,“ řekla.

„Fajn, Kelly.“ Víčka mu ztěžkla. Uvědomil si, že nedokáže udržet oči otevřené.

„Ale,“ znovu zazívala, „možná že si jenom tak na minutku lehnu.“

Viděl, jak se natahuje na protější postel, pak se mu oči zavřely a okamžitě usnul. Zdálo se mu, že je nazpět v letadle, že cítí, jak se stroj jemně zachvívá ve vzduchu a slyší hluboké vrčení motorů. Spal lehce a v jednu chvíli se probudil s pocitem, že se trajler skutečně otřásá a že skutečně slyší jakési vrčení, které se nese zvenčí odkudsi zprava. Avšak téměř okamžitě zase usnul a nyní se mu zdálo o dinosaurech, o Kellyiných dinosaurech, a v lehkém spánku ho přišla navštívit dvě zvířata, tak velikánská, že jim z okna ani nebylo vidět hlavy, jenom silné šupinaté nohy, zvířata dusala po zemi a obcházela trajler. A v jeho snu se jedno z těch zvířat zastavilo a sehnulo a veliká hlava zvědavě nahlédla oknem dovnitř, a Arbymu došlo, že vidí obrovskou hlavu zvířete zvaného Tyrannosaurus rex, s velkými přežvykujícími čelistmi, s obrovskými bílými zuby blýskajícími se ve slunci, ve snu to všechno klidně sledoval a pak spal dál.

UVNITŘ BUDOVY

Dvoukřídlé široké létací skleněné dveře zpředu hlavní budovy vedly do setmělé haly. Sklo měly poškrábané a špinavé, chromované kliky poskvrněné rzí. Nedalo se přehlédnout, že prach, špína a uschlé listí přede dveřmi bylo shrnuté ve dvou stejných obloucích.

„Tyhle dveře někdo nedávno otevřel,“ řekl Eddie.

„Ano,“ přitakal Thorne. „Někdo, kdo měl na nohou boty značky Asolo.“ Otevřel dveře. „Jdeme?“

Vstoupili do budovy. Vzduch uvnitř byl horký a nezčeřený a páchl. Hala byla malá a nezanechala v člověku žádný omračující dojem. Recepční pult přímo před nimi kdysi pokrývala šedivá látka, nyní porostlá čímsi tmavým a podobným lišejníku. Na stěně za recepcí byl nápis z chromovaných písmen tvrdící „My tvoříme budoucnost“, avšak šlahouny divoké révy nápis zčásti zakrývaly. Koberec pokrývala plíseň a vyrůstaly z něj jakési houby. Napravo vzadu spatřili čekárnu opatřenou konferenčním stolkem a dvěma dlouhými pohovkami.

První z pohovek byla potřísněna povlakem hnědavé plísně, druhou pokrývala plastiková folie. Vedle téhle pohovky se válelo to, co zbylo z Levinova zeleného batohu, látka byla na několika místech nadranc rozervaná. Na konferenčním stolku ležely dva prázdné plastikové pohárky, satelitní telefon, dvoje zablácené turistické šortky a několik zmuchlaných obalů od sladkých tyčinek. Jak se přiblížili, rychle se odplazil světle zelený had.

„Takže tohle je ta budova InGenu?“ řekl Thorne hledící na znak na stěně.

„Určitě,“ souhlasil Malcolm.

Eddie se sehnul nad zbytky Levinova batohu a prsty přejel místa, kde byla látka roztrhaná. Z batohu vyskočila veliká krysa.

„Kristepane!“

Krysa prchala s kvikotem pryč. Eddie opatrně nahlédl do batohu. „Nemyslím, že by někdo měl chuť dojídat zbytek těch tyčinek,“ řekl. Obrátil se ke kupce šatstva. „Odsud dostáváte ten signál?“ Některé části oděvů určených pro expedici totiž měly našité mikrosenzory.

„Ne,“ odvětil Thorne a nasměroval svůj přenosný přijímač. „Chytám signál, ale… zdá se, že přichází odtamtud.“

Ukázal na řadu kovových dveří za pultem recepce, vedoucích dovnitř do budovy. Dveře byly kdysi zavřené a zamčené zarezlými visacími zámky. Nyní však ležely polámané zámky na podlaze.

„Pojďme pro něj,“ řekl Eddie a zamířil ke dveřím. „Jaký had myslíte, že to byl?“

„To já nevím.“

„Byl jedovatý?“

„Nevím.“

Dveře se otevřely s hlasitým zaskřípěním. Tři muži zjistili, že se nacházejí v holé chodbě s vytlučenými okny podél jedné stěny, a s uschlým listím a střepy na podlaze. Stěny měla špinavé a na několika místech potřísněné temnými skvrnami čehosi, co vypadalo jako krev. Všimli si, že z chodby vychází několik dalších dveří. Žádné se nezdály zamčené.

Z trhlin v podlaze pokryté kdysi kobercem bujela zeleň. Poblíž oken, kde byl dostatek světla, šlahouny divoké révy hustě zakrývaly popraskané stěny. Další šlahouny visely dolů ze stropu. Thorne spolu s ostatními mířil chodbou. Ticho tu narušovaly jen jejich kroky drtící uschlé listí.

„Sílí,“ zhodnotil Thorne s pohledem na svůj přijímač. „Určitě je někde v téhle budově.“

Thorne otevřel první dveře, k nimž dorazil, a spatřil prázdnou kancelář: pracovní stůl a židli, mapu ostrova na stěně. Stolní lampu, kterou převrhly révové šlahouny svou tíhou. Počítačový monitor pokrytý vrstvou plísně. Na vzdálenějším konci místnosti špinavá okna cedila dovnitř trochu světla.

Vrátil se na chodbu a přešli k druhým dveřím. Spatřili téměř stejnou kancelář: podobný stůl a židli, podobné okno na konci místnosti.

„To vypadá,“ zavrčel Eddie, „jako že jsme v nějaké správní budově.“

Thorne se vydal dál. Otevřel třetí dveře a pak čtvrté. Samé kanceláře.

Pak Thorne otevřel páté dveře a zarazil se.

Byla to zasedačka, zaneřáděná listím a špínou. Na dlouhém dřevěném stole upřed místnosti se válely zvířecí výkaly. Okno na konci zasedačky bylo zaprášené. Thorna přitahovala veliká mapa, která pokrývala celou jednu stěnu. Do mapy byly zapíchané špendlíky s různobarevnými hlavičkami. Eddie vešel dovnitř a zamračil se.

Pod mapou stála skříňka se šuplíky. Thorne se je pokusil otevřít, ale byly zamčené. Do místnosti zvolna vešel Malcolm a rozhlédl se.

„Co znamená tahle mapa?“ zeptal se Eddie. „Nemáte ponětí, co označují ty špendlíky?“

Malcolm se na ni zahleděl. „Dvacet špendlíků čtyř různých barev. Vždycky pět špendlíků stejné barvy. Uspořádané jsou do pětiúhelníku či jakéhosi útvaru s pěti cípy. Rozkládají se po celém ostrově. Řekl bych, že to vypadá na nějakou síť.“

„Copak Arby neříkal, že na ostrově je nějaká počítačová síť?“

„Ano, říkal… Zajímavé…“

„No, teď to ale pusťme z hlavy,“ řekl Thorne. Znovu se vrátil do chodby a sledoval signál na svém přenosném přijímači. Malcolm za sebou zavřel dveře a pokračovali dál. Objevili další kanceláře, ale už ani nenahlíželi dovnitř. Následovali Levinův signál.

Na konci chodby byly dvojkřídlé posuvné dveře s nápisem:

VSTUP ZAKÁZÁN

POVOLEN POUZE OPRÁVNĚNÝM OSOBÁM

Thorne se pokusil nahlédnout dovnitř přes sklo, ale příliš mnoho toho nespatřil. Odnesl si jen dojem značného prostoru a složitého strojového vybavení, avšak sklo bylo zaprášené a pokryté cákanci bahna. Těžko se dalo něco vidět.

„Opravdu si myslíte,“ zeptal se Thorne Malcolma, „že víte, k čemu tahle budova sloužila?“

„Vím úplně přesně, k čemu sloužila,“ potvrdil Malcolm. „Je to výrobní závod na dinosaury.“

„Proč,“ ozval se Eddie, „by měl někdo stát o něco takového?“

„Nikdo o to nestál,“ souhlasil Malcolm. „Proto to taky drželi v tajnosti.“

„To nechápu,“ řekl Eddie.

Malcolm se zasmál. „Dlouhý příběh,“ odvětil.

Vstrčil ruce mezi dveře a pokusil se je roztáhnout, ale držely pevně zavřené. Zasténal námahou. A náhle se dveře s kovovým zaskřípěním rozevřely.

Vstoupili do temnoty panující uvnitř.

Jak postupovali vpřed, jejich baterky ozařovaly inkoustově zbarvenou chodbu.

„Abyste pochopili tohle místo, musíte se vrátit o deset roků nazpět k muži jménem John Hammond a ke zvířeti, které se nazývá kvagga.“

„Jak?“

„Kvagga,“ opakoval Malcolm, „je africký savec podobný zebře. Vyhynul již v minulém století. Avšak v osmdesátých letech našeho století kdosi s použitím nejmodernějších extrakčních technik vytěžil z kousku kůže kvaggy spoustu DNA. Tolik DNA, že lidé začali hovořit o tom, že by se kvagga opět mohla vrátit k životu. A když dokážete vrátit k životu kvaggu, proč ne jiná vymřelá zvířata? Ptáka dronte? Šavlozubého tygra? Nebo dokonce dinosaury?“

„Odkud byste získal dinosauři DNA?“ zeptal se Thorne.

„Fakticky,“ odvětil Malcolm, „paleontologové nacházejí zlomky dinosauři DNA už po celá léta. Nikdy o tom příliš nehovořili, protože nikdy neměli dostatek materiálu, aby jej využili jako nástroj ke klasifikaci. Takže se nezdálo, že by měla nějakou cenu, byla to jenom taková kuriozita.“

„Ale abyste znovuvytvořil nějaké zvíře, potřeboval byste víc než jenom zlomky DNA,“ namítl Thorne. „Potřeboval byste celou šroubovici.“

„To je pravda,“ připustil Malcolm. „člověk, který vymyslel způsob, jak celou šroubovici dinosauři DNA získat, byl podnikavý kapitalista jménem John Hammond. Napadlo ho, že když žili dinosauři, pravděpodobně je štípal hmyz a sál jim krev stejným způsobem, jakým to hmyz dělá dodnes. A že nějaký takový komár pak usedl na větvičku a uvázl ve vazké pryskyřici. Část z téhleté pryskyřice zkameněla a proměnila se v jantar. Hammonda napadlo, že když navrtá hmyz uvázlý v jantaru a extrahuje obsah jeho žaludku, získá možná nějakou dinosauři DNA.“

„A získal?“

„Ano. Získal. A založil společnost InGen, aby svůj objev zpeněžil. Hammond byl podnikavý chlapík a měl opravdový talent na vydělávání peněz. Vymyslel, jak si opatřit dostatek peněz na výzkum, jak překlenout propast od šroubovice DNA k živému zvířeti. Zdroje k financování takové záležitosti nejsou každému člověku okamžitě zřejmé. Protože, ačkoli by bylo vzrušující znovuvytvořit nějakého dinosaura, nebyla by to cesta vedoucí třeba k léčbě rakoviny.

Takže se rozhodl, že vybuduje turistickou atrakci. Naplánoval si, že prostředky vynaložené na dinosaury získá nazpět tím, že je nastrká do čehosi jako zoologická zahrada či zábavní park, kde bude vybírat vstupné.“

„Děláte si srandu?“ nevěřil Thorne.

„Ne. Hammond to skutečně dokázal. Svůj zábavní park vybudoval na ostrově zvaném Isla Nublar, severně odsud, a plánoval otevřít jej pro veřejnost koncem roku 1989. Sám jsem to místo navštívil, krátce předtím, než bylo plánováno otevření. Ale ukázalo se, že Hammondovi přerostly problémy přes hlavu,“ vyprávěl Malcolm. „Klekla počítačová sít a dinosauři utekli z výběhů ven. Někteří z návštěvníků zahynuli. Potom byl park se všemi dinosaury zničen.“

Prošli podél okna, jímž mohli přehlédnout pláň se stády dinosaurů pasoucích se u řeky.

„Jestli byli všichni zničeni,“ řekl Thorne, „co pak znamená tenhle ostrov?“

„Tenhle ostrov,“ odvětil Malcolm, „je Hammondovo malé špinavé tajemství. Je to odvrácená strana jeho parku pro veřejnost.“

Pokračovali chodbou dál.

„Víte,“ řekl Malcolm, „návštěvníkům Hammondova parku na ostrově Isla Nublar předváděli velice působivou genetickou laboratoř s počítači a genovými sekvenátory a se všemi možnými zařízeními pro líhnutí a odchování mladých dinosaurů. Návštěvníkům bylo řečeno, že dinosauři se vyrábějí přímo v parku. A exkurze laboratořemi byla naprosto přesvědčivá.

Ale ve skutečnosti Hammondova exkurze přeskočila několik kroků celého procesu. V jedné místnosti vám předváděli, jak se extrahuje dinosauři DNA. V následující už vám ukazovali líhnoucí se vajíčka. Bylo to velice dramatické, ale jak se dostali od DNA k žijícímu embryu? Nikde jste neviděl tenhle kriticky důležitý krok. Jenom vám tvrdili, že se tak stalo, mezi dvěma místnostmi.

Pravda byla taková, že celý ten Hammondův tyátr byl příliš skvělý, než aby to mohla být pravda. Například měl líheň, kde se z vajíček proklubávali malí dinosaurci a vy jste na to s úžasem hleděli. Jenže v té líhni nikdy nebyly žádné problémy. Žádná mrtvě narozená zvířata, žádné deformace, naprosto žádné obtíže. V Hammondově pojetí tahle oslnivá technika fungovala bez nejmenších závad.

Ale když se nad tím zamyslíte, nemohla to být pravda. Hammond tvrdil, že k výrobě vymřelých zvířat používá nejmodernější techniku. Jenže i při použití takové techniky jsou první výnosy nízké: v řádu jednotek procenta nebo i nižší. Takže ve skutečnosti musel Hammond připravit tisíce dinosauřích embryjí, aby získal jedno jediné živě narozené zvíře. Z toho vyplývá, že to musel dělat gigantický průmyslový provoz, a nikoli malá úhledná laboratoř, kterou nám ukázal.“

„Chce říct, že tady,“ podotkl Thorne.

„Ano. Tady, na tomhle ostrově, v tajnosti mimo veřejný dohled, mohl Hammond volně provádět svoje výzkumy a ukrývat nepěknou pravdu krčící se za jeho překrásným parkem. Hammondova malá genetická zoologická zahrada, to byla jen výloha. Ale tenhle ostrov je pravdivá tvář věci. Tohle je místo, kde se dinosauři dělali.“

„Jestli byli všichni dinosauři ze zoo zničeni,“ řekl Eddie, „jak to, že nebyli zničeni taky na tomhle ostrově?“

„Otázka přímo k věci,“ souhlasil Malcolm. „Odpověď bychom měli znát za pár minut.“ Posvítil si baterkou hlouběji do tunelovité chodby, světlo se zatřpytilo na skleněných stěnách. „Protože, jestli se nepletu,“ dodal, „první z výrobních hal je přímo před námi.“

ARBY

Arby se vzbudil, zpříma se posadil na posteli a zamrkal očima do jitřního světla proudícího okny trajleru dovnitř. Kelly na protější palandě stále spala a hlasitě pochrupovala.

Podíval se z okna ke vchodu do velké budovy a spatřil, že dospělí jsou pryč. U vchodu stál Explorer, ale uvnitř auta nebyl nikdo. Jejich trajler zůstal osamělý uprostřed vysoké trávy na mýtině. Arbyho přepadl pocit, že je naprosto sám – tak sám, že z toho jde hrůza – a náhlý záchvat paniky způsobil, že se mu rozbušilo srdce. Nikdy sem neměl jezdit, pomyslel si. Byl to úplně pitomý nápad. A nejhorší na tom bylo, že to byl jeho vlastní plán, že se nacpou společně do trajleru. Šli nazpět do Thornovy kanceláře a Kelly upoutala Thornovu pozornost na sebe, aby Arby mohl ukrást klíč. Taky vymyslel, že odešle Thornovi opožděný rádiový vzkaz, aby si Thorne myslel, že zůstali ve Woodside. Arby se v tu chvíli cítil velice mazaný, ale teď toho všeho litoval. Rozhodl se, že musí Thornovi okamžitě zavolat. Musí se sám udat. Naplnila jej ochromující touha přiznat se k prohřešku.

Potřeboval uslyšet lidský hlas. Taková byla pravda.

Přešel ze zadní části trajleru, kde spala Kelly, do přední a otočil klíčkem zapalování v palubní desce. Zvedl sluchátko a řekl: „Tady je Arby. Je tam někdo? Tady je Arby. Konec.“

Avšak nikdo neodpovídal. Po chvíli pohlédl na monitor na palubní desce, který sledoval systémy a registroval, které jsou v chodu. Neviděl nic, co by se týkalo spojení. Napadlo ho, že se komunikační systém možná spouští přes počítač. Rozhodl se proto, že zapne počítač.

Vrátil se tedy doprostřed trajleru, odepjal klávesnici, zapojil ji do počítače a počítač spustil. Na obrazovce se objevilo menu s nápisem „Thornův terénní systém“ a pod ním výčet subsystémů uvnitř trajleru. Jeden z nich byl také rádiové spojení. Takže jej odklikl myší a spustil.

Obrazovka počítače ukazovala jen pavoučky poruch. Úplně dole stálo na povelovém řádku: „Obdrženy vstupy na mnoha frekvencích. Přejete si automatické doladění?“

Arby nevěděl, co to přesně znamená, ale z počítačů nikdy strach neměl. Automatické doladění znělo zajímavě. Bez váhání proto napsal: „Ano.“

Na obrazovce zůstaly poruchy, zatímco dole naskakovala různá čísla. Dohadoval se, že to sleduje frekvence v megahertzech. Ale doopravdy to nevěděl.

A pak, náhle, se obrazovka zcela vyčistila až na jedno jediné slovo v horním levém rohu:

LOGIN:

Zarazil se a zamračil. Tohle bylo divné. Zjevně se na něm požadovalo, aby se nalogoval na počítačový systém trajleru. To znamenalo, že bude potřebovat heslo. Zkusil: THORNE.

Nic se nestalo.

Okamžik vyčkal, pak zkusil Thornovy iniciály: JT.

Nic.

LEVINE.

Nic.

THORNŮV TERÉNNÍ SYSTÉM.

Nic.

TTS.

Nic.

TERÉNNÍ.

Nic.

UŽIVATEL.

Nic.

No, pomyslel si, alespoň ho systém nevyhodil ven. Většina sítí vás vyhodí po třech neúspěšných pokusech. Avšak Thorne do tohoto systému zjevně žádné takové bezpečnostní opatření nezabudoval. Arby by to takhle nikdy neudělal. Tenhle systém byl až příliš trpělivý a nápomocný.

Zkusil: HELP.

Kurzor se spustil na další řádek. Nastala přestávka. Pevný disk a disketová jednotka tiše vrčely.

„A jsme tam!“ řekl Arby nahlas a zamnul si ruce.

LABORATOŘ

Když se Thornovy oči přizpůsobily slabému osvětlení, spatřil, že stojí uvnitř ohromné prostory. Sestávala ze mnoha řad kvádrů z nerezové oceli, k nimž se ke každému připojovalo komplikované bludiště plastikových hadic a hadiček. Všechno bylo strašlivě zaprášené, mnoho boxů převržených.

„Tu první řadu,“ vysvětlil Malcolm, „tvoří Nishiharovy genové sekvenátory. A za ní jsou automatické syntetizátory DNA.“

„Je to fabrika,“ řekl Eddie. „Vypadá to jako moderní mlékárna nebo tak nějak.“

„Ano, vypadá.“

V rohu místnosti stála tiskárna, vedle níž leželo několik volných zažloutlých listů papíru. Malcolm jeden z nich zvedl a pohlédl na něj.

(GALRERYF1] Gallimimus erythroid-specific transcription factor eryfl mRNA, complete cds. [GALRERYF1 1068 bp ss-mRNA VRT 15-DEC-1989] SOURCE [SRC]

Gallimimus bullatus (Male) 9 day embryonic blond, cDNA to mRNA, clone E120-1.

ORGANISM Gallimimus bullatus

Animalia; Chordata; Vertebrata; Archosauria; Dinosauria; OrniThornimisauria.

REFERENCE [REF]

1 (bases 1 to 1418) T.R.Evans, 17-JUL-1989.

FEATURES [FEA]

Location/Qualifiers

/note=„Eryf1 protein gi: 212629“

/codon_start=1

/translation=„MEFVALGGPDAGSPTPFPDEAGAFLGLGGG ERTEAGGLLASYPPSGRVSLVPWADTGTLGTPQWVPPATQEPPHYLELLQPPRGSPPHPSS GPLLPLSSGPPPCEARECVNCGATATPLWRRDGTGHYLCNACGLYHRLNGQNRPL IRKRLLVSKRAGTVCSNCQTSTTTLWRRSPMGDPVCNACGLYYRLHQVNRPLTMR KDGIQTRNRKVSSKGRRRRPPGGGNPSATAGGGAPMGGGGDPSMPPPPPPPAAAP PQSDALYALGPWLSGHFLPGNSGGFFGGGAGGYTAPPGLSPQI“

BASE COUNT [BAS]

206 a 371 c 342 g 149 t

„To je výpis z počítačové databáze,“ vysvětlil Malcolm. „Týkající se jakéhosi dinosauřího krevního faktoru. Něčeho, co souvisí s červenými krvinkami.“

„A tohle je genová sekvence?“

„Ne,“ odvětil Malcolm. Začal se přehrabovat v papírech. „Ne, sekvence by měla být řada nukleotidů… Tady.“

Zvedl další list papíru.

Na vědomí

Wu / Gen. řed.

Lori Ruso / Výr

Venn/ LLv-1

Chang / 89 Ter

VÝROBNI POZNÁMKA [VPOZ]

Sekvence je definitivní a byla schválena.

„Má tohle něco společného s tím, proč tahle zvířata přežila?“ zeptal se Thorne.

„Tím si nejsem jistý,“ odvětil Malcolm. Měl tenhle list papíru nějaký vztah k posledním dnům provozu v téhle továrně? Nebo jej prostě jakýsi pracovník před mnoha lety vytiskl a nechal ležet?

Prohledal okolí tiskárny a nalezl na poličce úhledně navršenou kupku papírů. Vytáhl je a zjistil, že to jsou všechno interní zprávy a oběžníky. Byly vytištěné na vybledlém modrém papíru, a všechny byly stručné.

Odes.: CC/D-P Jenkins

Adres.: H. WU

Nadbytek dopaminu v místě Alfa 5 znamená, že receptor D 1 stále ještě nepracuje s žádoucí aviditou. Abychom v dokončených organismech minimalizovali agresivní chování, musíme se pokusit alternovat genetické pozadí. Potřebujeme s tím začít ještě dnes.

A opět:

Odes.: CC/D

Adres.: Wu/Zást.

Samotná glykogen syntáza kináza-3 z Xenopu může fungovat lépe než savčí GSK-3 alfa/beta, kterou v současné době používáme. Očekáváme robustnější vznik dorsoventrální polarity a nižší úmrtnost zárodků v raném stadiu. Souhlas?

Malcolm pohlédl na další:

Odes.: Backes

Adres.: Wu/Zást.

Krátké úlomky proteinů možná fungují jako priony. Dosud neprokázáno, ale navrhuje se, že bychom měli zadržet všechny exogenní proteiny masožravých organismů, dokud nebude vyjasněn jejich původ. Už dost chorob!

Thorne mu nahlédl přes rameno. „Zdá se, že měli problémy,“ komentoval.

„Bezpochyby,“ potvrdil Malcolm. „Bylo by také nemožné, aby je neměli. Ale otázka je…“

Přeskočil očima na následující zprávu, která byla delší.

OBĚŽNÍK VÝROBNIHO ODDĚLENÍ INGENU

Datum: 10.10.1988

Odes.: Lori Ruso

Adres.: Všichni pracovníci

Věc: Nízké výtěžky výroby

Bylo zjištěno, že nedávné problémy, kdy zahynula úspěšně narozená zvířata v období 24-72 hodin po vylíhnutí, způsobila kontaminace bakterií Escherichia coli. Infekce, která snížila výtěžnost o 60%, vznikla nedostatečnými sterilizačními opatřeními pracovníků na tomto podlaží, zejména v průběhu Procesu H (Fáze udržování vejce, Hormonální obohacování 2G/H).

Mechanické ruce v místnosti byly vyměněny a roboty SA a 7D dostaly nové ochranné rukávy, avšak výměna jehel se musí i nadále provádět denně podle požadavků na sterilnost (Základní manuál, kapitoly 5-9).

V průběhu následujícího výrobního cyklu (12.10. – 26.10.) obětujeme při Procesu H každé desáté vejce, abychom testovali úroveň kontaminace. Provádět začněte okamžitě. Hlaste všechny nedostatky. Zastavte výrobní linku okamžitě, kdykoli bude zapotřebí, aby byla vyčištěna.

„Měli problémy s infekcí a kontaminací výrobní linky,“ řekl Malcolm. „A možná i s jinými zdroji kontaminace. Podívejte na tohle.“

Podal Thornovi další zprávu.

OBĚŽNÍK VÝROBNIHO ODDĚLENÍ INGENU

Datum: 18.12.1988

Odes.: H. Wu

Adres.: Všichni pracovníci

Věc: NX: Opatřit jmenovkami a vypustit

Živě narozená zvířata budou v nejranějším stadiu vývoje opatřena novými Grumbachovými identifikačními jmenovkami do terénu. Speciální výživa pro novorozence a další krmení v prostorách laboratoře nebude už nadále prováděno. Program vypouštění nyní funguje dokonale a sledovací sítě jsou vyvedeny na monitor.

„Znamená tohle to, co si myslím?“ zeptal se Thorne.

„Ano,“ souhlasil Malcolm. „Měli problémy s tím, aby udrželi nově narozená zvířata při životě, takže je oštítkovali a vypustili ven.“

„A sledovali je pomocí jakéhosi druhu detekční sítě?“

„Ano, myslím.“

„Vypouštěli dinosaury volně na tenhle ostrov?“ ozval se Eddie. „To se museli zbláznit!“

„Spíš byli zoufalí,“ opravil ho Malcolm. „Jen si představte: je tu tenhle nesmírně nákladný proces na bázi nejmodernější techniky, a na jeho konci zvířata onemocní a hynou. Hammond musel být zlostí bez sebe. Takže se rozhodli vypustit zvířata z laboratoře do volné přírody.“

„Ale proč neobjevili příčinu té choroby, proč ne…“

„Tak to v obchodě chodí,“ odvětil Malcolm. „Tam jde pouze o výsledek. A jsem si jistý, že se domnívali, že si nad zvířaty udrží dohled a že by je dokázali dostat kdykoli nazpátek, kdyby o to stáli. A nezapomínejte, že to určitě fungovalo. Určitě vypouštěli zvířata do volné přírody, aby je po nějaké době, když byla starší, pochytali a poslali je do Hammondova zoo.“

„Ale ne všechny…“

„Zatím ještě nevíme všechno,“ namítl Malcolm. „Nevíme, co se tady stalo.“

Prošli následujícími dveřmi a zjistili, že se nacházejí v malé, holé místnost. Uprostřed stála lavice a při stěnách skříňky. Byly popsané nápisy DBEJ NA STERILNOST a ZACHOVÁVEJ STANDARDY SK4. Na konci místnosti byla skříň, na níž ležely navršené nažloutlé pláště a čepičky.

„Tohle je šatna,“ řekl Eddie.

„Vypadá to tak,“ souhlasil Malcolm. Otevřel jednu ze skříněk, byla prázdná až na pár mužských bot. Otevřel ještě několik dalších. Všechny zely prázdnotou. Uvnitř jedné z nich byl samolepkou přilepený list papíru:

Bezpečnost se týká všech!

Hlas všechny genetické anomálie!

Řádně likviduj biologický odpad!

Bojuj proti DX všemi prostředky!

„Co je to DX?“ zeptal se Eddie.

„Myslím,“ odpověděl Malcolm, „že to je název pro tu záhadnou nemoc.“

Na konci šatny byly dvoje dveře. Pravé z nich byly pneumatické, ovládané pomocí gumového nášlapného panelu zasazeného do podlahy. Byly však zamčené, takže prošli levými, které otevřeli bez problémů.

Shledali, že jsou v dlouhé chodbě, jejíž pravou stěnu od podlahy až po strop tvoří skleněné tabule. Sklo bylo poškrábané a špinavé, avšak dalo se přes ně prohlédnout do místnosti za ním. A byla to místnost, jakou Thorne ještě nikdy v životě nespatřil.

Byla ohromná, rozlehlá asi jako fotbalové hřiště. Ve dvou úrovních ji křižovaly dopravní pásy, jeden značně vysoko, druhý ve výši pasu. Na různých místech stály při přepravnících soupravy rozměrných strojů vybavených složitou změtí trubic a mechanických rukou.

Thorne obrátil svou svítilnu na přepravní pásy. „Montážní hala,“ řekl.

„Ale vypadá nedotčeně, jako by mohla fungovat ještě dnes,“ komentoval Malcolm. „Tamhle sice prorostly podlahou nějaké dva stromy, ale celkově je tu pozoruhodně čisto.“

„Až příliš čisto,“ přitakal Eddie.

Thorne pokrčil rameny. „Jestliže se tu udržovalo stabilní prostředí, pak se tu pravděpodobně vzduch filtroval,“ řekl. „Počítám, že takhle to tu vypadalo už před několika lety.“

Eddie nesouhlasně zavrtěl hlavou. „Před lety? Doktore, to si nemyslím.“

„Jak to tedy pak vysvětlujete?“

Malcolm se zamračil a zadíval se přes sklo. Jak bylo možné, že se takhle ohromná místnost udržela čistá po celou řadu roků? To je záhada…

„Podívejte!“ vykřikl Eddie.

Malcolm už to spatřil rovněž. Bylo to umístěné ve vzdáleném koutě místnosti, malá modrá skříňka v poloviční výši stěny, vedly do ní kabely. Zjevně to bylo něco jako elektrický rozvod. Na rozvodné skříňce byla drobounká červená kontrolka.

Světélko svítilo.

„Je to pod proudem!“

Thorne se přilepil na sklo a všichni společně se přes ně zadívali. „To je nemožné. To musí být z nějakého článku, baterie…“

„Po pěti letech? Takhle dlouho žádná baterie nevydrží,“ namítl Eddie. „Říkám vám, doktore, tohle místo je pod proudem!“

Arby hleděl na obrazovku, přes níž pomalu naskakovala bílá písmenka:

JSTE UŽIVATEL, KTERÝ PRACUJE S TOUTO SÍTÍ POPRVÉ?

Napsal:

ANO.

Zase nastala přestávka.

Vyčkával.

Pozvolna se objevoval další nápis.

VAŠE CELÉ JMÉNO?

Napsal svoje celé jméno.

CHCETE, ABY VÁM BYLO PŘIDĚLENO HESLO?

Děláš si srandu, pomyslel si. To bude příliš jednoduché.

Téměř pociťoval zklamání. Opravdu by si řekl, že doktor Thorne bude chytřejší. Naťukal:

ANO.

Po chvilce:

VAŠE NOVÉ HESLO JE VIG/&#849/. POZNAMENEJTE SI JE, PROSÍM.

Jistá věc, pomyslel si Arby. Na to můžeš vsadit krk, že si ho zapíšu. Na stole však žádný papír neležel. Prohledal všechny kapsy, našel útržek papíru a heslo si zapsal.

NAPIŠTE NYNÍ SVÉ NOVÉ HESLO, PROSÍM.

Napsal soubor písmen a číslic.

Opět nastala přestávka a pak se přes obrazovku rozběhly další nápisy. Vypisovaly se však podivně pomalu a občas se zadrhávaly. Ten Thornův systém zase tak skvěle nepracuje…

DĚKUJI VÁM. HESLO POTVRZENO.

Obrazovka se rozzářila a její barva se náhle proměnila v tmavě modrou. Ozvalo se elektronické pípnutí.

A pak Arby zůstal zírat na obrazovku s otevřenou pusou. Stálo na ní:

INTERNATIONAL GENETIC TECHNOLOGIES

STANOVIŠTĚ B

SÍŤ MÍSTNÍHO UZLU

Nedávalo mu to smysl. Jak se mohl dostat do sítě na Stanovišti B? InGen přece uzavřel Stanoviště B před několika lety. Arby o tom četl spolehlivé články. A InGen byl ze hry, už dávno přece zkrachoval. Tak jaká sít? uvažoval. A jak se mu do ní podařilo dostat? Trajler přece nebyl k ničemu připojený. Nevedly z něj žádné kabely nebo tak něco. Takže to musí být rádiová síť, tady na ostrově. Nějak se mu podařilo, že se na ni zalogoval. Ale jak mohla ještě fungovat? Rádiová síť potřebuje být napájena elektřinou, a tady přece žádná elektřina nebyla.

Arby vyčkával.

Nic se nedělo. Na obrazovku naskakovala jednotlivá slova. Počkal, až se na ní objeví celé menu, ale k tomu nedošlo. Arby se začal dohadovat, že systém má jakousi závadu. Nebo zůstal viset. Možná že právě proto ti dovolil, aby ses zalogoval, a teď už se nic nebude dít.

Anebo, pomyslel si, možná že se od tebe očekává, že něco uděláš. Provedl tu nejjednodušší věc, stiskl ENTER.

A uviděl:

PŘÍSTUP DO SLEDOVACÍ SÍTĚ

SOUČASNÉ MOŽNOSTI Poslední úprava

L/Laboratoře 2.10.89

V/Výroba 5.10.89

T/Terénní sledov 9.10.89

Ú/Údržba 12.11.89

A/Administrativa 11.11.89

ARCHIVOVANÉ SOUBORY DAT

L1/Laboratoře (AV-AD) 1.11.89

L2/Laboratoře (GD-99) 12.11.89

V/Výroba (FD FN) 9.11.89

SÍŤ VIDEA

A,1-20 CCD NDC.1.1.

Takže to byl fakticky pěkně starý systém: menu nikdo po celá léta nemodifikoval. Odkliknul myší nabídku SÍ VIDEA zvědav, jestli bude ještě po všech těch rocích fungovat. A ke svému úžasu spatřil, jak se obrazovka začala plnit drobnými obrázky z videokamer. Tísnilo se jich tam celkem patnáct, ukazovaly záběry z různých oblastí ostrova. Zdálo se, že většina kamer je umístěna vysoko nad zemí, na stromech nebo tak někde, a všechny zabíraly…

Užasle zíral.

Všechny ukazovaly dinosaury.

Zamrkal. Bylo to nemožné. Určitě se díval na nějaký film nebo na něco takového. Protože na jednom záběru viděl stádo triceratopsů. V sousedním čtverečku jakési zeleným ještěrkám podobné věci vystrkovaly hlavy z vysoké trávy. Další záběr ukazoval osamoceného stegosaura, jak se jen tak volně potuluje a pase.

To určitě bude nějaký film, pomyslel si. Nějaký program pro milovníky dinosaurů.

Avšak potom, na jiném záběru, Arby uviděl trajler spojený s vlečňákem a stojící na mýtině. Mohl rozeznat, jak se jim jejich černé sluneční panely lesknou na střechách. Téměř mu připadlo, že vidí sám sebe, přes okno trajleru.

Propánakrále, pomyslel si.

A na ještě jiném obrázku spatřil Thorna, Malcolma a Eddieho, jak rychle naskakují do zeleného Exploreru a jedou směrem k zadní části laboratoří. Zděšeně si uvědomil:

Všechny tyhle záběry jsou skutečné.

ELEKTŘINA

Odjeli s Explorerem k zadní části hlavní budovy a zamířili k elektrárně. Cestou minuli po pravé straně malé sídliště pro dělníky. Thorne viděl šest chatrčí připomínajících domorodé stavby na plantážích a větší budovu s nápisem „Rezidence ředitele“. Bylo zřejmé, že chatrče stály kdysi na pečlivě upravených pozemcích, avšak nyní byly všechny opět zarostlé, džungle je už zčásti pohltila nazpět. Ve středu sídliště uviděli tenisový kurt, vyschlý plavecký bazén a malou benzínovou pumpu stojící před čímsi, co vypadalo jako nevelká samoobsluha.

„Zajímalo by mě,“ promluvil Thorne, „kolik lidí tu měli?“

„Jak víte,“ opáčil Eddie, „že jsou všichni pryč?“

„Co tím chcete říct?“

„Doktore – stále tu protéká proud. I po všech těch letech. Pro to musí existovat nějaké vysvětlení.“ Eddie řídil auto podél nákladních ramp a směřoval k elektrárně stojící přímo před nimi.

Elektrárna byla hladká betonová krabice bez oken, z níž vystupoval pouze nahoře okraj z vlnitého plechu kryjící ventilaci. Ocelové ventilátory byly už dávno pokryté všude stejnou hnědavou rzí se žlutavými skvrnami.

Eddie objel s autem betonový blok a hledal dveře. Nalezl je vzadu. Dveře byly z těžké oceli, s loupajícím se lakem a namalovaným nápisem:

POZOR, VYSOKÉ NAPĚTÍ!

NEPOVOLANÝM VSTUP ZAKÁZÁN

Eddie vyskočil z auta a ostatní ho následovali. Thorne začichal ve vzduchu. „Síra,“ řekl.

„Velmi silně,“ přikývl Malcolm.

Eddie lomcoval dveřmi. „Pánové, mám dojem…“

Dveře se náhle se zarachocením otevřely a narazily do betonové stěny. Eddie se upřeně zahleděl do temnoty uvnitř. Thorne viděl husté bludiště skleněných potrubí a obláčky páry stoupající z podlahy. V hale bylo úžasné horko. Ozývalo se z ní hlasité, neustávající vrčení.

„Ať se propadnu!“ řekl Eddie. Vyrazil kupředu, rozhlížel se po potrubí, z nichž mnohé trubice byly neprůhledné, se sklem pokrytým silnou vrstvou žlutého nánosu. Spoje trubic byly rovněž lemovány žlutou krustou. Eddie otřel krustu prstem. „Úžasné,“ prohlásil.

„Síra?“

„Jo, síra. Úžasné.“ Obrátil se ke zdroji hluku a uviděl válcovité potrubí s turbínou uvnitř. Rychle se otáčející lopatky turbíny byly zašle žlutavé.

„A to je taky síra?“ zeptal se Thorne.

„Ne,“ odvětil Eddie. „To musí být zlato. Tahle turbína má lopatky ze zlaté slitiny.“

„Zlato?“

„Jo. Museli to udělat velice odolné.“ Obrátil se na Thorna. „Uvědomujete si, co to všechno znamená? Je to neuvěřitelné! Tak odolné a výkonné! Nikdo by nevěděl, jak to takhle udělat. Tahle technika je…“

„Vy říkáte, že to je geotermální zařízení?“ zeptal se Malcolm.

„Správně,“ potvrdil Eddie. „Tady navrtali zdroj tepla, pravděpodobně sopečný plyn nebo páry, které jsou vedeny tamtudy podlahou vzhůru. Teplo potom v uzavřeném cyklu ohřívá vodu – to je tady nahoře ta soustava trubic – a roztáčí turbínu – tady – která vyrábí elektřinu. Ale ať už je zdrojem tepla cokoli, geotermální zdroj je téměř vždycky šíleně korozívní. Na většině takových zařízení je údržba krutá. Jenže tahle elektrárna ještě stále funguje. Úžasné.“

Podél jedné ze stěn stál ovládací panel, z něhož se elektřina rozváděla do celého laboratorního komplexu. Panel pokrývala plíseň a na několika místech byl popraskaný.

„Vypadá to,“ řekl Eddie, „že sem nikdo nevstoupil už celá léta. A velká část elektrické sítě vypadla. Ale elektrárna sama funguje pořád – neuvěřitelné.“

Thorna vzduch plný síry donutil ke kašli, takže se vrátil zpět na slunce. Pohlédl směrem k laboratořím. Jedna z nákladních ramp vypadala v dobrém stavu, zatímco druhá se zbořila. Sklo v zadní části budovy se roztříštilo.

Malcolm rovněž vyšel ven a postavil se vedle něj. „Zajímalo by mě, jestli tu budovu nenapadlo nějaké zvíře.“

„Myslíte, že by zvíře dokázalo natropit takovou spoušť?“

Malcolm přikývl. „Někteří dinosauři váží čtyřicet, padesát tun. Jedno jediné zvíře váží tolik, co celé stádo slonů. Ano, to poškození skutečně může pocházet od nějakého zvířete. Všiml jste si té stezky, co tudy vede? To je stezka zvěře procházející podél nákladních ramp a dolů z kopce. Klidně to mohla být nějaká zvířata, ano.“

„Copak si takovou možnost neuvědomovali,“ řekl Thorne, „už když vypouštěli zvířata na svobodu?“

„Ach, jsem si jistý, že je plánovali vypustit jenom na pár týdnů nebo měsíců a pak je znovu sebrat, dokud jsou ještě mladá. Pochybuji, že by někdy zamýšleli, že…“

Přerušilo je praskavé elektrické zasyčení připomínající poruchy v příjmu. Zvuk vycházel z Exploreru. Vzadu za nimi se Eddie hnal k autu a ve tváři měl ustaraný výraz.

„Věděl jsem to!“ mumlal Eddie. „Spojový modul je v hajzlu! Věděl jsem, že jsme tam měli vestavět jiný.“ Otevřel dvířka Exploreru, vyšplhal se na místo spolujezdce, zvedl sluchátka a stiskl automatické ladění. Přes čelní sklo viděl Thorna s Malcolmem, jak se vracejí k autu.

A pak se přenos naladil na správnou frekvenci. „…do auta!“ ozval se skřípavý hlas.

„Kdo je to?“

„Doktore Thorne! Doktore Malcolme! Nastupte si do auta!“

Když Thorne dorazil k autu, Eddie mu oznámil: „Doktore? To je ten zatracený kluk!“

„Cože?“ nevěřil Thorne.

„Je to Arby.“

Arby v rádiu říkal: „Nastupte do auta! Vidím, jak přichází.“

„O čem to mluví?“ zeptal se Thorne a zamračil se. „Přece není tady, nebo je? On je tady na ostrově?“

V rádiu zapraskalo. „Ano, jsem tady. Doktore Thorne!“

„Ale jak se sem k čertu dostal?“

„Pane doktore! Nastupte do auta!“

Thorne zrudl vztekem. Ruce sevřel v pěst. „Jak to ten mrňavej parchant dokázal?“ Vytrhl Eddiemu sluchátka z ruky. „Arby, sakra…“

„Už se blíží!“

„O čem to mluví?“ zeptal se Eddie. „Říká to úplně hystericky.“

„Vidím ho na televizi! Pane doktore Thorne!“

Malcolm se rozhlédl směrem k džungli. „Možná bychom přece jen měli nastoupit do auta,“ pronesl tiše.

„Co chce říct tou televizí?“ prskal Thorne. Byl vzteky bez sebe.

„To já nevím, doktore, ale jestli dostává příjem do trajleru, uvidíme to taky,“ řekl Eddie. Zapjal monitor na palubní desce. Díval se, jak obrazovka ožívá a rozsvěcuje se.

„Ten zatracenej kluk!“ vztekal se Thorne. „Zakroutím mu krkem!“

„Myslel jsem, že toho kluka máte rád,“ řekl Malcolm.

„To mám, ale…“

„Chaos v praxi,“ podotkl Malcolm a zavrtěl hlavou.

Eddie upřeně zíral na monitor.

„Do prdele!“ uniklo mu.

Na maličkém monitoru na palubní desce auta viděli záběr kamery obrácené přímo na mohutné tělo Tyrannosaura rexe. Mířil po zvířecí stezce směrem k nim. Kůži měl posetou rezavě červenavými skvrnami v barvě zaschlé krve. Ve slunečním světle, skvrnitém, jak procházelo houštinou, zřetelně viděli mohutné svalstvo jeho hýždí. Zvíře se pohybovalo rychle, bez jakékoli známky strachu či váhání.

„Všichni do vozu!“ poručil Thorne s rozšířenýma očima.

Muži spěšně vyšplhali dovnitř. Tyrannosaurus se dostal mimo záběr kamery. Avšak muži sedící v Exploreru cítili, jak přichází. Země se pod ním otřásala, až se auto lehce kolébalo.

„Iane?“ řekl Thorne. „Co myslíte, že bysme měli podniknout?“

Malcolm neodpovídal. Ztuhle hleděl vpřed s nevidomýma očima.

„Iane?“ naléhal Thorne.

V rádiu cvaklo. „Pane doktore Thorne,“ řekl Arby, „ztratil se mi z monitoru. Vy ho ještě vidíte?“

„Kristepane,“ řekl Eddie.

Tyrannosaurus se objevil před jejich zraky s ohromující rychlostí, vynořil se z houštin vpravo od Exploreru. Zvíře bylo obrovské, veliké jako dvoupatrová budova. Hlavu neslo tak vysoko, že ji vůbec neviděli. Přesto se na tak obrovského tvora pohybovalo s neuvěřitelnou rychlostí a pohyblivostí. Thorne na ně hleděl v ohromeném tichu, vyčkával, co se bude dít. Cítil, jak se auto zachvívá při každém kroku, který navíc hromově zaduněl. Eddie tiše zaúpěl.

Avšak tyrannosaurus je ignoroval. Rychle přeběhl před Explorerem, pohyboval se přitom stále stejným, svižným tempem. Sotva si ho měli příležitost prohlédnout, než jeho veliká hlava a tělo opět zmizelo v džungli nalevo. Nyní sledovali pouze jeho silný ocas, jímž zvíře udržovalo rovnováhu, zhruba dva metry nad zemí, jak se při každém kroku svíjí sem a tam v rytmu jeho pohybu.

Jak je rychlý! pomyslel si Thorne. Jak je rychlý! Obrovité zvíře se vmžiku vynořilo, zablokovalo jim výhled a zase bylo pryč. Nebyl zvyklý vídat, že se něco tak velikánského pohybuje s takovou rychlostí. Nyní, jak zvíře ubíhalo pryč, už viděli jen sem a tam se míhající koneček ocasu.

A pak ocas s hlasitým kovovým zadrnčením narazil na přední kapotu Exploreru.

Tyrannosaurus se zastavil.

Z džungle zaslechli hluboké, nezřetelné zavrčení. Ocas se znovu zhoupl sem tam, tentokrát váhavěji. Brzy nato se podruhé lehce otřel o chladič.

Nyní viděli, jak se křoviska vlevo kymácejí a ohýbají, a ocas zmizel.

Protože tyrannosaurus, uvědomil si Thorne, se vracel. Znovu se vynořil z džungle a přiblížil se k autu tak těsně, až stál přímo před nimi. Znovu zavrčel, vydal hluboký rachotivý zvuk, a obrátil hlavu mírně ze strany na stranu, aby si prohlédl tenhle podivný nový předmět. Pak se k nim sehnul a Thorne spatřil, že tyrannosaurus cosi drží v tlamě. Viděl, jak mu se po obou stranách tlamy komíhají nohy jakéhosi zvířete. Mouchy bzučely kolem tyrannosaurovy hlavy v hustém hejnu.

„Do prdele,“ zasténal Eddie.

„Ticho!“ zašeptal Thorne.

Tyrannosaurus začenichal a pohlédl na auto. Sehnul se níž, znovu začichal a s každým nádechem naklonil hlavu mírně vlevo a vpravo. Thorne si uvědomil, že cítí pach chladiče. Zvíře se vydalo kolem auta a očichalo pneumatiky. Pak pozvolna zvedlo ohromnou hlavu, až se mu oči dostaly na úroveň kapoty. Zadívalo se na ně přes čelní sklo. Zamrkalo očima. Pohled mělo studený, plazí.

Thorna přepadl neodbytný dojem, že si je tyrannosaurus prohlíží: očima přejížděl z jednoho na druhého. Tupým nosem strčil z boku do auta a mírně je rozhoupal, jako by zkoušel, kolik váží, měřil si je jako nějakého protivníka. Thorne pevně sevřel v rukou volant a zadržel dech.

A pak náhle tyrannosaurus od auta odstoupil a přešel dozadu. Obrátil se k nim zády a vysoko zvedl veliký ocas. Tyrannosaurus k nim začal couvat. Slyšeli, jak ocasem škrábe na střeše vozu. Zadek se přiblížil…

A potom tyrannosaurus dosedl na kapotu, auto se naklonilo a nárazník se pod ohromnou tíhou zabořil do země. Tyrannosaurus se nejprve nehýbal, jenom prostě seděl. Po chvíli pak začal rychlými pohyby vrtět boky, až kov skřípěl.

„Co to k čertu dělá?“ řekl Eddie.

Tyrannosaurus se opět zvedl, zadní část vozu se vymrštila vzhůru a Thorne uviděl, že kapota je pomazaná jakousi bílou pastou. Tyrannosaurus se okamžitě vzdálil, zamířil dál po stezce zvěře a zmizel v džungli.

Sledovali, jak se vzadu za autem znovu vynořil na planině a krade se přes otevřený terén. Přehnal se za samoobsluhou, prošel mezi dvěma chatrčemi a opět se jim ztratil z dohledu.

Thorne letmo pohlédl na Eddieho, který pokývl hlavou směrem k Malcolmovi. Malcolm se neobrátil, aby sledoval odcházejícího tyrannosaura. Stále hleděl kupředu, celé tělo měl napjaté.

„Iane?“ oslovil ho Thorne. Položil mu ruku na rameno.

„Už je pryč?“ zeptal se Malcolm.

„Ano. Už odešel.“

Malcolm cítil, jak se mu svaly uvolňují, ramena mu poklesla. Pozvolna vydechl. Hlava mu klesla na prsa. Zhluboka se nadechl a opět zvedl hlavu. „Musíte uznat,“ řekl, „že tohle neuvidíte každý den.“

„Jste v pořádku?“ zeptal se Thorne.

„Jo, jistě. Jsem v pořádku.“ Položil si dlaň na hrudník a cítil, jak mu buší srdce. „Samozřejmě že jsem v pořádku. Nakonec, tohle byl jenom nějaký drobeček.“

„Drobeček?“ řekl Eddie. „Téhle věci říkáte drobeček?“

„Ano, v případě tyrannosaura. Samice jsou ještě o hodně větší. U tyrannosaurů existuje pohlavní dimorfismus – samice jsou větší než samci. A všeobecně se usuzuje, že obstarávají z větší části lov. Ale možná, že to vyzkoumáme sami na sobě.“

„Počkat,“ řekl Eddie. „Proč jste si tak jistý, že to byl samec?“

Malcolm ukázal na kapotu vozu, kde bílá pasta nyní vydávala pronikavě čpavý zápach. „Označkoval si svoje území.“

„Tak? Možná že samice si taky značkují…“

„Velice pravděpodobně,“ připustil Malcolm. „Jenže anální pižmové žlázy se zatím nacházejí pouze u samců. A viděli jste, jak to provedl.“

Eddie nešťastně hleděl na kapotu. „Doufám, že to svinstvo dokážeme dostat dolů,“ řekl. „Vzal jsem s sebou nějaká rozpouštědla, ale nečekal jsem, víte… dinosauři pižmo.“

V rádiu cvaklo. „Pane doktore Thorne,“ ozval se Arby. „Pane doktore? Je všechno v pořádku?“

„Ano, Arby. Díky tobě,“ řekl.

„Tak proč potom čekáte? Pane doktore? Copak jste neviděli doktora Levina?“

„Zatím ne, ne.“ Thorne se natáhl pro senzor, ale ten spadl na podlahu. Sehnul se a zvedl jej. Levinovy souřadnice se změnily. „Pohybuje se…“

„Já vím, že se pohybuje. Pane doktore?“

„Ano, Arby?“ řekl Thorne. A pak se zeptal: „Okamžik. Jak to víš, že se pohybuje?“

„Protože ho vidím,“ odpověděl Arby. „Jede na kole.“

Kelly vstoupila do přední části trajleru, zívla a odhrnula si vlasy z obličeje. „S kým to mluvíš, Arby?“ Zadívala se na monitor a řekla: „Bezva, docela bezva.“

„Dostal jsem se do sítě Stanoviště B,“ řekl.

„Do jaké sítě?“

„Je to rádiová síť, Kelly. Z nějakého důvodu ještě pořád funguje.“

„Je to pravda? Ale jak jsi dokázal…“

„Děti,“ řekl Thorne v rádiu. „Jestli vám to nevadí… Pátráme po Levinovi.“

Arby zvedl sluchátka. „Jede na kole dolů po stezce v džungli. Je pěkně strmá a úzká. Myslím, že jede po stejné stezce, jakou běžel ten tyrannosaurus.“

„Ten co?“ vydechla Kelly.

Thorne zařadil rychlost a vydal se od elektrárny směrem k dělnickému sídlišti. Projel kolem benzínové pumpy a mezi chatrčemi. Mířil po stejné stezce, kudy běžel tyrannosaurus. Stezka zvěře tady byla docela široká a vůz po ní projel snadno.

„Neměli bychom tady mít ty děti,“ řekl Malcolm pochmurně. „Není to bezpečné.“

„Teď s tím toho nemůžeme moc dělat,“ odpověděl Thorne. Zapjal rádio. „Arby, pořád vidíš Levina?“

Auto drkotalo přes cosi, co kdysi býval květinový záhon, a podél zadního traktu ředitelské rezidence. Byla to prostorná dvoupodlažní budova postavená v tropickém koloniálním slohu, s balkóny z tvrdého dřeva kolem hořejšího poschodí. Stejně jako ostatní domy ji už zarůstal prales.

V rádiu zapraskalo. „Ano, pane doktore. Vidím ho.“

„Kde je?“

„Jede za tyrannosaurem. Na kole.“

„Jede za tyrannosaurem!“ povzdechl si Malcolm. „Nikdy jsem si s ním neměl nic začínat!“

„Tohle můžeme podepsat my všichni,“ souhlasil Thorne. Přidal plyn a projel podél povalené kamenné zídky. Zdálo se, že kdysi vyznačovala obvod sídliště. Auto vjelo do džungle a mířilo po stezce vyšlapané zvěří.

Arby řekl v rádiu: „Už ho vidíte?“

„Ještě ne.“

Stezka se prudce zužovala a kroutila, jak sbíhala džunglí dolů po úbočí. Projeli zatáčkou a náhle před sebou uviděli padlý strom, který přehrazoval cestu. Strom měl uprostřed oloupanou kůru, větve orvané a polámané – pravděpodobně proto, že přes něj neustále přebíhala velká zvířata.

Thorne šlápl na brzdu a před stromem zastavil. Vystoupil a přešel k zadní části Exploreru.

„Doktore,“ řekl Eddie. „Nechte to na mně.“

„Ne,“ odvětil Thorne. „Jestli se něco stane, jste jediný, kdo dokáže spravit nějaké zařízení. Jste důležitější, zvláště teď, když tu máme ty děti.“

Thorne stojící za autem nadzvedl motocykl ze závěsů. Shodil jej dolů, překontroval, jestli je nabitá baterie, a odtlačil jej před auto. Malcolma požádal: „Podejte mi tu pušku,“ a přehodil si ji přes ramena.

Thorne zvedl z palubní desky sluchátka a nasadil si je na hlavu. Baterii si připjal k opasku a mikrofon umístil u tváře. „Vy dva se vraťte k trajleru,“ řekl. „Dávejte pozor na děti.“

„Ale doktore,“ začal Eddie.

„Poslechněte,“ řekl Thorne a zvedl motocykl přes padlý strom. Na druhé straně jej zase postavil a nasedl na něj. Potom si všiml stejného čpavého, bělavého exkrementu na kmeni, umazal si od toho ruku. Tázavě se obrátil na Malcolma.

„Značkuje si revír,“ vysvětlil matematik.

„Ohromné,“ řekl Thorne. „Úplně ohromné.“ Otřel si ruku do kalhot.

Potom nasedl na motocykl a odjel.

Thorne sjížděl dolů po stezce, následoval tyrannosaura a do ramen a do nohou ho tloukly větve a listí. Zvíře bylo kdesi vpředu, ale neviděl je. Ujížděl rychle.

Ve sluchátcích se ozvalo zapraskání. „Pane doktore?“ řekl Arby. „Už vás vidím.“

„Dobře,“ odpověděl Thorne.

Znovu to zapraskalo. „Ale zato už nevidím doktora Levina,“ oznámil Arby. Ve hlase mu zazněla starost.

Elektromotorem poháněný motocykl nedělal prakticky žádný hluk, obzvláště když sjížděl z kopce dolů. Vpředu se stezka rozdělovala do dvou směrů. Thorne zastavil, nalehl na řídítka a prohlížel si bahnitou zemi. Viděl otisky stop tyrannosaura, který zamířil doleva. A pak spatřil tenkou stopu pneumatik kola. Také zabočovala doleva.

Odbočil také vlevo, ale nyní už jel pomaleji.

Deset metrů před sebou Thorne spatřil částečně sežranou nohu jakéhosi zvířete, která ležela po straně stezky. Noha byla stará, celá se hemžila bílými červy a mouchami. V ranním horku vydávala ostrý zápach, z něhož se člověku chtělo zvracet. Pokračoval v cestě, ale brzy viděl lebku velikého zvířete, s kusem masa a zelené kůže ještě držící na kosti. I lebku pokrývaly mouchy.

Řekl do mikrofonu: „Projíždím kolem částí zdechlin…“

Ve sluchátcích zapraskalo. Slyšel Malcolma, jak říká: „Toho jsem se obával.“

„Obával jste se čeho?“

„Že tam možná je hnízdo,“ odvětil Malcolm. „Všiml jste si té zdechliny, kterou tyrannosaurus držel v tlamě? Někde ji sebral, ale přesto ji nesežral. Je docela reálná možnost, že odnáší potravu domů, do hnízda.“

„Tyrannosauří hnízdo…“ řekl Thorne.

„Byl bych opatrný,“ varoval ho Malcolm.

Thorne vyřadil rychlost a zbytek cesty z kopce sjel setrvačností. Když se terén vyrovnal, slezl z motocyklu. Cítil, jak se mu země pod nohama otřásá, a z křoví vpředu slyšel hluboké vrčení, jako by je vydávala nějaká obrovská kočka. Thorne se rozhlédl. Po Levinově bicyklu neviděl nikde ani stopy.

Thorne si sňal pušku z ramena a popadl ji do zpocených dlaní. Znovu uslyšel vrčivý řev, jak sílí a zase zaniká. Na tom zvuku bylo cosi podivného. Thornovi okamžik trvalo, než mu došlo, co to je.

Vrčení za křovím přímo před ním vycházelo z více než z jednoho hrdla: vydávalo je více než jen jedno velké zvíře.

Thorne se sehnul, utrhl hrst trávy a upustil ji do vzduchu. Tráva se mu snesla k nohám – stál po větru. Protáhl se křovisky vpřed.

Kapradiny kolem něj byly veliké a husté, avšak vpředu viděl, jak jimi prosakuje sluneční světlo z jakési mýtiny. Vrčení už bylo nyní velice silné. A ozval se ještě další zvuk – podivný kvikot. Zněl vysoko a nejprve tak, jako by jej vydával nějaký mechanismus, jako skřípající kolo.

Thorne zaváhal. Pak, velice zvolna, stlačil vějíř kapradiny dolů. A nevěřil vlastním očím.

HNÍZDO

V dopoledním slunci se nad Thornem tyčili dva obrovití tyrannosauři – každý z nich šest metrů veliký. Jejich červenavá pokožka připomínala pravou kůži. Jejich ohromné hlavy s těžkými čelistmi a ostrými zuby vypadaly hrozivě. Ale v Thornovi tady zvířata jaksi neprobouzela pocit nebezpečí. Pohybovala se zvolna, téměř graciézně, neustále se shýbala přes rozlehlou okrouhlou hradbu ze suchého bahna více než metr vysokou. Když sehnuli hlavy pod hliněnou stěnu, oba dva dospělí drželi v tlamě kousky rudého masa. Každý takový pohyb byl přivítán zuřivým vysokým pisklavým zvukem, který téměř okamžitě ustával. Poté, co dospělí opět zvedli hlavu, maso bylo pryč.

Nebylo pochyb: tohle bylo hnízdo. A Malcolm měl pravdu. Jeden z tyrannosaurů byl znatelně větší než druhý.

Po několik okamžicích se pískot ozval znovu. Thornovi zněl jako pípání ptáčat. Dospělí pokračovali ve sklánění hlav a krmení neviditelných mláďat. Jeden z kousků masa přistál nahoře na hliněné ohradě. Thorne spatřil mladého tyrannosaura, jak vyčnívá přes ohradu a začíná se přes ni šplhat. Mládě bylo velké asi jako krocan, mělo rozměrnou hlavu a velice veliké oči. Tělo mu pokrývalo jemné červené chmýří, což mu dodávalo rozčepýřeného vzhledu. Kolem krku mělo kroužek bílého chmýří. Mládě neustále kvičelo a nešikovně se drápalo za masem, užívalo k tomu slabé přední končetiny. Ale když konečně kousek mršiny dosáhlo, rozhodně se do masa zakouslo droboučkými ostrými zoubky.

Zaměstnávalo se hltáním potravy, ale náhle poplašeně vykvíklo a začalo padat po vnější stěně z vyschlého bahna dolů. Tyrannosauří matka okamžitě sklonila hlavu a zabrzdila pád mláděte, pak je jemně vložila opět zpátky do hnízda. Thorna okouzlila jemnost jejích pohybů a pozornost, s jakou se starala o své mládě. Otec mezitím pokračoval v trhání masa na kousky. Obě zvířata neustále vydávala jakési vrčivé předení, jako by jím mláďata uklidňovala.

Zatímco Thorne napjatě sledoval dění, jednou nohou bezděky přešlápl. Větev pod ním zapraskala.

Oba dospělí okamžitě prudce zvedli hlavy.

Thorne strnul, zadržel dech.

Tyrannosauři se napjatě rozhlíželi kolem hnízda, důkladně se dívali všemi směry. Těla drželi zpříma, ve tvářích jim sedělo napětí. Očima těkali sem tam a hlavou přitom trhavě pohybovali. Po chvíli se zdálo, že se opět uklidnili. Hlavy jim poskakovaly nahoru a dolů a navzájem si třeli čumáky o sebe. Zdálo se, že to je jakýsi rituál, něco téměř jako tanec. Teprve pak pokračovali v krmení mláďat.

Když se uklidnili, Thorne se odplížil a tiše se vydal zpátky k motocyklu.

Arby zašeptal do sluchátek: „Pane doktore, já vás vidím.“

Thorne neodpověděl. Jen prstem poklepal na mikrofon jako signál, že slyšel.

„Myslím,“ šeptal Arby dál, „že vím, kde je pan doktor Levine. Je nalevo od vás.“

Thorne znovu zaťukal na mikrofon a otočil se.

Po své levé ruce spatřil mezi kapradinami zrezivělý bicykl. Byl na něm nápis Majetek společnosti InGen. Kolo bylo opřené o strom.

Není to špatné, pomyslel si Arby sedící v trajleru a sledující záběry jednotlivých videokamer, na které přecházel kliknutím. Nyní si monitor rozdělil na čtvrtiny, byl to výhodný kompromis mezi množstvím záběrů a velikostí obrazu, aby se na něm ještě dalo něco rozeznat.

Jedna z kamer shlížela dolů na dva tyrannosaury na skryté mýtině. Bylo uprostřed dopoledne, slunce jasně zářilo na bahnitou, zdusanou trávu na mýtině. Uprostřed viděl okrouhlé hnízdo z bahna obehnané strmými stěnami. Uvnitř hnízda ležela čtyři tečkovaná bílá vejce, všechna velká asi jako fotbalový míč. Válely se tam také úlomky skořápek a byla tam dvě tyrannosauří mláďata, která vypadala úplně jako ještě neopeřená, pištící ptáčata. Také jako ptáčata v hnízdě seděla, s hlavami zdviženými, tlamičkami doširoka rozevřenými, a očekávala, že je někdo nakrmí.

Kelly se zahleděla na obrazovku a řekla: „Podívej, jaký jsou hezounký.“ A pak dodala: „Škoda, že tam nejsme.“

Arby jí neodpověděl. Nebyl si jistý, zda by se chtěl nacházet blíž, třeba jen o malý kousek. Dospělí se chovali velice statečně, ale Arby shledával, že ho pomyšlení na tyhle dinosaury nervuje jakýmsi hlubokým způsobem, který si nebyl schopen rozebrat. Arby pokaždé zjišťoval, že je mu příjemné organizovat, vytvářet si v životě řád – dokonce ho uklidňovalo i to, když si přehledně srovnával obrázky na počítačovém monitoru. Jenže tenhle ostrov byl místem, kde bylo všechno neznámé a neočekávané. Kde člověk netušil, co se vzápětí stane. Shledával, že mu to dělá starosti.

Kelly to naopak vzrušovalo. Neustále mluvila o tyrannosaurech, jací jsou velicí, jaké mají obrovské zuby. Zdálo se, že je naprosto nadšená a že se vůbec nebojí.

Arbymu se protivila.

„Mimochodem,“ pokračovala, „podle čeho si myslíš, že víš, kde je doktor Levine?“

Arby ukázal na záběr hnízda na monitoru. „Sleduj.“

„Já to vidím.“

„Ne. Sleduj, Kelly.“

Zatímco upřeně hleděli na monitor, obraz se mírně pohnul. Sjel doleva, pak se znovu usadil na prostředku. „Vidíš to?“ zeptal se Arby.

„No a co? Možná že kamerou pohybuje vítr nebo něco.“

Arby zavrtěl hlavou. „Ne, Kelly. Je nahoře na stromě. Tou kamerou pohybuje Levine.“

„Ach.“ Odmlčela se. Pak se zahleděla znovu. „Mohl bys mít pravdu.“

Arby se pousmál. Tohle bylo všechno, co mohl od Kelly očekávat. „Jo, taky si myslím.“

„Jenže co dělá doktor Levine na stromě?“

„Možná upravuje záběr kamery.“

Naslouchali, jak Thorne oddechuje do rádia.

Kelly se zadívala na záběry čtyř videokamer, z nichž každý ukazoval jinou partii ostrova. Povzdechla si. „Nemůžu se dočkat, až se tam vypravím,“ řekla.

„Jo, já taky,“ souhlasil Arby. Ale nemyslel to vážně. Pohlédl z okna trajleru a spatřil, jak se vrací Explorer s Eddiem a Malcolmem. V skrytu duše byl rád, že je zase vidí.

Thorne stál přímo pod stromem a díval se vzhůru. Přes listí Levina neviděl, ale věděl, že tam nahoře musí někde být, protože tropil na Thornův vkus příliš mnoho hluku. Thorne se nervózně ohlédl na mýtinu zčásti skrytou houštinou. I odsud ještě slyšel předení, ozývalo se neustále, bez přerušení.

Thorne vyčkával. Co k čertu Levine tam nahoře na stromě provádí? Seshora z větví slyšel šustot, pak ticho. Zavrčení. A zase šelesty.

Potom Levine hlasitě pronesl: „Do prdele!“ Nato se ozval hlučný praskavý zvuk, Thorne slyšel lámající se větve a bolestné zasténání. Nato se Levine sesypal dolů na zem přímo před Thorna, přistál tvrdě na záda. Převalil se a chytil se za rameno.

„Sakra!“ zasténal.

Levine měl na sobě zablácené khaki šortky, které byly na několika místech potrhané. Tvář měl pod třídenním strništěm vousů strhanou a postříkanou od bláta. Když k němu Thorne přikročil, vzhlédl a usmál se.

„Vy jste poslední osoba, o které bych očekával, že tady potkám, doktore,“ řekl Levine. „Ale načasování vašeho příchodu nemá chybu.“

Thorne natáhl ruku a Levine se po ní natáhl, když v tom okamžiku tyrannosauři na mýtině za nimi vydali ohlušující řev.

„Ach, ne!“ zasténala Kelly. Tyrannosauři na monitoru rozrušeně pobíhali v kruhu, zvedali hlavy a řvali.

„Pane doktore? Co se děje?“ volal Arby.

Slyšeli Levinův hlas, v rádiu plechový a skřípavý, ale slovům nerozuměli. Eddie s Malcolmem vstoupili do trajleru. Malcolm mrkl jedním okem na monitor a řekl: „Pověz jim, ať odtamtud okamžitě zmizí!“

Dva tyrannosauři na monitoru zaujali obranu zády k sobě, tlamy obrácené směrem proti nepříteli. Chráněná mláďata byla uprostřed. Dospělí šlehali těžkými ocasy sem a tam nad hnízdem, nad hlavami mláďat. Napětí, které ze zvířat prýštilo, bylo přímo hmatatelné.

A pak jeden z dospělých zařval a vyrazil z mýtiny.

„Doktore Thorne! Doktore Levine! Odjeďte!“

Thorne přehodil nohu přes motocykl a uchopil gumové rukojeti plynu a spojky. Levine naskočil za něj a pevně se ho chytil kolem pasu. Thorne uslyšel řev, při němž stydla krev v žilách, a když se ohlédl, viděl, že jeden z tyrannosaurů proniká křovisky a útočí na ně. Zvíře se hnalo plnou rychlostí – se skloněnou hlavou, s otevřenou tlamou, v postoji útočníka, který se nedal s ničím zaměnit.

Thorne otočil rukojetí plynu. Elektrický motor zavrčel, avšak zadní kolo se protočilo v bahně.

„Jeďte!“ křičel Levine. „Jeďte!“

Tyrannosaurus se s řevem hnal přímo na ně. Thorne cítil, jak se třese celá země. Řev byl tak hlasitý, že ho bolelo v uších. Tyrannosaurus už byl téměř u nich, hlavu nataženou vpřed, tlamu doširoka otevřenou…

Thorne se zapřel patami a postrčil motocykl kupředu. Zadní kolo se okamžitě zachytilo, vyhodilo gejzír bahna a stroj se s vrčením hnal vzhůru bahnitou stezkou. Thorne prudce zrychloval. Motocykl podkluzoval a smýkal se na zrádném terénu.

Levine vzadu za ním cosi křičel, avšak Thorne ho neposlouchal. Srdce mu bušilo. Motorka skočila přes vyhloubenou brázdu ve stezce, takže téměř ztratili rovnováhu, ale vyrovnali to a Thorne zase přidal plyn. Neodvažoval se ohlížet. Stále cítil pach shnilého masa a slyšel ostrý dech obrovitého zvířete, které je pronásledovalo.

„Doktore! Uklidněte se!“ křičel Levine.

Thorne ho ignoroval. Motorka se s vrčením hnala do kopce. Křoviska je odírala, bahno jim stříkalo do tváří a po celém těle. Thorna to vtáhlo do vyježděné koleje, pak se mu podařilo motocykl opět vrátit doprostřed stezky. Znovu zaslechl řev a uvědomil si, že je mnohem slabší, ale…

„Doktore!“ křičel mu Levine přímo do ucha. „Proč se nás pokoušíte zabít? Doktore! Už jsme sami!“

Thorne dojel na rovný úsek stezky a odvážil se letmo ohlédnout přes rameno. Levine měl pravdu. Byli sami. Neviděl ani stopy po tyrannosaurovi, který je pronásledoval, ačkoli stále ještě slyšel jeho řev kdesi v dálce.

Ubral plyn.

„Uklidněte se,“ řekl Levine a zavrtěl hlavou.

Thorne měl tvář popelavou, zděšenou.

„Vy jste příšerný řidič, víte to? Měl byste si zaplatit pár lekcí. Málem jste nás tam zabil.“

„Útočil na nás!“ odsekl Thorne vztekle. Už znal Levinův zvyk všechno zkritizovat, ale zrovna teď…

„To je absurdní,“ odvětil Levine. „Ani trochu na nás neútočil.“

„Ale že to tak sakra vypadalo!“ zavrčel Thorne.

„Ne, ne, ne,“ nesouhlasil Levine. „Neútočil na nás. Ten rex jenom bránil svoje hnízdo. To je velikánský rozdíl.“

„Já v tom tedy žádný rozdíl neviděl,“ řekl Thorne. Zastavil motorku a ohlédl se na Levina.

„Fakticky vzato,“ odvětil Levine, „kdyby se ten rex rozhodl vás pronásledovat, byl byste teď už po smrti. Jenže on se téměř okamžitě zastavil.“

„Fakt?“ divil se Thorne.

„Není o tom žádných pochyb,“ opáčil Levine svým pedantickým způsobem. „Ten rex nás chtěl pouze zastrašit a ubránit svoje území. Nikdy by nenechal své hnízdo nechráněné, pokud bychom mu něco nevzali nebo hnízdo nezničili. Jsem si jistý, že právě teď je opět se svou partnerkou zpátky, sedí na vejcích a nevzdaluje se ani na krok.“

„Pak počítám, že máme štěstí, že je dobrý rodič,“ řekl Thorne a přidal plyn.

„Samozřejmě že je dobrý rodič,“ pokračoval Levine. „To přece vidí každý idiot. Copak jste si nevšiml, jak je hubený? Zanedbává sám sebe, jen aby nakrmil své ratolesti. Pravděpodobně to dělá celé týdny. Tyrannosaurus rex je evolučně vyspělé zvíře se složitým chováním dravce. A také má vyspělé rodičovské chování. Nepřekvapilo by mě, kdyby dospělí tyrannosauři zastávali rodičovskou roli po celé měsíce. Možná učí své potomky lovit, například. Začínají tím, že jim přinášejí drobná poraněná zvířata a nechávají mladé, aby je zabili. A takové věci. Bylo by zajímavé zjistit přesně, co všechno dělají. Proč tady stojíme?“

Thornovi ve sluchátcích zapraskalo. „Vůbec ho ani nenapadne,“ řekl Malcolm, „aby vám poděkoval, že jste mu zachránil život.“

„Ani náhodou,“ zavrčel Thorne.

„S kým to mluvíte?“ zeptal se Levine. „To je Malcolm? Je tady?“

„Ano,“ přitakal Thorne.

„Souhlasí se mnou, že?“ řekl Levine.

„Ne tak úplně,“ zavrtěl Thorne hlavou.

„Podívejte, doktore,“ řekl Levine. „Lituju, že vás to vyvedlo z míry. Ale nebyl k tomu žádný důvod. Pravda je taková, že jsme nikdy nebyli v nebezpečí – kromě toho, že špatně řídíte.“

„Dobře. Tak fajn.“ Thornovi srdce ještě stále divoce bušilo. Zhluboka se nadechl, odbočil s motorkou doleva a zamířil nazpět do tábora, stezkou, která se už začala rozšiřovat.

Levine vzadu za ním řekl: „Jsem velice rád, doktore, že vás tu vidím. Doopravdy.“

Thorne na to neodpověděl. Proplétal se stezkou dolů mezi křovisky. Sjeli do údolí a přibrzdili. Brzy už uviděli trajler s vlečňákem na mýtině dole pod sebou.

„Dobře,“ řekl Levine. „Přivezli jste všechno. A zařízení funguje? Všechno je v dobrém stavu?“

„Zdá se, že všechno funguje.“

„Perfektní,“ pochválil Levine. „Pak je všechno úplně perfektní.“

„Možná že není,“ řekl Thorne.

Přes sklo zadního okna trajleru na ně vesele mávali Kelly a Arby.

„Děláte si srandu,“ užasl Levine.

ČTVRTÁ KONFIGURACE

„Jak se blížíme k okraji chaosu, jednotlivé prvky vykazují vnitřní konflikt. Je to nestabilní a potenciálně smrtící oblast.

IAN MALCOLM

LEVINE

Přiběhly jim vstříc přes mýtinu a křičely: „Pane doktore Levine! Pane doktore! Už jste v bezpečí!“ Začaly Levina objímat. Levine se kysele usmíval. Obrátil se na Thorna.

„Doktore,“ řekl, „to bylo velice nemoudré.“

„Proč to nevysvětlíte jim?“ opáčil Thorne. „Jsou to vaši studenti.“

„Nebuďte blázen, pane doktore,“ řekla Kelly.

„Sami jsme se rozhodli,“ vysvětloval Levinovi Arby. „Přijeli jsme z vlastního popudu.“

„Z vlastního popudu?“ opakoval Levine.

„Mysleli jsme si, že byste mohl potřebovat naši pomoc,“ řekl Arby. „A taky ano.“ Obrátil se na Thorna.

Thorne přikývl. „Ano. Pomáhali nám.“

„A my slíbili, že se nebudeme do ničeho plést,“ řekla Kelly. „Vy půjdete do terénu a budete dělat to, co budete muset, a my budeme jenom…“

„Ty děti o vás měly starost,“ řekl Malcolm, když došel k Levinovi. „Protože si myslely, že jste v nesnázích.“

„Mimochodem, proč takový spěch?“ zeptal se Eddie. „Chci říct, nechal jste si postavit všechna tahle vozidla a pak jste odjel bez nich?“

„Neměl jsem na výběr,“ odvětil Levine. „Vládě se dostal na stůl výskyt nějaké nové encefalitidy. Dospěli k názoru, že to nějak souvisí s občasnými zdechlinami dinosaurů, které tam moře vyplavuje na břeh. Samozřejmě že celá ta myšlenka je idiotská, ale to by je neodradilo od toho, aby nezlikvidovali všechna zvířata na tomhle ostrově v tu chvíli, kdy by se o nich dozvěděli. Musel jsem se sem dostat první. Nebylo času nazbyt.“

„Takže jste se sem vypravil sám,“ řekl Malcolm.

„Nesmysl, Iane. Nechte toho trucování. Zavolal bych vám, jakmile bych si ověřil, že to je ten správný ostrov. A nepřijel jsem sem sám. Měl jsem průvodce jménem Diego, místního člověka, který přísahal, že byl na tomhle ostrově jako kluk, před mnoha lety. A vypadal, že ví, o čem mluví. Provedl mě vzhůru na útes bez jakýchkoli problémů. A všechno probíhalo v nejlepším pořádku, dokud jsme tam u té říčky nebyli napadeni, a Diego…“

„Napadeni?“ přerušil ho Malcolm. „Čím?“

„Fakticky nevím, co to bylo,“ odvětil Levine. „Seběhlo se to úžasně rychle. To zvíře mě srazilo k zemi, rozervalo mi ruksak na zádech, a já fakticky nevím, co se dělo potom. Pravděpodobně je zmátl tvar mého ruksaku, protože jsem se zvedl, znovu jsem začal prchat, ale to zvíře mě nepronásledovalo.“

Malcolm si ho prohlížel. „Měl jste z pekla štěstí, Richarde.“

„Ano, dobrá, utíkal jsem dlouho. Když jsem se ohlédl, byl jsem sám v džungli. Ztracený. Nevěděl jsem, co si počít, a tak jsem vylezl na strom. Připadlo mi to jako dobrý nápad – ale potom, se soumrakem, se vynořili velociraptoři.“

„Velociraptoři?“ řekl Arby.

„Malí masožravci,“ vysvětlil Levine. „Tvar těla v zásadě jako theropodi, dlouhá tlama, prostorové vidění. Zhruba dva metry vysocí, váží snad devadesát kilo. Velice rychlí, inteligentní, zlí malí dinosauři, kteří se pohybují ve smečkách. Včera večer jich bylo osm, poskakovali kolem mého stromu a pokoušeli se na mě dostat. Celou noc skákali a vrčeli, skákali a vrčeli… Nezamhouřil jsem oka.“

„Ach, to je otrava,“ podotkl Eddie.

„Podívejte,“ řekl Levine podrážděně. „Já za to nemůžu, jestli…“

„Vy jste strávil celou noc na stromě?“ zeptal se Thorne.

„Ano, ráno raptoři zmizeli. Takže jsem slezl dolů a začal jsem se rozhlížet kolem. Našel jsem ty laboratoře, nebo co je to vlastně zač. Zjevně je opustili ve spěchu a nechali tu po sobě nějaká zvířata. Prošel jsem budovou a objevil jsem, že je stále ještě pod proudem – některé systémy pořád fungují, po všech těch letech. A co je nejdůležitější, existuje tu síť bezpečnostních kamer. To je velice šťastná okolnost. A tak jsem se rozhodl, že ty kamery zkontroluju, a byl jsem v plné práci, když jste se do toho začali plést vy…“

„Okamžik,“ vmísil se Eddie. „Přijeli jsme sem, abysme vás zachránili.“

„To nevím proč,“ odvětil Levine. „Určitě jsem se vás o to ani trochu neprosil.“

„Znělo to jako že ano,“ potvrdil Thorne, „v tom telefonu.“

„To je nedorozumění,“ odmítl Levine. „Byl jsem momentálně vyvedený z míry, protože jsem neuměl spustit telefon. Udělal jste ten přístroj příliš složitý, doktore. To je ten problém. Takže: pustíme se do toho?“

Levine se odmlčel. Pohlédl do nazlobených tváří, které ho obklopovaly.

Malcolm se obrátil na Thorna. „Velký vědec,“ řekl, „a velký člověk.“

„Podívejte,“ řekl Levine, „nevím, s čím máte problémy. Na tenhle ostrov by se stejně vypravila expedice, dříve či později. V tomhle případě je lepší, že dříve. Všechno se seběhlo nakonec docela dobře, a upřímně, nevidím žádný důvod, proč to dál rozebírat. Teď není čas na malicherné hašteření. Před námi jsou důležité věci – a myslím, že bychom měli začít. Protože tenhle ostrov je mimořádná příležitost, a nepotrvá to věčně.“

DODGSON

Lewis Dodgson seděl vtěsnaný do temného koutku Chesperito Cantina v Puerto Cortés a v dlaních kolébal sklenici s pivem. George Baselton, řádný profesor biologie na Stanfordu, hltavě konzumoval talíř vajec po rančersku. Vaječný žloutek se rozléval přes zelenou saku. Dodgsonovi z toho bylo špatně už od pohledu. Odvrátil se, ale stále slyšel, jak si Baselton hlasitě olizuje pysky.

V bistru kromě nich nebyl nikdo, vyjma několika kuřat kvokajících na podlaze. Chvíli co chvíli se ve dveřích objevil malý kluk, hodil po kuřatech hrst kamení a se smíchem opět odběhl. Chraplavé stereo vyhrávalo přes zkorodované reproduktory nad barovým pultem starou písničku Elvise Presleyho. Dodgson si brumlal „Falling in Love With You“ a snažil se nedávat najevo své podráždění. V téhle strašlivé krčmě už totiž seděli skoro celou hodinu.

Baselton dorazil vajíčka a odstrčil talíř od sebe. Vylovil malý notýsek, který nosil všude s sebou. „Tak, Lewe,“ řekl. „Myslel jsem na to, jak to zařídit.“

„Zařídit co?“ neubránil se Dodgson podráždění. „Tady není co zařizovat, dokud se nedostaneme na ten ostrov.“ Zatímco mluvil, přitiskl malou fotografii Richarda Levina na hranu barového pultu. Obrátil ji vzhůru nohama. Prohlédl si obrázek v téhle poloze. Pak zase položený správně.

Povzdechl si. Podíval se na hodinky.

„Lewe,“ pronesl Baselton trpělivě, „dostat se na ostrov není důležitá věc. Důležité je, jak náš objev oznámíme světu.“

Dodgson se zarazil. „Náš objev,“ opakoval. „To se mi líbí, Georgi! To je velice dobré. Náš objev.“

„No, není to snad pravda?“ odvětil Baselton s nevýrazným úsměvem. „InGen zkrachoval, jeho technologie je pro lidstvo ztracená. Je to tragická, tragická ztráta, jak jsem už mnohokrát řekl v televizi. Avšak za současných okolností, kdokoli to objeví znovu, je objevitel on sám. Nevím, jak jinak bys to chtěl nazvat. Jak už řekl Henri Poincaré…“

„Fajn,“ přerušil ho Dodgson. „Takže jsme udělali objev. A co potom? Svoláme tiskovou konferenci?“

„V žádném případě,“ zhrozil se Baselton. „Tisková konference by byla naprostá hloupost. Vystavila by nás veškeré možné kritice. Ne, ne. S objevem této velikosti se musí zacházet podle etikety. Musí se ohlásit.“

„Ohlásit?“

„V literatuře. V Nature, počítám. Ano.“

Dodgson přimhouřil oči. „Ty to chceš oznámit ve vědecké publikaci?“

„Jaký je lepší způsob, jak ho legitimovat?“ zeptal se Baselton. „Je naprosto v pořádku, když své objevy předložíme našim předním učencům. Samozřejmě že to otevře diskusi – ale z čeho bude taková diskuse sestávat? Z akademického hašteření. Jeden profesor bude štěkat na druhého, což naplní vědecké rubriky novin na tři dny, dokud to neupadne v zapomnění pro poslední novinky týkající se náhrady prsu. A za ty tři dny si my vykolíkujeme klajm.“

„Napíšeš to ty?“

„Ano,“ přitakal Baselton. „A později, myslím, uveřejním článek v American Scholar a snad taky v Natural History. Článek z lidského hlediska, co tenhle objev znamená pro budoucnost, co nám prozrazuje o minulosti, tohle všechno…“

Dodgson přikývl. Uměl pochopit, že Baselton má pravdu, a znovu si připomněl, jak velice ho potřebuje a jak moudré bylo, že ho začlenil do týmu. Dodgsona by ani nenapadlo uvažovat o reakci veřejnosti. A Baselton zatím nemyslel na nic jiného.

„Dobře, to je fajn,“ řekl Dodgson. „Jenže nic z toho nemá význam, dokud se nedostaneme na ten ostrov.“ Znovu se podíval na hodinky.

Zaslechl, jak se za ním otevírají dveře. Vešel Dodgsonův tajemník Howard King, táhnoucí za sebou podsaditého Kostarikánce s knírkem. Muž měl ošlehanou tvář a v ní nevrlý výraz.

Dodgson se otočil na barové stoličce. „Tohle je ten chlápek?“

„Ano, Lewe.“

„Jak se jmenuje?“

„Gandoca.“

„Seňor Gandoca.“ Dodgson zvedl Levinovu fotografii. „Znáte tohoto muže?“

Gandoca se na fotku ani pořádně nepodíval. Přikývl. „Sí. Seňor Levine.“

„Správně. Seňor parchant Levine. Kdy tady byl?“

„Před několika dny. Odjel s Dieguitem, mým bratrancem. Ještě se nevrátili.“

„A kam jeli?“ zeptal se Dodgson.

„Na Isla Sorna.“

„Dobře.“ Dodgson dorazil pivo a odstrčil plechovku. „Máte člun?“ Obrátil se na Kinga. „Má člun?“

„Je to rybář,“ odpověděl King. „Má člun.“

Gandoca přikývl. „Rybářský člun. Sí.“

„Dobrá. Chci jet na Isla Sorna, taky.“

„Sí, seňore, ale dnešní počasí…“

„Počasí mě nezajímá,“ odsekl Dodgson. „Počasí se zlepší. Chci jet teď hned.“

„Možná později…“

„Teď.“

Gandoca rozhodil rukama. „Velice lituji, seňore…“

„Ukaž mu peníze, Howarde!“ poručil Dodgson.

King otevřel peněženku. Byla nacpaná bankovkami, každá z nich měla hodnotu pět tisíc colonů. Gandoca nahlédl do peněženky, vytáhl jednu bankovku a prozkoumal ji. Opatrně ji vrátil nazpět a zašoupal nohama o podlahu.

„Chci jet teď,“ opakoval Dodgson.

„Sí, seňore,“ odpověděl Gandoca. „Odjedeme okamžitě, jakmile budete připraven.“

„To už zní líp,“ pochválil ho Dodgson. „Jak dlouho potrvá, než se dostaneme na ostrov?“

„Asi dvě hodiny, seňore.“

„Fajn,“ souhlasil Dodgson. „To bude fajn.“

POSED

„A je to!“

Ozvalo se cvaknutí, jak Levine připojil lano na elektrický naviják Exploreru a zajistil je pojistkou. Lano se pomalu objevilo ve slunečním světle.

Kráčeli společně přes širokou travnatou planinu na úpatí útesu. Polední slunce jim stálo vysoko nad hlavou a spalovalo skalnatý okraj ostrova. Údolí pod nimi se mihotalo v poledním horku.

Nedaleko od nich se páslo stádo hypsilophodontů. Zelená, gazelám podobná zvířata občas zvedala hlavy nad vrcholky trávy, aby se na ně podívala. Ohlédla se pokaždé, když zaslechla cinknutí kovu, jak Eddie s dětmi skládal konstrukci z hliníkových tyčí, která ještě doma v Kalifornii byla předmětem tolika dohadů. Konstrukce nyní, když ležela na pláni v trávě, vypadala jen jako změť tenkých tyčí a vzpěr – jako zvětšená verze jakéhosi heveru.

„Tak, a teď uvidíme,“ řekl Levine a zamnul si ruce.

Když motor zabral, hliníkové vzpěry se začaly pomalu zvedat do výše. Konstrukce připomínala jakéhosi pavouka a vypadala křehce, avšak Thorne věděl, že křížem pospojované vzpěry jí dávají překvapivě vysokou odolnost. Vzpěry začaly zapadat do sebe, konstrukce se zvedla tři metry vysoko, pak čtyři a půl, až se konečně zastavila. Malý domeček na vrcholu se nyní tyčil přímo pod nejnižšími větvemi okolních stromů, což jej prakticky skrývalo cizím očím. Avšak lešení samo se ve slunci lesklo a zářilo.

„Hotovo?“ zeptal se Arby.

„Ano, hotovo.“ Thorne obešel konstrukci ze všech čtyř stran a zasunul do dírek zástrčky, aby se konstrukce zase nezbořila.

„Trochu moc to září,“ podotkl Levine. „Měli jsme to udělat matově černé.“

„Eddie,“ řekl Thorne, „potřebujeme to zamaskovat.“

„Chcete to nasprejovat, doktore? Myslím, že jsem s sebou vzal trochu černé barvy.“

Levine zavrtěl hlavou. „Ne, to by pak smrdělo. A co ty palmy?“

„Jistě, to můžeme udělat.“ Eddie zašel k nedaleké skupince palem a začal odsekávat veliké roztřepené listy mačetou.

Kelly si upřeně prohlížela konstrukci z hliníkových tyčí a vzpěr. „Je to bezvadný,“ prohlásila. „Jenže k čemu to je?“

„To je posed,“ odpověděl Levine. „Pojďte.“ A začal šplhat po konstrukci vzhůru.

Stavba na vrcholku tvořila malý domeček se střechou, kterou podpíraly hliníkové tyče, vzdálené něco víc než metr od sebe. Podlaha domečku byla rovněž z hliníkových tyčí, avšak ty byly od sebe blíže, jen asi patnáct centimetrů. Hrozilo, že jim noha mezi nimi proklouzne, a proto Levine vzal první náruč roztřepených palmových listů, které mu Eddie Carr poslal nahoru svázané provazem, a použil je k tomu, že jimi podlahu vystlal. Zbývající listy připevnil k domečku zvenčí a konstrukci tak zamaskoval.

Arby a Kelly pozorovali zvířata. Ze své pozorovatelny viděli přes celé údolí. V dálce čnělo stádo apatosaurů, na protějším břehu řeky. Skupinka triceratopsů se pásla směrem k severu. Blíž k vodě jacísi dinosauři s kachními zobáky s dlouhými hřebínky na hlavách mířili ke břehu, aby se napili. Údolím se k nim nesl jejich tichý křik připomínající troubení: byl to hluboký, nadpozemský zvuk. Okamžik nato přišla stejná odpověď z lesa na protější straně údolí.

„Co to je?“ zeptala se Kelly.

„Parasaurolophus,“ odpověděl Levine. „Troubí na svůj šíjový hřebínek. Zvuk o nízké frekvenci se nese hodně daleko.“

Směrem k jihu bylo stádo temně zelených zvířat s velkými zakřivenými čely vyčnívajícími kupředu, na nichž měla okraj z malých růžků připomínajících knoflíky. Vypadala tak trochu jako bizoni. „Jak se jmenují tihle?“ vyptávala se Kelly.

„Zajímavá otázka,“ řekl Levine. „S největší pravděpodobností to jsou dinosauři, kteří patří k druhu Pachycephalosaurus wyomingensis. Ale je těžké tvrdit to s jistotou, protože se nikdy nenašla kompletní kostra těchhle zvířat. Čela mají z velice silných kostí, takže jsme našli mnoho klenutých úlomků lebky. Ale tohle je poprvé, co jsem kdy viděl celé zvíře.“

„A ty hlavy? K čemu jim slouží?“ zeptal se Arby.

„To nikdo neví,“ odpověděl Levine. „Všichni soudí, že je užívají k trkání, pro souboje mezi samci vlastního druhu. Soutěž o samice a takové věci.“

Na posed se vyšplhal Malcolm. „Ano, pořád se mezi sebou trkají,“ řekl nakysle. „Přesně tak, jak je vidíte teď.“

„No dobře,“ odvětil Levine, „v tuhle chvíli se možná netrkají. Třeba už jejich období, kdy se rozmnožují, skončilo.“

„Nebo se možná mezi sebou netrkají vůbec,“ prohlásil Malcolm s pohledem na zelená zvířata. „Mně připadají jako docela mírumilovná zvířata.“

„Ano,“ řekl Levine, „jenže to vůbec nic neznamená. Africký buvol taky vypadá po většinu doby jako to nejmírumilovnější stvoření na světě – fakticky obvykle stojí zcela nehnutě. A přece to jsou nevypočitatelná a nebezpečná zvířata. Musíme předpokládat, že to vyklenutí existuje z nějakého důvodu – dokonce i přesto, že ten důvod zatím neznáme.“

Levine se obrátil k dětem. „Proto jsme taky tenhle posed postavili. Chceme odsud nepřetržitě pozorovat zvířata,“ vysvětlil. „Pokud to je jen možné, chceme zaznamenat veškeré jejich chování.“

„Proč?“ otázal se Arby.

„Protože,“ řekl Malcolm, „tenhle ostrov představuje jedinečnou příležitost studovat největší záhadu v dějinách naší planety: vymírání druhů.“

„Víte,“ pokračoval Malcolm, „když InGen uzavřel své laboratoře, udělal to ve spěchu a nějaká zvířata tady zanechal. To se stalo před pěti nebo šesti lety. Dinosauři dospívají rychle, většina druhů dosahuje dospělosti už po čtyřech nebo pěti letech. Do dnešního dne tedy první generace dinosaurů vyrobených InGenem – zrozených v laboratoři – dosáhla dospělosti a začala vytvářet novou generaci, už naprosto ve volné přírodě. Na ostrově se nyní utvořil kompletní ekologický systém, s přibližně tuctem druhů dinosaurů žijících v sociálních skupinách, a to poprvé po šedesáti pěti milionech roků.“

„Takže proč je to příležitost?“ zeptal se Arby.

Malcolm ukázal přes pláň. „No, uvažuj o tom. Vymírání druhů je velice obtížné výzkumné téma. Existují desítky protikladných teorií. Fosilní vykopávky jsou nekompletní. A pokusy tu provádět nemůžeš. Galileo mohl vyšplhat nahoru na šikmou věž v Pise a shazovat věci, aby si ověřil svou gravitační teorii. Nikdy to sice ve skutečnosti neudělal, ale mohl. Newton používal hranoly, aby si ověřoval svou teorii světla. Astronomové pozorují zatmění, aby otestovali Einsteinovu teorii relativity. Co je věda vědou, dělají se pokusy. Jenže jak chceš dělat pokusy s vymíráním druhů? To prostě nemůžeš.“

„Ale tady…“ namítl Arby.

„Ano,“ pokračoval Malcolm. „Tady máme populaci vymřelých zvířat uměle vnesenou do uzavřeného prostředí a ponechanou samu sobě, aby se opět vyvíjela. Něco takového tu ještě nikdy v celých dějinách nebylo. Už víme, že tahle zvířata kdysi vymřela. Jenže nikdo nechápe proč.“

„A vy myslíte, že na to přijdete? Za pár dní?“

„Ano,“ přitakal Malcolm. „To si myslíme.“

„Jak? Přece neočekáváte, že vymřou zase znovu, nebo ano?“

„Myslíš přímo před našima očima?“ zasmál se Malcolm. „Ne, to ne. Nic takového. Jenže věc je v tom, že poprvé nestudujeme pouhé kosti. Pozorujeme živá zvířata a sledujeme jejich chování. Mám svou teorii a myslím, že dokonce i v tak krátkém čase opatříme důkazy, které ji podpoří.“

„Jaké důkazy?“ zeptala se Kelly.

„Jakou teorii?“ zeptal se Arby.

Malcolm se na ně usmál. „Počkejte chvilku,“ řekl.

ČERNÁ KRÁLOVNA

Denní horko donutilo apatosaury, aby sestoupili dolů k řece. Když se sehnuli, aby se napili, jejich elegantní krky se odrážely ve vodě. Jejich dlouhé, bičům se podobající ocasy líně švihaly sem a tam. Několik mladších apatosaurů, mnohem menších než dospělí, skotačilo uprostřed stáda.

„Nádherné, že?“ řekl Levine. „Způsob, jakým to všechno zapadá do sebe. Prostě nádherné.“ Přehnul se přes zábradlí a zakřičel na Thorna: „Kde je můj stojan?“

„Už ho zvedáme,“ odpověděl Thorne.

Lano tentokrát vyzvedlo těžkou trojnožku se široko nastavitelnýma nohama a kruhovým nástavcem nahoře. Na něm bylo připevněno pět videokamer a volně se komíhající dráty vedoucí ke slunečním panelům. Levine s Malcolmem je začali zapojovat.

„Co je tohle za video?“ vyzvídal Arby.

„Získává multiplexní údaje a my se spojíme přímo s Kalifornií. Přes družici. Taky se napojíme na místní bezpečnostní okruh. Takže budeme mít spoustu pozorovacích míst.“

„A nebudeme muset být u toho?“

„Správně.“

„A tohle je to, čemu říkáte posed?“

„Ano. Tedy alespoň myslivci a vědci jako Sarah Hardingová tomu tak říkají.“

Thorne vyšplhal nahoru a připojil se k nim. Malý přístřešek byl teď úplně nacpaný, ale nezdálo se, že by to Levine vůbec zpozoroval. Měl v hlavě pouze dinosaury, prohlížel si zvířata roztroušená po pláni dalekohledem.

„Přesně jak jsme si mysleli,“ řekl Malcolmovi. „Prostorová organizace. Novorozenci a mláďata uprostřed stáda, dospělí je chrání na obvodu. Apatosauři používají ocasy k obraně.“

„Tak to vypadá.“

„No, to je mimo jakoukoli pochybnost,“ řekl Levine. Povzdechl si. „Je tak příjemné, když člověk dokáže, že má pravdu.“

Dole na zemi Eddie rozbalil kruhovou hliníkovou klec, stejnou, jakou už viděli v Kalifornii. Byla téměř dva metry vysoká a v průměru měla metr a čtvrt, vyrobená byla ze dvou a půl centimetru silných titanových tyčí. „Co chcete, abych udělal s tímhle?“ zakřičel Eddie.

„Nechte ji tam dole,“ odpověděl Levine. „Patří to tam.“

Eddie postavil klec na výšku do rohu konstrukce. Levine slezl dolů.

„A k čemu je tohle?“ vyptával se Arby, když se podíval dolů. „K chycení nějakého dinosaura?“

„Fakticky k něčemu úplně opačnému.“ Levine připevnil klec k boku konstrukce. Prudkým pohybem dveře otevřel a zase zavřel, zkoušel je. Dveře měly zámek. Zkontroloval jej a nechal v něm klíč zavěšený na elastické smyčce. „To je dravčí klec, něco jako žraločí klec,“ vysvětlil Levine. „Když jsi zrovna tady dole a něco se semele, můžeš vlézt dovnitř a budeš v bezpečí.“

„V případě, že se stane co?“ vyptával se Arby a zatvářil se znepokojeně.

„Fakticky nemyslím, že se něco bude dít,“ odvětil Levine a vyšplhal zpátky nahoru. „Protože pochybuju, že nás zvířata vůbec vezmou na vědomí, nás nebo tenhle malý domeček, jakmile stavbu zamaskujeme.“

„Chcete říct, že ji neuvidí?“

„Ale ano, vidět ji budou,“ řekl Levine, „ale nebudou si jí všímat.“

„Ale když nás vyčmuchají…“

Levine zavrtěl hlavou. „Umístili jsme posed tak, že převládající směr větru je proti nám. A možná že sis všiml, že tyhle kapradiny vydávají určitý zápach.“ Byla to nevýrazná, trochu štiplavá vůně, připomínající eukalyptus.

Arby se však užíral obavami. „Ale co když se začnou na kapradinách pást?“

„Nezačnou,“ odmítl Levine. „Tyhle kapradiny jsou Dicranopterus cyatheoides. Jsou mírně jedovaté a způsobují v ústech vyrážku. Fakticky existuje teorie, že jedovatost se poprvé vyvinula v jurském období, jako obrana proti dinosaurům – býložravcům.“

„To není teorie,“ namítl Malcolm, „to je pouze nepodložená spekulace.“

„Nelze jí upřít jistou logiku,“ pokračoval Levine. „Rostlinstvo v mesozoiku muselo být příchodem velikánských dinosaurů značně ohroženo. Stáda gigantických býložravců, z nichž každý den co den zkonzumoval stovky kilo rostlinné hmoty, by smetla z povrchu Země každé rostlinstvo, které by si nevyvinulo nějakou obranu – odpornou chuť, žahání, trní nebo chemickou toxicitu. Takže možná, že cyatheoides si vyvinuly svou jedovatost už tehdy. A tahle jedovatost je velmi účinná, protože soudobá zvířata nežerou kapradiny nikde na Zemi. Proto se tak rozbujely. Možná že jste si toho všimli.“

„Rostliny mají obranu?“ podivila se Kelly.

„Samozřejmě že mají. Rostliny se vyvinuly jako každá jiná forma života a přišly se svými vlastními způsoby útoku, obrany a tak dále. V devatenáctém století se většina teorií soustředila na zvířata – krutá příroda vyzbrojená zuby a drápy a tak podobně. Ale nyní vědci přemýšlejí o zelené přírodě s kořeny a stonky. Uvědomujeme si, že rostliny si ve svém neutuchajícím boji o přežití vyvinuly všechno od složité symbiózy se zvířaty až po signální mechanismy, jimiž varují jiné rostliny, a přímé chemické zbraně.“

Kelly se zamračila. „Signální mechanismy? Jako co?“

„No, tady je mnoho příkladů,“ odpověděl Levine.

„V Africe si akáciové stromy vyvinuly velice dlouhé, ostré trny – delší než sedm centimetrů nebo tak nějak – ale to pouze vyprovokovalo zvířata jako žirafy a antilopy, aby jim narostl jazyk tak dlouhý, že pronikne přes trní. Trny samotné nestačily. A proto si akácie v evolučním závodě ve zbrojení vyvinuly jed. Začaly v listech produkovat velikánská množství taninu. Tanin u zvířat, která je sežrala, spouštěl smrtící metabolické reakce. Doslova je zabíjel. Zároveň si akácie mezi sebou vyvinuly také formu chemického varovného systému. Když se antilopa pustila do ožírání některého ze stromů v křoviscích, tenhle strom začal vypouštět do vzduchu chemickou sloučeninu etylem která způsobí, že ostatní stromy v křoví zvýší produkci taninu. Během pěti či deseti minut ostatní stromy zvýší produkci taninu natolik, že se stanou jedovaté.“

„A co se pak stane té antilopě? Umře?“

„No, teď už ne,“ odpověděl Levine, „protože evoluční závody ve zbrojení pokračovaly. Antilopy se nakonec poučily, že mohou žrát jen krátkou dobu. Jakmile stromy začnou produkovat více taninu, musí se žraním přestat. A býložravci si vyvinuli i další nové strategické obraty. Například když žirafa ožírá akácii, vyhne se všem dalším akáciím po větru. Namísto toho přejde k novému stromu o kus dál proti větru. Takže zvířata se postupně téhle obraně přizpůsobila.“

„V evoluční teorii se tohle nazývá fenomén Černé královny,“ doplnil Malcolm. „Protože v Alence v kraji divů říká Černá královna Alence, že musí utíkat co nejrychleji, aby dokázala stát na místě. To je způsob, jímž se zdá, že funguje evoluční spirála. Všechny organismy se vyvíjejí divokým tempem jen proto, aby se udržela stále stejná rovnováha. Aby zůstaly stát tam, kde jsou.“

„A tohle je časté?“ zeptal se Arby. „Dokonce i u rostlin?“

„Ale ano,“ odvětil Levine. „Rostliny jsou svým vlastním způsobem nesmírně aktivní. Duby například, když je napadnou housenky, produkují v obraně tanin a fenol. Jakmile je napaden jeden strom, celý hájek stromů je uveden do bojové pohotovosti. Tímhle způsobem se ochrání celý porost – je to způsob spolupráce mezi stromy, dalo by se říct.“

Arby přikývl a vyhlédl z posedu na apatosaury, pasoucí se stále ještě dole u řeky.

„Takže,“ řekl Arby, „proto také dinosauři nesežrali všechny stromy na tomhle ostrově? Protože tihle velikánští apatosauři musí sežrat spoustu jídla. Mají dlouhé krky, aby se dostali i na listí nahoře. Ale stromy vypadají skoro netknuté.“

„Velice správně,“ přikývl Levine. „Taky jsem si toho všiml.“

„Je to proto, že se tyhle stromy brání?“

„No, mohlo by být,“ souhlasil Levine. „Ale já si myslím, že tu je jiné, velice jednoduché vysvětlení, proč jsou tyhle stromy nepoškozené.“

„A to jaké?“

„Jen se podívej,“ řekl Levine. „Máš to přímo před očima.“

Arby zvedl dalekohled a zadíval se na stádo. „Jaké je to jednoduché vysvětlení?“

„Mezi paleontology,“ řekl Levine, „se vede nekonečná diskuse o tom, proč mají sauropodi dlouhé krky. Ta zvířata, která vidíte, mají krky delší než šest metrů. Tradiční vysvětlení je takové, že sauropodi mají dlouhé krky proto, aby dosáhli na listí vysoko, tam, kam nedosáhnou menší zvířata.“

„Tak?“ řekl Arby. „A co říkají odpůrci?“

„Většina zvířat na téhle planetě má krk krátký,“ pokračoval Levine, „protože s délkou krku roste i počet bolestí. Dlouhý krk působí řadu problémů. Problémů se stavbou těla: jak postavit svaly a chrupavky, aby jej udržely a zvedly. Působí problémy s chováním: nervové impulsy musí z mozku do těla urazit dlouhou cestu. Problémy s polykáním: potrava musí projít z úst do žaludku dlouhou cestou. Problémy s dýcháním: vzduch se musí natahovat hluboko dolů. Problémy s krevním oběhem: krev se musí pumpovat vysoko vzhůru do hlavy, jinak by zvíře ztratilo vědomí. Z evolučního hlediska je tohle všechno velice složité.“

„Ale žirafy to zvládají,“ řekl Arby.

„Ano, zvládají. Ačkoli krk žirafy se s touhle délkou vůbec nedá srovnat. Žirafy si vyvinuly veliká srdce a kolem krku velice silnou fascii. To má za výsledek, že krk žirafy fakticky funguje jako tlaková manžeta, která vytlačuje krev až nahoru.“

„Mají dinosauři stejnou manžetu?“

„To nevíme. Dohadujeme se, že apatosauři mají velikánská srdce, těžká snad až sto padesát kilo. Ale nabízí se jiné možné řešení problému, jak vypumpovat krev dlouhým krkem nahoru.“

„Ano?“

„Právě teď se na ně díváme,“ řekl Levine.

Arby tleskl rukama. „Oni ty krky nezvedají!“

„Správně,“ pochválil ho Levine. „Přinejmenším ne příliš často, nebo ne na dlouhou dobu. Samozřejmě právě teď zvířata pijí, takže mají krky dole, ale hádám, že kdybychom je pozorovali po delší dobu, zjistíme, že s krky nataženými vzhůru nejsou nikdy dlouho.“

„A proto neožírají listí na stromech!“

„Správně.“

Kelly se zamračila. „Ale když neužívají krky ke žraní, tak proč se jim vůbec vyvinuly?“

Levine se zasmál. „Jistě je k tomu dobrý důvod,“ řekl. „Jsem přesvědčený, že to musí souviset s obranou.“

„S obranou? Dlouhé krky?“ Arby vrhl překvapený pohled. „To nechápu.“

„Tak se na ně ještě podívej,“ vyzval ho Levine. „Je to opravdu dost zřejmé.“

Arby se pozorně zahleděl dalekohledem. „Nesnáším, když nám říká, že to je opravdu dost zřejmé,“ utrousil ke Kelly.

„Já vím,“ odpověděla s povzdechem.

Arby se rozhlédl po Thornovi a zachytil jeho pohled. Thorne udělal prsty V, ke špičce jednoho z nich přiložil prst druhé ruky a sklonil jej dolů. Pohyb sklonil i druhý prst. Oba prsty se tak spojily…

Jestli to byla nápověda, pak ji Arby nechápal. Nerozuměl. Zamračil se.

Thorne naznačil rty: „Most.“

Arby se podívala pozoroval bičům podobné ocasy, jak šlehají sem a tam nad mladými zvířaty. „Už to mám!“ vykřikl. „Používají ocasy k obraně! A dlouhé krky potřebují, aby vyvážili dlouhé ocasy. Funguje to jako visutý most!“

Levine si prohlížel Arbyho přimhouřenýma očima. „Přišel jsi na to nějak podezřele rychle!“ řekl.

Thorne se odvrátil, aby skryl úsměv.

„Ale je to tak,“ řekl Arby.

„Ano,“ přitakal Levine, „tvoje řešení je v zásadě správné. Dlouhý krk existuje proto, protože existuje dlouhý ocas. Je to situace odlišná od theropodů, kteří stojí na dvou nohách. Ale čtvernožci potřebují vyvážit dlouhý ocas, jinak by se zvíře jednoduše překotilo.

„Fakticky,“ vmísil se Malcolm, „na tomhle apatosauřím stádu je něco mnohem záhadnějšího než krky a ocasy.“

„Ale?“ řekl Levine. „A co to je?“

„Nejsou v něm žádní skuteční dospělí,“ řekl Malcolm. „Ta zvířata, která vidíme, jsou podle našich měřítek velice veliká, ale ve skutečnosti žádné z nich nedosahuje plných rozměrů dospělého. Zjišťuju, že mě to velice překvapuje.“

„Vážně? Mě to netíží ani v nejmenším,“ odpověděl Levine. „Bezpochyby je to jednoduše tím, že neměla dost času, aby dospěla. Jsem si jist, že apatosauři rostou pomaleji než jiní dinosauři. Koneckonců, velcí savci jako sloni vyrůstají pomaleji než malí.“

Malcolm zavrtěl hlavou. „Tohle není vysvětlení,“ odvětil.

„Ale? Pak tedy co?“

„Jen se podívejte pořádně,“ vyzval ho Malcolm a ukázal přes pláň. „Je to opravdu dost zřejmé.“

Obě děti se zachichotaly.

Levine dal najevo svou nelibost tím, že se zavrtěl. „Mně je zato zřejmé,“ prohlásil, „že to vypadá, jako by žádné zvíře ještě nedosáhlo plné dospělosti. Triceratopsi, apatosauři, dokonce i parasauři jsou o chloupek menší, než by člověk očekával. To mluví pro nějaký odpovídající faktor: nějaká součást stravy, efekt umístění na malém ostrůvku, dokonce možná způsob, jímž byli vyrobeni. Ale nepovažuju to za zvlášť pozoruhodné, nebo že bychom z toho měli mít obavy.“

„Možná máte pravdu,“ připustil Malcolm. „A znovu říkám, možná že ne.“

PUERTO CORTÉS

„Nikdo nepoletí?“ řekla Sarah Hardingová. „Co tím chcete říct, že nikdo nepoletí?“

Bylo jedenáct dopoledne. Posledních patnáct hodin strávila Hardingová ve vzduchu, většinu z toho v americkém vojenském dopravním letadle letícím z Nairobi do Dallasu, na které se jí podařilo vnutit. Byla značně unavená. Cítila, že je celá špinavá, potřebovala sprchu a převléci se do čistého. Namísto toho zjistila, že se hádá s jako mezek tvrdohlavým úředníkem v jakémsi malém městečku na západním pobřeží Kostariky, zamořeném krysami. Liják venku už ustal, avšak obloha byla stále šedivá, s nízko visícími mraky ležícími nad opuštěným letištěm.

„Lituji,“ odvětil Rodríguez. „Žádné lety nemohou být odbaveny.“

„Ale co ta helikoptéra, kterou letěli ti muži přede mnou?“

„Máme tady helikoptéru, ano.“

„Kde je?“

„Ta helikoptéra není tady.“

„To vidím. Ale kde je?“

Rodríguez rozhodil rukama. „Odletěla do San Cristóbalu.“

„Kdy se vrátí?“

„To já nevím. Myslím, že zítra, nebo snad pozítří.“

„Seňore Rodríguezi,“ řekla pevně, „musím se na ten ostrov dostat ještě dnes.“

„Chápu vaše přání,“ odvětil Rodríguez. „Ale nemůžu udělat nic v tom, abych vám pomohl.“

„Co navrhujete?“

Rodríguez pokrčil rameny. „Nemám, co bych navrhl.“

„Není tu motorový člun, který by mě tam odvezl?“

„Nevím o žádném člunu.“

„Tohle je přístavní město,“ pokračovala Hardingová. Ukázala z okna. „Vidím, že tu máte spousty motorových člunů.“

„Já vím. Ale nevěřím, že by některý z nich odjel k ostrovům. Není na to vhodné počasí.“

„Ale kdybych zašla…“

„Ano, samozřejmě,“ povzdechl si Rodríguez. „Samozřejmě že se můžete jít zeptat.“

Takže v takové situaci se právě nacházela, krátce po jedenácté onoho deštivého dopoledne, kráčela po rozviklaném dřevěném přístavišti s batohem na zádech. K přístavišti byly připoutány čtyři čluny, silně páchnoucí rybinou. Avšak všechny vypadaly opuštěně. Veškerý ruch a shon se odbýval na opačném konci přístaviště, kde byl přivázaný mnohem větší motorový člun. Vedle něj skládali z červeného džípu značky Wrangler několik velikých ocelových soudků a dřevěných bedniček se zásobami. Obdivovala to auto už v okamžiku, kdy ji míjelo, neboť bylo speciálně upravené, zvětšené na velikost landroveru typu Defender, což bylo terénní vozidlo jejích snů. Přestavba tohoto džípu musela být nákladná záležitost, pomyslela si: tohle je jenom pro vědce, kteří jsou pěkně prachatí.

Nahoře na přístavišti stála dvojice Američanů s klobouky se širokými okraji proti slunci. Křičeli a gestikulovali, zatímco džíp se zvedal do vzduchu, silně nakloněný k jedné straně. Předpotopní jeřáb jej přenesl na palubu člunu.

Zaslechla, jak jeden z mužů křičí: „Opatrně! Opatrně!“, ale to už džíp s tupým úderem tvrdě dopadl na dřevěnou palubu.

„Opatrně, krucinálhergot!“

Několik dělníků začalo přenášet bedýnky na loď. Rameno jeřábu se vrátilo pro ocelové soudky.

Hardingová přešla k bližšímu z mužů a zdvořile ho oslovila: „Promiňte, ráda bych vás požádala o laskavou pomoc.“

Muž ji přejel letmým pohledem. Byl středně vysoký, měl narudlou pokožku a ostré rysy, nový khaki oblek v safari stylu mu nijak zvlášť nepadl. „Teď nemám kdy,“ řekl s napětím v hlase a odvrátil se, aniž by jí věnoval další pozornost. „Manueli! Dávej bacha, neskládáš koks, ale háklivé přístroje!“

„Promiňte, že vás obtěžuju,“ nedala se odradit, „ale jmenuju se Sarah Hardingová a pokouším se…“

„Je mi jedno, jestli jste nebo nejste Sarah Hardingová… Manueli! Krucihiml!“

Muž zamával rukama. „Hej, vy tam! Držte tu bednu rovně!“

„Pokouším se dostat na ostrov Isla Sorna,“ dokončila.

V tom okamžiku se mužovo chování naprosto změnilo. Pozvolna se k ní obrátil zpátky. „Isla Sorna?“ řekl. „Nemáte náhodou něco společného s doktorem Levinem?“

„Ano, to mám.“

„No, ať se propadnu,“ řekl a náhle vykouzlil na tváři příjemný usměv. „‚To je překvapení!“ Natáhl ruku. „Já jsem Lew Dodgson, z Biosyn Corporation v Cupertinu. Tohle je můj společník Howard King.“

„Ahoj,“ pozdravil ji druhý muž s pokývnutím. Howard King byl mladší a vyšší než Dodgson, byl to pohledný kalifornský typ. Sarah takové muže znala: klasické mužské zvíře typu beta, servilní až do morku kostí. A na jeho chování k ní bylo cosi podivného: trochu od ní poodstoupil, jako by se v její přítomnosti necítil dobře, zatímco Dodgson se k ní nyní choval přátelsky.

„A tam nahoře,“ pokračoval Dodgson a ukázal na palubu, „je náš třetí člověk, George Baselton.“

Hardingová spatřila na palubě podsaditého muže, který se skláněl nad bedničkami přicházejícími na palubu. Košili s krátkými rukávy měl promočenou potem.

„Vy všichni jste Richardovi přátelé?“ zeptala se.

„Právě teď za ním vyrážíme,“ odvětil Dodgson, „abychom mu pomohli nazpátek.“ Zaváhal a zamračil se na ni. „Ale o vás, ehm, se nikdy ani slovem nezmínil…“

Náhle si uvědomila, jak ji musí vidět svýma očima: malou ženu kolem pětatřiceti, oblečenou do zmuchlané košile, khaki šortek, na nohách těžké boty. Šaty měla špinavé a vlasy po celé té době strávené v letadlech rozcuchané.

„Znám Richarda přes Iana Malcolma,“ vysvětlila. „Ian a já jsme starými přáteli.“

„Rozumím…“ Stále si ji prohlížel, jako by si ji neuměl nikam zařadit.

Cítila, že musí ještě něco vysvětlit. „Byla jsem v Africe. Rozhodla jsem se přiletět sem na poslední chvíli. Zavolal mě doktor Thorne.“

„Ano, samozřejmě, doktor.“ Muž přikývl a zdálo se, že se uklidnil, jako by mu to už všechno zapadlo dohromady.

„Richard je v pořádku?“ zeptala se.

„No, v to upřímně doufám. Protože všechno tohle zařízení vezeme jemu.“

„Vyrážíte na Sornu hned teď?“

„Ano, jestli počasí vydrží,“ řekl Dodgson a pohlédl na oblohu. „Měli bychom být připraveni vyjet za pět nebo za deset minut. Takže, vítáme vás na palubu, jestli tam chcete zavézt,“ pozval ji vesele. „Budeme vám vděčni za společnost. Kde máte zavazadlo?“

„Mám jenom tohle,“ odpověděla a zvedla malý ruksáček.

„Cestujete nalehko, co? No tak dobře, paní Hardingová. Vítáme vás do party.“

Nyní vypadal naprosto přátelský a otevřený. Byla to značná změna od jeho počátečního chování. Ale postřehla, že ten pohledný chlapík, King, z ní zřetelně nemá žádnou radost. King se k ní otočil zády a dal se do horečné činnosti, křičel na dělníky, aby s posledními dřevěnými bedničkami zacházeli opatrně. Pomocí šablony na nich bylo napsáno „Biosyn Corporation“. Měla dojem, že se vyhýbá tomu, aby se na ni musel podívat. A pořád si ještě nestačila pořádně prohlédnout třetího muže, toho na palubě. Zaváhala.

„Určitě vám to nevadí?“

„Samozřejmě že ne! Potěší nás to!“ odpověděl Dodgson. „Kromě toho, jak jinak byste se tam dostala? Žádná letadla tu nejsou, ta helikoptéra někam odletěla.“

„Já vím, vyptávala jsem se…“

„No, takže to víte sama. Jestli se chcete na ten ostrov dostat, nezbývá vám, než jet s námi.“

Pohlédla na džíp stojící na palubě a řekla: „Myslím, že doktor Thorne už musí být na ostrově, společně se svým zařízením.“

Při zmínce o Thornovi ten druhý muž, King, prudce zavrtěl hlavou, jakoby poplašeně. Avšak Dodgson klidně přikývl a řekl: „Ano, počítám, že už tam je. Odjel včera večer, myslím.“

„Tak mi to taky říkal.“

„Správně,“ přikývl Dodgson. „Takže tam už opravdu je. Přinejmenším doufám, že tam je.“

Z paluby se k nim donesly výkřiky ve španělštině, vynořil se kapitán v zamaštěném overalu a pohlédl jejich směrem. „Pane Dodgsone, jsme připraveni.“

„Dobře,“ řekl Dodgson. „Výtečně. Vylezte na palubu, paní Hardingová. Ihned vyrazíme.“

KING

Rybářský člun vysupěl z přístavu, plival černý dým a zamířil směrem na otevřené moře. Howard King cítil, jak mu pod nohama pracuje lodní motor, a slyšel vrzání dřeva. Naslouchal španělským pokřikům posádky. King se ohlédl nazpět na malé městečko Puerto Cortéz, nepravidelný shluk malých domečků namačkaných podél mořského břehu. Doufal, že tenhle zatracený motorový člun je schopen plavby po moři – protože už se pomalu nacházeli uprostřed ničeho.

A Dodgson bezohledně vyrazil za svým cílem jako chrt za zajícem. Vycítil příležitost.

To byla situace, které se King obával nejvíc.

Howard King znal Lewise Dodgsona už téměř deset let, od okamžiku, kdy přišel do Biosynu z Berkeley jako čerstvý doktor přírodních věd, slibný vědec nabitý energií dobývat svět. King obhájil doktorát na práci o faktorech způsobujících srážlivost krve. Zdálo se, že právě tohle je klíč k rozpouštění sraženin v krevním oběhu u pacientů se srdečním selháním. Firmy zabývající se biotechnologiemi mezi sebou závodily o to, která z nich jako první vyvine nový lék, aby zachraňoval životy a zároveň jí vydělal pohádkové jmění.

Zpočátku King pracoval na slibném preparátu nazvaném Hemaggluttin V 5 neboli HGV 5. Při prvních pokusech rozpouštěl shluky krevních destiček přímo úžasně. King se stal nejslibnějším mladým vědcem v Biosynu. Výroční zpráva přinesla na význačném místě jeho fotku. Měl svou vlastní laboratoř a mohl čerpat z vlastního provozního účtu ve výši téměř půl milionu dolarů.

A pak, bez varování, se zřítil až na dno. Při předběžných testech na lidech HGV 5 nerozpouštěl krevní sraženiny ani po infarktu myokardu, ani po plicní embolii. A co hůř, vyvolával vážné vedlejší účinky: žaludeční krvácení, vyrážky, neurologické obtíže. Poté, co jeden z pacientů zemřel na nezvladatelné křeče, firma další zkoušky zastavila. Během několika týdnů King přišel o svou laboratoř. Převzal ji od něj nový dánský vědec, který vyvíjel extrakt ze slin sumatranské žluté pijavice, což se ukazovalo jako slibnější.

King se přestěhoval do menší laboratoře, řekl si, že krevní srážlivost už mu jde na nervy a obrátil pozornost k lékům proti bolesti. Vyextrahoval zajímavou věc, levotočivý izomer jakéhosi proteinu z africké rohaté žáby, který vypadal, že by mohl mít narkotické účinky. Avšak King už ztratil dřívější důvěryhodnost, a když experti z firmy zkontrolovali jeho práci, dospěli k závěru, že výsledky jeho výzkumu nejsou dostatečně průkazné na to, aby firma mohla požádat Federální farmakologický úřad o schválení, že mohou začít novou substanci testovat. A tak byl projekt rohatá žába zrušen.

Kingovi bylo teprve pětadvacet a už měl za sebou dva karamboly. Tentokrát už jeho fotka ve výroční zprávě scházela. Povídalo se, že ho firma propustí, až mu vyprší termín jeho smlouvy. Když navrhl jiný výzkumný projekt, okamžitě mu jej zamítli. Nastalo temné období jeho života.

Tehdy ho Lewis Dodgson pozval na oběd.

Dodgson měl mezi vědci nechvalnou pověst, byl znám coby Podnikatel, kvůli způsobu, jímž vykrádal práce jiných, vylepšoval je a vydával za své vlastní. Dříve by King nikdy nedopustil, aby je spolu někdo třeba jen zahlédl. Avšak nyní dovolil, aby ho Dodgson zavedl do drahé rybí restaurace v San Franciscu.

„Výzkum je tvrdý chlebíček,“ pronesl Dodgson soustrastně.

„To sedí,“ přitakal King.

„Tvrdý a riskantní,“ pokračoval Dodgson. „Faktem je, že původní výzkum se jen zřídka setkává s úspěchem. Ale chápe to vedení firmy? Ne. Když takový výzkumný úkol zkrachuje, vy jste ten, kdo za to může. Není to fair.“

„To mi povídejte,“ zasmušil se King.

„Jenže tak to v téhle hře chodí,“ pokrčil Dodgson rameny a napíchl si nohu kraba s měkkým krunýřem.

King neříkal nic.

„Já osobně riziko rád nemám,“ rozvíjel dál Dodgson. „A základní výzkum je riskantní. Většina nových myšlenek je špatných a většina originálních prací neúspěšných. To je skutečnost. Jestliže cítíte, že vás neodolatelně přitahuje základní výzkum, můžete očekávat, že nebudete mít úspěch. Je to naprosto v pořádku, když pracujete na univerzitě, kde se neúspěch oceňuje a úspěch naopak vede k ostrakismu. Avšak v průmyslu… ne, ne. Originální práce v průmyslu není moudrý výběr pro životní kariéru. To vás zavede jenom do trablů. Což je to, co se vám právě stalo, drahý příteli.“

„Co s tím můžu dělat?“ zeptal se King.

„No,“ pronesl Dodgson. „Mám svou vlastní verzi vědecké pracovní metody. Říkám jí soustředěná vědecká práce. Jestliže se jako dobré prokáže jen několik málo myšlenek, proč na nich na všech pracovat sám? To je příliš obtížné. Nechte ostatní, aby na nich zapracovali – nechte je, aby riskovali – nechte je, aby si získali takzvanou slávu. Já raději počkám a rozvíjím myšlenky, které se už ukázaly jako slibné. Vybírám si to, co se dobré, a proměňuju to v ještě lepší. Nebo přinejmenším to dělám dostatečně odlišné, abych si to mohl nechat patentovat. A pak mi to říká pane. Pak je to moje.“

King užasl nad přímým způsobem, jakým Dodgson přiznával, že je zloděj. Nezdálo se, že by ho to jakkoli vyvádělo z míry. King se chvíli přehraboval ve svém salátu. „Proč mi tohle všechno říkáte?“

„Protože ve vás něco vidím,“ odvětil Dodgson. „Vidím ambice. Nenaplněné ambice. A říkám vám, Howarde, nemusíte být zklamaný. Dokonce se nemusíte nechat vyhodit z firmy, při příští kontrole úkolů. Což je přesně to, co se vám zřejmě stane. Jak staré máte dítě?“

„Čtyři roky,“ odpověděl King.

„Strašné, přijít o práci s takhle mladou rodinou. A nebude snadné získat práci někde jinde. Kdo vám teď ještě dá nějakou příležitost? Vědec v základním výzkumu si udělá jméno buď už do pětatřiceti, anebo není dál pravděpodobné, že se mu to ještě někdy podaří. Neříkám, že to je správné, ale takhle na to oni nahlížejí.“

King dobře věděl, jak na to nahlížejí – v každé firmě zabývající se biotechnologiemi v Kalifornii.

„Jenže Howarde,“ pokračoval Dodgson, naklonil se přes stůl a ztišil hlas, „očekává vás nádherný svět, když se rozhodnete, že se budete dívat na věci jinak. Existuje úplně odlišný způsob, jak byste mohl prožít život. Opravdu si myslím, že byste měl zvážit, co vám říkám.“

O dva týdny později se King stal Dodgsonovým osobním asistentem v oddělení Budoucích biogenických trendů, jak Biosyn nazýval své úsilí o provádění průmyslové špionáže. A v letech následujících King opět začal prudce stoupat po kariérním žebříčku v Biosynu – tentokrát proto, že Dodgson si ho oblíbil.

Nyní se King mohl pochlubit všemi nezbytnými rekvizitami úspěchu: měl Porsche, hypotéku na dům, rozvod a dítě, které navštěvoval o víkendech. To všechno proto, že se ukázal jako skvělý zástupce velitele, pracoval dlouho do noci, nezapomínal na detaily a chránil svého příliš mnoho mluvícího náčelníka před nepříjemnostmi. A v průběhu doby poznal King veškeré rysy Dodgsonovy povahy – jeho charisma, jeho vizionářství, i temnou, bezohlednou stránku jeho osobnosti. King si myslel, že tuhle bezohlednou stránku zvládne, že ji udrží na uzdě, že se za všechna ta léta už naučil, jak to dokázat.

Jenže někdy si tím nebýval zase tak jistý.

Jako třeba teď.

Protože se právě nacházeli ve vratkém, smradlavém rybářském člunu mířícím na širé moře a vzdalujícím se od jakési bohem zapomenuté kostarické vesničky, a protože se Dodgson v tuhle napjatou chvíli náhle rozhodl, že si zahraje jakousi hru, když se setkal s tou ženou, a napadlo ho, že ji vezme s sebou.

King sice netušil, co Dodgson zamýšlí, ale spatřil v Dodgsonových očích silný lesk, který tam dosud viděl jen párkrát, a byl to právě ten pohled, který jej znepokojoval.

Ta ženská Hardingová stála nyní na přední palubě nedaleko přídě. Hleděla do dálky, na oceán. King sledoval, jak Dodgson obchází džíp, a nervózně na něj kývl.

„Poslechni,“ řekl King, „musíme si promluvit.“

„Jistě,“ odvětil klidně Dodgson. „Copak se ti honí hlavou?“

A usmál se. Tím svým okouzlujícím úsměvem.

HARDINGOVÁ

Sarah Hardingová hleděla na šedivou, hrozivou oblohu. Jakmile opustili příbřežní pásmo, motorový člun sebou začal házet v těžkém vlnobití: Lodníci se vrhli k džípu, aby upevnili provazy, neboť neustále hrozilo, že se utrhne. Sarah stála na přídi a bojovala se žaludeční nevolností. Na vzdáleném horizontu, daleko vpředu, viděla tenkou černou čárku – to bylo poprvé, co zahlédla ostrov Isla Sorna.

Otočila se a ohlédla a spatřila Dodgsona s Kingem, jak se radí, hlavy vedle sebe, u zábradlí uprostřed lodi, pohrouženi do vzrušeného hovoru. Zdálo se, že Kinga cosi vyvedlo z míry, prudce gestikuloval. Dodgson naslouchal a vrtěl hlavou. Po chvíli položil Kingovi ruku na rameno. Zdálo se, že se pokouší mladého muže uklidnit. Ani jeden z mužů nevnímal ruch kolem džípu. Což je divné, pomyslela si, když uvážila, jaké starosti o svou výbavu projevovali předtím. Teď se zdálo, že je to vůbec nevzrušuje.

Pokud se týkalo třetího muže, Baseltona, samozřejmě že ho poznala a překvapilo ji, že jej nalezla tady, na tomhle malém rybářském člunu. Baselton jí bez zájmu potřásl rukou, a jakmile loď odrazila od přístaviště, zmizel v podpalubí. Už se znovu neobjevil. Ale možná že trpěl mořskou nemocí.

Pozorovala je dál a viděla, jak se Dodgson odtrhuje od Kinga a spěchá dohlédnout na námořníky. Jakmile King osaměl, přešel zkontrolovat popruhy, jimiž byly o něco dále na palubě přivázané krabice a soudky. Krabice nesly nápis Biosyn.

Hardingová nikdy předtím o žádné Biosyn Corporation neslyšela. Vrtalo jí hlavou, jaký vztah k ní Ian s Richardem mají. Kdykoli s Ianem hovořila, pokaždé se k firmám zabývajícím se biotechnologiemi vyjadřoval kriticky, dokonce pohrdavě. A tihle muži nevypadali na přátele. Byli příliš škrobení, příliš… se dávali na odiv.

Ale pak ji napadlo, že Ian se vždycky stýkal s podivnými přáteli. Pokaždé se neočekávaně objevovali v jeho bytě – japonský písmomalíř, indonéský herec, žonglér z Las Vegas v sáčku z lesklé látky, podivný francouzský astrolog, který byl přesvědčený, že Země je dutá… A pak tu byli jeho přátelé matematici. Ti byli opravdu pěkně praštění. Nebo to tak Sarah aspoň připadalo. Měli divoký pohled, byli zcela pohrouženi do svých důkazů. Těch důkazů bývaly celé stránky, někdy dokonce i stovky stránek. Jí to všechno připadalo strašně abstraktní. Sarah Hardingová si libovala, když se mohla dotýkat země, pozorovat zvířata, slyšet zvuky, které vydávají, a čichat jejich pach. To jí připadalo skutečné. Všechno ostatní nebylo nic víc než kupa teorií: možná správných, ale třeba mylných.

Přes příď se začaly převalovat vlny a Sarah se trochu stáhla, aby nepromokla. Zazívala, za posledních čtyřiadvacet hodin se příliš nevyspala. Dodgson dokončil obhlídku, zkontroloval upevnění džípu a přišel k ní.

„Všechno v pořádku?“ zeptala se.

„Ale ano,“ odvětil Dodgson a vesele se zasmál.

„Váš přítel King vypadal, že ho něco vyvedlo z míry.“

„Nerad cestuje lodí,“ vysvětlil Dodgson. Pokývl směrem k vlnám. „Ale už brzy nám bude líp. Do přistání nám schází už jenom hodinka nebo tak něco.“

„Prozraďte mi,“ vyptávala se. „Co to je Biosyn Corporation? Nikdy jsem o takové firmě neslyšela.“

„Je to malá firma,“ odvětil Dodgson. „Vyrábíme to, čemu se dnes říká konzumní biologie. Specializujeme se na organismy v oblasti sportu a volného času. Například jsme vyrobili nový druh pstruha a další lovné ryby. Nyní připravujeme nové druhy psů – menší mazlíčky určené pro byty městských obyvatel. A takové věci.“

Přesně to, co si Ian oškliví, pomyslela si. „Odkud znáte Iana?“

„Ach, to už je dávno,“ odpověděl Dodgson.

Postřehla, že to je úmyslně nekonkrétní odpověď. „Jak dávno?“

„Od toho parku.“

„Parku?“ řekla.

Přikývl. „Prozradil vám někdy, jak si poranil tu nohu?“

„Ne,“ odvětila. „Nikdy o tom nechtěl mluvit. Jenom mi řekl, že se to stalo, když dělal konzultanta a dostal se… Já nevím. Do nějakých trablů. Bylo to v nějakém parku?“

„Ano, v jistém smyslu,“ souhlasil Dodgson, vyhlížející na oceán. Po chvíli pokrčil rameny. „A co vy? Odkud ho znáte vy?“

„Byl jedním z oponentů mé doktorské práce. Jsem etoložka. Zabývám se studiem velkých savců v afrických travnatých ekosystémech. Ve východní Africe. Masožravců, zejména.“

„Masožravců?“

„Studuju hyeny,“ řekla. „Předtím jsem dělala lvy.“

„Už dlouho?“

„Teď už skoro deset roků. Šest let nepřetržitě, od svého doktorátu.“

„Zajímavé,“ přikývl Dodgson. „A to jste vážila celou tu cestu sem až z Afriky?“

„Ano, ze Seronery. Z Tanzánie.“

Dodgson sotva znatelně přikývl. Pohlédl jí přes rameno k ostrovu. „Vidíte. Zdá se, že se nakonec to počasí přece jenom vybere.“

Obrátila se a spatřila nad hlavou pruhy modře mezi tenčícími se mračny. Mezi nimi se pokoušelo proklubat ven slunce. Moře se trochu utišilo. A překvapilo ji, když si všimla, jak se ostrov mezitím přiblížil. Už jasně rozeznávala pobřežní útesy zvedající se nad mořem. Útesy byly šedivé a načervenalé sopečné skály, velice srázné.

„V Tanzánii,“ zeptal se Dodgson, „vedete velký výzkumný tým?“

„Ne. Pracuju sama.“

„Žádní studenti?“ řekl.

„Bohužel ne. Je to proto, že moje práce není příliš populární. Velcí masožravci na afrických savanách jsou především noční zvířata. Takže svůj výzkum provádím většinou v noci.“

„To musí být složité pro vašeho manžela.“

„No, nejsem vdaná,“ řekla a nepatrně pokrčila rameny.

„To mě překvapuje,“ odvětil. „Taková pohledná žena jako vy…“

„Nikdy jsem na to neměla kdy,“ odpověděla rychle. Aby změnila téma hovoru, řekla: „Kde na tom ostrově přistaneme?“

Dodgson se obrátil, aby se podíval. Nyní se už nacházeli dostatečně blízko, aby viděli, jak vlny, vysoké a bílé, narážejí na úpatí útesů. Byli už jen dva nebo tři kilometry daleko.

„Je to neobvyklý ostrov,“ řekl Dodgson. „Celá oblast Střední Ameriky je vulkanická. Mezi Mexikem a Kolumbií je asi tak třicet aktivních sopek. Všechny tyhle příbřežní ostrůvky byly kdysi činné sopky, součást centrálního řetězce. Ale na rozdíl od pevniny jsou tyhle ostrovy nyní nečinné. Nedošlo na nich k erupci už tisíc roků nebo tak nějak.“

„Takže vidíme vnější kužel kráteru?“

„Přesně tak. Útesy jsou kompletně výsledkem eroze z deště, ale oceán eroduje také spodní část útesů. Ty rovné úseky na útesech, které vidíte, to jsou místa, která omlelo moře při hladině, a obrovské kusy skály vlny podemlely a smetly do hlubin. Je to všechno měkká sopečná hornina.“

„A tedy přistanete…“

„Na návětrné straně je několik míst, kde oceán vyhlodal do skály jeskyně. A na dvou z těch míst vyúsťují jeskyněmi řeky tekoucí z vnitrozemí ostrova. Takže jsou sjízdné.“ Ukázal kupředu. „Tam, vidíte, tam můžete vidět právě jednu z těch jeskyní.“

Sarah Hardingová spatřila temný nepravidelný otvor vyhloubený do úpatí útesu. Všude kolem něj se tříštily vlny, spršky bílé vody stříkaly na patnáct metrů vysoko do vzduchu.

„To chcete zavést člun do téhle jeskyně?“

„Jestli nám počasí vydrží, tak ano.“ Dodgson se odvrátil. „Nemějte strach, není to tak zlé, jak to vypadá. Mimochodem, co jste to říkala? O Africe? Kdy jste odletěla z Afriky?“

„Ihned nato, co mi zavolal doktor Thorne. Říkal, že jede s Ianem zachraňovat Richarda, a ptal se mě, jestli bych nechtěla přijet taky.“

„A co jste řekla vy?“

„Řekla jsem, že si to ještě rozmyslím.“

Dodgson se zamračil. „Vy jste jim neslíbila, že přijedete?“

„Ne. Protože jsem si nebyla jistá, že se mi chce. Mám na mysli, že jsem hodně zaměstnaná. Mám svou práci. A je to kus cesty.“

„Ze staré lásky,“ řekl Dodgson a soucitně přikývl.

Povzdechla. „No. Však víte. Ian.“

„Ano, znám Iana,“ souhlasil Dodgson. „Docela charakter.“

„I takhle se to dá podat,“ řekla.

Rozhostilo se nepříjemné mlčení. Dodgson si odkašlal. „Jsem z toho trošku zmatený,“ řekl. „Komu jste tedy řekla, že sem jedete?“

„Nikomu,“ odvětila. „Prostě jsem skočila do prvního letadla a odletěla.“

„Ale co vaše univerzita, vaši kolegové…“

Pokrčila rameny. „Nebyl čas. A jak už jsem řekla, pracuju samotná.“ Znovu se podívala k ostrovu. Útesy se tyčily vysoko nad člunem. Byly už jen několik set metrů daleko. Jeskyně nyní vypadala mnohem větší, avšak vlny prudce narážely do obou jejích stěn. Zavrtěla hlavou. „Vypadá to pěkně divoce.“

„Nemějte obavy,“ odpověděl Dodgson. „Vidíte? Kapitán se na to už připravuje. Jakmile projedeme ústím, budeme naprosto v bezpečí. A pak… Mělo by to být velmi vzrušující.“

Člun se zakymácel a ponořil se hluboko do vln, vratce sklouzl. Zachytila se zábradlí. Dodgson vedle ní se zašklebil. „Chápete, co mám na mysli? Vzrušující, že?“ Náhle vypadal, že je nabitý energií, téměř vzrušený. Tělo měl napjaté, zamnul si ruce. „Nemusíte mít strach, paní Hardingová, nemůžu připustit, aby se něco přihodilo…“

Nechápala, o čem to mluví, ale než stačila odpovědět, špička člunu se opět ponořila, zalila je sprška vody a Hardingová se mírně zapotácela. Dodgson se prudce sehnul – zjevně proto, aby jí poskytl oporu – ale pak jako by se cosi zvrtlo – tělem jí narazil do nohou, nadzvedl ji – a v tom okamžiku do nich narazila další vlna. Hardingová cítila, že vrávorá. Vykřikla a pevně se chytila zábradlí. Ale všechno se to seběhlo příliš rychle, celý svět se jí převrátil vzhůru nohama a roztočil se, hlava jí zazvonila o zábradlí a pak se převrátila a padala volným prostorem. Viděla, jak kolem ní proplouvá odlupující se nátěr na trupu člunu, viděla, jak se proti ní prudce zvedá zelený oceán, a pak jí vyrazilo dech náhlé ledové bodnutí, když se ponořila do divokého, vzdouvajícího se moře, a potopila se do vln, do temnot.

ÚDOLÍ

„Všechno jde výjimečně dobře,“ pochvaloval si Levine a zamnul si ruce. „Daleko to předčí všechna moje očekávání, musím říct. Nic mě nemohlo potěšit víc.“

Stál na posedu společně s Thornem, Eddiem, Malcolmem a dětmi a díval se dolů na dno údolí pod nimi. V malé pozorovatelně se všichni potili, polední vzduch byl nehybný a horký. Travnaté louky kolem nich byly opuštěné, většina dinosaurů se ukryla pod stromy, do stínu, který poskytoval chládek.

Výjimkou bylo stádo apatosaurů, které opustilo stromy, aby se vrátilo k řece, kde se teď znovu napájelo. Velikánská zvířata se tísnila podél říčního břehu. V těsném sousedství, jen více roztaženi do šířky, pili parasaurolophasauři s vysokými hřebínky, tihle poněkud menší dinosauři se velice rádi zdržovali poblíž stáda apatosaurů.

Thorne si vytřel pot z očí a řekl: „A co vás konkrétně potěšilo?“

„To, co tu vidíme,“ odvětil Malcolm. Pohlédl na hodinky a cosi si zapsal do poznámek. „Dostáváme takové údaje, jaké jsem doufal, že dostaneme. Je to velice vzrušující.“

Thorne zazíval, ospalý vedrem. „Proč je to vzrušující? Dinosauři pijí. Co je na tom tak úžasného?“

„Už zase pijí,“ opravil ho Levine. „Podruhé za jednu hodinu. V poledne. Takový příjem tekutin napovídá mnohé o termoregulačních procesech, které v těchhle velikých zvířatech probíhají.“

„Chcete říct, že hodně pijí, aby si ochladila vnitřní prostředí,“ řekl Thorne, který špatně snášel vědeckou hantýrku.

„Ano. Proto, jasně. Pijí hodně. Ale podle mého názoru může mít jejich návrat k řece ještě úplně jiný význam.“

„Jaký?“

„Podívejte, podívejte!“ vykřikl Levine a ukazoval dolů. „Podívejte na ta stáda. Podívejte, jak jsou prostorově uspořádána. Vidíme něco, čeho ještě nikdo jiný nebyl svědkem, co v případě dinosaurů nikdy nikoho ani nenapadlo. Vidíme skutečnou symbiózu dvou druhů.“

„Vážně?“

„Ano,“ potvrdil Levine. „Apatosauři a parasauři jsou spolu. Viděl jsem je pohromadě už včera. Vsadím se, že žijí pospolitě neustále, když vyjdou na otevřené prostranství. Bezpochyby si lámete hlavu proč.“

„Bezpochyby,“ zavrčel Thorne.

„Důvod je ten,“ vysvětloval Levine, „že apatosauři jsou velice silní, ale mají špatný zrak, zatímco parasauři jsou malí, ale vidění mají nesmírně ostré. Takže oba druhy se zdržují pospolitě za účelem společné obrany. Stejným způsobem, jakým žijí společně na afrických savanách zebry a paviáni. Zebry mají dobrý čich a paviáni skvělý zrak. Společně mají proti dravcům lepší šance než každý samostatně.“

„A vy si myslíte, že v případě dinosaurů je to pravda, protože…“

„Je to naprosto zřejmé,“ řekl Levine. „Jen se podívejte, jak se chovají. Když jsou obě stáda samotná, každé z nich se zdržuje těsně pohromadě. Ale když jsou společně, parasauři se rozptylují, opouštějí své předchozí uspořádání do těsného stáda a formují vnější kruh kolem apatosaurů. Přesně tak, jak to vidíte právě nyní. To může znamenat pouze jediné, že totiž jednotlivé parasaury ochraňuje stádo apatosaurů. A obráceně. Nemůže to být nic jiného než společná obrana proti dravcům.“

Zatímco pozorovali zvířata pod sebou, jeden z parasaurů zvedl hlavu a zadíval se přes řeku. Žalostně zahoukal, byl to táhlý, melodický zvuk. Všichni ostatní parasauři vzhlédli a také se tam zadívali. Apatosauři pokračovali v pití z řeky, ačkoli jedno či dvě dospělá zvířata zvedla své dlouhé krky.

V poledním vedru kolem nich bzučel hmyz. „Tak kde jsou ti dravci?“ řekl Thorne.

„Tamhle,“ odpověděl Malcolm a ukázal na skupinku stromů na opačném břehu řeky, nedaleko od vody.

Thorne se tam zadíval, ale neviděl nic.

„Copak je nevidíte?“

„Ne.“

„Tak se podívejte pořádně. Jsou to taková malá, ještěrkám podobná zvířata. Tmavohnědá. Raptoři,“ vysvětlil Malcolm.

Thorne pokrčil rameny. Pořád nic neviděl. Levine stojící vedle něj začal žvýkat tyčinku. Protože nechtěl odložit dalekohled, upustil obal na podlahu posezu. Útržek papíru se snášel dolů k zemi.

„Jaké to je?“ zeptal se Arby.

„Dobré. Trochu sladké.“

„Nemáte ještě jednu?“ požádal Arby.

Levine si prohrabal kapsy a podal mu jednu sladkou tyčinku. Arby ji rozlomil na dvě poloviny a jednu z nich dal Kelly. Ze své části sejmul obal, pečlivě jej složil a zastrčil do kapsy.

„Jistě si uvědomujete, že to je vysoce signifikantní,“ řekl Malcolm. „Pro vyjasnění problému vyhynutí. Už je zřejmé, že vymření dinosaurů je mnohem složitější otázka, než si doposud kdokoli uvědomoval.“

„Fakt?“ řekl Arby.

„No, uvaž,“ odvětil Malcolm. „Všechny teorie o vymření jsou založeny na fosilních nálezech. Ale fosilní nález neříká nic o chování, které tady vidíme. Nepozná se na něm složitost skupinové interakce.“

„Protože fosilní nálezy jsou prostě jenom kosti,“ řekl Arby.

„Správně. A kosti nejsou chování. Když se nad tím zamyslíš, fosilní nálezy jsou něco jako fotografie: zamrzlé okamžiky něčeho, co je pohyblivá, živá skutečnost. Když se díváš na fosilní nálezy, je to jako bys listoval rodinným albem. Dobře víš, že v takovém albu není všechno. Víš, že mezi jednotlivými obrázky šel život. Jenže o tom, co se mezi nimi odehrávalo, nemáš žádný záznam, máš jenom ty obrázky. Takže si je prohlížíš a prohlížíš. A velice brzy si začneš myslet, že to album není jenom soubor fotografií, ale skutečnost jako taková. Všechno začneš vysvětlovat na základě alba a na skutečnost, která se za tím vším skrývá, prostě zapomeneš.“

„A máš tendenci,“ pokračoval Malcolm, „myslet na úrovni fyzikálních událostí. Začneš se dohadovat, že vymření způsobila nějaká vnější fyzikální příčina. Země se srazila s meteoritem a změnilo se klima. Nebo vybuchla sopka a změnila klima. Anebo meteorit způsobil výbuch sopky a změnilo se klima. Nebo se proměnila vegetace, druhy hladověly a vyhynuly. Nebo se rozšířila jakási nová choroba a druhy vyhynuly. Nebo vyrostla nová rostlina a všichni dinosauři se otrávili. V každém případě je předmětem dohadů jakási vnější událost. Ale nikdo zatím nepřišel s myšlenkou, že se mohla proměnit samotná zvířata – ne co do kostí, ale co do jejich chování. A přece když se díváš na zvířata jako jsou třeba tahle, a vidíš, jaké složité vzory jejich chování vykazuje, uvědomuješ si, že nějaká změna skupinového chování snadno mohla vést k vyhynutí.“

„Jenže proč by se skupinové chování změnilo?“ namítl Thorne. „Pokud tu nedošlo k nějaké vnější katastrofě, která by si nějakou změnu vynutila, proč by se mělo chování měnit?“

„Ve skutečnosti,“ odvětil Malcolm, „se chování proměňuje pořád, neustále. Naše planeta je dynamické, aktivní prostředí. Mění se klima. Mění se pevniny. Kontinenty se posouvají. Hladina světového oceánu stoupá a klesá. Vznikají pohoří a eroze je zase zahladí. Všechny organismy na celé planetě se neustále adaptují na tyto změny. Nejlepší organismy jsou ty, které se umějí zadaptovat nejrychleji. Proto je obtížné přijmout teorii, že katastrofa, která vyvolala nějakou rozsáhlou změnu, by mohla být příčinou vyhynutí, poněvadž se stejně neustále odehrává mnoho změn.“

„V tom případě,“ řekl Thorne, „co tedy způsobilo vyhynutí dinosaurů?“

„Určitě ne prudká změna samotná,“ řekl Malcolm. „To nám fakta jasně říkají.“

„Jaká fakta?“

„Po každé veliké změně prostředí následovala vždy vlna vymírání druhů – ale ne okamžitě. K vymírání začíná docházet o tisíce či miliony roků později. Vezměte si poslední zalednění v Severní Americe. Rozšířily se ledovce, prudce se proměnilo klima, ale zvířata nevymřela. Až teprve když ledovce znovu ustoupily, až když byste si řekli, že se věci vrátily k původnímu normálu, vyhynula spousta druhů. To je doba, kdy z tohoto kontinentu zmizely žirafy a tygři a mamuti. A to je obvyklý průběh. Vypadá to téměř tak, jako by velká změna druhy oslabila, ale k vlastnímu vyhynutí dochází až později. Tenhle úkaz je už dobře doložený.“

„Říká se mu fenomén Oslabení předvoje,“ podotkl Levine.

„A jaké je pro to vysvětlení?“

Levine mlčel.

„Žádné neexistuje,“ přiznal Malcolm. „Je to paleontologická záhada. Ale jsem přesvědčen, že mnoho nám o tom říká teorie chaosu. Protože jestli je pravdivá teorie o životu na rozhraní chaosu, pak každá větší změna posunuje zvířata blíž k rozhraní. To destabilizuje všechny druhy chování. A když se prostředí zase vrátí do původní podoby, není to ve skutečnosti návrat k normálu. Slovy evoluční terminologie je to další velká změna, a to už je pro zvířata příliš, než aby se s ní vyrovnala. Domnívám se, že se nové chování zvířecích populací může projevit neočekávanými způsoby, a myslím si, že vím, proč dinosauři…“

„Co je to?“ přerušil ho Thorne.

Thorne hleděl směrem ke stromům a viděl, jak se z nich vynořil osamělý dinosaurus. Byl značně štíhlý, rychle se pohyboval po zadních nohách a rovnováhu udržoval pomocí pevného ocasu. Byl necelé dva metry vysoký, zelenohnědý s temně rudými pruhy, jako tygr.

„Tohle,“ odpověděl Malcolm, „je velociraptor.“

Thorne se obrátil na Levina. „Tak tohle vás honilo po stromech? To ale vypadá ošklivě!“

„Zato je to výkonné,“ odvětil Levine. „Tahle zvířata jsou skvěle zkonstruované stroje na zabíjení. Vsadil bych se, že to jsou nejvýkonnější dravci v celých dějinách naší planety. Ten, který právě vylezl ven, bude zvíře alfa. Vůdce smečky.“

Thorne zahlédl mezi stromy pohyb. „Je jich tam víc.“

„Ale ano,“ souhlasil Levine. „Zrovna tahle smečka je velice početná.“ Zvedl dalekohled a zahleděl se jím. „Rád bych zjistil polohu jejich hnízda,“ řekl. „Nedokázal jsem je tady na ostrově nikde najít. Samozřejmě že si je ukrývají, ale i tak…“

Všichni parasauři hlasitě křičeli a sbíhali se blíž ke stádu apatosaurů. Ale velicí apatosauři se zdáli poměrně neteční, dospělá zvířata nejblíže k vodě se k blížícímu se raptorovi jen obrátila zadky.

„To na něj kašlou?“ podivil se Arby. „Dokonce jim ani nestál za to, aby se po něm ohlédli.“

„Nenech se vysmát,“ řekl Levine, „apatosauři o něm dobře vědí. Možná že vypadají jako velikánské krávy, ale takové zdání klame. Ty bičovité ocasy jsou dlouhé deset nebo dvanáct metrů a váží několik tun. Všimni si, jak rychle jimi umějí švihat. Jediná rána takovým ocasem by útočníkovi přerazila páteř.“

„Takže to, že se k němu obrátili zády, je součástí jejich obrany?“

„Nesporně ano. A můžeš teď vidět, jak dlouhými krky vyrovnávají váhu svých ocasů.“

Ocasy dospělých zvířat byly tak dlouhé, že dosahovaly přes řeku, až na druhý břeh. Komíhaly se sem a tam, parasauři křičeli a vedoucí raptor se obrátil pryč. Několik okamžiků nato zmizela celá smečka a podél okraje lesa zamířila do hor.

„Vypadá to, že jste měl pravdu,“ řekl Thorne. „Ty ocasy je odstrašily.“

„Kolik jste jich napočítal?“ zeptal se Levine.

„Nevím. Deset až dvanáct. Možná, že jsem jich pár přehlédl.“

„Čtrnáct.“ Malcolm si načmáral poznámku do notesu.

„Nechcete jít za nimi?“ zeptal se Levine.

„Teď ne.“

„Mohli bychom si vzít Explorer.“

„Možná později,“ řekl Malcolm.

„Myslím, že potřebujeme vědět, kde mají svoje hnízdo,“ naléhal Levine. „To má zásadní důležitost, Iane, jestli máme zjistit vztah dravec-kořist. Nic není důležitější než právě tohle. A teď máme skvělou příležitost, jak je následovat…“

„Možná později,“ odbyl ho Malcolm. Znovu se podíval na hodinky.

„To už je dnes posté, co se díváte na hodinky,“ podotkl Thorne.

„Blíží se poledne,“ pokrčil Malcolm rameny. „Mimochodem, co je se Sarah? Neměla by už brzy dorazit?“

„Ano. Hádám, že by se teď už měla objevit každou chvíli,“ souhlasil Thorne.

Malcolm si otřel čelo. „Tady nahoře je ale vedro!“

„Ano, to je.“

Naslouchali bzučení hmyzu v poledním slunci a sledovali, jak se raptoři zase stahují.

„Víte, tak mě něco napadá,“ řekl Malcolm. „Možná bychom se měli vrátit.“

„Vrátit?“ vyhrkl Levine. „Teď? A co naše pozorování? A co kamery, které chceme rozmístit, a…“

„Nevím, možná by nebylo špatné udělat si přestávku.“

Levine na něj nevěřícně zíral. Neřekl nic.

Thorne a děti si Malcolma mlčky prohlíželi.

„No, zdá se mi,“ pokračoval Malcolm, „že jestli Sarah Hardingová urazila celou tu dálku až z Afriky, měli bychom tam být a pozdravit se s ní.“ Pokrčil rameny. „Myslím si, že to je elementární zdvořilost.“

„Neuvědomil jsem si, že, no…“ pronesl Thorne.

„Ne, ne,“ bránil se Malcolm rychle. „Nic takového. Já jenom, tedy… Víte, možná že dokonce ani nepřijede.“ Náhle vypadal nejistě. „Řekla, že přijede?“

„Řekla, že si to ještě rozmyslí.“

Malcolm se zamračil. „Pak tedy přijede. Jestli Sarah řekla tohle, tak přijede. Já ji znám. Tak. Co říkáte, nechcete se vrátit?“

„Určitě ne,“ odvětil Levine upřeně hledící do dalekohledu. „Odejít odsud, to by mě ani ve snu nenapadlo.“

„Doktore?“ obrátil se Malcolm. „Nechcete se vrátit?“

„Jistě,“ souhlasil Thorne a otřel si čelo. „Je horko.“

„Jak Sarah znám,“ řekl Malcolm šplhající dolů po konstrukci, „až přijede na tenhle ostrov, bude vypadat ohromně.“

JESKYNĚ

Vydrápala se vzhůru a hlavou pronikla nad hladinu, avšak všude viděla jen samou vodu – ohromné vlny zvedající se pět metrů na všech stranách. Síly oceánu byly úžasné. Vlna ji hodila kupředu, pak dozadu a Sarah byla proti tomu zcela bezmocná. Motorový člun nikde neviděla, jen zpěněné moře, kam až oko dohlédlo. Neviděla ani ostrov, jen vodu a vodu. Samou vodu. Musela se vzepřít zničující panice, která ji přepadla.

Pokusila se kopat nohama proti proudu, ale boty byly jako z olova. Znovu se potopila, vydrápala se nahoru a lapala po dechu. Musí se nějak zbavit bot. Zhluboka se nadechla, potopila se hlavou pod vodu a pokusila si rozvázat tkaničky. Zápasila s uzly a plíce jí hořely. Oceán si s ní neustále pohazoval sem a tam.

Shodila jednu botu, nadechla se a znovu šla pod vodu. Zatímco rvala za druhý uzel, prsty jí zdřevěněly chladem. Připadalo jí, že už to trvá celé hodiny. Konečně měla nohy volné, lehoučké, čubičkou se dostala nad hladinu a lačně se nadechla. Příboj ji vyhodil vysoko do vzduchu a zase smetl do propasti. Ostrov nikde nezahlédla. Znovu ji přepadla panika. Obrátila se a ucítila, jak ji vlna opět zvedá vzhůru. A pak už ostrov viděla.

Strmé útesy byly blízko, děsivě blízko. Vlny narážely do skály a duněly. Nebyla dál než padesát metrů a vlny ji neúprosně unášely přímo do hučícího příboje. Když se znovu vyhoupla na hřeben vlny, uviděla jeskyni, nějakých sto metrů po své pravé ruce. Pokusila se tím směrem plavat, ale bylo to beznadějné. Vůbec neměla sílu se z těchhle gigantických vln vymanit. Cítila pouze sílu moře, které ji hnalo proti útesům.

Panikou se jí divoce rozbušilo srdce. Chápala, že náraz ji okamžitě zabije. Zalila ji vlna, napila se mořské vody a rozkašlala se. Oči se jí zamžily. Cítila, že se jí obrací žaludek, a také strašnou, strašlivou hrůzu.

Sklonila hlavu a začala plavat, tempo za tempem, a nohama pracovala ze všech sil. Nevnímala, jestli se pohybuje nebo ne, cítila jen, jak ji příboj táhne stranou. Neodvažovala se podívat. Zabrala nohama ještě silněji. Když zvedla hlavu, aby se nadechla, spatřila, že kousek k severu postoupila – ne mnoho, ale přece jen trošku. Nepatrně se k jeskyni přiblížila.

Povzbudilo ji to, ale stále ji ochromovala hrůza. Už jí zbývala jen taková troška sil! Paže a nohy ji bolely námahou. Plíce měla v jednom ohni. Dýchala krátkými, prudkými vdechy. Znovu se rozkašlala, chytila dech, sklonila hlavu a plavala dál.

Dokonce i s ponořenou hlavou už slyšela temné dunění příboje o útesy. Zabrala ze všech sil. Proud a vlny s ní pohazovaly vlevo vpravo, dopředu dozadu. Bylo to beznadějné. Ale stále bojovala.

Bolest ve svalech se stala postupně trvalou a ochromující. Přepadl ji pocit, že s ní žila po celý život. Pak ji přestala vnímat. Zapomněla na celý svět a plavala.

Když pocítila, že ji znovu vlna nese vzhůru, zvedla hlavu, aby se nadechla. Užasla, když spatřila, že jeskyně je už velice blízko. Ještě pár temp a vlny ji hodí přímo do ní. Pomyslela si, že v okolí jeskyně by proud mohl být méně prudký. Jenže nebyl, vlny po obou stranách jeskyně prudce narážely a šplhaly vysoko po stěnách útesu, aby vzápětí spadly nazpět. Člun nebyl nikde v dohledu.

Znovu ponořila hlavu a z posledních sil vyrazila vpřed. Cítila, jak jí celé tělo vypovídá službu. Už to dlouho nevydrží. Věděla, že ji to nese proti skaliskům. Teď už slyšela dunění příboje velice silně. Znovu zabrala a náhle ji uchopila velikánská vlna, zvedla ji a nesla ji přímo proti útesu. Byla proti tomu zcela bezmocná. Zvedla hlavu, aby se rozhlédla, ale viděla jen temnotu, inkoustovou temnotu.

S pocitem vyčerpání a bolesti si uvědomila, že se nachází uvnitř jeskyně. Vlna ji hodila přímo dovnitř! Dunivý zvuk byl dutý, slyšela ozvěnu. Bylo tu příliš tma, než aby viděla některou ze stěn. Proud tekl silně a odnášel ji neustále hlouběji. Hodně se nadechla a udělala několik slaboučkých temp. Vzápětí narazila na skálu a na okamžik ucítila spalující bolest, a pak ji to unášelo hlouběji do jeskyně. Ale teď už tu byl rozdíl. Na stropě spatřila záblesky světla a zdálo se jí, že voda kolem ní se rozsvítila. Proud se utišil. Zjistila, že teď už udrží hlavu nad hladinou mnohem snáze. Vpředu uviděla horké světlo, zářivě horké – konec jeskyně.

A náhle, překvapivě, ji proud vnesl do slunečního světla a do otevřeného prostoru. Zjistila, že se nachází uprostřed řeky s blátivými břehy pokrytými hustým zeleným porostem. Vzduch byl horký a stojatý, slyšela vzdálený pokřik ptactva z džungle.

Vpředu za ohybem řeky uviděla záď Dodgsonova člunu už připoutaného ke břehu. Žádného člověka však nespatřila, a ani o to nestála.

Sebrala všechny zbývající síly, doplavala ke břehu a zachytila se mangrovového porostu, který tu hustě bujel na úrovni říční hladiny. Nezbýval jí dostatek sil, aby se udržela rukou, a proto se zahákla loktem za kořen. Ležela na zádech v mírném proudu, hleděla na oblohu a těžce oddechovala.

Netušila, jak dlouho to trvalo, ale nakonec se už cítila dostatečně silná, aby se přitahovala pažemi za mangrovové kořeny trčící k vodní hladině, až dospěla k úzké škvíře v porostu, vedoucí na bahnitý plácek na břehu. Když se vytáhla z vody na kluzký břeh, povšimla si, že do bahna se otisklo několik značně velikých zvířecích stop. Byly to podivné stopy se třemi prsty, z nichž každý končil velikým drápem…

Sehnula se, aby stopy blíže prozkoumala, a vzápětí ucítila, jak se třese celá země, jak se jí chvěje pod rukama. Padl na ni velikánský stín. Sarah vzhlédla a v úžasu hleděla na kožený, bílý spodek břicha jakéhosi ohromného zvířete. Byla příliš slabá, než aby dokázala cokoli podniknout, dokonce ani nebyla schopná zvednout hlavu.

Poslední, co viděla, byla obrovitá kožená noha, která došlápla přímo vedle ní a rozstříkla bláto, a zaslechla tichý frkavý zvuk. Pak ji náhle přemohlo vyčerpání a Sarah Hardingová se zhroutila na záda. Oči se jí vyvrátily vzhůru a ztratila vědomí.

DODGSON

Několik metrů od říčního břehu Lewis Dodgson vyšplhal do džípu značky Wrangler, vyrobeného na zakázku, a zabouchl za sebou dvířka. Howard King sedící vedle něj na sedadle pro spolujezdce si tiskl dlaně jednu o druhou.

„Jak jste jí to mohl udělat?“ protestoval.

„Udělat co?“ zeptal se George Baselton ze zadního sedadla.

Dodgson neodpověděl. Otočil klíčkem v zapalování. Motor zarachotil a naskočil. Zařadil náhon na všechna čtyři kola a zamířil vzhůru do kopce, do džungle, pryč od člunu přivázaného u břehu.

„Jak jste mohl?“ opakoval znovu vzrušeně King. „Prokristapána!“

„To, co se stalo, byla nehoda,“ odvětil Dodgson.

„Nehoda? Nehoda?“

„Správně, nehoda,“ řekl pevně Dodgson. „Přepadla přes zábradlí.“

„Já jsem nic neviděl,“ řekl Baselton.

King zavrtěl hlavou. „Kristepane, jestli to bude někdy někdo vyšetřovat…“

„No a co?“ přerušil ho Dodgson. „Pluli jsme po rozbouřeném moři, ona stála na přídi, narazila do nás veliká vlna a smetla ji přes palubu. Neuměla moc dobře plavat. My jsme kroužili a pátrali po ní, ale bylo to beznadějné. Velice nešťastná nehoda. Takže z čeho si děláš starosti?“

„Z čeho si dělám starosti?“

„Ano, Howarde. Přesně tak, co ti sakra dělá starosti?“

„Já to přece viděl, pro Kristovy živé rány…“

„Ne, tos teda neviděl,“ odsekl Dodgson.

„Já nic neviděl,“ znovu se vmísil Baselton. „Byl jsem dole v podpalubí, celou dobu.“

„Tak to buďte rád,“ řekl Howard King. „Ale co když dojde k nějakému vyšetřování?“

Džíp se drkotal po rozblácené půdě a mířil hlouběji do džungle.

„Žádné vyšetřování nebude,“ prohlásil Dodgson. „Z Afriky odletěla ve spěchu a nikomu neprozradila, kam má namířeno.“

„Jak to víš?“ zasténal King.

„Protože mi to řekla, Howarde. Tak to vím. Teď vytáhni mapu a přestaň fňukat. Věděls, do čeho jdeš, když ses se mnou dal dohromady.“

„Netušil jsem, že někoho zabiješ, kristepane.“

„Howarde,“ pronesl Dodgson s povzdechem. „Nic se nestane. Vytáhni tu mapu.“

„Jak to můžeš vědět?“ naléhal King.

„Protože vím, co dělám,“ odsekl Dodgson. „Proto. Na rozdíl od Malcolma a Thorna, kteří jsou kdesi tady na tomhle ostrově a někde se tu piškvoří, já sakra dobře vím, co si v téhle zatracené džungli počít.“

Zmínka o cizích lidech vzbudila v Kingovi novou starost. Rozčileně řekl: „Co když na ně třeba narazíme?“

„Ne, Howarde, nenarazíme. Nikdy se dokonce ani nedozvědí, že jsme tu byli. My na tomhle ostrově strávíme pouhé čtyři hodiny, víš? Přistáli jsme v jednu. Zpátky v člunu budeme v pět. Zpět v přístavu v sedm. Zpátky v San Franciscu o půlnoci. Prásk. Finito. A konečně, po všech těch letech, budu mít to, co jsem měl mít už dávno.“

„Dinosauři embrya,“ vmísil se Baselton.

„Embrya?“ zeptal se překvapeně King.

„Ach, embrya mě teď už nezajímají,“ odvětil Dodgson. „Před lety jsem se pokoušel získat zmrazená embrya, ale dnes už není žádný důvod si lámat hlavu s embryi. Chci oplodněná vejce. A za čtyři hodiny je budu mít, od každého druhu, který se na tomhle ostrově vyskytuje.“

„Jak to chceš zvládnout za čtyři hodiny?“

„Protože znám přesnou polohu všech dinosauřích hnízd na ostrově. Tu mapu, Howarde!“

King roztáhl mapu. Byla topografická mapa ostrova o rozměrech šedesát krát devadesát centimetrů, která zobrazovala terénní převýšení pomocí modrých vrstevnic. Na několika místech, v nížinných oblastech, byly husté červené koncentrické kruhy. Někde dokonce shluky takových kruhů. „Co je to?“ zeptal se King.

„Proč si nepřečteš, co je tam napsáno?“ vyzval ho Dodgson.

King obrátil mapu a prohlédl si legendu. „Sigma data Landsat/Nordstat smísená spektra VSFR/FASLR/IFFVR. A pak řada čísel. Ne, počkat. Data.“

„Správně,“ pochválil ho Dodgson. „Data.“

„Průletová data? Tohle je sumární mapa, kde jsou shromážděny údaje z několika přeletů družice?“

„Správně.“

King se zamračil. „A tohle vypadá jako… viditelné spektrum, false aperture radar, a… co?“

„Infračervené. Širokopásmový tepelný záznam.“ Dodgson se zasmál. „Tohle všechno jsem dokázal za dvě hodiny. Natáhnout všechna ta družicová data, sumarizovat je a získat odpovědi, které jsem chtěl.“

„Už chápu,“ řekl King. „Tyhle červené kruhy jsou infračervené signály!“

„Ano,“ přitakal Dodgson. „Získal jsem všechny přelety družic přes tenhle ostrov za posledních několik let a zanesl jsem do mapy umístění zdrojů tepla. A umístění se přelet od přeletu překrývalo, čímž vznikly tyhle červené koncentrické značky. Což znamená, že zvířata mají tendenci setrvávat zejména v těchhle místech. Proč?“ Obrátil se na Kinga. „Protože tam mají hnízda.“

„Ano. Tak to určitě je,“ souhlasil Baselton.

„Možná jsou to místa, kde žerou,“ namítl King.

Dodgson podrážděně zavrtěl hlavou. „Tyhle kruhy zjevně nemohou být místa, kde žerou.“

„Proč ne?“

„Protože tahle zvířata váží v průměru dvacet tun kus, proto. Máš stádo dvacetitunových dinosaurů, což znamená, že lesem táhne čtvrt milionu kilo živé hmoty. Tolik velikánských zvířat sežere v průběhu dne spousty zelené hmoty. A jediný způsob, jak to mohou provést, je za pohybu. Pravda?“

„Hádám…“

„Hádáš? Rozhlédni se kolem sebe, Howarde. Vidíš snad v pralese nějakou denudovanou oblast? Ne, nevidíš. Sežerou ze stromu pár lístků a jdou dál. Věř mi, tahle zvířata se musejí pohybovat, aby se nažrala. Ale co se nepohybuje, jsou jejich hnízdiště. Takže ty červené kruhy musejí být hnízdiště.“ Letmo pohlédl na mapu. „A pokud se nemýlím, první z těch hnízd je přímo za tímhle kopcem, dole na druhé straně.“

Džíp se smýkal po rozblácené půdě a dral se vpřed vzhůru do kopce.

VOLÁNÍ DRUŽKY

Richard Levine stál na posedu a sledoval stáda dinosaurů dalekohledem. Malcolm se společně s ostatními vrátil do trajleru, zanechali ho samotného. Levinovi se ulevilo, když je viděl odcházet. Levine byl spokojený, že může pozorovat tahle nezvyklá zvířata, a uvědomoval si, že Malcolm nesdílí jeho bezbřehé nadšení. Fakticky se zdálo, že Malcolm uvažuje o čemsi jiném. A zejména byl Malcolm netrpělivý pozorovatel – rád analyzoval údaje, ale nechtělo se mu je sbírat.

Samozřejmě tenhle rozdíl mezi vědci byl dobře známý, jako rozdíl mezi dvěma základními vědeckými typy. Za skvělý příklad může posloužit fyzika. Experimentátoři a teoretikové žili obojí v naprosto jiném světě. Předávali si sice navzájem své výsledky, ale měli jen velice málo společného. Vypadalo to téměř tak, jako by to byly dvě odlišné vědecké disciplíny.

A pokud se týká Levina a Malcolma, rozdíl v jejich přístupu vyplul na povrch velice brzy, už v době semináře v Santa Fe. Oba vědci se zajímali o problematiku vymírání druhů, avšak Malcolm přistupoval k tématu zeširoka, z čistě matematických hledisek. Jeho objektivita a nevyhnutelné matematické konstrukce Levina fascinovaly, a oba dva si začali zcela neformálně vyměňovat poznatky na častých společných obědech: Levine školil Malcolma v paleontologii, Malcolm učil Levina na oplátku nelineární matematiku. Začali načrtávat hypotetické závěry, které oba shledávali vzrušující. Ale oba také zároveň jeden s druhým nesouhlasili. Nejednou byli požádáni, aby opustili restauraci, pak chodívali do rozpálené Guadelupe Street a po ní k řece, přičemž se hádali a křičeli na sebe tak, že turisté rychle prchali na opačný chodník.

Jejich názorové rozdíly koneckonců pramenily z jejich rozdílných osobností. Malcolm považoval Levina za pedantického a úzkostlivě přesného, zaujatého nedůležitými detaily. Levine nikdy neviděl obraz v celku. Nikdy nehleděl na následky svého počínání. A Levine zase neváhal prohlásit Malcolma za panovačného a lhostejného, přehlížejícího detaily.

„Bůh je v detailech,“ jednou mu Levine připomínal.

„Možná tvůj bůh,“ odsekl Malcolm. „Můj ne. Můj je v dění.“

Levine stál na posedu a napadlo ho, že ta odpověď byla přesně taková, jakou by člověk od matematika očekával. Levina docela uspokojovalo, že detaily znamenaly všechno, alespoň v biologii, a že nejčastější omyly, jichž se jeho biologičtí kolegové dopouštěli, tkvěly v tom, že nevěnovali dostatečnou pozornost podrobnostem.

Levine sám detaily přímo žil a nikdy by nedokázal nějaký jen tak přehlédnout. Jako třeba to zvíře, které ho napadlo, kdy šel s Diegem. Levine na ně často myslel, přehrával si v duchu tu událost znovu a znovu a rekapituloval si ji. Protože tu bylo cosi, co mu nedávalo spát, jakási okolnost, kterou dobře nepochopil.

To zvíře zaútočilo bleskurychle a Levine si odnesl dojem, že to byl v zásadě theropod – silné zadní nohy, pevný ocas, velká lebka, jako obvykle – avšak jak je letmým pohledem zahlédl, připadlo mu, že se čímsi zvláštně odlišovalo, což mu vnukalo myšlenku, že by to mohl být Carnotaurus sastrei. Z útvaru Gorro Frigo v Argentině. A navíc, kůži to zvíře mělo nanejvýš neobvyklou, připadla mu jako světle zelená s jakýmisi tečkami, ale bylo na ní něco…

Pokrčil rameny. Tohle pomyšlení mu nedávalo spát, měl je zasuté v mozku a neustále se vynořovalo, ale Levine mu nedokázal přijít na kloub. Neuměl tomu přijít na kloub.

Levine neochotně obrátil pozornost ke stádu parasaurů pasoucímu se podél řeky vedle apatosaurů. Naslouchal, jak parasauři vydávají své charakteristické hluboké troubení. Levine si všiml, že parasauři nejčastěji vydávají zvuky krátké, cosi na způsob bručivého zahoukání. Občas několik zvířat vydalo takový zvuk současně nebo téměř zároveň, takže to vypadalo, že to je akustická informace pro stádo, kde se zrovna nacházejí všichni jeho členové. Dále vydávali parasauři mnohem delší a mnohem dramatičtější troubení. Tenhle zvuk byl mnohem méně častý a vydávala jej pouze dvě největší zvířata ze stáda, která vždy zvedla hlavu a vyrazila hlasité a dlouhé zatroubení. Ale co ten zvuk znamenal?

Levine stojící pod palčivým sluncem se rozhodl, že provede malý experiment. Přiložil si dlaně k ústům a pokusil se napodobit parasauří zatroubení. Příliš se mu to nepovedlo, ale vedoucí parasaurus okamžitě zvedl hlavu a obrátil ji jeho směrem. A vyrazil hluboké zatroubení Levinovi v odpověď.

Levine zatroubil podruhé.

Parasaurus opět odpověděl.

Levina jeho odpověď potěšila a udělal si poznámku do zápisníku. Ale když znovu vzhlédl, překvapilo ho, když spatřil, že stádo parasaurů se vzdaluje od apatosaurů. Shromáždili se, utvořili zástup a vydali se na cestu rovnou k jeho posedu.

Levine se začal potit.

Co si má počít? V jakémsi zapadlém koutku mozku se mu vynořila myšlenka, jestli to nenapodobil volání družky před pářením. To tedy neměl zapotřebí, přilákat sem nějakého rujného dinosaura. Kdo mohl vědět, jak se tahleta zvířata chovají při páření? S narůstající úzkostí je pozoroval, jak pochodují vpřed. Snad by měl zavolat Malcolmovi a zeptat se ho na radu. Avšak jak o tom uvažoval, uvědomil si, že tím, že napodobil jejich zvuky, se vmísil do jejich životního prostředí, zavedl novou proměnnou. Udělal přesně to, co řekl Thornovi, že nemá v úmyslu provést. Počínal si bezmyšlenkovitě, samozřejmě. Ale jistě to zase nebylo příliš důležité ve schématu věcí. Malcolm mu ovšem za to bezpochyby pořádně vynadá.

Levine spustil dalekohled a zadíval se dolů. Vzduch vibroval hlubokým troubením, tak hlasitým, až od něj bolelo v uších. Země se začala chvět a posed se nebezpečně rozkýval sem a tam.

Proboha, pomyslel si. Míří rovnou ke mně! Sehnul se a chvějícími se prsty začal šátrat v batohu po vysílačce.

PROBLÉMY S EVOLUCÍ

Thorne v trajleru vyňal z mikrovlnné trouby rehydratované jídlo a rozdal talíře kolem malého stolku. Všichni si svou dávku rozbalili a pustili se do jídla. Malcolm zabodl vidličku do své porce. „Co je to za hmotu?“

„Kuřecí prsa pečená na léčivých bylinách,“ odvětil Thorne.

Malcolm si kousek vložil do úst a zavrtěl hlavou. „Není ta technika úžasná?“ řekl. „Dokázali, že to chutná úplně jako papundekl.“

Malcolm se podíval na obě děti sedící naproti němu, které se rázně krmily. Kelly ho přelétla krátkým pohledem a vidličkou zagestikulovala ke knihám přichyceným páskem v přihrádce vedle stolku. „Jedna věc, kterou nechápu.“

„Jenom jedna?“ řekl Malcolm.

„Všechno to kolem evoluce,“ přiblížila. „Darwin tu svoji knížku napsal už kdysi dávno, pravda?“

„Darwin publikoval O původu druhů v roce 1859,“ odvětil Malcolm.

„A až do dneška tomu všichni věří, pravda?“

„Myslím, že je korektní, když řeknu, že všichni vědci na světě souhlasí, že evoluce je charakteristickým rysem pozemského života,“ řekl Malcolm. „A že jsme vznikli ze zvířecích předků. Ano.“

„Fajn,“ pokračovala Kelly. „Takže, proč se teď kolem toho dělá takové husto?“

Malcolm se zasmál. „Takové husto,“ odvětil, „je kolem toho proto, že sice všichni souhlasí s tím, že něco jako evoluce existuje, ale nikdo netuší, jak vlastně funguje. Teorie má obrovské problémy. A přiznává to stále více a více vědců.“

Malcolm odstrčil talíř od sebe. „Abys pochopila evoluční teorii, musíš se ohlédnout,“ začal vysvětlovat, „dvě stě let nazpět. Začni u barona Georgese Cuviera. Byl to ve své době nejslavnější anatom na světě a žil v intelektuálním centru světa, v Paříži. Kolem roku 1800 začali lidé vykopávat staré kosti a Cuvier si uvědomil, že patří zvířatům, která se už na Zemi nenacházejí. To byl problém, protože roku 1800 všichni věřili, že veškeré druhy zvířat, které byly kdy stvořeny, stále žijí. Tahle myšlenka se zdála rozumná, protože se všichni domnívali, že Země je stará pouze několik málo tisíciletí. A protože Bůh, který stvořil všechna zvířata, by nikdy nepřipustil, aby některý z jeho výtvorů zahynul. Všichni se proto shodovali, že vyhynutí nějakého druhu je nemožné. Cuvier si nad těmihle vykopanými kostmi zoufale lámal hlavu, ale nakonec dospěl k závěru, že bůh nebůh, mnoho zvířecích druhů už vyhynulo – jako výsledek, domníval se, celosvětových katastrof, jakou byla Noemova potopa světa.“

„Jasně…“

„Takže Cuvier začal volky nevolky věřit, že vyhynutí druhu je možné,“ pokračoval Malcolm, „ale nikdy neformuloval myšlenku evoluce. Podle Cuvierových názorů žádná evoluce neexistovala. Některá zvířata vymřela a některá přežívala, ale žádné se nijak nevyvíjelo. Podle jeho představ se zvířata neměnila. Pak ovšem přišel Darwin, který prohlásil, že zvířata se doopravdy vyvíjejí, a že vykopané kosti patří ve skutečnosti vymřelým předchůdcům žijících zvířat. Důsledky vyplývající z Darwinovy teorie vyvedly z míry mnoho lidí. Nelíbilo se jim pomyšlení, že se Boží výtvory proměňují, a nelíbila se jim ani představa, že mají ve svém rodokmenu opice. Bylo to trapné a urážlivé. Diskuse byla ohnivá. Jenže Darwin nashromáždil obrovité množství faktických údajů – odvedl ohromnou práci. Takže postupně začala být myšlenka evoluce přijímána vědci i celou širokou veřejností. Avšak zůstala tu otázka: Jak se evoluce odehrává? Pro tohle Darwin nenalezl vhodnou odpověď.“

„Přírodním výběrem,“ namítl Arby.

„Ano, to bylo Darwinovo vysvětlení. Přírodní prostředí vykonává tlak, který upřednostňuje určitá zvířata, a ta se v následujících generacích množí častěji, a takhle se tedy evoluce děje. Ale jak si uvědomila řada lidí, přirozený výběr není ve skutečnosti žádné vysvětlení. Je to pouze definice: jestliže je nějaké zvíře úspěšné, muselo tedy být vybráno. Jenže co v tom zvířeti způsobilo, že je favorizováno? A jak přírodní výběr funguje ve skutečnosti? Darwin neměl ponětí. Ani nikdo jiný po následujících padesát roků.“

„Ale to je přece v genech,“ přerušila ho Kelly.

„Dobře,“ řekl Malcolm, „fajn. Dostali jsme se do dvacátého století. Je znovuobjevena Mendelova práce s rostlinami. Fischer a Wright provádějí své populační studie. Velice brzy se dozvídáme, že dědičnost řídí geny – ať už si pod slovem gen představujeme cokoli. Uvědomte si, po celou první polovinu století, přes první i druhou světovou válku neměl nikdo ani ponětí, co to ten gen vlastně je. Po objevu Watsona a Cricka v roce 1953 jsme věděli, že geny jsou nukleotidy sestavené do dvojité šroubovice. Výtečně. A pochopili jsme, co to jsou mutace. Takže na sklonku dvacátého století máme teorii přírodního výběru, která říká, že mutace v genech vznikají samovolně, že přírodní prostředí upřednostňuje mutace, které jsou výhodné, a že evoluce se odehrává v tomhle výběrovém procesu. Je to jednoduché a jasné. Bůh je mimo hru. Není třeba žádného vyššího organizujícího principu. Evoluce je nakonec pouze výsledkem souboru mutací, které buď přežijí, nebo zemřou. Správně?“

„Správně,“ souhlasil Arby.

„Jenže s touhletou teorií jsou problémy,“ řekl Malcolm. „Především je tu problém časový. Jediná bakterie – nejranější forma života – obsahuje dva tisíce enzymů. Vědci se pokusili odhadnout, jak dlouho by trvalo, kdyby se tyhle enzymy měly náhodně vytvořit z prvotní polévky. Odhady se rozcházely od čtyřiceti miliard roků po jedno sto miliard roků. Jenže Země je stará pouze čtyři miliardy roků. Takže náhoda sama se ukazuje jako příliš pomalá. Zejména proto, poněvadž víme, že bakterie se ve skutečnosti objevily už po pouhých čtyřech stech milionech roků po vzniku Země. Život se vynořil nesmírně rychle – což přimělo některé vědce k přesvědčení, že život na Zemi musí být mimozemského původu. Ačkoli já si myslím, že tak se pouze vyhýbáme tématu.“

„Jasně…“

„Zadruhé je tu problém s koordinací. Jestliže věříte současné teorii, pak ona veškerá úžasná složitost života není nic jiného než pouhé nahromadění náhodných událostí – kupa genetických nehod spjatých dohromady. A přece když se na zvířata zadíváme podrobněji, zdá se, jako by se celá řada prvků musela vyvinout současně. Vezměte si netopýry, kteří mají echolokaci – zjišťují svou polohu pomocí zvuku. Aby to dokázali, musela se vyvinout spousta věcí. Netopýři potřebují speciální orgán, aby vydával zvuk, potřebují specializované uši, aby slyšeli ozvěnu, potřebují specializovaný mozek, aby zvuky interpretoval, a potřebují specializované tělo, aby při chytání hmyzu dokázali prudce měnit směr letu. Kdyby se všechny tyhle věci nevyvinuly současně, neměli by žádnou výhodu. A domnívat se, že všechny tyhle věci vznikly pouhou náhodou, to je stejné, jako kdybychom si představovali, že se tornádo přežene nad smetištěm a odpadky se poskládají do podoby letuschopného Boeingu 747. Tomu je velice obtížné uvěřit.“

„Jasně,“ přitakal Thorne. „Souhlasím.“

„Další problém. Evoluce si pokaždé nepočíná jako slepá síla, jak by měla. Jisté oblasti prostředí se nikdy nenaplnily. Jisté rostliny se nedají požívat. A jistí živočichové se příliš nevyvinuli. Žraloci se nezměnili po celých sto šedesát milionů roků. Vačice oposum se nezměnila od doby, kdy vyhynuli dinosauři, před šedesáti pěti miliony let. Životní prostředí těchhle zvířat se sice dramaticky změnilo, ale ona sama zůstala téměř stejná. Ne úplně stejná, ale skoro. Jinými slovy, zdá se, že nereagovala na změny prostředí.“

„Možná jsou stále velice dobře adaptovaná,“ řekl Arby.

„Možná. Anebo se tu možná děje něco jiného, čemu nerozumíme.“

„Jako co?“

„Jako pravidla, která ovlivňují výsledek.“

„Chcete říct, že evoluce je řízena?“

„Ne,“ odmítl Malcolm. „To je kreacionismus a je to mylné. Naprosto a definitivně mylné. Ale já tvrdím, že přírodní výběr projevující se v genech pravděpodobně není všechno. Je to příliš jednoduché. Současně působí ještě nějaké další síly. Molekula hemoglobinu je protein poskládaný kolem centrálního atomu železa, který na sebe váže kyslík, a má tvar jako dva chleby připlácnuté na sebe. Když hemoglobin přijímá kyslík, chleby se od sebe odtahují, při výdeji se molekula opět smršťuje – pracuje jako jakési maličké molekulární plíce. Dál, sekvenci aminokyselin, z nichž se hemoglobin utváří, známe. Ale neumíme je tak poskládat. Naštěstí to umět nepotřebujeme, protože když tu molekulu uděláte, poskládá se tak sama od sebe. Sama se organizuje. A znovu a znovu se ukazuje, že se zdá, jako by živé věci měly jakési sebeorganizující schopnosti. Proteiny se skládají. Buňky se samy formují do orgánů a orgány se sestavují do funkceschopného individua. Jednotlivci pak se sami organizují a vytvářejí soudržnou populaci. A populace se organizují, aby vytvořily soudržnou biosféru. Z teorie chaosu začínáme mít ponětí o tom, jak se tahle sebeorganizace možná odehrává a co znamená. A to naznačuje veliké změny v našem náhledu na evoluci.“

„Ale,“ namítl Arby, „nakonec evoluce stejně musí být výsledkem působení životního prostředí na geny.“

„Nemyslím, že to je dostatečné, Arby,“ odvětil Malcolm. „Počítám, že tady toho působí víc – myslím, že toho tu musí být víc, dokonce i k vysvětlení toho, jak vznikl náš vlastní druh.“

„Asi před třemi miliony roků,“ spustil Malcolm, „jakési africké opice, které dosud žily na stromech, sestoupily na zem. Na těchhle opicích nebylo nic mimořádného. Mozek měly malý a nebyly nijak zvlášť chytré. Neměly ani ostré drápy, ani zuby, aby je používaly jako zbraně. Nebyly ani zvlášť silné či rychlé. Rozhodně by se nemohly pustit do boje s leopardem. Ale protože byly malé, začaly chodit zpříma na zadních nohách, aby viděly přes vrcholky vysoké africké trávy. Tak to všechno začalo. Jenom úplně normální opice, které chtěly vidět přes trávu.

S postupem času se tyhle opice držely zpříma stále delší dobu. To jim ponechalo ruce volné, aby je mohly používat k jiné činnosti. Stejně jako všechny opice i tyhle používaly nástroje. Šimpanzi například používají větvičky k lovení termitů. A takové věci. Naši opičí předkové si postupně vyvíjeli stále složitější nástroje. To zase stimulovalo jejich mozek, aby se rozrůstal co do velikosti i složitosti. Spustila se spirála: složitější nástroje podporovaly růst mozku, což opět vedlo k výrobě složitějších nástrojů. A naše mozky rostly doslova explozivní rychlostí, v evolučním měřítku. Naše mozky se za jeden milion roků zvětšily na dvojnásobek původní velikostí. A to nám začalo působit problémy.“

„Jaké problémy?“

„Při rození, zaprvé. Velký mozek nedokáže projít rodidly – což znamená, že při porodu zemře matka i s dítětem. A to není dobré. Jaká je evoluční odpověď? Lidské děti se rodí ve velmi raném stadiu vývoje, když mají mozek ještě stále dostatečně malý, aby prošel dutinou pánevní. Je to řešení jako u vačnatců – větší část růstu se odehrává mimo matčino tělo. Mozek lidského dítěte se v průběhu prvního roku života zdvojnásobuje. To je dobrá odpověď na problém rození, avšak vytváří jiné problémy. Znamená to, že lidské děti budou ještě dlouho po narození bezmocné. Děti mnoha savců se dokáží postavit na nohy už několik minut po narození.

U jiných chodí za několik dní nebo týdnů. Jenže lidské děti umějí chodit až za celý rok. A dokonce ještě delší dobu se neumějí samy nakrmit. Takže část ceny za velký mozek se zaplatila tím, že si naši předkové museli vyvinout novou, stabilní sociální organizaci, aby zajistili dítěti dlouhodobou péči, trvající mnoho roků. Tyhle děti s velikým mozkem a přitom naprosto bezmocné změnily společenské uspořádání. Jenže to není ten nejzávažnější následek.“

„Ne?“

„Ne. Lidské děti se tedy rodily málo vyvinuté, což znamenalo, že jejich mozky nebyly zformované. Nepřicházely na svět s řadou vestavěných instinktivních vzorů chování. Novorozenec dokázal instinktivně jen sát a uchopovat, ale to taky bylo všechno. Složité lidské chování vůbec nemá s instinkty nic společného. Takže lidská společnost, aby mozky svých dětí vycvičila, musela vyvinout instituci vzdělávání. Naučit je, jak mají jednat. Každá lidská společnost vynakládá ohromnou dobu a energii na to, aby naučila své děti správnému způsobu chování. Když se podíváte na jednodušší společnost, žijící někde v deštném pralese, zjistíte, že každé dítě se rodí do skupiny dospělých, kteří jsou odpovědní za to, že dítě pomohou vychovat. Skupina se neskládá jen z rodičů, ale také z tetiček, strýčků, prarodičů a rodových stařešinů. Někteří učí dítě lovit nebo sbírat potravu či tkát, jiní je poučují o sexu nebo o boji. Avšak odpovědnost každého je jasně definována, a jestli nějaké dítě nemá, řekněme, sestru matčina bratra, aby je naučila určitý úkon, ti lidé se poradí a ustanoví její zástupkyni. Protože výchova dítěte je, svým způsobem, nejdůležitějším důvodem, proč existuje společnost. Je to ta nejdůležitější věc, která se děje, a v ní vrcholí všechno to používání nástrojů a jazyka a celá společenská struktura, která se vyvinula. A nakonec, o několik milionů roků později, máme děti, které používají počítače.

Dále, jestli se v tomhle procesu skrývá vůbec nějaký smysl, jak potom funguje přirozený výběr? Ovlivňuje tělesnou stránku zvětšováním mozku? Působí na vývoj plodu a umožňuje, aby se děti rodily v raném stadiu vývoje? Ovlivňuje sociální chování a povzbuzuje spolupráci a výchovu dětí? Anebo to dělá všechno zároveň – působí na tělo, na vývoj plodu a na sociální chování?“

„Všechno najednou,“ řekl Arby.

„Taky si myslím,“ souhlasil Malcolm. „Ale je možné, že tahle kapitola má také součásti, které se dějí automaticky, jako výsledek sebeorganizace. Například mláďata všech druhů mají charakteristický vzhled. Velké oči, velké hlavy, malé obličejové části, nekoordinované pohyby. Je to stejné u dětí, u štěňat i u ptáčat. A zdá se, že to ovlivňuje dospělé příslušníky všech druhů, aby se k nim chovali ohleduplně. V jistém smyslu byste mohli říct, že se zdá, jako by vzhled mláďat ovlivňoval chování dospělých. A v našem případě je to pro dobro věci.“

„Co to má společného s vymřením dinosaurů?“ zeptal se Thorne.

„Sebeorganizační principy mohou působit jak k dobrému, tak k špatnému. Stejně jako sebeorganizace dokáže koordinovat pozitivní změny, může také vést celou populaci k zániku a způsobit, že ztratí svoje přednosti. Doufám, že na tomhle ostrově uvidíme sebeorganizující adaptační chování skutečných dinosaurů – a to nám prozradí, proč vyhynuli. Fakticky jsem si celkem jistý, že už vlastně víme, proč dinosauři vymřeli.“

V rádiu to zapraskalo. „Bravo,“ ozval se Levine v interkomu. „Sám bych to nedokázal říct líp. Ale možná byste se raději měli podívat, co se děje tady. Ti parasauři provádějí cosi velice zajímavého, Iane.“

„A copak?“

„Přijď a podívej se.“

„Děti,“ poručil Malcolm, „zůstanete tady a budete sledovat monitory.“ Stiskl tlačítko na vysílačce. „Richarde? Už jedeme.“

PARASAUŘI

Richard Levine pevně sevřel zábradlí posedu a upřeně se zadíval dolů. Přímo před sebou spatřil úžasnou hlavu zvířete jménem Parasaurolophus walkeri, která se zvedala ze zákrytu za nevelkým pahorkem. Hlava tohoto hadrosaura, takzvaného dinosaura s kachním zobákem, byla téměř metr dlouhá, ale vypadala ještě větší díky dlouhému špičatému hřebínku, který se z její zadní části zvedal vysoko do vzduchu.

Jak se zvíře přibližovalo, Levine už dokázal rozeznat na jeho hlavě zelené skvrny. Viděl dlouhý silný krk, těžké tělo se světlezeleným podbřiškem. Tenhle parasaurolophus byl přes tři a půl metru vysoký a veliký zhruba jako pořádný slon. Hlavu měl přibližně ve výšce plošiny posedu. Zvíře se k němu neustále přibližovalo kroky, pod nimiž země duněla. Okamžik nato spatřil, jak se nad pohorkem zvedla druhá hlava – pak třetí a čtvrtá. Zvířata troubila a v zástupu mířila přímo proti němu.

V několika chvílích dorazilo vedoucí zvíře až k posedu. Když jej parasaurus míjel, Levine bezděky zadržel dech. Zvíře se zahledělo přímo na něj, otočilo po něm svoje velikánské hnědé oči. Olízlo si tlamu temně purpurovým jazykem. Posed se chvěl v rytmu jeho kroků. A pak prošlo kolem a pokračovalo směrem do džungle za posedem. Několik okamžiků nato minulo posed druhé zvíře.

Třetí zvíře se otřelo o konstrukci bokem a mírně ji rozkývalo. Ale nezdálo se, že by si toho dinosaurus vůbec povšiml, dál plynule pokračoval v chůzi. Stejně tak i všechna ostatní zvířata. Jedno po druhém zmizela v hustých křoviscích za posedem. Země se přestala zachvívat. Pak postřehl zvířaty vyšlapanou stezku, která běžela za posedem a hlouběji do džungle.

Levine si oddechl úlevou.

Napětí v celém těle mu pozvolna odplývalo. Zvedl dalekohled a zhluboka se nadechl, už se uklidňoval. Zděšení se rozplývalo. Začal se cítit lépe.

A pak ho napadlo: co to dělají? Kam jdou? Protože, jak o tom uvažoval, chování parasaurů mu přišlo navýsost podivné. Zatímco se pásli, byli shromážděni v obranném stádním seskupení, ale pochodovali v zástupu, který zcela rozbil útvar stáda, takže každé jednotlivé zvíře bylo mnohem zranitelnější dravci. A přece bylo jejich chování zřetelně organizované. Přemisťování v zástupu má určitě nějaký účel.

Jenže jaký?

Nyní v džungli zvířata začala vyrážet krátká tichá zatroubení. Znovu ho přepadl dojem, že to je něco na způsob ohlašování pozice postupujícího stáda. Třeba pro jeho členy, aby spolu udrželi v husté džungli kontakt tehdy, když stádo změní směr.

Ale proč by měli měnit směr?

Kam jdou? Co to dělají?

Určitě to nemůže rozluštit tady na místě, zatímco stojí na posedu. Zaváhal a naslouchal zvířatům. Pak se náhle rozhodl, přehodil nohu přes zábradlí a rychle sešplhal po konstrukci dolů.

HORKO

Cítila horko a vlhko. Po tváři jí přejelo cosi hrubého, něco jako smirkový papír. A znovu pocítila na tváři zaškrábání. Sarah Hardingová se rozkašlala. Cosi jí odkapávalo na krk. Ucítila jakýsi podivný, nasládlý zápach, připomínající fermentované africké pivo. Ozval se hluboký syčivý zvuk. Pak opět zaškrábání, začalo jí na krku a pokračovalo po tváři.

Pozvolna otevřela oči a hleděla do tváře jakémusi koni. Velikánské tupé koňské oko obklopené měkkými řasami shlíželo dolů přímo do jejích očí. Kůň ji olizoval jazykem. Je to téměř příjemné, napadlo ji, uklidňující. Ležet si na zádech v bahně, vedle koně…

Jenže tohle žádný kůň nebyl.

Hlavu měl příliš úzkou, jak náhle postřehla, tlamu příliš zkosenou, všechny proporce pokřivené. Obrátila se, aby se rozhlédla, a spatřila cosi, co byla malá hlavička následovaná překvapivě silným krkem a obrovským, těžkým tělem…

Vyskočila a rychle se hrabala na nohy. „Kristepane!“

Její náhlý pohyb zvíře vyděsil, úlekem si odfrklo a pozvolna se odtáhlo. Odkráčelo několik kroků po bahnitém břehu, pak se obrátilo nazpět a káravě na ni pohlédlo.

Jenže Sarah už je teď viděla celé: malou hlavičku, silný krk, těžké nemotorné tělo s dvojitou řadou pětiúhelníkových plátů ubíhajících po celých zádech. Ocas posetý špičatými výrůstky a švihající sem a tam.

Hardingová zamrkala.

Muselo se jí to zdát.

Její zmatený a oslněný mozek se pokusil vybavit si jméno toho zvířete. A Sarah se skutečně rozpomněla, z dětských dob.

Stegosaurus.

Byl to jakýsi čertovský stegosaurus.

V naprostém úžasu se jí myšlenky rozběhly nazpět až do oslnivě bělostného nemocničního pokoje, když tehdy navštívila Iana Malcolma ležícího v deliriu, který si mumlal jména několika dinosaurů. Od těch dob se nikdy nezbavila jistého podezření. Avšak ještě nyní, přímo před živým stegosaurem, byla její první myšlenka, že to musí být nějaký trik. Sarah se na zvíře upřeně zadívala a hledala mu nějaký šev na kůži, nějaké mechanické klouby, které by kůži napínaly. Jenže žádné švy na ní nebyly a zvíře se pohybovalo plynule, přirozeně. Pomalu na Sarah zamrkalo očima. Pak se stegosaurus odvrátil pryč, sešel k vodě a začal ji chlemtat velikým hrubým jazykem.

Jazyk byl temně modrý.

Jak to, že je modrý? Od žilní krve? Je snad to zvíře studenokrevné? Ne. Pohybovalo se přece příliš plynule, se sebejistotou – samozřejmostí – teplokrevného tvora. Připadalo jí, že ještěři a plazi jako by neustále vnímali teplotu okolního prostředí. Tohle zvíře se tak nechovalo ani v nejmenším. Stálo ve stínu, chlemtalo chladnou vodu a ničeho jiného si nevšímalo.

Podívala se dolů na svou košili a spatřila, že jí po krku dolů tečou napěněné sliny. To zvíře ji poslintalo. Dotkla se toho prsty. Sliny byly teplé.

Zvíře bylo teplokrevné, určitě.

Stegosaurus.

Prohlížela si ho.

Stegosaurus nesl na kůži grošovaný vzor, ale neměl ji šupinatou jako plazi. Spíš se podobala kůži nosorožce, napadlo ji. Nebo prasete bradavičnatého. Až na to, že byla celá hladká, bez srsti, bez prasečích štětin.

Stegosaurus se pohyboval pomalu. Měl mírumilovný, dost přihlouplý výraz. A pravděpodobně hloupý taky byl, pomyslela si a znovu obrátila pozornost na hlavu. Mozkovna byla mnohem menší než koňská. Velice malá vzhledem k tělesné hmotnosti zvířete.

Vydrápala se na nohy a zasténala. Bolelo ji celé tělo. Ruce, nohy, každičký sval. Nohy se jí chvěly. Zhluboka se nadechla.

Stegosaurus vzdálený pouhých několik metrů se zarazil a zahleděl se na ni, zvažoval její nynější vztyčenou podobu. Když se však nehýbala, znovu ztratil zájem a vrátil se k pití z řeky.

„Ať se propadnu!“ řekla nahlas.

Pohlédla na hodinky. Byla jedna třicet odpoledne, slunce jí pořád stálo vysoko nad hlavou. Nemohla je tedy použít, aby podle něho zjistila světové strany, a odpoledne bylo velice horké: Přesto se rozhodla, že by se přece jen měla raději vydat na cestu a pokusit se najít Malcolma s Thornem. Naboso zamířila rychlou chůzí do džungle, pryč od řeky, a svaly ji bolely při každém kroku.

Když šla už půl hodiny, přepadla ji veliká žízeň, avšak z africké savany byla vycvičená pochodovat dlouhou dobu bez vody. Pokračovala proto bez ohledu na strádání. Když se přiblížila k vrcholku horského hřebenu, sešla na stezku vyšlapanou zvěří, širokou bahnitou pěšinu prodírající se džunglí. Cesta po stezce byla snazší, a proto ji sledovala následujících patnáct minut, dokud nezaslechla vzrušené zvuky odkusi zpředu. Připomínalo jí to psí štěkot, a od toho okamžiku postupovala opatrně.

Pár okamžiků nato se ozval hned z několika směrů z podrostu praskot lámaných větví a najednou z houštin vyrazilo úžasnou rychlostí poplašeně křičící tmavě zelené, asi metr dvacet veliké zvíře podobné ještěrce a přehnalo se kolem ní. Instinktivně se přikrčila a sotva se stačila vzpamatovat, když se objevilo druhé zvíře, které se řítilo za prvním. Během vteřiny kolem ní po obou stranách přeběhlo celé stádo zvířat křičících strachy, a pak se vynořilo ještě jedno a srazilo ji k zemi. Upadla do bláta a zatím se kolem ní hlučně hnala další a další zvířata.

Kousek před sebou ve směru stezky uviděla veliký strom s nízko visícími větvemi. Počínala si naprosto bezmyšlenkovitě, vyskočila na nohy, chytila se větve a vyšvihla se nahoru. Vyšplhala do bezpečí právě v okamžiku, kdy bahnem pod jejím stromem proletěl jiný dinosaurus, s ostrými drápy na zadních končetinách, který honil prchající zelené tvory. Jak se od ní tohle zvíře vzdalovalo, postřehla temné tělo téměř dva metry vysoké, s červenými pruhy připomínajícími tygří pruhování. Brzy nato se objevilo další pruhované zvíře, pak třetí – celá smečka dravců syčící a vrčící při pronásledování zelených dinosaurů.

Léta strávená v terénu ji naučila, aby automaticky počítala zvířata, která probíhala kolem ní. Podle jejích počtů ji minulo devět pruhovaných dravců, a to okamžitě zaujalo její pozornost. To nedává smysl, pomyslela si. Jakmile dravci zmizeli, seskočila na zem a rozběhla se za nimi. Připadlo jí, že je to možná bláznivé, ale zvědavost ji přemohla.

Hnala se za tygrovanými dinosaury nahoru do kopce, ale ještě dříve, než doběhla na vrchol hřebenu, podle vrčení a řevu už poznala, že nějakou kořist ulovili. Z vrcholku si mohla jejich úlovek prohlédnout.

Scéna vypadala úplně jinak než všechno, co kdy viděla v Africe. Na planině Seronera vládla kolem každého úlovku přísná organizace, která se dala dost přesně předpovědět a byla svým způsobem téměř impozantní. Největší šelmy, lvi a hyeny, byly k mršině nejblíž, a krmily se společně se svými mláďaty. Opodál vyčkávali, až na ně přijde řada, supi a čápi marabu, a ještě dál v kruhu obezřetně obcházeli šakalové a další malí mrchožrouti. Když se velcí dravci nažrali, postoupila na jejich místa menší zvířata. Různá zvířata také žrala různé části těla: hyeny a supové kosti, šakalové pak ožrali zdechlinu dočista. Takhle se to odehrávalo kolem každého úlovku a výsledkem bylo, že kolem potravy docházelo jen velice zřídka k hašteření a k soubojům.

Avšak tady viděla pravé peklo – žrací šílenství. Padlé zvíře hustě pokrývali pruhovaní dravci, kteří všichni zuřivě rvali z mršiny maso a mezitím na sebe často vrčeli a sváděli vzájemné souboje. Jejich střetnutí byla zcela otevřeně nepřátelská – jeden dravec hryzl sousední zvíře a zasadil mu do boku hlubokou ránu. Na totéž zvíře se okamžitě vrhlo několik dalších dravců, takže odkulhalo pryč, syčelo a krvácelo z těžkého poranění. Jakmile však zraněné zvíře uniklo na okraj, pomstilo se tím, že se zahryzlo do ocasu jinému dinosauru a také mu způsobilo vážné poranění.

Mláďata, velikosti asi poloviční proti dospělým, se neustále prodírala kupředu a snažila se urvat si také kousek kořisti, avšak dospělí jim nikde místo neuvolnili. Namísto toho na ně vrčeli a zuřivě po nich chňapali. Mláďata byla často ráda, když se jim podařilo mrštně uskočit nazpět a udržet se v bezpečné vzdálenosti od tesáků dospělých, ostrých jako břitva. Malá mláďata neviděla Hardingová vůbec žádná. Tohle byla společnost nemilosrdných dospělých.

Zatímco veliké dravce pozorovala, hlavy a těla potřísněná krví, postřehla, kolik mají na krcích a na bocích zhojených jizev. Tohle byla zjevně rychlá, inteligentní zvířata, a přece mezi sebou neustále bojovala. Vyvinula se tímhle způsobem jejich sociální organizace? Pakliže ano, byl to řídký jev.

Zvířata náležející k mnoha druhům mezi sebou bojují o potravu, území a o sexuálního partnera, avšak taková střetnutí nejčastěji obsahují jen hrozbu a rituální agresi, k vážným zraněním dochází jen zřídka. Samozřejmě, výjimky se stávají. Když hroší samec bojuje o to, aby přebral druhému jeho harém, často druhého samce vážně poraní. Ale v každém případě měly takové souboje daleko do toho, co viděla teď.

Zatímco sledovala dění, poraněné zvíře na kraji mršiny se vymrštilo vpřed a zahryzlo se do jiného dospělého, který zavrčel a útok mu oplatil, zasáhl je dlouhým drápem na palci u nohy. Jedním úderem poraněné zvíře rozpáral, ze široké rány se mu vyhrnula klubka bledých vnitřností. Zvíře se s vytím skácelo k zemi. Tři jiní dospělí se okamžitě obrátili od mršiny, vrhli se na čerstvě padlé tělo a zuřivým tempem začali rvát ze zvířete maso.

Hardingová zavřela oči a odvrátila se. Tohle byl jiný svět, takový, jakému vůbec nerozuměla. Omráčeně se vydala zpátky dolů z kopce. Od úlovku se vzdalovala tiše a opatrně.

ZVUK MOTORU

Ford Explorer tiše klouzal vpřed úzkou cestou v džungli. Jeli po stezce prošlapané zvěří, která vedla po hřebeni nad údolím a klesala dolů k posedu umístěnému v údolí pod nimi.

Řídil Thorne.

„Předtím jste tvrdil,“ obrátil se na Malcolma, „že víte, proč dinosauři vymřeli?“

„No, jsem si celkem jistý, že to vím,“ odvětil Malcolm. „Základní situace je dost jednoduchá.“ Zavrtěl se na sedadle. „Dinosauři vzešli v triasu, asi před dvě stě dvaceti osmi miliony let. Největší rozkvět slavili v průběhu jury a křídy, v obdobích, která následovala po triasu. Představovali vládnoucí formu života na téhle planetě asi po sto padesát milionů roků – což je velmi dlouhá doba.“

„Vzhledem k tomu, že my tu jsme teprve tři miliony roků,“ dodal Eddie.

„Jen se nevytahujme,“ opravil ho Malcolm. „Jakési nedomrlé opice tu jsou tři miliony roků. My ne. Spolehlivě se dá tvrdit, že lidské bytosti existují na téhle planetě pouhých pětatřicet tisíc roků,“ řekl. „To je doba, která uplynula od okamžiku, kdy naši předkové vyzdobili jeskyně ve Francii a ve Španělsku a namalovali obrázky z lovu, které měly přivolat lovecký úspěch. Třicet pět tisíc roků. Z hlediska dějin Země to neznamená vůbec nic. Právě jsme se odkudsi vynořili.“

„Dobře…“

„A samozřejmě, dokonce už za těch pouhých pětatřicet tisíc roků jsme zavinili, že některé druhy zvířat vymřely. Jeskynní člověk pozabíjel tolik lovné zvěře, že vymřela na několika kontinentech. V Evropě žili lvi a tygři. V Los Angeles běhali nosorožci a žirafy. Před deseti tisíci lety primitivní lovci, předkové domorodých Američanů, vyhubili chlupatého mamuta. Ale tohle není nic překvapivého, tyhle lidské sklony…“

„Iane.“

„Ale ano, to je fakt, ačkoli si moderní duté palice myslí, že tohle všechno je něco zbrusu nového…“

„Iane. Mluvili jsme o dinosaurech!“

„Správně. Hovoříme o dinosaurech. V každém případě byli v průběhu nějakých sto padesáti milionů let dinosauři na téhle planetě tak úspěšní, že do období křídy jich vzniklo celkem jedenadvacet velikých skupin. Několik málo skupin, jako camasauři a fabrosauři, vymřelo. Avšak ohromující většina dinosaurů se měla v křídovém období stále k světu. A pak, náhle, asi před pětašedesáti miliony roků, vymřely všechny skupiny do poslední. A zůstali jen ptáci. Tak. Otázka je – co to bylo?“

„Myslel jsem, že to víte,“ řekl Thorne.

„Ne. Chci říct, co to bylo zač, ten zvuk? Neslyšeli jste nic?“

„Ne,“ odpověděl Thorne.

„Zastavte,“ požádal Malcolm.

Thorne zabrzdil a vypnul motor. Stáhli okénka a ucítili nehybné polední vedro. Ani lísteček se pomalu nepohnul. Chvíli naslouchali.

„Nic neslyším,“ pokrčil Thorne rameny. „Co myslíte, že jste…“

„Pšššt!“ zarazil ho Malcolm. Přiložil si dlaň k uchu a hlavu vystrčil z okna, zaujatě naslouchal. Po chvíli hlavu zase zatáhl zpátky. „Přísahal bych, že jsem zaslechl motor.“

„Motor? Chcete říct spalovací motor?“

„Správně.“ Ukázal směrem k východu. „Znělo to, jako když to přichází tamhle odněkud.“

Znovu se zaposlouchali, ale nezaslechli nic.

Thorne zavrtěl hlavou. „Neumím si tady představit benzínový motor, Iane. Odkud by si taky bral benzín?“

Zapraskalo rádio. „Doktore Malcolme?“ Byl to Arby, v trajleru.

„Ano, Arby?“

„Kdopak je tu ještě? Na ostrově?“

„Co tím chceš říct?“

„Zapněte si monitor.“

Thorne spustil monitor na palubní desce. Objevil se záběr z jedné z bezpečnostních kamer. Kamera shlížela dolů do úzkého, příkrého východního údolí. Viděli svah kopce, temný pod příkrovem stromů. Značnou část výhledu clonila větev. Nicméně všechno v záběru bylo klidné, tiché. Ani známky po nějakém pohybu.

„Co jsi viděl, Arby?“

„Podívejte se pořádně.“

Thorne zahlédl přes listoví problesknout tkaninu v barvě khaki, pak znovu. Uvědomil si, že to je člověk, který napůl jde, napůl klouže dolů svažitou džunglí směrem ke dnu údolí. Malá pevná postava, krátké tmavé vlasy.

„Ať se propadnu!“ řekl Malcolm se smíchem.

„Víte, kdo to je?“

„Ano, samozřejmě. Je to Sarah.“

„No, raději bychom pro ni měli zajet.“ Thorne sáhl pro rádio a stiskl tlačítko. „Richarde,“ řekl.

Žádnou odpověď nedostal.

„Richarde? Slyšíte mě?“

Zase žádná odpověď.

Malcolm si povzdechl. „Výborně. Neodpovídá. Pravděpodobně se rozhodl, že se trošku projde. V rámci svých výzkumů…“

„To je přesně to, čeho jsem se obával,“ řekl Thorne. „Eddie, sundej motocykl a zajeď se podívat, co teď Levine provádí. Vezmi si s sebou lindstradtovku. My pojedeme vyzvednout Sarah.“

STEZKA

Levine mířil po stezce vyšlapané zvěří do temnoty džungle. Parasauři byli kdesi před ním a tropili spoustu hluku tím, jak se prodírali kapradinami a palmami v dolním poschodí džungle. Teď už chápal, proč se zformovali do zástupu: neexistovalo jiné praktické řešení, jak se pohybovat hustým porostem deštného pralesa.

Troubili sice pořád, avšak Levine postřehl, že zvuky nabraly odlišný charakter – posunuly se do vyšší tóniny a byly vzrušenější. Hnal se po udusané stezce kupředu, odstrkoval vlhké vějíře palmových listů vyšší, než byl on sám. Zatímco naslouchal troubení zvířat vpředu, začal si také uvědomovat výrazný zápach, čpavý a sladkokyselý. Měl dojem, že pach neustále sílí.

Avšak tam před ním, tam se cosi dělo, o tom nebylo pochyb. Troubení parasaurů se nyní proměnilo v úsečný štěkot. Cítil v něm nervozitu. Avšak co mohlo znervózňovat zvířata tři a půl metru vysoká a deset metrů dlouhá?

Zvědavost ho přemohla. Levine se rozběhl džunglí, prodíral se mezi palmovými listy a přeskakoval padlé stromy. V křovinách před sebou zaslechl syčivý zvuk, jako když něco stříká, a pak jeden z parasaurů vydal dlouhé, hluboké zatroubení.

Eddie Carr dojel na motocyklu nahoru k posedu a zastavil. Levine byl pryč. Rozhlédl se po zemi kolem a spatřil na ní řadu hlubokých zvířecích stop. Otisky byly veliké, přes půl metru v průměru, a zdálo se, že směřují do džungle za posedem.

Prohlédl okolí posedu ještě pečlivěji a zaregistroval také otisky bot. Poznal Levinův vzorek. Na některých místech otisky bot poškodily zvířecí stopy, což znamenalo, že člověk tu šel později. Otisky bot rovněž vedly do pralesa.

Eddie Carr zaklel. Jet do džungle byla poslední věc, která se mu chtěla. Už jen ze samotného pomyšlení mu naskakovala husí kůže. Ale co měl na výběr? Musel přivézt Levina nazpět. Ten člověk, uvažoval Eddie, začínal představovat skutečný problém. Eddie si sňal pušku z ramena a položil si ji napříč přes řídítka motocyklu. Pak otočením rukojeti přidal plyn a stroj se tiše rozjel do příšeří pralesa.

Levine se srdcem tlukoucím vzrušením se protáhl kolem posledních velikých palem. Okamžitě zmrzl na místě. Přímo před ním mu šlehal nad hlavou sem a tam parasauří ocas. Zvíře se k němu obracelo zadkem. Z útrob mu vytékal silný proud moče a stříkal na zem. Levine uskočil nazpět, aby se vyhnul kapkám. Za nejbližším zvířetem spatřil v džungli mýtinku udusanou do roviny nesčetnýma zvířecíma nohama. Parasauři se nacházeli porůznu roztroušení na mýtině a všichni společně močili.

Takže to jsou latrinní zvířata, pomyslel si Levine. Bylo to fascinující a zcela neočekávané.

Mnoho soudobých zvířat včetně nosorožců a vysoké zvěře dává přednost tomu, že vykonávají potřebu na určitých místech. V mnoha případech se stáda chovají koordinovaně. Latrinní chování bylo všeobecně považováno za způsob, jakým si zvířata označují své území. Avšak ať už byl důvod jakýkoli, nikdo neočekával, že si podobným způsobem počínali i dinosauři.

Zatímco Levine parasaury pozoroval, zvířata se vymočila a každé z nich se stáhlo pár metrů na stranu. Pak také defekovala, znovu společně. Každý z parasaurů vyprodukoval veliký trávově zbarvený kopec. Tohle všechno provázelo hluboké troubení, které vydávala všechna zvířata ve stádě – společně s ohromným množstvím střevního plynu páchnoucího metanem.

„Velice pěkné,“ zašeptal jakýsi hlas za ním.

Otočil se a viděl Eddieho Carra sedícího na motocyklu. Ovíval si nos rukou. „Dinosauři prdy,“ řekl. „Kdyby tady člověk zapálil sirku, celé tohle místo vyletí do vzduchu…“

„Pšššt!“ zasyčel zlostně Levine a zavrtěl hlavou. Otočil se nazpět k parasaurům. Neměl kdy, aby se nechal vytrhovat nějakým vulgárním mladíkem. Několik zvířat sklonilo hlavy a začalo vylizovat kaluže moče. Bezpochyby si chtějí obnovit ztracené výživné látky, zauvažoval. Možná sůl. Nebo třeba hormony. Anebo to mělo možná něco společného s roční dobou. Nebo třeba…

Levine se natáhl kupředu.

Věděli toho tak málo o těchhle zvířatech! Netušili dokonce nic ani o jejich základních životních projevech – jak žrala, jak vylučovala, jak spala a jak se rozmnožovala. Tahle dávno zmizelá zvířata si vyvinula celý komplex složitých, vzájemně se ovlivňujících způsobů chování. Pokusit se jim porozumět dnes, to by mohl být celoživotní úkol pro desítky vědců. Avšak k tomu pravděpodobně nikdy nedojde. Mohl doufat jenom v tolik, že se mu podaří vyslovit pár domněnek, pár jednoduchých dedukcí, které nikdy neproniknou pod povrch složitosti jejich života.

Parasauři zatroubili a vydali se hlouběji do pralesa. Levine se pustil za nimi.

„Doktore Levine,“ oslovil ho tiše Eddie. „Nasedněte si na motocykl. Okamžitě.“

Levine ho ignoroval, protože jak veliká zvířata odcházela, uviděl desítky maličkých zelených dinosaurků, kteří s čiřikáním skákali na mýtinu. Okamžitě si uvědomil, co to je zač: Procompsognathus triassicus. Malí mrchožrouti, nalezení Fraasem roku 1913 v Bavorsku. Levine jen fascinovaně zíral. Samozřejmě že ta zvířata dobře znal, ale pouze z rekonstrukcí, protože nikde na světě se doposud kompletní kostra procompsognatha nenašla. Nejpodrobnější studie vypracoval Ostrom, avšak ten musel pracovat s kostrou, která byla zle poškozená a fragmentární. Ocas, krk a přední končetiny, to všechno na zvířatech, která Ostrom popisoval, scházelo. A přece tu procompsognathové byli, dokonale zformovaní a čilí, poskakovali všude kolem jako hejno kuřat. Zatímco je pozoroval, procompsognathové začali žrát čerstvé výkaly a pít zbytky moči. Levine se zamračil. Bylo tohle běžné chování mrchožroutů?

Levine si tím nebyl jistý…

Natáhl se kupředu, aby si je prohlédl podrobněji.

„Doktore Levine!“ zašeptal Eddie.

Zajímavé bylo, že kompové žrali pouze čerstvé výkaly, nikoli vyschlé zbytky, které se válely všude po mýtině. Ať už šlo o jakékoli živiny, musely být přítomny pouze v čerstvých výkalech. Z toho se nabízel dohad, že se jedná o protein nebo hormon, který se časem rozkládá. Nejspíš by měl opatřit čerstvý vzorek pro analýzu. Sáhl do kapsičky na košili a vytáhl plastikový sáček. Vydal se mezi kompy, kteří se tvářili, že jeho přítomnosti nevěnují žádnou pozornost.

Sehnul se u nejbližší hromady výkalů a pomalu natáhl ruku.

„Doktore Levine!“

Znechuceně se ohlédl dozadu a v tom okamžiku se jeden z kompů vymrštil a kousl ho do ruky. Další mu skočil na ramena a zahryzl se mu do ucha. Levine zaječel a povstal. Kompové seskočili na zem a utekli.

„Krucifix!“

Eddie předjel s motocyklem. „Už toho bylo dost!“ řekl. „Nasedněte si sakra na tu motorku! Padáme odsud.“

HNÍZDO

Červený džíp Wrangler zastavil. Stezka vyšlapaná zvěří, po níž jeli, pokračovala podrostem kupředu na jakousi mýtinu. Stezka byla široká a rozbahněná, dorovna zdupaná velikými zvířaty. V blátě viděli velikánské, hluboké stopy.

Z mýtiny se k nim neslo hluboké kejhání, které jako by vydávaly jakési nesmírně velikánské husy.

„Fajn,“ řekl Dodgson. „Podejte mi tu krabici.“

King neodpověděl.

„Jakou krabici?“ zeptal se Baselton.

Aniž by odtrhl zraky od mýtiny, Dodgson odpověděl: „Je tam taková černá krabice, na sedadle vedle tebe, a sada baterií. Podej mi to.“

„To je tíha!“ zavrčel Baselton.

„Protože jsou v tom cívkové magnety.“ Dodgson se natáhl dozadu a převzal krabici vyrobenou z černého eloxovaného kovu. Byla velká asi jako krabice na boty. Lišila se jen tím, že končila reflektorovým kuželem. Vespod měla přimontovanou pistolovou rukojeť. Krabičku se sadou baterií si Dodgson připjal k opasku a kabelem ji zapojil do přístroje. Pak uchopil krabici za pistolovou rukojeť a zvedl ji. Vzadu byl knoflík, přímo proti němu, a ciferník.

„Články jsou nabité?“ zeptal se.

„Jsou nabité,“ potvrdil King.

„Fajn,“ řekl Dodgson. „Půjdu první, na území hnízda. Spustím přístroj a zvířata vyženu. Vy dva se budete držet za mnou, a jakmile budou zvířata pryč, každý z vás vybere z hnízda po jednom vejci. Pak se vrátíte a donesete je do auta. Já se vrátím poslední. Pak odsud všichni společně odjedeme. Rozuměli jste?“

„Jasně,“ souhlasil Baselton.

„Dobře,“ přitakal King. „Co je tohle za druh dinosaurů?“

„Sakra, nemám ponětí,“ odvětil Dodgson vystupující z auta. „A taky to nehraje žádnou roli. Jenom dodržujte plán.“ Tiše zavřel dveře.

Ostatní také nehlučně vystoupili a všichni společně se vydali kupředu po mokré stezce. Bahno jim podkluzovalo pod nohama. Zvuky z mýtiny neustávaly. Dodgsonovi to znělo, jako by se tam nacházela spousta zvířat.

Odstrčil poslední vějíř kapradiny, který mu bránil ve výhledu, a spatřil je.

Bylo to rozlehlé hnízdiště se čtyřmi či pěti prohlubněmi vystlanými trávou a chráněnými hliněnými valy. Prohlubně byly přes dva metry široké a necelý metr hluboké. Hliněné valy obklopovalo na dvacet béžově zbarvených dospělých zvířat – celé stádo dinosaurů. A dospělí byli velicí, deset metrů dlouzí a tři metry vysocí, všichni kejhali a pofrkávali.

„Prokristapána,“ uniklo Baseltonovi, který jen užasle zíral.

Dodgson zavrtěl hlavou. „Jsou to maiasauři,“ zašeptal. „Tohle bude procházka růžovou zahradou.“

Maiasaura pojmenoval paleontolog Jack Horner. Před Hornerem se vědci domnívali, že dinosauři nakladená vejce opouštějí, jak to dělá většina plazů. Takový předpoklad se shodoval se starým obrázkem dinosaurů coby studenokrevných, plazům podobných zvířat. Vědci se dohadovali, že dinosauři jsou stejně jako plazi samotáři. Nástěnné malby v muzejích jen zřídkakdy ukazovaly víc než jediný exemplář od každého druhu – jeden brontosaurus tady, stegosaurus nebo triceratops tam, jak se brodí bažinou. Avšak Hornerovy vykopávky v pustinách Montany přinesly jasný, jednoznačný důkaz, že alespoň jeden z druhů hadrosaurů vykazoval v průběhu hnízdění složité rodičovské chování. Horner toto chování vložil i do jména oněch tvorů: maiasaurus znamená „ještěr dobrá matka“.

Když nyní Dodgson maiasaury pozoroval, viděl, že jsou skutečně pozorní rodiče. Velcí dospělí obklopovali hnízda a pohybovali se opatrně, aby nešlápli do mělkých hliněných prohlubní. Béžoví maiasauři patřili k dinosaurům s kachním zobákem, měli veliké hlavy ukončené širokým plochým rypákem, silně připomínajícím kachní zobák.

Pomocí něj také trhali trávu a sypali ji na vejce uložená v prohlubních. Dodgson věděl, že tohle je způsob regulace teploty vajec. Kdyby se veliká zvířata na vejce posadila, rozmačkala by je. Takže namísto toho vejce pokrývala vrstvou trávy, která pohlcovala sluneční záření a udržovala vejce v stabilnější teplotě. Zvířata pracovala neúnavně.

„Ti jsou velicí!“ ozval se Baselton.

„Není to nic jiného než přerostlé krávy,“ odvětil Dodgson. Ačkoli maiasauři byli velcí, byli to býložravci a měli poddajný, mírně přihlouplý kravský výraz. „Připraveni? Kupředu!“

Pozvedl krabici jako zbraň a vystoupil z úkrytu na volné prostranství.

Dodgson očekával vzrušenou reakci, až ho maiasauři spatří, ale nic se nedělo. Prakticky mu vůbec nevěnovali pozornost. Jedno či dvě dospělá zvířata vzhlédla, upřela na něj svoje hloupé oči a zase se odvrátila. Maiasauři pokračovali v trhání trávy a pokrývání vajec, která byla jasně bílá, kulatá a měla v průměru téměř půl metru. Každé z nich bylo alespoň dvakrát větší než pštrosí. Měla rozměry malého nafukovacího míče. Žádné mládě se z vajec dosud nevyklubalo.

King s Baseltonem také vystoupili na mýtinu a postavili se za Dodgsona. Maiasauři je stále ignorovali.

„Úžasné,“ komentoval Baselton.

„Plus pro nás,“ řekl Dodgson. A zapjal krabici.

Mýtinu zaplavil vysoko položený ostrý zvuk. Maiasauři se okamžitě obrátili proti němu, zvedli hlavy a zakejhali. Zdáli se rozrušení a zmatení. Dodgson nastavil ciferník a tón se ještě zvýšil, až doslova trhal uši.

Maiasauři pohazovali hlavami nahoru dolů a začali před bolestivým zvukem ustupovat. Shromáždili se na vzdálenějším konci mýtiny. Několik zvířat ze zděšení močilo. Pár z nich uprchlo do houštin a opustilo hnízdiště. Ostatní maiasauři byli rozrušení, ale drželi se poblíž.

„Do toho!“ poručil Dodgson.

King vstoupil do prvního hnízda, a když zvedl vejce, nespokojeně zavrčel. Velikou kouli totiž rukama sotva objal. Maiasauři na něj houkali, avšak žádné dospělé zvíře se nehnulo vpřed. Pak vstoupil Baselton do dalšího hnízda, vzal druhé vejce a následoval Kinga zpátky k autu.

Dodgson ustupoval pozpátku a držel přístroj namířený na zvířata. Na pokraji mýtiny zvuk vypnul.

Maiasauři se okamžitě vrátili nazpět a neustále hlasitě kejhali. Avšak jakmile se vrátili k hnízdům, zdálo se, že zapomněli na všechno, co se před chvílí odehrálo. Během několika chvil přestali kejhat a vrátili se k zasypávání vajec trávou. Dodgsona, který zamířil zpátky po stezce, dokonale pustili z hlavy.

Pitomá zvířata, pomyslel si Dodgson, když se vracel k autu. Baselton s Kingem právě ukládali vejce do velikých kontejnerů umístěných vzadu, vyložených měkkou pěnovou hmotou. Oba muži se smáli jako malí kluci.

„To bylo bezva!“

„Bezvadný! Fantastický!“

„Co jsem vám říkal?“ přistoupil k nim Dodgson. „Jako po másle!“ Letmo pohlédl na hodinky. „Touhle rychlostí to zvládneme dokonce ještě dřív než za čtyři hodiny.“

Nasoukal se zpět za volant a spustil motor. Baselton se usadil na zadním sedadle. King usedl na sedadlo spolujezdce a vytáhl mapu.

„Tak další,“ vyzval ho Dodgson.

POSED

„Říkám vám, je to v pořádku,“ odsekl Levine podrážděně.

Potil se ve zničujícím vedru pod hliníkovou stříškou posedu. „Podívejte, dokonce mi ani neprokousl kůži.“ Zvedl ruku. Měl na ní červený půlkruh v místech, kde mu procompsognathus přitiskl zuby na kůži, ale to bylo taky všechno.

„No jo,“ řekl Eddie za jeho zády, „jenže vám trochu krvácí ucho.“

„Nic necítím. Nemůže to být nijak vážné.“

„Ne, vážné to není“‚ souhlasil Eddie a otevřel kufřík s první pomocí. „Ale raději vám to vyčistím.“

„Dal bych přednost tomu,“ vrčel Levine, „kdybych mohl pokračovat ve svých pozorováních.“ Dinosauři se nacházeli sotva čtyři sta metrů od nich a dobře na ně viděl. V klidném poledním vzduchu dokonce slyšel, jak oddechují.

Slyšel, jak oddechují.

Nebo by to alespoň slyšel mohl, kdyby mu tenhle mladík dal pokoj. „Podívejte,“ řekl Levine, „já vím, co tu dělám. Ale vy jste přišel až na konec velmi zajímavého a úspěšného experimentu. Přivolal jsem dinosaury k sobě tím, že jsem napodobil jejich volání.“

„Fakticky?“ podivil se Eddie.

„Ano. Především právě to je zavedlo do pralesa. Takže si sotva můžu myslet, že potřebuju vaši pomoc…“

„Věc je v tom,“ odvětil klidně Eddie, „že máte trochu těch dinosauřích dreků na uchu a taky pár malých ranek. Jenom vám to maličko vyčistím.“

Namočil gázový polštářek v dezinfekci. „Možná to trochu štípne.“

„To nevadí, už jsem zažil jiné… Auuu!“

„Nehýbejte se,“ uklidňoval ho Eddie. „Už jenom chviličku.“

„Je to absolutně k ničemu!“

„Ještě chvilku vydržte a je to. Tak.“ Odtáhl polštářek od ucha.

Levine spatřil na ruce hnědavé místo a slabou červenou šmouhu. Jak předpokládal, zranění bylo směšné. Natáhl ruku a dotkl se ucha. Vůbec ho nebolelo.

Levine zaměřil zrak na pláň a Eddie zase sbalil kufřík s první pomocí.

„Kristepane, tady nahoře je ale vedro!“ postěžoval si.

„Ano,“ souhlasil Levine a pokrčil rameny.

„Přijela Sarah Hardingová a myslím, že ji dovezli do trajleru. Nechcete se teď vrátit?“

„Nechápu proč,“ odsekl Levine.

„Jenom mě napadlo, že byste se s ní třeba chtěl pozdravit nebo tak,“ řekl Eddie.

„Moje práce je tady,“ odvětil Levine. Odvrátil se a zvedl si k očím dalekohled.

„Tak tedy,“ řekl Eddie. „Nechcete se vrátit?“

„To mě ani ve snu nenapadlo,“ odpověděl Levine hledící do dalekohledu. „Ani za milion roků. Ani za šedesát pět milionů roků!“

TRAJLER

Kelly Curtisová naslouchala, jak crčí sprcha. Nemohla tomu uvěřit. Zahleděla se na zablácené šaty nedbale pohozené na posteli. Na šortky a košili s krátkými rukávy v barvě khaki.

Opravdovské šaty Sarah Hardingové.

Kelly se nedokázala ovládnout. Natáhla ruku a dotkla se jich. Pocítila, jak už je látka obnošená a roztřepená. Řada knoflíků byla přišitá znovu a některé neladily s původními. A poblíž kapsy byly červenavé šmouhy, o nichž se Kelly dohadovala, že to je určitě zaschlá krev. Znovu natáhla ruku a dotkla se látky…

„Kelly?“

Sarah ji volala ze sprchy.

Pamatuje si moje jméno!

„Ano?“ ozvala se Kelly a hlas prozradil, jak je rozrušená.

„Není tu nějaký šampón?“

„Podívám se, paní doktorko,“ odpověděla Kelly a chvatně otvírala zásuvky. Všichni muži museli odejít do vedlejšího oddělení, zatímco se Sarah myla, a nechali je spolu samotné. Kelly hledala pilně, otevírala zásuvky a zase je hlučně zavírala.

„Poslechni,“ volala Sarah, „jestli nemůžeš žádný najít, je to v pořádku.“

„Hledám…“

„Není tu nějaký jar na nádobí?“

Kelly se zarazila. U dřezu stála jakási zelená plastiková láhev. „Ano, paní doktorko, ale…“

„Podej mi ji. Je to všechno stejné. Na tom nesejde.“ Zpoza sprchové plenty se natáhla ruka. Kelly jí podala láhev. „A jmenuju se Sarah.“

„Ano, paní doktorko.“

„Sarah.“

„Ano, Sarah.“

Sarah Hardingová byla správná. Velice přátelská a normální.

Kelly úplně v transu usedla na sedátko v kuchyni a vyčkávala, zatímco kývala svěšenýma nohama, pro případ, že by doktorka Hardingová – Sarah – ještě něco potřebovala. Slyšela, jak si Sarah pobrukuje písničku „Toho chlapa si potřebuju vymejt z vlasů“. Po několika okamžicích se sprcha zastavila, Sarah natáhla ruku a vzala si osušku z háčku. A pak vyšla ven zabalená do osušky.

Sarah si pročísla krátké vlasy prsty, což se zdálo, že je veškerá péče, kterou svému vzhledu věnuje. „Tak je to lepší. Kamarádko, tohle je přepychový terénní trajler. Doktor opravdicky odvedl velkou práci.“

„Ano,“ souhlasila Kelly. „Je pěkný.“

Sarah se na ni usmála. „Kolik je ti roků?“

„Třináct.“

„To chodíš do osmé třídy?“

„Do sedmé.“

„Do sedmičky,“ opakovala Sarah zamyšleně.

„Doktor Malcolm,“ řekla Kelly, „vám tu připravil nějaké šaty. Říkal, že si myslí, že vám budou.“ Ukázala na čisté šortky a tričko s krátkým rukávem.

„Čí to je?“

„Myslím, že Eddieho.“

Sarah šatstvo zvedla a podržela nahoře. „To by mi mohlo být.“ Odnesla si věci za roh, do spacího oddílu, a začala se oblékat. „Co chceš dělat, až vyrosteš?“

„Já nevím,“ odpověděla Kelly.

„To je velice rozumná odpověď.“

„Opravdu?“ Matka Kelly neustále nutila, aby začala pracovat na částečný úvazek, že tak lépe pozná, co chce v životě dělat.

„Ano,“ potvrdila Sarah. „Nikdo chytrý neví, co chce dělat, dokud mu není aspoň dvacet nebo třicet.“

„Ach.“

„Co bys chtěla studovat?“

„Fakticky, no, mám ráda matiku,“ odpověděla trochu provinilým hlasem.

Sarah její tón určitě zaslechla, protože řekla: „Co je na matice špatného?“

„Teda, holky ji obyčejně neumějí. Chci říct, však víte.“

„No, to já nevím,“ pronesla Sarah neutrálně.

Kelly pocítila, že propadá panice. Strašně jí lahodil vřelý tón, jímž s ní Sarah Hardingová rozmlouvala, ale teď cítila, že se jaksi vytrácí, jako když špatně odpověděla učitelce. Rozhodla se, že už toho víc neřekne. Mlčky vyčkávala.

Po chvíli Sarah opět vyšla ven a měla na sobě Eddieho pytlovité šatstvo. Posadila se a začala se obouvat. Pohybovala se klidně a rozvážně. „Co jsi tím chtěla říct, že děvčata obyčejně neumějí matiku?“

„No, všichni to říkají.“

„Kdo všichni?“

„Naši učitelé.“

Sarah si povzdechla. „To je výborné,“ zavrtěla hlavou. „Tvoji učitelé…“

„A ostatní děti mi říkají šprte. A tak podobně. Však víte,“ vyhrkla Kelly. Nemohla uvěřit tomu, že tohle všechno vypráví Sarah Hardingové, kterou vlastně vůbec neznala, jenom z článků v časopisech a z fotografií, ale teď stála před ní a povídala jí všechny tyhle osobní věci. Všechno, co jí tak znepříjemňovalo život.

„No,“ vesele se zasmála Sarah, „když ti říkají takhle, to musíš být v matice opravdu dobrá, že?“

„Myslím.“

Znovu se zasmála. „To je skvělé, Kelly.“

„Jenže problém je v tom, že kluci nemají rádi holky, které jsou moc chytré.“

Sarah zvedla obočí. „Fakticky?“

„No jo, aspoň to všichni říkají.“

„Jako kdo?“

„Jako třeba moje máma.“

„Jo. A ta asi ví, o čem mluví.“

„To já nevím,“ připustila Kelly. „Moje máma chodí jenom s pěknejma blbečkama, fakticky.“

„Takže by se mohla mýlit?“ zeptala se Sarah a vzhlédla vzhůru od tkaniček, které si právě zavazovala.

„Snad jo.“

„Teda, podle mých zkušeností, někteří muži mají rádi chytré ženy a někteří nemají. Je to stejné jako všechno na světě.“ Povstala. „Slyšela jsi někdy o Georgi Schallerovi?“

„Jistě. To je ten, co zkoumal pandy.“

„Správně. Pandy a předtím sněžné levharty a lvy a gorily. Je to nejvýznamnější vědec v oblasti zvířat ve dvacátém století – a víš, jak pracuje?“

Kelly zavrtěla hlavou.

„Předtím, než George vyjede do terénu, přečte si všechno, co bylo o zvířeti, které chce zkoumat, už napsáno. Populární knížky, novinové články, vědecké studie, prostě všechno. Pak vyrazí ven a sám zvíře pozoruje. A víš, co obvykle zjišťuje?“

Kelly zavrtěla hlavou, netroufala si vůbec promluvit.

„Že skoro všechno, co bylo kdy napsáno, je špatně. Jako třeba u goril. George studoval horské gorily o deset let dříve, než Dianu Fosseyovou něco takového vůbec napadlo. A zjistil, že všechno, co se o gorilách dosud říkalo, je přehnané nebo neporozumění věci či úplný nesmysl – jako třeba představa, že součástí expedic vypravených studovat gorily nesmějí být ženy, protože by je gorily znásilnily. Mýlka. Všechno úplně špatně.“

Sarah si zavázala obě boty a zvedla se.

„Takže, Kelly, dokonce i když jsi ještě tak mladá, existuje něco, co by ses mohla naučit hned teď. Po celý život ti budou lidé neustále cosi říkat. A většinou, pravděpodobně z devadesáti pěti procent, bude to, co ti budou říkat, špatně.“

Kelly neodpověděla. Připadala si podivně sklíčená, když taková slova poslouchala.

„To je skutečnost,“ pokračovala Sarah. „Lidé jsou prostě přímo nabití špatnými a nepřesnými informacemi. Takže je těžké poznat, komu věřit. Chápu, jak se cítíš.“

„Opravdu?“

„Jistě. Moje máma mi říkávala, abych si vždycky zachovala vlastní názor.“ Zasmála se. „A totéž mi říkali i někteří učitelé.“

„Fakticky?“ Kelly se to zdálo nemožné.

„Ale ano,“ potvrdila Sarah. „Opravdu…“

Z vedlejší části trajleru zaslechli Malcolma, jak říká: „Ne! Ne! Ti idioti! Takhle by mohli všechno zkazit!“

Sarah se okamžitě obrátila a vešla do sousedního oddílu. Kelly seskočila ze sedačky a spěchala za ní.

Všichni muži se tísnili u monitoru. Mluvili jeden přes druhého a zdálo se, že je něco vyvedlo z míry. „To je úděsné,“ říkal právě Malcolm. „Strašné!“

„Je to džíp?“ ptal se Thorne.

„Měli červený džíp,“ potvrdila Hardingová a přiblížila se, aby lépe viděla.

„Pak je to Dodgson,“ řekl Malcolm. „Sakra!“

„Co tady vlastně provádí?“

„Můžu se jenom dohadovat.“

Kelly se procpala kupředu, aby se také podívala. Na obrazovce viděla pralesní houštiny, mezi nimiž se červeně a černě míhalo jakési auto.

„Kde jsou teď?“ zeptal se Malcolm Arbyho.

„Myslím, že ve východním údolí,“ odpověděl Arby. „Poblíž míst, kde jsme našli doktora Levina.“

V rádiu to zapraskalo. Levinův hlas řekl: „Chcete říct, že na ostrově jsou ještě nějací jiní lidé?“

„Ano, Richarde.“

„No, tak byste měli raději jít a vyhnat je, než to tady všechno zbordelí.“

„Já vím. Nechceš se vrátit?“

„Ne bez dostatečného důvodu. Dejte mi vědět, kdyby se nějaký objevil.“ A s klapnutím přerušil spojení.

Hardingová zírala na obrazovku a sledovala džíp. „To jsou oni, určitě,“ potvrdila. „To je tvůj přítel Dodgson.“

„Dodgson není žádný můj přítel,“ odsekl Malcolm. Povstal a bolestí v noze zamrkal. „Pojďme,“ vyzval je. „Musíme ty syčáky zastavit. Nemáme času nazbyt.“

HNÍZDO

Červený džíp Wrangler pozvolna zastavil. Přímo před nimi vytvářela hustá křoviska hotovou zeď. Avšak přes zelenou stěnu prosakovalo z mýtiny otevírající se za ní sluneční světlo.

Dodgson tiše seděl v autě a naslouchal. King se na něj otočil a chystal se promluvit, avšak Dodgson zvedl ruku a gestem ho umlčel.

Pak to zaslechl zřetelně – hluboko posazené vrčení, téměř kočičí předení. Vycházelo zpoza zelené stěny před nimi. Znělo to jako ta největší divoká kočka, jaká kdy v džungli žila. A zároveň cítil slaboučké chvění, sotva znatelné, ale přesto stačilo, aby klíčky v zapalování zacinkaly o sloupek volantu. Když chvění pocítil, pozvolna mu došlo: Něco se tu pohybuje.

Cosi hrozně velikého. Něco se poblíž pohybuje.

King vedle něj užasle zíral vpřed s otevřenými ústy. Dodgson se ohlédl na Baseltona. Profesor svíral sedadlo bílými, odkrveným prsty a naslouchal zvukům.

Přes kapradiny přímo před nimi přelétl stín. Soudě podle stínu bylo zvíře téměř sedm metrů vysoké a dvanáct metrů dlouhé. Kráčelo po zadních, mělo mohutné tělo, krátký krk velice rozměrnou hlavu.

Tyrannosaurus.

Dodgson zaváhal, sledoval stín. Srdce v hrudi mu divoce bilo. Zvažoval, jestli mají jít i na tohle hnízdo, ale důvěřoval, že přístroj bude fungovat i tady. „Tak pojďte na to,“ vyzval ostatní. „Podej mi ten přístroj.“

Baselton mu jej podal, stejně jako to udělal předtím.

„Nabitý?“ zeptal se Dodgson.

„Články jsou nabité,“ odpověděl King.

„Fajn,“ řekl. „Tak jdeme. Přesně stejně jako předtím. Půjdu první, vy dva za mnou a odnesete vejce do auta. Připraveni?“

„Připraveni,“ přitakal Baselton.

King neodpověděl. Neustále sledoval očima pohybující se stín. „Jaký druh dinosaura je tohle?“

„Tohle je tyrannosaurus.“

„Kristepane!“ zamumlal King.

„Tyrannosaurus?“ opakoval Baselton.

„Na tom nezáleží, co to je,“ pronesl Dodgson podrážděně. „Počínejte si podle plánu, stejně jako prve. Všichni připraveni?“

„Okamžik,“ řekl Baselton.

„Co když to nebude fungovat?“ namítl King.

„Už přece víme, že to funguje,“ odvětil Dodgson.

„O tyrannosaurovi byla nedávno publikována dost kuriózní studie,“ řekl Baselton. „Paleontolog jménem Roxton vypracoval studii o tyrannosaurově mozkovně a vyvodil v ní závěr, že tahle zvířata měla mozek, který se nepříliš lišil od mozku žabího, ačkoli ten jejich byl samozřejmě mnohem větší. Vyplývá z toho fakt, že jeho nervová soustava je přizpůsobena pouze na pohyb. Pokud stojíte nehnutě, tyrannosaurus vás neuvidí. Stojící předměty se pro něj stávají neviditelné.“

„Jste si tím jistý?“ zeptal se King.

„Je to vědecká studie,“ odvětil Baselton. „A dává to perfektně smysl. Člověk nesmí zapomínat, že dinosauři, přes všechnu jejich hrůzostrašnou obrovitost, měli ve skutečnosti dost primitivní intelekt. Je vcelku logické, že tyrannosaurus mohl mít duševní úroveň žáby.“

„Nechápu, proč se do toho pouštíme,“ řekl King nervózně. Zahleděl se upřeně kupředu. „Je mnohem větší než ti ostatní.“

„Tak co?“ řekl Dodgson. „Slyšel jsi, co říkal George. Je to jenom velikánská žába. Pojď, ať to máme s krku. Vylez z toho zatracenýho auta! A nepráskni dveřma.“

Když připomněl ten obskurní článek z vědeckého časopisu, cítil se George Baselton docela dobře a autoritativně. Byla to role, na niž byl zvyklý, dodávat informace těm, jimž scházely. Nyní, když se blížil k hnízdu, s úžasem zjišťoval, že se mu začínají chvět kolena. Nohy měl jako gumové. Vždycky si myslel, že jeho síla je v řeči. Nyní ho znepokojilo, když si uvědomil, že by to mohla být pravda doslova. Zahryzl se do rtu a opět přinutil tělo k poslušnosti. Přece na sobě nedá znát strach, říkal si. Je přece pánem situace.

Dodgson už vykročil kupředu a černou skříňku svíral v ruce jako pistoli. Baselton se letmo ohlédl po Kingovi, který byl na smrt bledý a silně se potil. Vypadal, že je na pokraji kolapsu, vpřed se pohyboval co noha nohu mine. Baselton kráčel vedle něj. Aby se ujistil, že je v pořádku.

Dodgson vpředu se naposledy krátce ohlédl a mávl na Baseltona s Kingem, aby ho následovali. Zabodl se do nich do obou vzteklým pohledem a pak se protáhl křovisky na mýtinu.

Baselton spatřil tyrannosaura. Ne – byli tam dva! Stáli na zadních nohách po obou stranách hliněného náspu, dva dospělí, silní, temně rudí s velikánskými divokými tlamami. Stejně jako maiasauři i tahle zvířata se na okamžik na Dodgsona zadívala tupým pohledem, jako by je strašně překvapilo, že vidí vetřelce. A pak tyrannosauři zuřivě zařvali. Vydali neuvěřitelný, hřmějící řev, který rozechvěl vzduch.

Dodgson pozvedl přístroj a namířil jej proti zvířatům. Mýtinu okamžitě zalil nepřetržitý, vysoko položený pískot.

Tyrannosauři zařvali v odpověď a sklonili hlavy, natáhli krky vpřed a zacvakali zuby, připravovali se k útoku. Byli obrovští – a zvuk je nijak neodrazoval. Vyrazili vpřed kolem náspu, proti Dodgsonovi. Jak se pohybovali, země se pod nimi otřásala.

„Do prdele!“ ulevil si King.

Avšak Dodgson zůstal klidný. Otočil ciferníkem. Baselton si přitiskl dlaně k uším. Pískot se zvedl do vyšší tóniny, zesílil a doslova rval uši, stal se neuvěřitelně bolestivý. Reakce byla okamžitá: tyrannosauři ustoupili vzad, jako by obdrželi fyzický úder. Svěsili hlavy. Rychle mžikali očima. Zdálo se, že zvuk ve vzduchu přímo vibruje. Tyrannosauři znovu zařvali, ale tentokrát už jen slabě, bez přesvědčení. Z hnízda uplácaného z bláta se ozval strašlivý nářek.

Dodgson postoupil vpřed a přístrojem mířil do vzduchu, přímo proti zvířatům. Tyrannosauři se dali na ústup, podívali se do hnízda, pak zpátky na Dodgsona. Prudce pohazovali hlavami sem a tam, jako by se snažili vytřást si ten strašlivý pískot z uší. Dodgson opět klidně pootočil ciferníkem. Tón se ještě zvýšil. Nyní se stal opravdu nesnesitelný, mučivý.

Dodgson začal šplhat nahoru na hliněný násep hnízda. Baselton s Kingem klopýtali za ním. Baselton zjistil, že hledí dolů do hnízda obsahujícího čtyři kropenatá vejce a dvě mláďata, která vypadala ze všeho nejvíc jako vychrtlí, přerostlí krocani. Nebo snad jako jakýsi druh gigantických ptačích mláďat.

Dva dospělí tyrannosauři se stáhli na vzdálený konec mýtiny, odehnáni pískotem. Stejně jako maiasauři začali rozrušením močit. Zuřivě dupali nohama. Avšak k nim se nepřibližovali. Dodgson zakřičel přes uši rvoucí pískot vycházející z přístroje: „Seberte ty vejce!“

King omámeně neškobrtal dolů do hnízda a popadl nejbližší vejce. Okamžitě se mu z chvějících se rukou vysmeklo a ocitlo se ve vzduchu, znovu je zachytil a pevně popadl. Přišlápl přitom nohu jednomu z mláďat, které vykřiklo strachem a bolestí.

V tom okamžiku se rodiče znovu pokusili vyrazit vpřed, přitahováni křikem svého potomka. King se spěšně vypotácel z hnízda a protáhl se křovisky. Baselton jej sledoval, jak odchází.

„Georgi!“ zařval Dodgson, stále mířící přístrojem na tyrannosaury. „Seber další vejce!“

Baselton se otočil, aby se podíval po dospělých tyrannosaurech, a viděl, jak jsou rozrušení a vzteklí. Sledoval, jak prudce rozevírají a zavírají tlamy, a náhle ho přepadl pocit, že pískot nepískot tahle zvířata už nikdy nikomu nedovolí, aby ještě jednou vstoupil do jejich hnízda. King měl štěstí, avšak Baselton je mít nebude, úplně to cítil, a…

„Georgi! Dělej!“

„Já nemůžu,“ vypravil ze sebe Baselton.

„Ty pitomej idiote!“ Dodgson nepřestal držet přístroj obrácený proti tyrannosaurům a začal slézat dolů do hnízda sám. Ale jakmile vyrazil, prudce pohnul tělem a kabel vedoucí od krabičky s bateriemi vypadl z přístroje.

Pískot okamžitě ustal.

Na mýtině se rozhostilo ticho.

Baselton zasténal.

Tyrannosauři naposledy potřásli hlavami a zařvali.

Baselton sledoval, jak Dodgson náhle zmrtvěl, neschopen pohybu. Baselton také zůstal stát bez hnutí. Jaksi se mu podařilo, že přinutil své tělo stát na tom místě, kde bylo. Přinutil kolena, aby se netřásla. Zadržel dech.

A čekal.

Tyrannosauři na protější straně mýtiny vyrazili proti k nim.

* * *

„Co to dělají?“ vykřikl Arby v trajleru. Přilepil se na monitor tak blízko, že se nosem málem dotýkal obrazovky. „Zbláznili se snad? Oni jenom stojí a koukají!“

Kelly vedle něj neříkala nic. Mlčky sledovala obrazovku.

„To jseš ráda, že tam teď nejseš, Kelly, že?“ řekl Arby.

„Proboha mlč,“ odpověděla Kelly.

„Ne, nezbláznili se,“ řekl Malcolm do rádia, zatímco pozoroval monitor na palubní desce. Explorer se kolébal na stezce a mířil k východní části ostrova. Řídil Thorne. Sarah s Malcolmem seděli na zadních sedadlech.

„Měl by se pokusit znovu spustit ten generátor zvuku,“ řekla Sarah. „Nebo tam doopravdy chtějí jen tak zůstat stát?“

„Ano,“ odvětil Malcolm.

„Proč?“

„Mají špatné informace,“ vysvětlil Malcolm.

DODGSON

Dodgson sledoval prvního tyrannosaura, jak se k němu blíží. Na tak velikánská zvířata se tyrannosauři chovali dost opatrně. Proti nim vyrazil jen jeden z obou rodičů, a ačkoli každých pár kroků divoce zařval, zdál se být podivně nejistý, jako by jej naprosto vyvedl z míry fakt, že tam stojí jacísi lidé. Nebo je třeba neviděl. Možná že se mu spolu s Baseltonem ztratili z očí.

Druhý rodič se držel zpátky a zůstal na opačné straně hnízda. Hlava mu nervózně poskakovala nahoru a dolů.

Byl krajně rozrušený, ale neútočil.

Řev blížícího se dinosaura byl přímo strašlivý, stydla při něm krev v žilách. Dodgson se ani neodvážil pohlédnout na Baseltona, stojícího jen pár kroků od něj. Baselton si pravděpodobně právě teď močil do kalhot. Jenom proto se neobrátil a nedal se na útěk, pomyslel si Dodgson. Kdyby se rozběhl, už bylo po něm. Jestli zůstane stát naprosto bez hnutí, všechno bude v pořádku.

Dodgson stál zpříma, ani se nehnul a přístroj z eloxovaného hliníku svíral levou rukou v úrovni pasu, poblíž přezky na opasku. Pravačkou zvolna, kousek po kousku, tahal za odpojený kabel od baterií. V několika málo okamžicích ucítí konec šňůry v ruce, a pak ji znovu zastrčí do přístroje.

Mezitím ani na okamžik neodtrhl oči od blížícího se tyrannosaura. Cítil, jak se mu pod nohama chvěje země. Slyšel, jak naříká mládě, na které King šlápl. Zdálo se, že jeho výkřiky rodiče znepokojují, burcují.

Na tom už tak nesešlo. Ještě několik sekund a znovu zapojí přívodní kabel do přístroje. A pak…

Tyrannosaurus se už těsně přiblížil. Dodgson cítil pach hniloby, jaký vydává masožravec. Zvíře zařvalo a on ucítil jeho horký dech. Stálo přímo u Baseltona. Dodgson o nepatrný kousek natočil hlavu, aby viděl, co se děje.

Baselton stál naprosto bez hnutí. Tyrannosaurus dorazil až k němu a sklonil velikánskou hlavu. Baseltona očichal. Znovu zvedl hlavu, jako by ho cosi naprosto vyvedlo z míry.

On ho doopravdy nevidí, napadlo Dodgsona.

Tyrannosaurus vydal strašlivý, zničující řev. Baseltonovi se jaksi podařilo, že se nepohnul. Tyrannosaurus se znovu sehnul a sklonil ohromnou hlavu. Otevřel a sklapl tlamu. Baselton zíral přímo vpřed a ani nemrkl. Tyrannosaurus ho očichal mohutnými rozšiřujícími se nozdrami, mocným nádechem, v němž se Baseltonovi zatřepetaly nohavice.

Pak tyrannosaurus Baseltona zkusmo postrčil čenichem. V tom okamžiku Dodgsonovi došlo, že zvíře ho přece jen vidí, a pak tyrannosaurus natočil hlavu na bok a ze strany snadno srazil Baseltona k zemi. Když tyrannosaurova veliká noha sešlápla dolů a přibila ho k zemi, Baselton zaječel. Zvedl paže a vykřikl: „Ty parchante!“

V tom okamžiku se veliká hlava sklonila, tlama se široce rozevřela a zase zavřela. Byl to jemný pohyb, téměř ladný, avšak v následujícím okamžiku sebou tlama prudce švihla vzhůru a tělo roztrhla. Dodgson zaslechl výkřik a spatřil, jak ze zubů visí cosi drobného a mrskajícího se, a uvědomil si, že to je Baseltonova paže. Dlaň s prsty se volně kývala a kovový pásek od hodinek se leskl pod tyrannosaurovým velikým okem.

Baselton křičel, vydával příšerný, nepolevující neartikulovaný řev, a když Dodgson ten řev uslyšel, zalil jej smrtelný pot. Pak se obrátil a dal se na útěk, nazpět k autu, nazpět do bezpečí, nazpět k čemukoli.

Běžel o život.

Kelly a Arby se v tomtéž okamžiku odvrátili od monitoru. Kelly cítila, jak se jí zvedá žaludek. Nemohla se na to dívat. Avšak z reproduktoru se stále ozývaly duté výkřiky, které vydával muž ležící na zádech, zatímco ho tyrannosaurus rval na kusy.

„Vypni to!“ žádala Kelly.

Vzápětí zvuky ustaly.

Kelly si oddechla, ramena jí uvolněně poklesla. „Děkuju,“ řekla.

„Já jsem nic neudělal,“ odvětil Arby.

Letmým pohledem přelétla obrazovku a zase jej rychle odvrátila. Tyrannosaurus právě trhal na kusy cosi červeného. Zachvěla se.

V trajleru se rozhostilo ticho. Kelly slyšela tikání elektronických přístrojů a hučení vodních čerpadel pod podlahou. Zvenčí se nesl slabý zvuk větru honícího se vysokou trávou. Kelly se náhle na tomhle ostrově cítila velice osamocená, strašně opuštěná.

„Arby,“ řekla, „co budeme dělat?“

Arby jí neodpověděl.

Vyrazil do koupelny.

„Věděl jsem to,“ řekl Malcolm hledící na obrazovku na palubní desce. „Věděl jsem, že se to stane. Pokusili se ukrást vejce. Teď se dívejte – tyrannosauři opouštějí hnízdo! Oba!“ Zapnul rádiové spojení. „Arby? Kelly? Jste tam?“

„Nejsme schopní mluvit,“ odpověděla Kelly.

Explorer pokračoval v jízdě po svahu dolů, směrem k oblasti, kde se nacházelo tyrannosauří hnízdo. Thorne řídil a zachmuřeně svíral volant. „To je sakra bordel!“

„Kelly! Posloucháš mě? Nevidíme, co se tady pod námi děje. Tyrannosauři opustili hnízdo! Kelly! Co se děje?“

Dodgson se hnal k džípu. Jak utíkal, krabička s bateriemi se mu odepjala od opasku, ale o to se nestaral. Vpředu viděl čekat v džípu Kinga, napjatého a bledého.

Dodgson se vrhl za volant a nastartoval motor. Tyrannosaurus zařval.

„Kde je Baselton?“ zeptal se King.

„Nedokázal to,“ řekl Dodgson.

„Co tím chceš říct?“

„Chci tím do prdele říct, že to nedokázal!“ zavřeštěl Dodgson a prudce pustil spojku. Džíp vyrazil vpřed a kodrcal se vzhůru svahem. Slyšeli, jak tyrannosaurus za nimi řve.

King svírající vejce se ohlédl na stezku za nimi. „Možná, že bysme se měli zbavit tohohle,“ navrhl.

„To ať tě sakra ani nenapadne!“ odsekl Dodgson.

King spustil okénko. „Možná, že jenom chce, abysme mu vrátili vejce.“

„Ne!“ vykřikl Dodgson. „Ne!“ Natáhl se k sedadlu spolujezdce a za jízdy začal s Kingem zápasit. Stezka byla úzká, s hlubokými vyježděnými kolejemi. Džíp se řítil vpřed.

Znenadání jeden z tyrannosaurů vyrazil z houštin na stezku přímo před ně. Zvíře se postavilo doprostřed, vrčelo a zahradilo jim cestu.

„Kristepane!“ zasténal Dodgson a prudce dupl na brzdy. Auto sebou na blátivé stezce ošklivě smýklo a zastavilo se.

Tyrannosaurus s řevem vyrazil proti nim.

„Otoč to!“ zařval King. „Otoč to!“

Ale Dodgson auto neotočil. Prudce zařadil zpátečku a pustil se po svahu dolů. Couval rychle a cesta byla úzká.

„Ty ses zbláznil!“ řval King. „Zabiješ nás!“

Dodgson udeřil rukou Kinga do obličeje. „Drž tu zasranou hubu!“ vykřikl. Vyžadovalo veškerou jeho pozornost, aby po stezce plné zákrut dokázal s autem tak rychle couvat. Ačkoli jel, jak uměl nejrychleji, byl si jistý, že tyrannosaurus bude ještě rychlejší. Tohle se nepodaří. Seděli v zasraném džípu se zasranou plátěnou střechou, a to zvíře je roztrhá…

„Ne!“ vykřikl King.

Za nimi spatřil Dodgson druhého tyrannosaura, který vyrazil po stezce přímo na ně. Pohlédl kupředu a uviděl první zvíře řítící se proti nim. Byli v pasti.

V panice strhl volant a auto sjelo z cesty, pozadu se vřítilo do hustých křovisek a mezi stromy. Pocítili silný náraz. Pak zadek auta nebezpečně poklesl a Dodgson si uvědomil, že zadní kola zůstala viset přes sráz kopce. Zuřivě přidal plyn, ale kola se jen bezmocně točila ve vzduchu. Bylo to beznadějné. A auto začalo pozvolna klesat dozadu, hlouběji do houštin, které byly tak husté, že se jimi nedalo prohlédnout. Ale nespadli, zůstali viset na srázu. King vedle něj se rozvzlykal. Dodgson uslyšel tyrannosaura, jak řve už docela blízko od nich.

Prudce otevřel dvířka a vyskočil ven. Prolétl křovisky, upadl, narazil na strom a skutálel se po prudkém svahu džunglí dolů. Kdesi cestou pocítil prudkou bolest v předloktí a na krátký okamžik uviděl před očima hvězdičky, těsně předtím, než se mu celý svět zatměl, a Dodgson ztratil vědomí.

ROZHODNUTÍ

Seděli v Exploreru, na vrcholku hřebenu shlížejícího na džunglí pokryté východní údolí. Okénka měli spuštěná. Naslouchali řevu tyrannosaurů a slyšeli, jak se obrovská zvířata prodírají podrostem.

„Oba opustili hnízdo,“ řekl Thorne.

„Jo. Ti frajeři jim museli něco sebrat,“ povzdechl si Malcolm.

Na okamžik se odmlčeli a zaposlouchali se.

Uslyšeli tichý bzukot a náhle se u nich vynořil Eddie na motocyklu. „Myslel jsem si, že možná potřebujete pomoc. Pojedete dolů?“

Malcolm zavrtěl hlavou. „Ne, v žádném případě. To je příliš nebezpečné – nevíme, kde jsou.“

„Proč tam Dodgson jen tak stál?“ zeptala se Sarah Hardingová. „Takhle se člověk nemůže chovat před dravcem. Když vás přepadnou lvi, musíte natropit spoustu hluku, mávat rukama, něčím po nich házet. Pokusit se je vystrašit. Nesmíte stát jako solný sloup.“

„Pravděpodobně si přečetl mylný vědecký článek,“ vysvětlil Malcolm a potřásl hlavou. „Objevila se totiž teorie, že tyrannosaurus vidí jen předměty, které se pohybuji. Chlapík jménem Roxton prozkoumal mozkovnu tyrannosaura a vyvodil, že tyrannosaurus měl mozek jako žába.“

Rádio zapraskalo. „Roxton je idiot,“ vmísil se Levine. „Nezná anatomii ani natolik, aby se mohl vyspat se svojí ženou. Ta studie je přímo žertovná.“

„Jaká studie?“ zeptal se Thorne.

Rádio znovu zapraskalo. „Roxton,“ pokračoval Levine, „věří, že tyrannosaurus měl zrakovou soustavu podobnou, jako mají obojživelníci, jako žába. Žába vidí pohybující se věci, ale nevidí je, když jsou v klidu. Ale je naprosto nemožné, aby nějaký dravec jako tyrannosaurus měl zrakovou soustavu, která by fungovala takhle. Naprosto nemožné. Protože zvířata se nejčastěji brání tak, že zmrtví. Srnci nebo podobná zvěř, když cítí nebezpečí, zůstanou prostě nehybně stát. Dravec musí být schopen je vidět i potom. A samozřejmě, že tyrannosaurus je taky viděl.“

Levine si v rádiu pohrdavě odfrkl. „To je stejné jako jiná idiotská teorie, kterou před pár lety předložil Grant. A to, že tyrannosaura může zmást silná bouře, protože není přizpůsobený vlhkému klimatu. To je stejně absurdní. Křídové období nebylo nijak zvlášť suché. A v každém případě tyrannosauři jsou severoamerická zvířata – byli nalezeni pouze na území Spojených států a Kanady. Tyrannosaurus rex žil na březích velikého vnitrozemního moře, východně od Skalistých hor. Na horských úbočích dochází k častým bouřkám. Jsem si zcela jistý, že tyrannosauři zažili časté deště a vyvinuli se tak, aby jim nijak nevadily.“

„Takže existuje nějaký důvod, proč by tyrannosaurus mohl na někoho nezaútočit?“ zeptal se Malcolm.

„Ano, samozřejmě. Ten naprosto nejzřejmější.“

„A to?“

„Kdyby nebyl hladový. Kdyby právě sežral nějaké jiné zvíře. Cokoli většího než koza mu zažene hlad na několik hodin. Ne, ne. Tyrannosaurus vidí dobře, ať se to pohybuje, anebo stojí.“

Naslouchali řevu vycházejícímu z údolí pod nimi. Sledovali, jak se chvějí křoviska, necelý kilometr od nich na sever. Pak zase řev. Zdálo se, že si oba rexové navzájem odpovídají.

„Co vezeme?“ zeptala se Sarah Hardingová.

„Tři lindstradtovky,“ odvětil Thorne. „S plnými zásobníky.“

„Fajn,“ řekla. „Tak pojeďme.“

V rádiu zapraskalo. „Nejsem tam,“ ozval se Levine, „ale rozhodně bych vám doporučil, abyste vyčkali.“

„K čertu s čekáním!“ odsekl Malcolm. „Sarah má pravdu. Pojeďme dolů a uvidíme, co je tam za masakr.“

„Jedete si na pohřeb,“ podotkl Levine.

Arby se vrátil k monitoru a otíral si bradu. Stále ještě vypadal trochu zelený. „Co dělají teď?“

„Doktor Malcolm s ostatními jedou k hnízdu.“

„Děláš si legraci?“ vylekal se.

„Neměj strach,“ odpověděla Kelly. „Sarah to zvládne.“

„To si myslíš ty,“ řekl Arby.

HNÍZDO

Explorer zaparkovali hned za mýtinou. Eddie vypjal motor motocyklu, opřel jej o kmen stromu a vyčkával, zatímco ostatní vylézali z Exploreru.

Sarah Hardingová ucítila důvěrně známý nakyslý pach shnilého masa a exkrementů, jimiž si každý dravec označuje své doupě. V odpoledním vedru z toho bylo člověku mírně na zvracení. Ve stojatém vzduchu bzučely mouchy. Hardingová si vzala jednu z pušek a přehodila si ji přes rameno. Pohlédla na tři muže. Všichni stáli velice prkenně, napjatí, nehybní. Malcolm měl tvář bledou, zejména kolem rtů. To jí připomnělo dobu, kdy ji v Africe navštívil Coffman, její dávný profesor. Coffman byl člověk hemingwayovského typu, těžký piják, se spoustou milostných afér a příhod ze svých dobrodružství mezi orangutány na Sumatře či lemury na Madagaskaru. Takže ho vzala s sebou do savany na místo, kde lvi ulovili kořist. A okamžitě se složil. Vážil přes devadesát kilo a ona ho musela táhnout za límec, zatímco je lvi obklíčili a doráželi na ně. Byla to pro ni dobrá lekce.

Nyní se naklonila těsně k těm třem a zašeptala: „Jestli máte jakékoli pochybnosti, nechoďte. Prostě zůstaňte tady. Nechci tam mít na krku ještě vás. Zvládnu to sama.“ A vyrazila.

„Jseš si jistá…“

„Ano. Teď buďte zticha.“ Zamířila přímo na mýtinu. Malcolm s ostatními spěchali za ní. Odstrčila vějířovité palmové listy a vystoupila na otevřené prostranství. Tyrannosauři byli pryč a kužel z bláta zůstal opuštěný. Vpravo spatřila botu s kouskem urvaného masa přesahujícího rozedranou ponožku. To bylo všechno, co zbylo z Baseltona.

Zevnitř z hnízda zaslechla plačtivý, vysoký nářek. Hardingová vylezla na stěnu z vyschlého bahna a Malcolm se vydrápal za ní. Uviděla tam dvě kňourající tyrannosauří mláďata. Vedle nich ležela tři veliká vejce. Všude kolem viděli v bahně otisky velikánských tlap.

„Sebrali jedno z vajec,“ řekl Malcolm. „Krucifix.“

„Nechtěl jsi, aby cokoli narušilo tvůj malý ekosystém?“

Malcolm se kysele zasmál. „Jo. Doufal jsem.“

„To je špatné,“ řekla a rychle se přemístila kolem okraje hnízda. Sehnula se a prohlédla si tyrannosauří mláďata. Jedno z nich bylo vystrašené, ochmýřený krk zatahovalo zpátky k tělu. Avšak druhé mládě se chovalo naprosto odlišně. Když se přiblížili, ani se nehnulo, zůstalo ležet natažené na boku, dýchalo mělce a oči se mu leskly.

„Tohle je zraněné,“ pochopila Hardingová.

Levine stál na posedu. Přitiskl si sluchátko k uchu a mluvil do mikrofonu, který měl před ústy. „Potřebuju, abyste mi je popsali,“ řekl.

„Jsou tu dvě,“ odpověděl Thorne, „zhruba šedesát centimetrů velká, mohou vážit nějakých osmnáct kilo. Velcí jsou jako malí kazuáři. Velké oči. Krátké čenichy. Tmavě hnědá barva. A kolem krku mají pruh prachového peří.“

„Umějí chodit?“

„No, jestli umějí, tak ne moc dobře. Akorát se tak plácají po hnízdě. Hodně křičí.“

„Pak jsou to novorozeňata,“ přikývl Levine. „Pravděpodobně jenom několik málo dní stará. Nikdy nebyla venku z hnízda. Byl bych velice opatrný.“

„Proč?“

„Když mají takhle malé potomky,“ řekl Levine, „rodiče se nikdy nevzdálí na delší dobu.“

Hardingová se přisunula ke zraněnému mláděti. Sice stále kňouralo, ale lezlo směrem k ní a nemotorně táhlo tělíčko za sebou. Jednu nožku mělo ohnutou v podivném úhlu. „Myslím, že má zraněnou levou nohu.“

Eddie přišel blíž a zastavil se vedle ní. „Je zlomená?“

„Jo, asi, ale…“

„No tohle!“ vykřikl Eddie. Mládě se vymrštilo vpřed a sevřelo čelisti kolem jeho kotníku chráněného botou. Odtáhl nohu pryč a mládě, které se drželo jako klíště, vlekl za sebou. „No tohle! Pusť mě!“

Eddie zvedl nohu, třásl jí sem a tam, ale mládě se nepouštělo. Ještě chvíli s ním zápasil a pak toho nechal. Mládě zůstalo ležet na zemi, dýchalo povrchně, ale zuby mělo stále zaťaté do Eddieho boty. „Kristepane!“ užasl Eddie.

„Pěkně agresivní mladý chlapík, že,“ komentovala Sarah. „Hned od narození…“

Eddie si prohlédl maličké zoubky ostré jako břitva. Kůží však nepronikly. Mládě se stále pevně drželo. Eddie pažbou pušky párkrát šťouchl zvíře do hlavičky. Nemělo to vůbec žádný účinek. Mládě dál leželo na zemi a mělce dýchalo. Když se zadívalo na Eddieho, pomalu mrklo velikýma očima, avšak sevření nepovolilo.

Zaslechli vzdálený řev rodičů, kdesi směrem k severu.

„Pojďme odsud,“ vyzval je Malcolm. „Viděli jsme všechno, co jsme si sem přijeli prohlédnout. Musíme zjistit, kam odjel Dodgson.“

„Myslím,“ řekl Thorne, „že jsem viděl nějaké stopy vedoucí po stezce vzhůru. Možná, že uprchli tím směrem.“

„Raději bychom se měli podívat.“

Všichni se vydali nazpět k autu.

„Počkat,“ ozval se Eddie a pohlédl dolů na svoji botu. „Co mám dělat s tím mládětem?“

„Zastřelte ho,“ řekl Malcolm přes rameno.

„To chcete říct, abych ho zabil?“

„Má zlomenou nohu, Eddie,“ vmísila se Sarah. „Stejně zemře.“

„Jo, ale…“

„Pojedeme po stezce nahoru, Eddie,“ zavolal Thorne, „a když Dodgsona nenajdeme, pustíme se cestou po hřebeni směrem k laboratořím. Pak znovu dolů k trajleru.“

„Fajn, doktore. Jedu hned za vámi.“ Eddie zvedl pušku a obrátil ji v rukách.

„Udělejte to ihned,“ dodala Sarah Hardingová, šplhající do Exploreru. „Protože určitě nechcete být tady, až se vrátí maminka s tatínkem.“

DEBAKL HAZARDNÍHO HRÁČE

Zatímco stoupali po stezce vzhůru, Malcolm hleděl na monitor na palubní desce. Postupně přepínal jednotlivé kamery a na obrazovce se míhaly různé záběry. Malcolm pátral po Dodgsonovi a zbytku jeho skupiny.

Levine řekl v rádiu: „Jaké škody tam natropili?“

„Sebrali jedno vejce,“ odpověděl Malcolm. „A museli jsme zastřelit jedno z mláďat.“

„Takže dvě ztráty. Z celkového počtu kolika nakladených vajec, šesti?“

„Správně.“

„Upřímně, řekl bych, že to není až tak závažné,“ řekl Levine. „Pokud těm lidem zabráníte, aby toho natropili víc.“

„Právě teď je hledáme,“ odvětil Malcolm naštvaně.

„To se stát prostě muselo, Iane,“ vmísila se Hardingová. „Víš přece, že nemůžeš očekávat, že budeš pozorovat zvířata a nijak je přitom neovlivníš. To je vědecky nemožné.“

„Samozřejmě že je,“ souhlasil Malcolm. „To je největší vědecký objev dvacátého století. Nemůžeš studovat něco, aniž bys to zároveň nezměnil.“

Od dob Galilea vědci přijali názor, že jsou objektivní pozorovatelé přírody. Tenhle postoj byl obsažen ve všech aspektech jejich chování, dokonce i ve způsobu, jímž sepisovali vědecké stati, které začínaly: „Bylo pozorováno…“ Jako by to nedělal konkrétní člověk. Tenhle neosobní přístup se stal charakteristickým rysem vědy na tři sta roků. Věda byla objektivní a pozorovatel neměl žádný vliv na výsledky toho, co popisoval.

Tahle objektivita odlišovala přírodovědu od věd humanitních nebo od náboženství – oblastí, jejichž byl pozorovatelův postoj integrální součástí, kde byl pozorovatel neodmyslitelně spjat s pozorovanými výsledky.

Avšak ve dvacátém století tento rozdíl vymizel. Vědecká objektivita se vytratila, dokonce i na těch nejzákladnějších úrovních. Fyzikové nyní věděli, že nemohou měřit jednotlivé subatomické částice, aniž by je zásadně ovlivnili. Když se pokusíte pomocí přístrojů změřit pozici takové částice, změníte její rychlost. Když změříte její rychlost, změníte její pozici. Základní vědeckou pravdou se stal Heisenbergův princip neurčitosti: všechno, co jste prozkoumali, zároveň jste také změnili. Nakonec se stalo zřejmé, že všichni vědci jsou účastníci na vesmíru, který počítá s aktivní účastí všech a nikomu nedovoluje, aby zůstal pouhým divákem.

„Já vím, že objektivita je nemožná,“ řekl Malcolm netrpělivě. „To mě netrápí.“

„Pak tedy co tě trápí?“

„Trápí mě Debakl hazardního hráče,“ odvětil Malcolm s pohledem upřeným na monitor.

Debakl hazardního hráče je celkem dost známý a často diskutovaný statistický jev, který přináší značné důsledky jak pro evoluci, tak i pro každodenní život.

„Mysli si, že jsi hazardní hráč,“ vysvětloval Malcolm. „A že hraješ hru panna – orel.

Pokaždé, když mince při dopadu ukáže orla, vyhráváš jeden dolar. Vždycky, když padne panna, jeden dolar prohráváš.“

„No dobře…“

„Co se stane po nějaké době?“

Hardingová pokrčila rameny. „Šance, že padne orel nebo panna je stejná. Takže možná vyhraješ, možná prohraješ. Ale nakonec bys měl dospět někam k nule.“

„Bohužel nikoli,“ opravil ji Malcolm. „Když házíš dostatečně dlouho, vždycky prohraješ – pro hazardního hráče pokaždé skončí hra debaklem. Proto taky kasina tak dobře prosperují. Ale otázka je, co se stane po nějaké době? Co se přihodí ještě dříve, než to pro hazardního hráče skončí všechno debaklem?“

„Nevím,“ řekla. „Co se stane?“

„Když sleduješ, jak hazardního hráče provází štěstí, zjistíš, že nějaký čas vyhrává a nějaké období zase naopak prohrává. Jinými slovy, všechno na světě se odehrává v sériích. Je to úkaz, který pozoruješ všude: v počasí, v říčních záplavách, v baseballu, v srdečním rytmu, na burze. Jakmile jednou začnou jít věci špatně, nesnáze mají tendenci setrvávat. Nakonec to říká i to staré úsloví ‚Do třetice všeho zlého‘: Teorie chaosu nám potvrzuje, že lidová moudrost tu má pravdu. Nepříjemnosti se hromadí jedna na druhou. Maléry na sebe navazují, aby tě podrazily. Tak to chodí ve skutečném světě.“

„Co se mi to tu snažíš namluvit? Že už teď z průserů nevyjdeme?“

„To by mohlo být, kvůli Dodgsonovi,“ přitakal Malcolm a zamračil se na monitor. „Ale co se vlastně s těmi parchanty stalo?“

KING

Slyšel tiché bzučení, připomínající vzdálenou včelku. Howard King si je začínal matně uvědomovat, jak se mu pozvolna vracelo vědomí. Otevřel oči a spatřil přední sklo jakéhosi auta a větve stromů před ním.

Bzučení zesílilo.

King neměl tušení, kde se nachází. Nedokázal si uvědomit, jak se sem dostal a co se s ním stalo. Cítil bolest v ramenou a v kyčlích. V hlavě mu silně bušilo. Pokusil se na všechno rozpomenout, avšak bolest ho přemohla, nedovolila mu, aby myslel jasně. Poslední věc, na kterou si vzpomínal, byl tyrannosaurus stojící před nimi uprostřed cesty. Ano, to byla poslední vzpomínka. Pak ještě Dodgson, který se ohlédl a…

King pohnul hlavou a vykřikl ostrou bolestí, která mu náhle vystřelila z krku do lebky. Bolest způsobila, že zalapal po dechu, úplně mu vyrazila dech. Zavřel oči, zamrkal. Pak je znovu otevřel.

Dodgson v autě nebyl. Dvířka u řidiče byla doširoka otevřená, na vnitřní polstrování padal skvrnitý stín. Klíčky byly stále zastrčené do zapalování.

Dodgson byl pryč.

Přes hořejší část volantu se táhla krvavá šmouha. Černá skříňka ležela na podlaze vedle řadící páky. Otevřená dvířka u řidiče se mírně kymácela a přitom vrzala.

King znovu zaslechl z dálky bzukot, jako by jej vydávala obrovská včela. Byl to mechanický zvuk, uvědomil si nyní. Vydával jej nějaký stroj.

Zvuk v něm probudil vzpomínku na motorový člun. Jak dlouho bude čekat při ústí řeky? A kolik je vlastně hodin? Pohlédl na ciferník. Sklo bylo rozbité a ručičky se zastavily na 1:54.

Znovu zaslechl bzukot. Blížil se.

S vynaložením značného úsilí se King odstrčil od sedadla k palubní desce. Páteří mu párkrát prošlehla elektrizující bolest, avšak rychle pominula. Zhluboka se nadechl.

Jsem v pořádku, pomyslel si. Přinejmenším jsem ještě stále naživu.

King vyhlédl otevřenými dvířky u řidiče do slunečního světla. Slunce pořád stálo vysoko. Stále ještě muselo být odpoledne. Kdy člun odjíždí? Ve čtyři? V pět? Už se nedokázal rozpomenout. Ale byl si jistý, že ti španělští rybáři nebudou čekat dlouho poté, co se začne smrákat. Z ostrova odjedou.

A Howard King si přál být na lodi, až se tak stane. Byla to jediná věc na světě, po níž doopravdy toužil. Nadzvedl se, zamrkal bolestí a sklouzl na sedadlo řidiče. Usadil se na něm, zhluboka se nadechl, nahnul se a vyhlédl z otevřených dvířek.

Auto viselo ve vzduchu, nadnášeno pouze spletí větví, křovisek a lián. Viděl, že pod ním prudce klesá do hlubin svah porostlý hustou džunglí. Pod baldachýnem stromů bylo šero. Z toho pohledu se mu až zatočila hlava. Země musela být kdesi šest nebo sedm metrů pod ním. Viděl roztroušené zelené kapradiny a pár tmavých balvanů. Natočil se, aby dohlédl dál.

A pak ho spatřil.

Dodgson ležel na zádech, hlavou dolů, na svažité stráni. Tělo měl celé pokrčené, paže a nohy rozhozené v podivných úhlech. Nehýbal se. King na něj přes hustá křoviska na svahu dobře neviděl, avšak Dodgson vypadal jako mrtvý.

Bzučení se najednou ozývalo velice hlasitě a prudce sílilo. King pohlédl kupředu a viděl, přes křoviny, které sahaly do předního skla, auto projíždějící ani ne deset metrů od něho. Auto!

Vzápětí bylo auto pryč. Podle zvuku, který vydávalo, usoudil, že to je elektrické auto. Takže to musí být Malcolm.

Pomyšlení, že na ostrově jsou ještě i jiní lidé, Howarda Kinga jaksi povzbudilo. Pocítil nové síly a otočil klíčkem v zapalování. Motor zaburácel.

Zařadil rychlost a jemně přidal plyn.

Zadní kola se protočila ve vzduchu. Zařadil náhon na přední kola. Džíp náhle se zarachocením vyrazil vpřed a prodral se křovisky. Okamžik nato byl z džungle venku, na cestě.

Nyní si na tu cestu vzpomínal. Vpravo vedla dolů ke hnízdu tyrannosaurů. Malcolmovo auto odjelo doleva.

King zabočil doleva a zamířil po cestě. Pokoušel se rozpomenout, jak se dostane nazpět k řece, k člunu. Matně si vybavoval, že na cestě, na vrcholku stoupání byla křižovatka ve tvaru Y. Dojede ke křižovatce, rozhodl se, sjede z kopce dolů a jednou provždy z tohohle ostrova vypadne.

Byl to jeho jediný cíl.

Dostat se z tohohle ostrova dřív, než bude pozdě.

ŠPATNÁ ZPRÁVA

Explorer vyšplhal na vrcholek kopce a Thorne zabočil na silničku vedoucí po hřebeni. Cesta se kroutila sem a tam a zařezávala se do skály tvořící pobřežní útesy. Na mnoha místech svah spadal téměř kolmo, ale zato měli výhled na celý ostrov. Konečně dojeli na místo, odkud mohli přehlédnout celé údolí. Po levici spatřili posed a ještě blíž mýtinu se dvěma trajlery. Napravo stál komplex laboratoří a za ním dělnické sídliště.

„Nikde Dodgsona nevidím,“ řekl Malcolm nešťastně.

„Kam se jenom mohl ztratit?“

Thorne stiskl tlačítko vysílačky. „Arby?“

„Ano, pane doktore?“

„Vidíš je?“

„Ne, ale…“ zaváhal.

„Ale co?“

„Nechcete se teď vrátit? Je úplně úžasné.“

„A co?“ zeptal se Thorne.

„Eddie,“ řekl Arby. „Právě se vrátil. „A přivezl to mládě s sebou.“

Malcolm se naklonil kupředu. „Přivezl s sebou co?“

PÁTÁ KONFIGURACE

„V oblasti na pokraji chaosu se odehrávají neočekávané děje. Naděje na přežití tam nejsou velké.“

IAN MALCOLM

MLÁDĚ

V trajleru se všichni tlačili kolem stolu, na němž nyní leželo v bezvědomí ve vaničce z nerezové oceli tyrannosauří mládě. Velké oči mělo zavřené a čumák zastrčený do čistého plastikového oválu kyslíkové masky. Maska padla na tlamu mláděte téměř úplně přesně. Kyslík tiše syčel.

„Nemohl jsem ho tam prostě jen tak nechat,“ vysvětloval Eddie. „A řekl jsem si, že mu tu nohu dokážeme spravit…“

„Jenže Eddie…“ řekl Malcolm a zavrtěl hlavou.

„Takže jsem mu střelil celou dávku morfinu z příruční lékárničky a přinesl jsem ho s sebou. Vidíte? Ta kyslíková maska mu sedí skoro přesně.“

„Eddie,“ řekl Malcolm, „to jsi neudělal dobře.“

„Proč? Je jinak v pořádku. Jenom ho spravíme a odvezeme ho zpátky.“

„Jenže jsi tím narušil systém,“ vysvětlil Malcolm.

Rádio cvaklo. „To bylo nanejvýš nemoudré,“ ozval se Levine z reproduktoru. „Nanejvýš.“

„Děkuju ti, Richarde,“ řekl Thorne.

„Rozhodně se stavím proti tomu, aby se do trajleru nosila nějaká zvířata.“

„Teď už je pozdě, abychom si s tím lámali hlavu,“ vmísila se Sarah Hardingová. Postoupila vpřed k mláděti a začala mu na hruď připevňovat kabely od elektrokardiografu. Uslyšeli bušení srdce. Bylo velice rychlé, více než sto padesát tepů za minutu. „Kolik morfinu jste mu dal?“

„Propána!“ odvětil Eddie. „Já prostě… nevím. Celou injekci.“

„Co to znamená? Deset kubíků?“

„Myslím. Možná dvacet.“

Malcolm pohlédl na Hardingovou. „Jak dlouho potrvá, než se to zmetabolizuje?“

„Nemám ponětí,“ odpověděla. „Dávala jsem sedativa lvům a šakalům v terénu, když jsem je označovala štítkem. U těchhle zvířat platí zhruba přímá úměrnost mezi dávkou a tělesnou váhou. Ale u mladého zvířete to je nepředvídatelné. Možná pár minut, možná několik hodin. A o mláďatech tyrannosaurů už nevím vůbec nic. V zásadě to je funkce metabolismu, a u tohohle tvorečka to vypadá, že je rychlý, jako u ptáků. Srdce mu tepe velice rychle. Můžu říct jenom tolik, že bychom ho odsud měli dostat co nejrychleji.“

Hardingová uchopila malou ultrazvukovou sondu a přidržela ji u nohy mláděte. Pohlédla přes rameno na monitor. Kelly s Arbym jí zacláněli ve výhledu. „Prosím vás, udělejte mi tam trochu místa,“ požádala. „Nemáme času nazbyt. Prosím.“

Když se odsunuli, Sarah viděla zelené a bílé obrysy nohy a kostí. Až překvapivě vypadá jako veliký pták, pomyslela si. Sup nebo čáp. Přejela sondou dolů. „Ano… to jsou metatarzální kůstky… a tohle tibia a fibula, dvě kosti v lýtkové části nohy.“

„Proč dávají ty kosti takhle odlišné stíny?“ zeptal se Arby. Na nohách byly jakési bílé oblasti uvnitř světleji zelených obrysů.

„Protože to je mládě,“ odvětila Hardingová. „Nohy má stále ještě z větší části tvořené chrupavkou a jen trochu kalcifikovanou kostí. Hádám, že tohle mládě pravděpodobně ještě nedokáže chodit – nebo aspoň ne příliš dobře. Tady. Podívejte se na patelu… Můžete vidět přívod krve ke kloubnímu pouzdru.“

„Kde jste se tak dobře naučila anatomii?“ zeptala se Kelly.

„Musela jsem. Strávila jsem spoustu času prohlížením trusu dravců,“ řekla Sarah Hardingová. „Zkoumáním kousků kostí, které tam zůstaly, a dohadováním se, jaká zvířata to ten dravec sežral. Když děláš takové věci, musíš znát velice dobře srovnávací anatomii.“ Přejela sondou podél nohy mláděte. „A můj otec byl veterinář.“

Malcolm prudce vzhlédl. „Tvůj otec byl veterinář?“

„Ano. V zoo v San Diegu. Byl odborníkem na ptáky. A nechápu… Můžeš zvětšit tohle?“

Arby stiskl přepínač. Obrázek se zvětšil na dvojnásobek.

„Ach. Ano. Dobře. Tady to je. Vidíte to?“

„Ne.“

„Tady uprostřed fibuly. Vidíte? Tenká černá čárka. To je zlomenina, kousek pod epifýzou.“

„Ta malá černá čárečka?“ podivil se Arby.

„Ta malá černá čárečka znamená pro to mládě rozsudek smrti,“ řekla Sarah. „Fibula nesroste rovně, takže když bude zvíře stát na zadních nohách, kotníkový kloub se nebude moct otáčet. Mládě nebude schopné běhu a pravděpodobně ani chůze. Stane se z něj mrzák a nějaký dravec je uloví dřív, než se dožije několika málo týdnů.“

„Ale my to dokážeme spravit,“ vmísil se Eddie.

„Ano,“ souhlasila Sarah. „Co chcete užít jako zpevňovací obvaz?“

„Diesterázu,“ odvětil Eddie. „Přivezl jsem jí celé kilo, v tubách po sto kubíkách. Nabral jsem toho spoustu, jako lepidlo. Je to polymerizující pryskyřice, ztvrdne jako ocel.“

„Báječné,“ odvětila Hardingová. „To ho zabije stejně dobře jako zlomenina.“

„Zabije?“

„Přece roste, Eddie. Za pár týdnů bude mnohem větší. Potřebujeme něco, co je sice pevné, ale biodegradovatelné,“ vysvětlila. „Něco, co se za tři až pět týdnů samo rozpadne anebo rozláme, až se noha zahojí. Máme něco takového?“

Eddie se zamračil. „To já nevím.“

„No, nemáme zrovna moc času,“ podotkla Hardingová.

„Doktore?“ řekl Edddie. „Tohle je úplně jako jeden z těch vašich pověstných úkolů pro studenty. Jak udělat dinosaurovi na nohu pevný obvaz jenom z vatiček namotaných na špejli a supercementu.“

„Já vím,“ ozval se Thorne. Dobře chápal ironii situace. Takové problémy zadával svým studentům na technice po celá tři desetiletí. Nyní sám stál před jedním z nich.

„Možná bysme dokázali, aby pryskyřice degradovala – kdybysme ji smíchali s něčím jako s cukrem,“ navrhl Eddie.

Thorne zavrtěl hlavou. „Hydroxyskupiny v sacharóze způsobí, že pryskyřice bude křehká. Ztvrdne sice dobře, ale jakmile se zvíře pohne, bude se tříštit jako sklo.“

„Co kdybychom ji nanesli na látku namočenou do cukerného roztoku?“

„Chceš říct, že látku by pak rozežraly hnilobné bakterie?“

„Jo.“

„A pak by se obvaz rozpadl?“

„Jo.“

Thorne pokrčil rameny. „To by mohlo fungovat,“ souhlasil. „Ale bez otestování nebudeme vědět, jak dlouho ten obvaz vydrží. Mohlo by to být pár dní, ale taky to může vydržet několik měsíců.“

„To je příliš dlouho,“ řekla Sarah. „Tohle zvíře poroste rychle. Jestli se končetině znemožní růst, skončí to tím, že ho obvaz zmrzačí.“

„My potřebujeme,“ uvažoval Eddie nahlas, „nějakou organickou pryskyřici, která utvoří samozničitelný obvaz. Něco na způsob gumy.“

„Žvýkačku?“ vmísil se Arby. „Já mám totiž spoustu…“

„Ne, myslel jsem na jiný druh gumy. Chemicky řečeno, diesterázová pryskyřice…“

„Chemicky to nevyřešíme,“ přerušil ho Thorne. „Nato nemáme potřebné chemikálie.“

„Ale jak jinak to máme udělat? Není jiný způsob než…“

„Co kdybyste udělali něco, co má různé vlastnosti v různých směrech?“ navrhl Arby. „Co je v určitém směru pevné a v jiném zase slabé?“

„To nejde,“ odvětil Eddie. „Tahle pryskyřice je homogenní. Je to pořád stejná látka, pitomé lepidlo, které ztvrdne na kámen, když zaschne, a…“

„Ne, počkat!“ přerušil ho Thorne a obrátil se na chlapce. „Jak jsi to myslel, Arby?“

„No,“ řekl Arby, „Sarah říkala, že noha poroste. To znamená, že bude delší, což z hlediska obvazu nevadí, a tlustší, což vadí, protože obvaz začne nohu stlačovat. Ale kdybyste ho udělal slabý na šířku…“

„Správně,“ souhlasil Thorne. „Můžeme to vyřešit strukturálně.“

„Jak?“ zajímal se Eddie.

„Prostě tím, že tam zabudujeme dělicí článek. Můžeme použít třeba hliníkovou fólii. Přivezli jsme si nějakou na vaření.“

„To bude příliš slabé,“ namítl Eddie.

„Nebude, když ji pokryjeme vrstvou pryskyřice.“ Thorne se obrátil k Sarah. „Můžeme udělat to, že vyrobíme obvaz, který je velice odolný proti vertikálním tlakům, ale slabý vůči tlaku bočnímu. Je to jednoduchý technický problém. Mládě bude moci chodit s pomocí manžety a všechno bude v pořádku, dokud bude tlak působit vertikálně. Ale až noha vyroste, zatlačí na dělicí článek, ten povolí a obvaz odpadne.“

„Ano,“ přikývl Arby.

„Je obtížné to takhle udělat?“

„Ne. Mělo by to být vcelku snadné. Musíte pouze sestrojit manžetu z hliníkové fólie a pokrýt ji pryskyřicí.“

„A co bude držet manžetu pohromadě, zatímco ji budete pokrývat?“ řekl Eddie.

„A co žvejkačka?“ navrhl Arby.

„Vyřešil’s to!“ zasmál se Thorne.

Ve stejný okamžik se mládě začalo vrtět a nohy se mu zachvěly. Zvedlo hlavu, kyslíková maska spadla, a vydalo hluboké slabé zakvíknutí.

„Rychle!“ řekla Sarah a chytila zvíře za hlavu. „Ještě morfin.“

Malcolm měl stříkačku připravenou. Vrazil ji zvířeti do krku.

„Jenom pět kubíků,“ poručila Sarah.

„A proč ne víc? Neuspí ho to déle?“

„Je v šoku po zranění, Iane. Větší dávkou morfinu ho taky můžeš zabít. Mohl bys mu způsobit zástavu dýchání. Jeho adrenalinové žlázy asi taky trpí stressem.“

„Pokud ovšem nějaký adrenalin vůbec má,“ namítl Malcolm. „Produkuje Tyrannosaurus rex nějaké hormony? Pravda je taková, že o těch zvířatech nevíme vůbec nic.“

V rádiu zapraskalo a Levine řekl: „Mluv sám za sebe, Iane. Já jsem téměř přesvědčen, že zjistíme, že dinosauři hormony měli. Existují dostatečné důvody pro to, abychom se tak domnívali. Když už jste si spískali takové nemístné potíže tím, že jste vzali to mládě, mohli byste mu odebrat pár zkumavek krve. Mezitím, doktore, nemohl byste nějak vyspravit to spojení?“

Malcolm si povzdechl. „Tenhle chlap,“ řekl, „mi začíná jít pěkně na nervy.“

Thorne přešel trajlerem ke spojovému modulu uloženému v jeho přední části. Levinova žádost byla podivná, po celém trajleru byla rozmístěna perfektně fungující soustava mikrofonů. Ale Levine to přece věděl, tenhle systém navrhoval on sám.

Thorne promluvil do rádia. „Ano?“

„Doktore,“ ozval se Levine, „půjdu přímo k věci. Přinést to mládě do trajleru byla chyba. Koledujete si o potíže.“

„O jaký druh potíží?“

„To zatím nevím, v tom je ten vtip. A já bych nerad někoho vystrašil. Ale nechcete raději zavézt děti sem na posed, na nějakou dobu? A nechcete taky přijít vy s Eddiem?“

„Říkáte mi, abychom odsud pěkně rychle vypadli. Doopravdy si myslíte, že to je nutné?“

„Jedním slovem,“ odvětil Levine, „ano. To si myslím.“

Když Malcolm zapíchl do mláděte morfiovou injekci, vydalo sípavý vzdech a sesulo se nazpět do ocelové vaničky. Sarah mu opět upevnila na čumák kyslíkovou masku. Ohlédla se na monitor, aby zkontrolovala frekvenci srdečního tepu, ale Arby s Kelly se jí zase postavili do výhledu. „Děti, prosím vás!“

Thorne postoupil kupředu a tleskl rukama. „Fajn, děti! Jedeme na výlet! Pakujte se!“

„Teď hned?“ protestoval Arby. „Ale my se chceme dívat na to mládě…“

„Ne, ne,“ odmítl Thorne. „Doktor Malcolm s doktorkou Hardingovou potřebují pracovní prostor. Je nejlepší doba, abychom si vyjeli na výlet na posed. Po celý zbytek odpoledne můžeme pozorovat dinosaury.“

„Ale pane doktore…“

„Nepřete se. Jen se spakujeme a jedeme,“ přikázal Thorne. „Eddie, ty jedeš s námi. Nech ty dvě hrdličky, aby udělaly svou práci.“

Za několik okamžiků vyrazili. Dveře trajleru za nimi zabouchly. Sarah Hardingová zaslechla tiché vrčení Exploreru, když odjížděl. Sklonila se nad mládětem, upravila mu kyslíkovou masku a zopakovala: „Hrdličky?“

Malcolm pokrčil rameny. „Levine…“

„Byla to Levinova myšlenka? Všechny odvolat pryč?“

„Pravděpodobně.“

„Ví snad něco, co nevíme my?“

Malcolm se zasmál. „Jsem si jistý, že si myslí, že ví.“

„No, tak začneme s tím obvazem,“ řekla. „Chci to udělat rychle a zase to mládě zavézt domů.“

POSED

Než stačili dojet až k posedu, slunce se schovalo za nízko visící mračna. Když Eddie zaparkoval Explorer pod hliníkovou konstrukcí, celé údolí se koupalo v měkké narudlé záři. Všichni vyšplhali nahoru do malého přístřešku. Stál tam Levine s dalekohledem přitisknutým k očím. Nevypadal nijak šťastně, že je vidí. „Nehemžete se tu tolik,“ vrčel nakvašeně.

Z přístřešku se jim otevíral úžasný výhled přes celé údolí. Kdesi na severu zaburácel hrom. Vzduch se ochlazoval a byl cítit elektřinou.

„Nebude bouřka?“ ptala se Kelly.

„Vypadá to tak,“ přitakal Thorne.

Arby se s pochybami zadíval na kovovou střechu přístřešku. „Jak dlouho tu budeme?“

„Jenom chvíli,“ odpověděl Thorne. „Strávíme tu jenom jeden jediný den. Helikoptéry nás odvezou pryč už zítra ráno. Myslel jsem si, že byste si vy děti zasloužily podívat se na dinosaury ve volné přírodě ještě jednou.“

Arby se na něj pronikavě zadíval. „Co je skutečný důvod?“

„Já to vím,“ řekla Kelly protřelým tónem.

„Jo? Tak jaký?“

„Doktor Malcolm chce být o samotě se Sarah, ty hlupáku.“

„Proč?“

„Jsou to staří přátelé,“ vysvětlila Kelly.

„Tak? Chtěli jsme se na to mládě dívat.“

„Ne,“ odvětila Kelly. „Říkám, jsou to staří přátelé.“

„Já vím, o čem mluvíš,“ odsekl Arby. „Nejsem blbej, víš.“

„Nechte toho,“ okřikl je Levine hledící do dalekohledu. „Unikají vám zajímavé věci.“

„A to copak?“

„Ti triceratopsi, dole u řeky. Něco je vyplašilo.“

Stádo triceratopsů se dosud klidně napájelo z řeky, ale nyní začali vydávat poplašené zvuky. Na tak velikánská zvířata byly položené nepatřičně vysoko: zněly spíš jako psí vytí.

Arby se obrátil, aby se podíval. „Skrývá se tam něco mezi stromy,“ upozornil, „za řekou.“ Na pokraji džungle jako by se skutečně mihlo cosi tmavého.

Stádo triceratopsů se posunulo a začalo se přeskupovat tak, že zvířata utvořila cosi jako růžici. Zadky se obrátila dovnitř a zakřivenými rohy ven, proti neviditelnému nepříteli. Uprostřed se ukrývalo osamělé mládě vyjící strachy. Jedno ze zvířat, pravděpodobně jeho matka, se obrátilo a otřelo se o ně čumákem. Mládě se uklidnilo.

„Už je vidím,“ řekla Kelly pozorující okraj džungle. „Jsou to raptoři. Tamhle!“

Stádo triceratopsů se obrátilo proti raptorům, dospělí štěkali a kývali ostrými rohy nahoru a dolů. Utvořili jakousi přehradu pohybujících se špicí. Zřetelně byla patrná koordinace, skupinová obrana proti dravcům.

Levine se potěšeně zasmál. „Pro tohle nikdy nebyl žádný důkaz,“ řekl náhle vesele. „Fakticky, většina paleontologů nevěří, že se to dělo.“

„Nevěří, že se dělo co?“ zeptal se Arby.

„Takové skupinové obranné chování. Zejména u triceratopsů – vypadají tak trochu jako nosorožci, takže se předpokládalo, že to jsou samotáři, stejně jako nosorožci. Ale teď uvidíme… Ach. Ano.“

Z okraje džungle vyskočil ven osamělý velociraptor. Pohyboval se rychle na zadních nohách a rovnováhu udržoval pomocí pevného ocasu.

Když se raptor objevil, stádo triceratopsů se hlasitě rozštěkalo. Ostatní dravci zůstávali ukrytí mezi stromy. Osamělý velociraptor všem na očích pomalu oběhl v půlkruhu kolem stáda a na opačné straně vstoupil do vody. Překonal řeku, byl dobrý plavec, a vylezl na protějším břehu ven. Nyní se nacházel asi padesát metrů proti proudu nad stádem štěkajících triceratopsů, které se obrátilo, aby utvořilo jednotnou frontu. Veškerá jejich pozornost se obrátila na osamělého velociraptora.

Ostatní raptoři začali pozvolna vylézat z úkrytu. Pohybovali se pomaloučku, skrývali se ve vysoké trávě.

„Kristepane,“ uniklo Arbymu. „Oni loví!“

„Ve smečce,“ dodal Levine a přikývl. Zvedl útržek obalu z tyčinky z podlahy posedu a vyhodil jej do vzduchu, aby sledoval, kam ve větru odplachtí. „Jádro smečky je po větru, takže triceratopsi ho nemůžou ucítit.“ Znovu pozvedl dalekohled k očím. „Myslím,“ řekl, „že brzy uvidíme, jak něco uloví.“

Sledovali, že raptoři uzavřeli obklíčení kolem stáda. A pak náhle nad pobřežím ostrova zapraskal blesk a jasně osvětlil celé údolí. Jeden z plížících se raptorů se překvapeně vztyčil. Jeho hlava byla zřetelně patrná nad vrcholky trávy.

Stádo triceratopsů se okamžitě znovu obrátilo a přeskupilo, aby čelilo nové hrozbě. Všichni raptoři se zastavili, jako by si rozmýšleli změnu plánu.

„Co se stalo?“ zeptal se Arby. „Proč se zastavili?“

„Mají problémy.“

„Proč?“

„Podívej se na ně. Hlavní část smečky je pořád za řekou. Jsou příliš daleko, než aby mohli vést útok.“

„Chcete říct, že to vzdávají? Tak brzy?“

„Vypadá to tak,“ řekl Levine.

Raptoři jeden po druhém zvedali hlavu nad vrcholky trávy a oznamovali tak své postavení. Pokaždé, jakmile se objevil nový dravec, stádo triceratopsů hlasitě zavylo. Zdálo se, že raptoři si jsou vědomi, že situace je pro ně beznadějná. Odplížili se zpátky pod příkrov džungle. Když stádo triceratopsů spatřilo, že ustupují, rozštěkalo se ještě hlasitěji.

A v tom okamžiku osamělý raptor na břehu zaútočil. Pohyboval se neuvěřitelně rychle – úžasně rychle – padesát metrů, které ho dělily od stáda, urazil v mžiku, jako gepard. Nedopřál dospělým triceratopsům čas, aby se přemístili. Mládě zůstalo opuštěné. Když spatřilo blížícího se dravce, zakvičelo hrůzou.

Velociraptor se vymrštil do vzduchu a zvedl obě zadní tlapy. Znovu zapraskal blesk a v oslnivém světle viděli, jak se vysoko ve vzduchu mihl pár zahnutých drápů. V posledním okamžiku se nejbližší dospělé zvíře obrátilo, natočilo svou velikánskou hlavu s rohem a se širokým kostěným hřebenem a zasadilo raptorovi zničující ránu. Dravec se rozplácl na bahnitém břehu. Dospělí triceraptoři na něj okamžitě zaútočili, s vysoko zdviženými hlavami. Když přiběhli k raptorovi, zastavili se na místě a prudkým pohybem sklonili proti zvířeti ležícímu na zemi veliké hlavy opatřené rohy. Avšak raptor byl hbitý, zasyčel, vymrštil se na nohy a rohy triceratopsů se neškodně zabodly do bahna. Raptor uskočil stranou a ťal svým zakřiveným drápem jedno dospělé zvíře do hlavy tak, až z něj vytryskla krev. Triceratops zařval, ale to už dvě jiná zvířata zaútočila, zatímco ostatní zůstala shromážděná kolem mláděte. Raptor po všech čtyřech uprchl zpátky do vysoké trávy.

„Júú,“ řekl Arby. „To bylo něco!“

STÁDO

Když King dorazil ke křižovatce ve tvaru Y, zhluboka si vydechl úlevou a zatočil s červeným džípem vlevo na širší prašnou silnici. Okamžitě ji poznal: byla to cesta vedoucí po hřebeni nazpět k člunu. Když se ohlédl vlevo, viděl dolů přes celé východní údolí. Člun tam stále ještě kotvil! Výtečně! Radostí vykřikl a prudce přidal plyn, celé tělo mu zalil pocit úlevy. Dokonce viděl kostarické rybáře stojící na palubě a zvedající tváře k obloze. Přestože hrozil příchod bouře, nezdálo se, že by se připravovali k odplutí. Pravděpodobně čekali na Dodgsona.

No, pomyslel si, tohle se podařilo. Dorazí tam za pár minutek. Poté, co musel projet hustou džunglí, nyní konečně věděl přesně, kde se nachází. Hřebenová silnička vedla vysoko, sledovala jeden z vrcholků lávových výběžků. V těchto místech prakticky žádné stromy nerostly, a jak se cesta kroutila a obracela, mohl přehlédnout celý ostrov. Na východní straně se mu otevíral pohled dolů do strže a pak na člun při břehu. Na západě viděl komplex laboratoří a párek Malcolmových trajlerů zaparkovaných na vzdálenější straně nezalesněné plochy.

Vůbec nepřišli na to, co tu k čertu Malcolm tropí, pomyslel si. Ne že by na tom teď nějak záleželo. King toužil pouze z ostrova zmizet. To byla jediná věc na světě, na které doopravdy záleželo. Už téměř cítil palubu pod nohama. Možná, že některý z rybářů bude dokonce mít pivo. Dá si dobré, chlazené pivo, zatímco si to bude člun bafat po řece dolů a pak odpluje od tohohle zatraceného ostrova. Tím pivem připije Dodgsonovi, ano, přesně tohle udělá.

Možná, pomyslel si, si dám ty piva dvě.

King projel zatáčkou a spatřil stádo nějakých zvířat přehrazující silničku. Byl to druh jakýchsi zelených dinosaurů, něco přes jeden metr vysokých, s velikými klenutými hlavami a spoustou malých růžků. Připomínali mu zelené vodní buvoly. Jenže tady jich byla spousta. Prudce zabrzdil a auto se ve smyku zastavilo.

Zelení dinosauři se po autu podívali, ale ani se nehnuli. Stádo tam jen tak líně, spokojeně postávalo. King vyčkával, prsty bubnoval na volant. Když se nic nedělo, zatroubil na houkačku a rozsvítil světlomety.

Ale zvířata jen tupě čuměla.

Vypadala směšně, s hladkými, vystouplými zakřivenými čely a všemi těmi rohy. Čuměla na něj přihlouplým kravským pohledem. Zasunul rychlost a pomalu se rozjel kupředu. Očekával, že by se možná mezi zvířaty mohl protlačit. Avšak ta se ani nehnula. Nakonec narazil předním nárazníkem do nejbližšího dinosaura, který zavrčel, ustoupil dva kroky dozadu, sklonil hlavu a trkl hlavou do předku auta, až to tvrdě, kovově zadunělo!

Kristepane, pomyslel si King. Mohl by mi prorazit chladič, kdybych byl neopatrný. Znovu zastavil a čekal s motorem běžícím naprázdno. Zvířata se opět uklidnila.

Několik z nich si na cestu lehlo. Přes ně se přejet nedalo. Pohlédl kupředu směrem k řece a spatřil člun, od něhož jej nedělilo víc než nějakých čtyři sta metrů. Ani si neuvědomil, že už je tak blízko. Jak člun pozoroval, všiml si, že rybáři vyvíjejí na palubě horečnou činnost. Obraceli rameno jeřábu nazpět a stahovali je dolů. Připravovali se k odplutí!

K čertu s čekáním, pomyslel si. Otevřel dvířka, vyšplhal ven a zanechal auto uprostřed cesty. Zvířata okamžitě vyskočila na nohy a nejbližší z nich na něj zaútočilo. Nechal dvířka otevřená, zvíře do nich narazilo, přibouchlo je a zanechalo v kovu hluboký zub. King se hnal k okraji silnice jen proto, aby zjistil, že se nachází na vrcholku prudkého, kolmého svahu vyššího než třicet metrů. V žádném případě po něm nedokáže sešplhat dolů, alespoň ne na tomhle místě. Dál už svah nebyl tak příkrý. Jenže zvířata se na něj chystala znovu zaútočit. Neměl na výběr. Oběhl bok auta právě v okamžiku, kdy jedno z nich do džípu narazilo a rozbilo plastikové kryty koncových světel na třísky.

Třetí zvíře zaútočilo přímo na zadek auta. Udeřilo do nárazníku, ale King se už mezitím stačil vydrápat na rezervní kolo. Náraz ho však smetl dolů, spadl na zem a kutálel se v prachu. Buvoli zatím čenichali všude kolem. Vydrápal se na nohy a rozběhl se na opačnou stranu od silnice. Terén se tu mírně zvedal vzhůru. Vyšplhal se nahoru a ukryl se v křoviscích. Zvířata ho nepronásledovala. Ne že by mu to nějak pomohlo – nyní se nacházel na špatné straně silnice!

Musí se nějak dostat zpátky na druhou stranu.

Překročil vrcholek pahorku a na opačné straně se zase spustil dolů. Vynadal si a rozhodl se, že se probije džunglí ještě nějakých sto metrů, dokud nemine tahleta trkající zvířata, a pak přes silnici přejde. Kdyby to dokázal, už by se potom dostal i k člunu.

Téměř okamžitě jej obklopila hustá džungle. Zakopl, upadl na blátivém svahu, a když se opět vydrápal na nohy, nebyl si jistý, na kterou stranu se má vydat. Nacházel se na dně jakési strže, palmy kolem byly tři metry vysoké a rostly velice hustě. Na žádnou stranu neviděl dál než na pár stop. V náhlém záchvatu paniky ho napadlo, že vůbec neví, kudy se má pustit. Protáhl se mezi mokrými křovisky a doufal, že se nějak zorientuje.

Děti se stále dívaly přes zábradlí na odcházející raptory. Thorne odtáhl Levina stranou a tiše mu řekl: „Proč jste chtěl, abychom přijeli sem?“

„Jen z opatrnosti,“ odvětil Levine. „Tím, že jste přinesli mládě do trajleru, si koledujete o nepříjemnosti.“

„O jaké nepříjemnosti?“

Levine pokrčil rameny. „To nevím, v tomhle okamžiku. Ale všeobecně se dá říct, že rodiče nemají rádi, když se jim odnášejí děti. A tohle mládě má rodiče opravdu velice velké.“

Z opačné strany přístřešku se ozval Arby: „Podívejte! Podívejte!“

„Co je?“ zeptal se Levine.

„Je to člověk!“

King sotva lapal po dechu, když se vynořil z džungle a zamířil dolů na pláň. Alespoň se teď rozhlédne, kde je! Zastavil se, celý promočený a zablácený, aby se zorientoval.

Zklamalo ho, když zjistil, že se ke člunu nijak nepřiblížil. Fakticky se mu pořád zdálo, že je od silnice na špatné straně. Před ním se rozkládala široká travnatá pláň, jíž protékala řeka. Pláň byla většinou opuštěná, ačkoli hlouběji dole na březích bylo několik dinosaurů. Byli to ti rohatí – triceratopsi. Velká dospělá zvířata kývala hlavami nahoru a dolů a vydávala štěkavé zvuky.

Zjevně by se měl dát podél řeky, která ho dovede ke člunu. Ale bude si muset počínat opatrně, aby se prosmýkl kolem těch triceratopsů. Sáhl do kapsy a vytáhl sladkou tyčinku. Strhl z ní obal, aniž odvrátil oči od triceratopsů. Přál si, aby odtáhli. Jak dlouho mu potrvá, než dojde ke člunu? Tohle byla jediná otázka, která ho v mysli trápila. Rozhodl se, že vyrazí, bez ohledu na nějaké triceratopsy.

V tom okamžiku zaslechl plazí sykot. Vycházel z trávy, kdesi po jeho levici. A ucítil zápach, zvláštní pach po hnilobě. Zastavil se a vyčkával. Tyčinka už mu tak dobře nechutnala, teď už ne.

Pak za sebou zaslechl hlasité šplouchnutí. Přicházelo od řeky.

King se otočil, aby se tím směrem podíval.

„Je to jeden z těch lidí z toho džípu,“ řekl Arby stojící na posedu. „Ale na co čeká?“

Ze svého vyvýšeného místa viděli temné postavy raptorů pohybující se vysokou trávou na opačném břehu řeky. Nyní dva z raptorů vyrazili kupředu a skočili do řeky, až to zašplouchalo. Blížili se k tomu člověku.

„Ach ne,“ zasténal Arby.

King spatřil dva tmavé, pruhované ještěry, jak se brodí přes řeku. Kráčeli po zadních, jakýmsi skákavým pohybem. Jejich těla se zrcadlila v tekoucí říční vodě. Cvakali zuby v dlouhých tlamách a hrozivě na Kinga syčeli.

Pohlédl směrem proti proudu a spatřil dalšího ještěra, jak překonává řeku, a za ním ještě jednoho. Tahle dvě zvířata už byla hluboko ve vodě a začala plavat.

Howard King se stáhl od řeky a pohroužil se hlouběji do vysoké trávy. Pak se obrátil a dal se do běhu. Tráva mu dosahovala až po prsa a běžel se všech sil, sotva dechu popadal, když se náhle před ním vynořila hlava dalšího ještěra. Zvíře syčelo a vrčelo. Uskočil stranou a změnil směr útěku, ale náhle se nejbližší ještěr vymrštil do vzduchu. Vyskočil tak vysoko, až se celým tělem vznesl nad trávu. King ho viděl, jak letí vzduchem, s dvěma zadníma nohama zvednutýma k úderu. Zahlédl zakřivené, jako dýka ostré drápy.

King znovu uhnul a ještěr vyrazil skřek, když tvrdě přistál na zemi za ním a překotil se do trávy. King pokračoval v běhu. Čirá hrůza mu dodávala nezměrnou energii. Za sebou slyšel vrčení ještěrů. Hnal se ze všech sil: před sebou měl ještě dvacet metrů travnaté planiny a pak už začínala džungle. Viděl stromy – vysoké stromy. Na některý z nich by se mohl vyšplhat a zachránit se.

Zleva zahlédl jiného ještěra, který se blížil přes pláň úhlopříčně směrem proti němu. King viděl pouze jeho hlavu nad vrcholky trav. Připadalo mu, že dravec se pohybuje neuvěřitelnou rychlostí. Pomyslel si: Už to nedokážu.

Ale bojoval dál.

Pokračoval ve sprintu směrem ke stromům, ačkoli nohy měl už jako z olova a plíce ho pálily. Zbývalo mu pouhých deset metrů. Rozhazoval rukama, nohama švihal, jak dokázal nejrychleji. Křečovitě nabíral vzduch.

A pak ho cosi těžkého udeřilo zezadu a srazilo k zemi, King pocítil v dolejší části zad spalující bolest a pochopil, že to byly ty drápy, že se mu zaryly do těla, když ho ještěr dohonil. Prudce narazil na zem a pokusil se odkulit, avšak zvíře se mu opíralo o záda a svíralo jej tak pevně, že se nemohl ani hnout. Ležel přibodnutý k zemi, přímo na žaludku, a slyšel, jak nad ním dravec vrčí. Bolest v zádech byla zničující, omračující.

A pak ucítil zezadu na krku horký zvířecí dech a slyšel jeho frkavý dech a jeho hrůza dostoupila vrcholu. Vzápětí jej však náhle přepadla jakási malátnost, hluboká a vítaná ospalost. Všechno se odehrávalo jako ve zpomaleném filmu. Jako ve snu viděl stébla trávy vyrůstající před jeho obličejem. Pozoroval je s jakousi apatickou dychtivostí a ostrá bolest na krku mu téměř nevadila, skoro mu bylo jedno, když mu zvíře sevřelo krk v horké tlamě. Připadalo mu, že se to děje komusi jinému. On sám se nacházel daleko odsud. Zažil okamžik překvapení, když ucítil, že mu kosti v krku s hlasitým rupnutím praskly…

A pak temnota.

Nic.

„Nedívejte se,“ řekl Thorne a otočil Arbyho od zábradlí posedu. Přitáhl si chlapce k hrudi, ale Arby ho neustále odstrkoval, aby se mohl dívat, co se děje. Thorne se natáhl po Kelly, ale dívka mu uhnula a hleděla na planinu.

„Nedívejte se!“ pořád opakoval Thorne. „Nedívejte se!“

Děti se mlčky dívaly.

Levine zaměřil dalekohled na úlovek raptorů. Kolem lidského těla nyní vrčelo pět zvířat, která zdechlinu zuřivě trhala na kusy. Viděl, jak jeden z raptorů prudce škubl hlavou vzhůru a odtrhl kus krví nasáklé košile, roztřepený okraj límečku. Jiný třásl v zubech mužovou ukousnutou hlavou, až ji nakonec upustil na zem. Zarachotil hrom a na obloze daleko od nich zazářil blesk. Stmívalo se a Levine měl potíže, aby viděl, co se přesně odehrává. Avšak bylo zřejmé, že ať měla při lovu smečka jakoukoli hierarchickou organizaci, nic takového neplatilo nad kořistí.

Tady bojovalo každé zvíře samo za sebe, raptoři poskakovali jako šílení, skláněli hlavy a trhali tělo na kusy. Kousali se a rvali mezi sebou. Jedno ze zvířat se zvedlo a z tlamy mu trčelo cosi hnědého. Raptorovi se objevil ve tváři podivný výraz, zatímco to žvýkal. Pak se odvrátil od zbytku smečky a hnědý předmět si opatrně přidržel předními tlapami. V narůstající temnotě Levinovi chvíli trvalo, než poznal, co to dělá: žral čokoládovou tyčinku. A zdálo se, že mu chutná.

Zvíře se obrátilo nazpátek a znovu zabořilo dlouhou tlamu do zkrvavené kořisti. Přes pláň se hnali další raptoři, aby se připojili k hostině, napůl běželi a napůl poskakovali ohromnými poskoky vpřed. S vrčením se zuřivě vrhali do rvačky.

Levine sklonil dalekohled a pohlédl na obě děti. Tiše a klidně se dívaly, jak raptoři hodují.

DODGSON

Dodgsona probudilo hlasité čiřikání, jako by kolem něj zpívala stovka droboučkých ptáčků. Zdálo se, že se zvuky ozývají ze všech stran. Pozvolna si uvědomil, že leží na zádech na vlhké svažité zemi. Pokusil se pohnout, ale tělo měl celé rozbolavělé a těžké. Jako by mu nějaké závaží tisklo nohy, žaludek, paže. Závaží na hrudníku mu ztěžovalo dýchání.

A cítil se ospalý, neuvěřitelně ospalý. Netoužil po ničem jiném na světě, než aby mohl znovu usnout. Dodgson se začal opět propadat do bezvědomí, když ho cosi zatahalo za ruku. Tahalo ho to za prsty, za jeden po druhém. Jako by ho to chtělo přivést nazpět do bdělého stavu. Pomalu, pozvolna ho to navracelo zpět.

Dodgson otevřel oči.

Vedle ruky mu dřepěl malý zelený dinosaurek. Natáhl se a maličkými zoubky mu ukousl kousek prstu, uhryzl si kousek masa. Dodgsonovi krvácely všechny prsty, měl z nich odkousané nepravidelné kousky.

Překvapeně ruku odtáhl a čiřikání náhle zesílilo. Obrátil se a spatřil, že je těmi maličkými dinosaurky dočista obklopený, stáli mu na prsou i na nohách. Byli velicí jako kuřata a jako kuřata do něj také klovali, rychlými trhavými pohyby ho kousali do žaludku, do stehen, do rozkroku.

Zhnusený Dodgson se vymrštil na nohy a maličké ještěry setřásl. Odskákali od něj a naštvaně čiřikali. Drobná zvířátka se vzdálila na pár metrů a zastavila se. Pak se obrátila nazpět a zírala přímo na něj, nejevila žádné známky strachu. Naopak, vypadala, že vyčkávají.

V tom okamžiku mu došlo, co to je zač. Byli to procompsognathidové. Kompové.

Mrchožrouti.

Kristepane, řekl si. Mysleli si, že už jsem mrtvý.

Zavrávoral a skoro ztratil rovnováhu. Přepadla ho bolest a vlna mdlob. Maličká zvířátka začiřikala a sledovala každý jeho pohyb.

„Jděte!“ vykřikl a zamával rukou. „Mažte odsud!“

Ani se nehnuli. Stáli tam, hlavičky měli zvědavě skloněné na stranu a vyčkávali.

Sehnul hlavu a prohlédl se. Košili i kalhoty měl roztrhané na stovce míst. Krev mu prýštila ze stovky maličkých ranek po celém těle. Znovu pocítil vlnu mdlob a opřel se rukama o kolena. Zhluboka se nadechl a sledoval, jak jeho krev kane na listí při zemi.

Kristepane, pomyslel si. Znovu se zhluboka nadechl.

Jakmile se nehýbal, zvířata se začala po krůčcích přibližovat. Když se napřímil, zase ustoupila. Ale po chvilce znovu začala postupovat vpřed.

Jedno se přiblížilo na dosah. Dodgson je divoce nakopl, až se maličké tělíčko vzneslo do vzduchu. Zvíře poděšeně pištělo, avšak přistálo jako kočka, na nohy a nezraněné.

Ostatní zůstala stát na místě.

Čekala.

Rozhlédl se kolem a uvědomil si, že se stmívá. Podíval se na hodinky, bylo 6:40. Zbývalo už jenom pár minut světla. Pod baldachýnem džungle se už docela setmělo.

Musí se dostat do bezpečí, a to rychle. Pohlédl na kompas na řemínku od hodinek a zamířil k jihu. Byl si celkem jistý, že řeka leží jižním směrem. Musí se dostat k člunu. Na člunu bude v bezpečí.

Když vykročil, kompové začiřikali a následovali ho. Drželi se asi dva tři metry za ním a natropili spoustu hluku tím, že poskakovali a prodírali se křovisky. Byly jich tucty, uvědomil si. Jak sestoupila temnota, oči jim zářily jasně zeleně.

Celé tělo měl jakoby utkané z bolesti. Bolel ho každý krok. Sotva udržoval rovnováhu. Ztrácel krev a byl velice, velice ospalý. Nedokáže dojít celou cestu až k řece. Už nedokáže urazit víc než dalších dvě stě metrů. Zakopl o kořen a upadl. Pozvolna vstal, na krví nasáklé šaty se mu nalepila špína.

Ohlédl se na zelené oči číhající za ním a přinutil se pokračovat. Mohl by ještě kousek vydržet, pomyslel si. A potom, přímo před sebou, uviděl skrz houštinu světlo. Byl to člun? Vykročil rychleji, stále slyšel kompy za sebou.

Protáhl se křovisky a spatřil nevelký přístřešek připomínající kůlnu na nářadí nebo domek pro hlídače, ovšem postavený bytelně z betonu. Měl plechovou střechu a okno. Oknem prozařovalo světlo. Znovu upadl, zvedl se na kolena a celý zbytek cesty až k domku se plazil. Doplížil se ke dveřím, přitáhl se za kliku a dveře otevřel.

Domek byl uvnitř prázdný. Z podlahy se zvedaly jakési trubky. Kdysi dávno se připojovaly k jakýmsi strojům, ale ty stroje tu už nebyly, zůstala pouze místa od rzi tam, kde kdysi stály na betonové podlaze.

V jednom rohu místnosti plálo elektrické světlo. Bylo napojené na časový spínač, takže se na noc rozsvěcovalo. Tohle světlo také zahlédl. Copak je na tomhle ostrově elektřina? Odkud se bere? Bylo mu to jedno. Vevrávoral dovnitř, pevně za sebou zavřel dveře a klesl dolů na holý beton. Přes špinavou okenní tabuli viděl kompy venku, jak narážejí do skla a zklamaně poskakují. Ale pro tuhle chvíli byl v bezpečí.

Bude muset pokračovat, samozřejmě. Bude se muset z tohohle prašivého ostrova nějak dostat. Ale teď ne, pomyslel si.

Později.

Starosti s tímhle vším si bude dělat později.

Dodgson složil tvář na vlhkou betonovou podlahu a usnul.

TRAJLER

Sarah Hardingová umístila manžetu z hliníkové fólie kolem poraněné nohy mláděte. Mládě bylo stále v bezvědomí, dýchalo volně, nehýbalo se. Tělo mělo uvolněné. Kyslík tiše syčel.

Zformovala hliníkovou fólii do manžety dlouhé patnáct centimetrů. Uchopila malý kartáček a začala fólii pokrývat pryskyřicí, aby obvaz dokončila.

„Kolik je tam raptorů?“ odpověděla. „Nemůžu to říct s jistotou, i když jsem je viděla. Počítám, že tak asi devět.“

„Myslím, že víc,“ nesouhlasil Malcolm. „Hádám, že celkem jedenáct nebo dvanáct.“

„Dvanáct?“ podivila se a vzhlédla k němu. „Na tomhle malém ostrůvku?“

„Ano.“

Pryskyřice vydávala ostrý zápach, jako lepidlo. Roztírala ji rovnoměrně po celé fólii. „Víš, co si myslím,“ řekla.

„Ano,“ odvětil. „Je jich tu příliš mnoho.“

„Příliš mnoho je slabé slovo, Iane.“ Pracovala klidně a metodicky. „Nedává to smysl. V Africe jsou aktivní dravci, jako třeba lvi, velice rozšíření. Jeden lev připadá na každých deset čtverečních kilometrů. Někde na každých patnáct kilometrů. To je všechno, co unese ekologická rovnováha. Na ostrově jako je tenhle bys neměl mít víc než pět raptorů. Podrž mi tohle.“

„Hmm. Ale nezapomínej, že úlovky tu jsou velikánské… Některá z těch zvířat váží dvacet, třicet tun.“

„Nejsem sice přesvědčená, že v tom je nějaký rozdíl,“ odvětila Sarah, „ale pro tuhle diskusi připusťme, že ano. Zdvojnásobím svůj odhad a povolím ti na tenhle ostrov deset raptorů. Ovšem ty mi tvrdíš, že jich je tu dvanáct. A jsou tady taky ještě jiní velicí dravci. Jako rexové…“

„Ano. To jsou.“

„Je jich tu příliš mnoho,“ zavrtěla hlavou.

„Je tu veliká hustota zvířat,“ řekl Malcolm.

„Ale ne dostatečná,“ odpověděla. „Zdá se, že ze studií o dravcích – ať už o tygrech v Indii nebo o lvech v Africe – vyplývá všeobecně platný poznatek, že na jednoho dravce musí připadat dvě stě lovných zvířat. To znamená, že aby se tady uživilo pětadvacet dravců, potřebuješ na ostrově nejméně pět tisíc lovných zvířat. Máš jich tady tolik?“

„Ne.“

„Kolik myslíš, že je tu celkem zvířat?“

Pokrčil rameny. „Pár set. Nanejvýš asi tak pět set.“

„Takže jsi mimo o celý řád, Iane. Podrž to a já podám lampu.“

Obrátila tepelnou lampu na mládě, aby pryskyřici vytvrdila. Upravila kyslíkovou masku mláděti na čenichu.

„Ostrov všechny tyhle dravce nemůže uživit,“ pokračovala. „A přece tady jsou.“

„Čím se to dá vysvětlit?“ zeptal se Malcolm.

Zavrtěla hlavou. „Musí tady být zdroj potravy, o kterém nevíme.“

„Máš na mysli umělý zdroj?“ řekl. „Nepočítám, že by tu nějaký byl.“

„Ne,“ odvětila. „Z umělých zdrojů potravy zvířata krotnou. A tahle zvířata krotká nejsou. Jediná možnost, která mě napadá, je ta, že lovná zvěř tady má odlišnou délku života. Jestliže zvířata rostou velice rychle nebo umírají mladá, to by mohlo představovat větší zásoby potravy, než jsme předpokládali.“

„Všiml jsem si,“ řekl Malcolm, „že i největší zvířata se zdají malá. Jako by to vypadalo, že nedosahují plné dospělosti. Možná že jsou příliš brzy vybíjena.“

„Možná,“ souhlasila Sarah. „Ale kdyby tady měla lovná zvěř odlišnou délku života a dost krátkou na to, aby uživila tuhle populaci dravců, měl bys vidět důkazy v podobě zdechlin, anebo spousty koster mrtvých zvířat. Viděl jsi je?“

Malcolm zavrtěl hlavou. „Ne. Fakticky, když už to zmiňuješ, neviděl jsem tu vůbec žádné kostry.“

„Ani já ne.“ Odložila vytvrzovací lampu stranou. „Na tomhle ostrově je něco divného, Iane.“

„Já vím,“ souhlasil Malcolm.

„Vážně?“

„Ano,“ řekl. „Měl jsem podezření od samého začátku.“

* * *

Hrom zaburácel. Z posezu byla pláň pod nimi temná a tichá, až na vzdálené vrčení raptorů.

„Možná bysme se měli vrátit,“ navrhl Eddie.

„Proč?“ odvětil Levine. Vyměnil dalekohled za infrahled a měl sám ze sebe radost, že myslel na to, aby si jej s sebou vzal. V přístroji byl celý svět utkaný ze světle zelených stínů. Zřetelně viděl raptory nad úlovkem, vysokou trávu zdupanou a všude kolem krev. Tělo bylo už sice dávno sežrané, a přece ještě stále slyšeli praskání kostí, jak je zvířata ohlodávala.

„Jenom jsem si myslel,“ nevzdával se Eddie, „že teď v noci bysme byli bezpečnější v trajleru.“

„Proč?“ řekl Levine.

„No, je pancéřovaný, odolný a velice bezpečný. Je tam všechno, co potřebujeme. Myslím, že bysme se měli přemístit tam. Tedy, chci říct, neplánujete zůstat tady celou noc, že ne?“

„Ne,“ odvětil Levine. „Co jsi myslíte, že jsem, fanatik?“

Eddie jen zavrčel.

„Ale ještě chvilku tady zůstaňme,“ dodal Levine.

Eddie se obrátil na Thorna. „Doktore? Co říkáte? Brzy se spustí liják.“

„Ještě chvilku,“ řekl Thorne. „A pak se vrátíme všichni společně.“

„Dinosauři žijí na tomhle ostrově pět let, možná víc,“ řekl Malcolm, „ale žádný se nikdy nikde jinde neukázal. Až v posledním roce se z ničeho nic začaly objevovat zdechliny na kostarických plážích a podle hlášení také na tichomořských ostrovech.“

„Donesly je tam proudy?“

„Pravděpodobně. Jenže otázka je, proč až teď? Proč tak najednou, po pěti letech? Došlo k nějaké změně, ale my nevíme k jaké – okamžik.“ Vzdálil se od stolu a přešel ke klávesnici počítače. Obrátil pohled na obrazovku.

„Co to děláš?“ zeptala se.

„Arby nás napojil na starou síť,“ vysvětlil, „která stále obsahuje soubory z výzkumů v osmdesátých letech.“ Přeběhl myší přes obrazovku. „Ještě jsme se na ně nepodívali…“ Sledoval, jak se objevilo menu obsahující adresáře z provozu i z výzkumu. Začal procházet rozsáhlými texty.

„Před lety měli potíže s jakousi chorobou,“ řekl. „Bylo o ní spousta záznamů v laboratoři.“

„S jakou chorobou?“

„To já nevím,“ odvětil Malcolm.

„V divočině existují některé nemoci, které se projevují velice dlouhodobě,“ řekla. „Může trvat pět nebo deset roků, než se ukáží příznaky. Způsobují je viry nebo priony. Víš, úlomky proteinů – jako scrapie nebo houbovitá encefalopatie čili choroba šílených krav.“

„Jenže,“ namítl Malcolm, „tyhle choroby se přenášejí pouze tím, když zvířata žerou kontaminovanou potravu.“

Nastalo ticho.

„Čím myslíš, že je krmili, tehdy?“ zeptala se. „Protože kdybych chovala malého dinosaurka, lámala bych si nad tím hlavu. Co žrali? Mléko, předpokládám, ale…“

„Ano, mléko,“ souhlasil Malcolm, zatímco četl z obrazovky. „Prvních šest týdnů kozí mléko.“

„To je logická volba,“ souhlasila. „V zoologických zahradách se vždycky používalo kozí mléko, protože obsahuje málo alergenů. Ale co později?“

„Dopřej mi ještě chvilku,“ řekl Malcolm.

Hardingová držela nohu mláděte v rukou a vyčkávala, až pryskyřice zatvrdne. Pohlédla na obvaz a nadechla se. Umělá hmota ještě stále vydávala silný zápach. „Doufám, že to bude v pořádku,“ řekla. „Někdy, když mládě načichne výrazným pachem, rodiče je nepřijmou nazpět. Ale třeba tohle vyčichne, jakmile ty složky ztvrdnou. Jak dlouho to už je?“

Malcolm pohlédl na hodinky. „Deset minut. Ještě dalších deset minut a je to hotové.“

„Ráda bych tohohle chlapíka zavezla nazpátek do hnízda,“ řekla.

Zarachotil hrom. Oba vyhlédli z okna do černé noci.

„Asi už je pozdě na to, abychom ho vraceli teď v noci,“ odvětil Malcolm. Pořád cosi ťukal na klávesnici a upřeně zíral na obrazovku.

„Takže… čím je tedy krmili? Tady. V období let 1988 a 1989… býložravci dostávali podle krmného plánu třikrát denně macerovanou zelenou hmotu… a masožravci dostávali…“

Zarazil se.

„Co dostávali masožravci?“

„Vypadá to, že mletý extrakt ze zvířecích proteinů…“

„Z čeho? Obvyklý zdroj je krocan nebo kuře, s malým přídavkem antibiotik.“

„Sarah,“ řekl. „Oni užívali extrakt z ovcí.“

„Ne,“ namítla. „To by přece nedělali.“

„Jo, jenže oni to skutečně dělali. Jejich dodavatel používal mleté ovčí maso.“

„Děláš si legraci.“

„Bohužel ne,“ odvětil Malcolm. „Tak a teď se podívám, jestli nezjistím…“

Tiše zazvonilo poplachové zařízení. Na panelu na stěně nad Malcolmem začalo blikat červené světélko. Okamžik nato se rozzářila venkovní světla nad trajlerem a zalila trávou zarostlou mýtinu kolem nich jasným halogenovým světlem.

„Co to je?“ zajímala se Hardingová.

„Senzory – něco je spustilo.“ Malcolm se zvedl od počítače a zahleděl se z okna. Neviděl nic kromě vysoké trávy a temných stromů po obvodu mýtiny. Všude bylo ticho, klid.

Sarah, stále se zabývající mládětem, se zeptala: „Co se stalo?

„Nevím. Nic nevidím.“

„Ale něco spustilo senzory?“

„Domnívám se.“

„Vítr?“

„Tady žádný vítr není,“ odpověděl.

Kelly na posedu zvolala: „Hele, podívejte!“

Thorne se obrátil. Ze svého místa nad údolím mohli vidět daleko k severu až k vysokému pobřežnímu útesu a na dva trajlery stojící nahoře, na travnaté louce.

Nad trajlery se rozzářila venkovní světla.

Thorne si odepjal vysílačku od opasku. „Iane? Jste tam?“

Ihned to zapraskalo: „Jsem tu, doktore.“

„Co se děje?“

„Já nevím,“ odpověděl Malcolm. „Jenom se rozsvítila obvodová světla. Myslím, že se aktivoval senzor. Ale zatím ještě nic nevidíme.“

„Chlazení vzduchu je teď hodně zatížené,“ navrhl Eddie. „Mohly to spustit konvekční proudy.“

„Iane?“ řekl Thorne. „Všechno v pořádku?“

„Ano. Fajn. Nemějte obavy.“

„Pořád si myslím,“ dodal Eddie, „že jsem nastavil příliš velkou citlivost. Tím to všechno je.“

Levine se zamračil a neřekl nic.

Sarah dokončila mláděti obvaz, zabalila je do přikrývky a opatrně je připoutala ke stolu bezpečnostními popruhy. Přešla a postavila se vedle Malcolma. Vyhlédla z okna.

„Co si myslíš?“

Malcolm pokrčil rameny. „Eddie říkal, že bezpečnostní systém je příliš citlivý.“

„A je?“

„To já nevím. Nikdy předtím se netestoval.“ Přelétl pohledem stromy na okraji mýtiny a pátral po jakékoli známce pohybu. Pak zauvažoval, jestli nezaslechl jakési zasupění, téměř zavrčení. Zdálo se, jako by odkudsi za ním přišla odpověď. Přešel na opačnou stranu trajleru, aby se podíval na stromy na druhém boku.

Malcolm s Hardingovou hleděli z okna a namáhali si oči, aby v temné noci něco spatřili. Malcolm napětím zadržoval dech. Po chvíli si Hardingová povzdechla: „Nic nevidím, Iane.“

„Ne. Ani já ne.“

„Musel to být falešný poplach.“

Jenže pak ucítili záchvěv, hluboký rezonující otřes země, který se přenesl až k nim podlahou trajleru. Malcolm pohlédl na Sarah. Oči se jí rozšířily.

Malcom věděl, co to je. Záchvěv přišel znovu, tentokrát zcela nepochybný.

Sarah se zahleděla z okna. Zašeptala: „Iane, já ho vidím.“

Malcolm se obrátil a postavil se vedle ní. Ukazovala z okna směrem k nejbližším stromům.

„Co?“

A potom spatřil, jak se asi uprostřed výšky jednoho ze stromů vynořuje z houštin velikánská hlava. Hlava se zvolna obrátila ze strany na stranu, jako by naslouchala. Byl to dospělý Tyrannosaurus rex.

„Iane,“ zašeptala. „Podívej – jsou tu dva.“

Vpravo uviděl druhé zvíře, jak vystupuje z lesa. Bylo větší, samice. Zvířata zavrčela v hluboké tónině, zvuk se rozlehl nocí. Pozvolna se vynořila z úkrytu mezi stromy a vystoupila na mýtinu. Zamžikala do ostrého světla.

„To jsou ti rodiče?“

„Nevím. Myslím, že ano.“

Rychlým pohledem si změřil mládě. Bylo stále v bezvědomí, dýchalo pravidelně, přikrývka se rytmicky nadzvedávala a klesala.

„Co tu dělají?“ zeptala se.

„Já nevím.“

Zvířata stála na pokraji mýtiny, nevzdálila se příliš od ochrany džungle. Zdálo se, že váhají, vyčkávají.

„Nehledají to mládě?“ zeptala se.

„Sarah, prosím tě!“

„Myslím to vážně.“

„To je směšné.“

„Proč? Určitě je vystopovali až sem.“

Tyrannosauři zvedli hlavy s ohromnými tlamami. Obrátili je vlevo a vpravo, pomalým obloukem. Pohyb zopakovali a pak postoupili o krok kupředu, směrem k trajleru.

„Sarah,“ namítl, „jsme přece celé kilometry od hnízda. Neexistuje žádný způsob, jak by nás mohli vystopovat.“

„Jak to víš?“

„Sarah…“

„Sám jsi řekl, že o těchhle zvířatech nic nevíme. Nevíme nic o jejich fyziologii, o jejich biochemii, o jejich nervové soustavě, o jejich chování. A nevíme nic ani o tom, jakými smysly jsou vybavena.“

„Ano, ale…“

„Jsou to dravci, Iane. Mají dobrý zrak, dobrý sluch a čich.“

„Ano, hádám, že mají.“

„Ale my nevíme, co mají ještě,“ řekla Sarah.

„Jak to myslíš, co ještě?“ podivil se Malcolm.

„Iane. Existují i jiné smysly. Hadi vnímají infračervené záření. Netopýři používají echolokaci. Ptáci a želvy mají smyslový orgán pro magnetismus – dokážou určovat zemské magnetické pole a podle něj taky migrují. Dinosauři mají možná ještě jiné smysly; jaké si ani neumíme představit.“

„Sarah, to je směšné.“

„Vážně? Pak mi to vysvětli. Copak tady dělají?“

Venku nedaleko okraje stromů tyrannosauři zmlkli. Teď už nevrčeli, avšak stále pohybovali hlavami sem a tam v pomalých obloucích, natáčeli je doprava a doleva.

Malcolm se zamračil. „To vypadá jako… že se rozhlížejí…“

„Přímo do ostrých světel? Ne, Iane. Jsou oslepení.“

Jakmile to řekla, uvědomil si, že má pravdu. Avšak hlavy se stále pravidelně kývaly. „Tak co to dělají? Čenichají?“

„Ne. Hlavy mají vysoko. Nozdry se jim nepohybují.“

„Naslouchají?“

Přikývla. „Pravděpodobně.“

„Naslouchají čemu?“

„Možná tomu mláděti.“

Opět na ni prudce pohlédl. „Sarah. To mládě je tuhé.“

„Já vím.“

„Nevydává žádné zvuky.“

„Žádné, jaké bychom mohli slyšet.“ Upřeně hleděla na tyrannosaury. „Ale něco dělají, Iane. Tohle chování, které teď pozorujeme, má nějaký smysl. Jenom nevíme jaký.“

Levine se díval infrahledem z posedu na mýtinu. Viděl oba tyrannosaury stojící při okraji lesa. Pohybovali hlavami podivným, synchronizovaným způsobem.

Udělali několik váhavých kroků směrem k trajleru, zvedli hlavy, obrátili je doprava a doleva a pak se zdálo, že se konečně rozhodli. Zvířata se rychle, téměř agresivně rozběhla přes mýtinu.

Z rádia zaslechli Malcolma, jak křičí: „Jsou to ty světla! Ty světla je přitahují!“

Okamžik nato venkovní světla pohasla a mýtina se pohroužila do noci.

Všichni zamžikali do temnoty. Slyšeli, jak Malcolm říká: „A je to!“

„Co vidíte?“ zeptal se Thorne Levina.

„Nic.“

„Co dělají?“

„Jenom tam stojí.“

Pomocí infrahledu viděl, že se tyrannosauři zastavili, jako by je zmátla změna světelných podmínek. Dokonce i z téhle vzdálenosti slyšel, jak vrčí, zjevně podrážděně. Pohazovali velikánskými hlavami nahoru dolů a cvakali zuby. Ale víc se nepřibližovali.

„Co je?“ zeptala se Kelly.

„Vyčkávají,“ odpověděl Levine. „Alespoň v téhle chvíli.“

Levina přepadl neodbytný dojem, že tyrannosauři jsou zneklidnění. Trajler určitě představoval velikou a nebezpečnou změnu v jejich životním prostředí. Třeba utečou, pomyslel si, a dají pokoj. Přes svou ohromnou velikost to byla opatrná, téměř bojácná zvířata.

Znovu zavrčeli. A pak uviděl, že vyrážejí kupředu, přímo proti neosvětlenému trajleru.

„Iane, co budeme dělat?“

„Ať se propadnu, jestli to vím,“ zašeptal Malcolm.

Krčili se k zemi po straně obytného oddílu a snažili se, aby se nedali zahlédnout z okna. Tyrannosauři se nezadržitelně hrnuli vpřed. Každý jejich krok teď cítili v trajleru jako otřes – dvě desetitunová zvířata mířila rovnou k nim.

„Jdou přímo na nás!“

„Všiml jsem si,“ řekl Malcolm.

První ze zvířat přistoupilo k trajleru tak těsně, že tělem zaclonilo celé okno. Malcolm viděl jen nohy vybavené mocným svalstvem a spodní část břicha. Hlava čněla vysoko nad nimi, zcela z dohledu.

Pak druhý tyrannosaurus dorazil z opačné strany. Obě zvířata začala trajler obcházet, vrčela a odfrkávala. Jejich těžké kroky otřásaly celou podlahou. Hardingová s Malcolmem cítili pronikavý zápach dravců. Jeden z tyrannosaurů se otřel o bok trajleru, a zaslechli škrabavý zvuk, jak se třela šupinatá kůže o kov.

Malcolma přepadl náhlý záchvat paniky. Způsobil to zápach, ten zápach, na který se najednou rozpomněl z nedávné minulosti. Začal se potit. Pohlédl na Sarah a viděl, že zaujatě sleduje, jak se zvířata pohybují.

„To není chování na lovu,“ zašeptala.

„Nevím,“ odvětil Malcolm. „Možná je. To nejsou lvi, víš.“

Jeden z tyrannosaurů vydal do noci strašlivý řev, který drásal uši.

„Neloví,“ trvala na svém. „Oni pátrají, Iane.“

Okamžik nato zařval druhý tyrannosaurus v odpověď. Pak se velká hlava sklonila a zahleděla se jejich oknem dovnitř. Malcolm se vrhl k zemi a přilepil se na podlahu trajleru, Sarah padla přes něj. Botou mu přišlápla ucho.

„To bude dobré, Sarah.“

Zvenčí slyšeli, jak tyrannosauři odfrkávají a vrčí.

„Nevadilo by ti,“ zašeptal Malcolm, „kdyby ses trochu odsunula?“

Sklouzla ke straně, Malcolm se pomalu vyprostil a opatrně vyhlédl přes čalounění sedadla. Letmo zahlédl veliké rexovo oko, jak zírá přímo na něj. Oko se pohnulo v důlku. Viděl, jak se tlama otevřela a zase zavřela. Horký dech zvířete zamžil okno.

Tyrannosarova hlava se od trajleru odtáhla a Malcolm si na okamžik volněji vydechl. Ale vzápětí sebou hlava švihla nazpět a tvrdě do vozidla udeřila, až se celé rozechvělo.

„Neboj se, Sarah. Trajler je velice odolný.“

„Nedokážu ti vyjevit,“ zašeptala, „jak se mi ulevilo.“

Na opačné straně zařval druhý rex a také napadl trajler čenichem. Pérování při nárazu zaskřípělo.

Oba dva tyrannosauři začali střídavě bušit do trajleru z obou stran. S Malcolmem a Hardingovou to pohazovalo sem a tam. Sarah se pokusila něčeho zachytit, ale následující náraz ji odhodil. Při každém úderu se podlaha pod nimi bláznivě vzepjala. Laboratorní vybavení se sypalo ze stolů. Sklo se tříštilo.

A pak, náhle, rány utichly. Rozhostilo se ticho.

Malcolm se zvedl na jedno koleno a zasténal. Vyhlédl z okna a uviděl zadek jednoho z tyrannosaurů, jak se blíží k předku trajleru.

„Co budeme dělat?“ zašeptal.

Rádio zapraskalo. „Iane, jste tam? Iane!“ promluvil Thorne.

„Proboha, vypni to!“ zašeptala Sarah.

Malcolm si sáhl k opasku a zašeptal: „Jsme v pořádku,“ a vysílačku vypnul.

Sarah se po všech čtyřech přeplazila trajlerem do biologické laboratoře. Následoval ji a spatřil velikánského tyrannosaura, jak zírá oknem na mládě připoutané ke stolu. Tyrannosaurus vydal tiché zavrčení.

Pak se zarazil a zase se zadíval.

Znovu zavrčel.

„Chce svoje dítě, Iane,“ zašeptala Sarah.

„No, pánbůh ví,“ odvětil Malcolm, „já už věřím všemu.“ Krčili se na podlaze a snažili se zůstat z dohledu.

„Jak jí je dopravíme?“

„To nevím. Co když je vystrčíme ze dveří?“

„Nechci, aby si je zašlápla,“ řekla Sarah.

„Co je nám po tom?“ odsekl Malcolm.

Tyrannosaurus v okně vydal sérii tichých zavrčení následovaných dlouhým, hrozivým řevem. Byla to veliká samice.

„Sarah…“

Avšak Hardingová už byla na nohách a stála proti tyrannosaurovi. Okamžitě začala mluvit, měkkým, uklidňujícím hlasem: „Všechno je fajn… všechno je už v pořádku… Tvoje dítě se má dobře… Jenom musím rozvázat ty popruhy… Můžeš se na mě dívat…“

Hlava venku byla tak veliká, že vyplňovala celý rám. Sarah viděla, jak se pod kůží rýsuje mocné krční svalstvo. Tlama se trochu rozevřela. Ruce se jí chvěly, zatímco uvolňovala popruhy.

„Je to v pořádku… Tvoje dítě se má dobře… Podívej, je úplně v pořádku…“

Malcolm krčící se při zemi u jejích nohou zašeptal: „Co to provádíš?“

Nezměnila měkký, uklidňující tón. „Chápu, že to zní bláznivě… Ale u lvů to zabírá… někdy… Tak, už to je… Tvoje dítě je volné…“

Sarah rozbalila přikrývku, sňala kyslíkovou masku a přitom klidně mluvila: „Teď… už musím udělat jenom jedno…“ zvedla mládě do náručí, „předat ti ho.“

Hlava samice se náhle odtáhla nazpět a naplno vrazila do skleněné tabule, která se s ostrým praskotem roztříštila do podoby bílé pavučiny. Sarah už skrz sklo neviděla, spatřila jen tolik, že se stín pohybuje. Druhý náraz pak sklo z rámu vyrazil dočista. Sarah upustila mládě zpátky do vaničky a uskočila nazpět, protože hlava se protáhla dovnitř a pronikla skoro metr dovnitř trajleru. Po tlamě zvířeti crčely proudy krve od skleněných střepin, které zůstaly trčet v rámu. Ale původní násilné chování se rázem proměnilo v pohyby přímo jemné. Matka mládě očichala, začala u hlavy a pomalu postupovala po těle dolů. Očichala také obvaz a krátce jej olízla jazykem. Nakonec spodní čelistí lehce spočinula na hrudníku mláděte. Takhle bez hnutí setrvala dlouhou dobu. Jen očima pomalu mrkala a prohlížela si Sarah.

Malcolm ležící na podlaze viděl krev, která odkapávala přes okraj stolku. Začal vstávat, ale Sarah mu rukou zastrčila hlavu nazpět dolů.

Zašeptala: „Pšššt!“

„Co se děje?“

„Poslouchá, jestli mu bije srdce.“

Tyrannosaurus zavrčel, otevřel tlamu a jemně uchopil mládě do zubů. Pak pozvolna vycouval vyraženým oknem nazpět a vynesl si mládě ven.

Odložil je na zem, mimo jejich zorný úhel. Sehnul se nad ním, hlavu mu ztratili z dohledu.

„Už se probralo?“ zašeptal Malcolm. „Už je to mládě vzhůru?“

„Pšššt!“

Opakovaně se ozval jakýsi srkavý zvuk, který přicházel zvenčí trajleru. Prolínal se s tichým, hrdelním vrčením.

„Co se děje?“ zašeptal Malcolm.

„Olizuje ho. A postrkuje čumákem.“

„A co ještě?“

„To je všechno. Pořád dělá totéž.“

„A co mládě?“

„Nic. Jenom se převrací, jako mrtvé. Kolik morfinu jsme mu naposledy píchli?“

„To já nevím,“ odvětil. „Jak to mám vědět?“

Malcolm zůstal ležet na podlaze a naslouchal srkání a vrčení. A konečně, po době, která mu připadala jako celá věčnost, zaslechl slabé vysoké zapištění.

„Probouzí se! Iane! Ono se probouzí!“

Malcolm se zvedl na kolena a vyhlédl z okna právě včas, aby spatřil, jak si matka odnáší mládě v zubech a vzdaluje se podél okraje mýtiny.

„Co to dělá?“

„Počítám, že si ho odnáší zpátky.“

Druhý dospělý tyrannosaurus se objevil v zorném poli, následoval prvního. Malcolm se Sarah sledovali, jak oba dva tyrannosauři odcházejí od trajleru přes mýtinu.

Malcolm svěsil ramena. „Bylo to o fous,“ řekl.

„Ano. Bylo to o fous.“ Povzdechla a setřela si krev z předloktí.

Thorne na posedu stiskl tlačítko na vysílačce. „Iane! Jseš tam? Iane!“

„Možná vypnul rádio,“ řekla Kelly.

Začal se sypat lehký deštík, který zabubnoval na kovovou střechu posedu. Levine se díval infrahledem směrem k útesu.

Oblohu pročísl blesk a Thorne řekl: „Vidíte, co dělají ta zvířata?“

„Vidím,“ odvětil Eddie. „Vypadá to… vypadá to, že odcházejí.“

Všichni se začali veselit.

Jen Levine zůstal tichý a dál se díval do infrahledu. Thorne se na něj obrátil: „Je to v pořádku, Richarde? Všechno v pořádku?“

„Fakticky, myslím si, že není,“ odpověděl Levine. „Obávám se, že jsme se dopustili vážné chyby.“

Malcolm sledoval odcházející tyrannosaury rozbitým oknem. Sarah vedle něj mlčela. Ani na okamžik neodtrhla oči od zvířat.

Začal padat déšť, voda kapala z úlomků skla, které zůstaly trčet v rámu. V dálce rachotil hrom a hlasitě zapraskal blesk, který sjel dolů a ozářil odcházející obrovská zvířata.

Pod nejbližším z velikých stromů se tyrannosauři zastavili a složili mládě na zem.

„Proč to dělají?“ řekla Sarah. „Měli by se vrátit do hnízda.“

„Já nevím, možná jsou…“

„Možná je mládě mrtvé,“ řekla.

Ale ne, při následujícím zablesknutí viděli, že se mládě hýbe. Stále bylo naživu. Slyšeli jeho vysoké pištění, jak je jeden z dospělých vzal zase do zubů a jemně umístil do vidlice větví vysoko na stromě.

„Ach ne,“ řekla Sarah a zavrtěla hlavou. „To je špatné, Iane. To je úplná katastrofa.“

Tyrannosauří samice ještě chvíli setrvala s mládětem a usazovala je ve větvích. Pak se obrátila, otevřela tlamu a zařvala.

Samec tyrannosaurus jí zařval v odpověď.

A potom se obě zvířata rozběhla plnou rychlostí přes mýtinu a zaútočila na trajler.

„Kristepane!“ zasténala Sarah.

„Pevně se drž, Sarah!“ zakřičel Malcolm. „Tohle bude zlé!“

Náraz byl zničující a vyhodil je oba do vzduchu. Sarah vykřikla a kamsi se kutálela. Malcolma rána srazila na podlahu, udeřil se do hlavy tak bolestivě, že viděl hvězdičky. Pérování trajleru se pod ním rozkývalo a kovově zaskřípělo. Tyrannosauři zařvali a zaútočili podruhé.

Malcolm slyšel, jak Sarah křičí: „Iane! Iane!“, a pak se trajler převrhl na bok. Malcolm si jenom kryl hlavu, laboratorní sklo a zařízení se tříštilo všude kolem něho. Když vzhlédl, všechno bylo v troskách. Přímo nad ním bylo okno, které rozbil tyrannosaurus předtím. Malcolmovi se jím do tváře sypal déšť. Šlehl blesk a Malcolm uviděl velikou hlavu shlížející dolů na něj a vrčící. Slyšel, jak tyrannosaurus hlasitě škrábe drápy o kovový bok trajleru, a pak se tlama ztratila. Okamžik nato uslyšel, jak zvířata řvou a postrkují trajler blátem.

„Sarah!“ zvolal a uviděl ji kdesi za sebou, jenže v tom okamžiku se svět znovu bláznivě zatočil a trajler se opět s rachotem převrátil. Nyní ležel koly vzhůru. Malcolm se začal plazit po stropě a snažil se nalézt Sarah. Vzhlédl vzhůru k laboratornímu vybavení, které bylo uzavřené v regálech, nyní nad jeho hlavou. Z desítky míst na něj vytékaly jakési kapaliny. Cosi ho začalo štípat do ramena. Zaslechl syčení a napadlo ho, že to musí být kyselina.

Sarah sténala kdesi v temnotě před ním. Znovu zazářil blesk a Malcolm ji spatřil, jak leží schoulená nedaleko harmonikového průchodu, který spojoval oba trajlery. Průchod byl zkroucený tak, se že jím prakticky nedalo prolézt, což muselo znamenat, že druhý trajler stojí stále na kolech. Bylo to šílené. Všechno bylo šílené.

Venku řvali tyrannosauři a Malcolm zaslechl přidušený zvuk výbuchu. Prokusovali pneumatiky. Pomyslel si: Škoda, že se nezakousli do kabelu od akumulátorů. To by bylo teprve překvapení!

Znenadání začali tyrannosauři znovu bušit do trajleru a ranami jej postrkovali po mýtině. Jakmile se zastavil, znovu do něj začali bušit. Trajler se prudce házel ze strany na stranu.

Doplížil se k Sarah. Objala ho rukama. „Iane,“ zvolala. Celou levou polovinu tváře měla temnou. Když zazářil blesk, uviděl, že ji má pokrytou krví.

„Jsi v pořádku?“

„Nic mi není,“ odvětila. Hřbetem ruky si vytřela krev z oka. „Vidíš, co se děje?“

Když šlehl další blesk, uviděl, že se jí na čele těsně pod vlasy leskne veliký kus skla. Vytáhl jej a rukou zamáčkl ránu, z níž se vyvalil příval krve. Nacházeli se v kuchyni. Zašátral rukou ke kamínkům a našel utěrku. Přitiskl jí látku na čelo a sledoval, jak utěrka tmavne.

„Bolí?“

„Je to dobré.“

„Myslím, že to není až tak hrozné,“ chlácholil ji. Venku řvali tyrannosauři do noci.

„Co to dělají?“ zeptala se. Hlas měla skleslý.

Tyrannosauři znovu zaútočili na trajler. Zdálo se, že při tomhle nárazu se trajler posunul mnohem více než kdykoli předtím, sjížděl stranou a dolů.

Sjížděl dolů.

„Odtlačují nás,“ pochopil.

„Kam, Iane?“

„Na okraj mýtiny.“ Tyrannosauři opět udeřili do trajleru a auto se kus odsunulo. „Posunují nás k okraji útesu.“ Útes byl vysoký sto padesát metrů a tvořila jej příkrá skála, spadající rovnou dolů do údolí.

Takový pád nemohou přežít.

Uchopila utěrku sama a jeho ruku odstrčila. „Dělej něco!“

„Jo, dobře,“ řekl.

Odtáhl se od ní, připravený na další náraz. Netušil, co má dělat. Neměl nejmenší potuchy, co počít. Trajler ležel koly vzhůru a všechno bylo šílené. Rameno ho pálilo a cítil pach kyseliny, která mu rozežírala košili. Anebo to už možná bylo maso. Pálilo to strašně. V celém trajleru panovala tma, dodávka proudu byla přerušená, všude se válelo sklo a on…

Dodávka proudu byla přerušená.

Malcolm se začal hrabat na nohy, avšak další úder ho smetl stranou a on tvrdě narazil hlavou přímo do ledničky. Dveře se prudce otevřely a na něj se vysypaly kartony studeného mléka, skleněné láhve. Avšak v ledničce žádné světélko nesvítilo.

Protože nikde nešel proud.

Vleže na zádech Malcolm vyhlédl z okna a spatřil velikánskou nohu tyrannosaura stojící v trávě. Zazářil blesk, noha se zvedla, kopla a trajler se okamžitě posunul dál. Nyní klouzal snadno, jen kov skřípěl, a sesouval se dolů.

„Do prdele,“ ulevil si.

„Iane…“

Ale bylo už příliš pozdě, celý trajler sténal a skřípěl, kov protestoval, a pak Malcolm uviděl, jak opačný konec prudce klesl dolů, když auto sklouzlo přes hranu srázu. Nejprve sjíždělo pozvolna, ale pak nabíralo rychlost, strop, na němž leželi, se začal kamsi propadat, všechno padalo, Sarah padala a křečovitě se ho přitom držela rukama, a tyrannosauři vyrazili triumfální řev.

Padáme přes okraj útesu, napadlo ho.

Protože nevěděl, co má dělat, popadl dveře od ledničky a pevně se jich chytil. Dveře byly studené a kluzké sraženou vodou. Trajler se převážil a padal, kov hlasitě skřípal. Malcolm cítil, jak mu ruce po hladkém emailu klouzají, klouzají… klouzají… A pak se mu odtrhly úplně a on bezmocně padal přímo dolů do spodního konce trajleru. Viděl, jak se prudce přibližuje sedadlo řidiče, ale ještě než dopadl, ve tmě se udeřil o něco jiného a na okamžik pocítil spalující bolest, která ho úplně zkroutila.

A pomalu, jemně se všechno kolem něj ponořilo do tmy.

Déšť bubnoval na střechu posedu a po všech stranách se z ní lil v nepřetržitých proudech. Levine otřel skla infrahledu a pak si jej znovu pozvedl k očím. Hleděl na útes ponořený do tmy.

„Co je?“ vyptával se Arby. „Co se stalo?“

„Nevím přesně,“ odvětil Levine. V takovém lijáku bylo těžké cokoli vidět. Několik okamžiků předtím s hrůzou sledoval, jak dva tyrannosauři strkají trajler z útesu dolů. Pro velikánská zvířata to byl snadný úkol: Levine odhadoval, že tyrannosauři měli dohromady hmotnost dvacet tun a trajler vážil pouze asi dvě tuny. Jakmile jej převrátili, už po mokré trávě klouzal snadno. Postrkovali jej břichy a kopali do něj silnýma zadníma nohama.

„Co dělají teď?“ zeptal se Thorne Levina stojícího vedle něj.

„Mám podezření,“ odvětil Levine, „že jsme jim změnili teritorium.“

„Co to znamená?“

„Musíme si uvědomit, s kým máme tu čest,“ řekl Levine. „Tyrannosauři sice vykazují složité vzory chování, ale většina toho je instinktivní. Je to chování neuvědomované, vrozené od narození. A vnímání území je součástí těchto instinktů. Tyrannosauři si značkují své území, brání si je. Není to chování vědomé – nemají příliš velké mozky – ale vede je k tomu instinkt. Veškeré instinktivní chování je spouštěno jistými impulsy. A já se obávám, že tím, že jsme jim odnesli mládě, jsme jim předefinovali jejich území tak, že obsahuje ještě i mýtinu, na níž je opět nalezli. Takže nyní si budou tohle území bránit tím, že trajlery odstraní.“

Blesk osvětlil krajinu a oni v jediném hrůzostrašném okamžiku uviděli všechno. První trajler přepadl přes okraj útesu. Visel vzhůru koly volně ze srázu, stále spojený harmonikovým průlezem s přívěsem, který zůstal stát nahoře na mýtině.

„Ten spoj to nevydrží!“ vykřikl Eddie. „Dlouho ne!“

V záři blesku spatřili tyrannosaury nahoře na mýtině. Nyní metodicky postrkávali k okraji srázu i druhý trajler.

Thorne se obrátil na Eddieho. „Jdu tam!“ řekl.

„Pojedu s vámi!“ žádal Eddie.

„Ne! Zůstaňte s dětmi!“

„Ale potřebujete přece…“

„Zůstaňte s dětmi! Nemůžeme je tu nechat samotné!“

„Ale Levine může…“

„Ne, vy zůstaňte!“ poručil Thorne. To už šplhal po konstrukci, kluzké v prudkém lijáku, dolů k Exploreru. Viděl Kelly a Arbyho, jak jej seshora pozorují. Skočil do auta, zapnul motor. Přemýšlel o tom, jak daleko má na mýtinu. Bylo to pět kilometrů, možná víc. I když pojede rychle, potrvá mu sedm nebo osm minut, než se tam dostane.

A to už bude příliš pozdě. Nemůže to stihnout včas.

Ale musí se pokusit.

Sarah Hardingová slyšela rytmické vrzání a otevřela oči. Všechno se ponořilo do tmy, byla dezorientovaná. Zazářil blesk a ona hleděla přímo dolů do údolí, do hloubky sto padesáti metrů. Pohled se mírně zakýval, sem a tam.

Dívala se přes přední sklo trajleru visícího z útesu dolů. Už nepadali. Ale nebezpečně viseli ze srázu dolů.

Sarah ležela natažená přes řidičovo sedadlo, které se ulomilo od podlahy a rozbilo řídící panel. Obnažené kabely visely ven, kontrolky na palubní desce poblikávaly.

Pořád viděla rozmazaně, pro krev v levém oku. Vytáhla si košili z kalhot a odtrhla dva pruhy látky. Jeden složila, vytvořila z něj polštářek a přitiskla si jej na ránu na čele. Druhý pruh si pak uvázala kolem hlavy tak, aby polštářek přidržoval. Na okamžik jí projela ostrá vlna bolesti, zaťala zuby a čekala, dokud nepoleví.

Cítila temné rány a chvění, přicházelo to z míst odkudsi nad ní. Obrátila se a pohlédla přímo vzhůru. Uviděla trajler po celé délce, visící kolmo dolů. Malcom uvázl asi tři metry nad ní, přehnutý přes laboratorní stolek, a nehýbal se.

„Iane!“ zavolala.

Neodpověděl. Nepohnul se.

Trajler se opět rozechvěl a zaskřípěl pod temným nárazem. A pak Hardingové došlo, co se děje. První trajler visel kolmo z útesu dolů a volně se houpal nad propastí. Jenže stále byl ještě spojený s druhým autem stojícím nahoře na mýtině. První vůz zůstal zavěšený za harmonikový průchod. A tyrannosauři nahoře nyní strkali i druhé auto dolů z útesu.

„Iane!“ zavolala. „Iane!“

Vydrápala se na nohy a nedbala, že ji bolí celé tělo. Pocítila, jak ji přepadá vlna mdlob, a zauvažovala, kolik asi ztratila krve. Začala šplhat přímo vzhůru. Nejprve se postavila na opěradlo řidičova sedadla a natáhla se k nejbližšímu stolku určenému k biologickému výzkumu. Přitáhla se vzhůru, až se mohla chytit držadla na stěně. Trajler se pod ní zhoupl.

Od držadla se jí poštěstilo dosáhnout na dvířka od ledničky a prsty se zachytila kabelů vedoucích od motoru. Vyzkoušela, jak jsou pevné. Udržely ji, i když se na ně pověsila plnou vahou. Zvedla nohu tak vysoko, až ji zastrčila do ledničky. Pak se vyšvihla vzhůru, napřímila se a dosáhla na troubu.

Až se budou pořádat horolezecké závody v kuchyni, můžu se klidně přihlásit, pomyslela si.

Brzy už byla na úrovni Malcolma. Když znovu vzplál blesk, spatřila jeho rozbitou tvář. Sténal. Přelezla k němu a pokusila se zjistit, jak vážně je zraněný.

„Iane!“ oslovila ho.

Měl zavřené oči. „Promiň.“

„Není co.“

„Navezl jsem tě do toho.“

„Iane. Můžeš se hýbat? Jsi v pořádku?“

Zasténal. „Moje noha.“

„Iane. Musíme něco podniknout!“

Slyšela, jak na mýtině nad nimi řvou tyrannosauři. Připadalo jí, že tenhle řev zná celý svůj život. Trajler se naklonil a rozkýval se, noha jí vyklouzla z ledničky a zůstala viset jenom za držadlo u dvířek trouby. Spodní konec trajleru byl nějaké tři metry hluboko.

Držadlo u trouby její váhu nevydrží, věděla. Ne na dlouho.

Hardingová švihla nohama, divoce jimi kopla a konečně pod nimi ucítila cosi pevného. Vyzkoušela to, pak se postavila. Podívala se dolů a spatřila, že stojí z boku na dřezu z nerezové oceli. Pohnula nohou a zavadila o kohoutek, z něhož ji polila voda.

Tyrannosauři řvali a bušili do auta. Trajler klesl hlouběji ze srázu a rozkýval se.

„Iane! Nemáme moc času. Musíme něco podniknout.“

Zvedl hlavu a pohlédl na ni nevidomýma očima. Znovu šlehl blesk. Rty se mu pohnuly: „Proud,“ řekl.

„Co s ním?“

„Proud nejde.“

Nechápala, o čem mluví. Samozřejmě že proud nešel. Pak si vzpomněla: předtím ho vypnul. Když se blížili tyrannosauři. Světlo jim vadilo předtím, možná že jim bude vadit opět.

„Chceš, abych zapjala proud?“

Jeho hlava nepatrně přikývla. „Ano. Zapni ho.“

„Jak, Iane?“ Rozhlížela se kolem sebe v temnotě.

„Je tam panel.“

„Kde?“

Neodpověděl jí. Natáhla ruku a zatřásla mu rameny. „Iane, kde je ten panel?“

Ukázal směrem dolů.

Podívala se tam a spatřila jakési dráty vyhřezlé zpod palubní desky. „To nepůjde. Je to zničené.“

„Nahoře…“

Sotva mu rozuměla. Matně se rozpomněla, že celý systém se ovládá ještě z jednoho řídicího panelu hned na začátku druhého trajleru. Kdyby se jí tam podařilo dostat, možná by dokázala proud zapojit. „Dobře, Iane,“ řekla. „Udělám to.“

Vyrazila a šplhala vzhůru. Spodní část trajleru byla nyní deset metrů hluboko pod ní. Tyrannosauři zařvali a znovu začali do auta kopat. Ztratila oporu pro nohy. Pak šplhala dál. Zamýšlela se protáhnout harmonikovým průlezem do druhého trajleru, ale když se vyšplhala až na vrchol, spatřila, že to není možné. V ostrém světle blesků uviděla, že harmonikový průlez je tak zkroucený, že se jím prolézt nedá.

Byla uvězněná v dolním trajleru.

Slyšela, jak tyrannosauři řvou a buší do přívěsu nahoře.

„Iane!“

Pohlédla dolů. Nehýbal se.

Zatímco visela v horní části vozu, s pocitem hrůzy si uvědomila, že prohrála. Ještě jedno či dvě kopnutí a bude po všem. Zřítí se dolů. Nemohla proti tomu nic podniknout. Na nic už nezbýval čas. Visela za ruce uvězněná v temnotě, proud nešel a neexistovalo nic…

Nebo snad ano? Ze tmy nedaleko od sebe zaslechla elektrické vrčení. Byl snad ten panel tady, na konci tohoto trajleru? Zkonstruovali to tak, že se panely nacházely na obou koncích?

Visela na samém konci auta, ramena a předloktí ji bolela námahou a rozhlížela se kolem sebe, zda někde nezahlédne druhý rozvodný panel. Pokud tady nějaký byl, měl by se nacházet poblíž. Jenže kde? V záři blesku se ohlédla nejprve přes jedno rameno, pak přes druhé.

Nikde žádný panel neviděla.

Ruce jí umdlévaly.

„Iane, prosím tě…“

Nikde žádný panel.

Nebylo to možné. Pořád přitom slyšela to hučení. Musí tu někde nějaký elektrický rozvod být. Jenom jej neviděla. Prostě tu být musí. Znovu se rozhlédla vpravo vlevo, opět šlehl blesk, vrhající kolem zmatené stíny, a potom jej konečně spatřila.

Měla jej přesně čtvrt metru nad hlavou. Byl vzhůru nohama, ale už viděla všechny ty knoflíky a spínače. Žádný z nich nyní nesvítil. Kdyby jen dokázala uhodnout, který z nich…

K čertu s tím!

Uvolnila si pravou ruku, pověsila se pouze za levačku a stiskla všechny knoflíky na panelu, na které se jí podařilo dosáhnout. Trajler se začal okamžitě rozsvěcet, začalo se spouštět všechno vnitřní osvětlení.

Dál tiskla knoflíky, jeden po druhém. Po spuštění některých se obvod zkratoval, vyšlehly jiskry a začoudilo se.

Mačkala dál.

Náhle se rozsvítil boční monitor, pouhých pár centimetrů od její tváře, a naskočily na něm šmouhy z videa. Pak se obraz automaticky zaostřil. Ačkoli se dívala z velkého úhlu, viděla tyrannosaury nahoře na mýtině stojící nad druhým trajlerem. Opírali se o něj horními končetinami a postrkovali jej mocnýma zadníma nohama. Tiskla další knoflíky. Poslední z nich měl ochrannou stříbrnou čepičku. Odklopila ji a zmáčkla i tenhle knoflík.

Na monitoru viděla, jak se tyrannosauři ztratili v náhlém zášlehu žhoucích jisker a uslyšela jejich zuřivý řev. Pak videomonitor pohasl a ozval se praskavý výbuch, všude kolem Hardingové sršely jiskry, štípaly jí do tváře a do rukou, a veškerá elektrika v trajleru zase vypadla. Celý vůz se ponořil do tmy.

Na dlouhou dobu se ponořil do ticha.

Pak se neúprosné bušení ozvalo znovu.

THORNE

Stěrače na předním skle kmitaly sem tam. Thorne bral zatáčky zostra bez ohledu na prudký liják. Pohlédl na hodinky. Uplynuly dvě minuty, možná i tři.

A třeba i víc. Už ztrácel pojem.

Cesta se proměnila v bahniště, kluzké a nebezpečné. Když projížděl hlubokými loužemi, rozstřikoval gejzíry vody a z obav pokaždé zadržel dech. Auto sice měli v jeho dílně vyrobit tak, aby bylo vodotěsné, ale člověk nikdy nemá jistotu. Každá louže znamenala novou zkoušku. Až dosud šlo všechno dobře.

Uplynuly tři minuty.

Minimálně tři.

Cesta zahýbala, rozšiřovala se a v záři blesku spatřil před sebou další hlubokou kaluž. Přidal trochu plynu a od kol vyšplíchly na okna po obou stranách vodní gejzíry. A pak už byl venku a stále pokračoval v jízdě. Pořád jel dál! Cesta se zvedala vzhůru a Thorne pozoroval ručičky na palubní desce, jak se divoce zmítají, a zaslechl syčení. Pochopil, co to znamená – že dojde ke zničujícímu zkratu. Zpod kapoty se ozvala exploze, z chladiče se vyvalil štiplavý čmoud a auto se nadobro zastavilo.

Čtyři minuty.

Seděl v Exploreru a naslouchal dešti bubnujícímu do kovové střechy. Otočil klíčkem. Nic se nedělo.

Konec.

Na přední sklo se lil déšť v proudech. Seděl na sedadle, vzdychal a prohlížel si cestu před sebou. Na sedadle spolujezdce se ozvalo rádio: „Doktore? Už se k nim blížíte?“

Thorne dál zíral na cestu a pokoušel se uhodnout, kde se nachází. Odhadoval, že musí být víc než patnáct set metrů od trajlerů na mýtině, a možná ještě dál. Příliš daleko, než aby se tam pokusil dostat po svých. Zaklel a praštil do sedadla.

„Ne, Eddie, jsem zkratovaný.“

„Jste co?“

„Eddie, auto nejede. Jsem…“

Thorne se odmlčel.

Něčeho si všiml.

Za dalším ohybem cesty před sebou spatřil slabě probleskující načervenalou záři. Thorne přimhouřil oči, aby se ujistil, jestli se mu to nezdá. Ne, nepodléhal žádnému očnímu klamu. Bylo to tam: probleskující načervenalá záře.

„Doktore?“ ozval se Eddie. „Jste tam?“

Thorne neodpověděl, popadl vysílačku a Lindstradtovu pušku, vyskočil z auta a s hlavou staženou před deštěm mezi ramena se rozběhl do kopce vzhůru směrem ke křižovatce se silnicí po hřebeni. Když proběhl zatáčkou, spatřil červený džíp stojící uprostřed hřebenové cesty s rozsvícenými zadními světly. Jeden kryt byl rozbitý a světlo zářilo žlutě.

Vyrazil kupředu a snažil se nahlédnout dovnitř. V záři blesků se mu zdálo, že tam žádný řidič není. Dvířka u řidiče dokonce zůstala nezavřená, zela v nich hluboká rýha. Thorne se nacpal dovnitř, natáhl ruku k volantu… Ano, klíčky tam byly! Zapjal zapalování. Motor zarachotil a naskočil.

Zasunul rychlost, otočil džíp a zamířil po hřebeni směrem k mýtině. Projel pár dalších zatáček a uviděl zelenou střechu komplexu laboratoří. Když zabočil doleva, jeho světlomety přejely travnatou mýtinu a ozářily dinosaury odtlačující trajler.

Tyrannosauři vystaveni tváří v tvář tomuhle novému světlu se oba rázem obrátili a zařvali na Thornův džíp. Nechali trajler trajlerem a vyrazili vpřed. Thorne prudce zařadil zpátečku a couval divoce na plný plyn, dokud mu nedošlo, že zvířata neútočí na něj.

Namísto toho běžela křížem přes mýtinu k jednomu stromu poblíž něj. Pod stromem se zastavila s hlavami obrácenými vzhůru. Thorne rychle zhasil světla a vyčkával. Nyní viděl zvířata jen přerušovaně, v záři jednotlivých blesků. Když se na obloze rozprskl jeden z rozvětvených blesků, spatřil je, jak sundávají ze stromu mládě. Pak viděl, jak se s ním mazlí čumáky. Jeho náhlý příjezd je zjevně poplašil kvůli mláděti.

Při následujícím zášlehu blesku už byli tyrannosauři pryč. Mýtina se vyprázdnila. Skutečně utekli? Nebo se jen někam ukryli? Stáhl okénko a vystrčil hlavu do deště. A v tom okamžiku zaslechl podivný, hluboký, nepřetržitý kvílivý zvuk. Zněl jako pokřik jakéhosi podivného zvířete, ale byl příliš monotónní, zněl příliš dlouho. Jak zvuku naslouchal, došlo mu, že to je něco úplně jiného. Že jej vydává kov.

Thorne znovu zapjal světla a pozvolna vyrazil vpřed. Tyrannosauři byli pryč. Ve vybledlém světle reflektorů spatřil druhý trajler.

S nepřetržitým kovovým skřípotem pomalu klouzal po mokré trávě směrem k okraji útesu.

„Co teď dělá?“ křičela Kelly, aby přehlušila bouři.

„Rozjel se kupředu,“ odvětil Levine, dívající se do infrahledu. Z posezu mohli sledovat, jak se Thornovy reflektory pohybují přes mýtinu. „Jede k trajleru. A…“

„A co?“ dožadovala se Kelly. „Co dělá teď?“

„Pořád objíždí kolem jednoho stromu,“ řekl Levine. „Kolem jednoho velkého stromu na okraji mýtiny.“

„Proč?“

„Určitě kolem něj uvazuje lano,“ ozval se Eddie. „To je jediný možný důvod.“

Na chvíli se rozhostilo ticho.

„A co dělá teď?“ zeptal se Arby.

„Vystupuje z džípu. A běží směrem k trajleru.“

* * *

Thorne klečel na kolenou v bahně a v ruce svíral veliký hák navijáku instalovaného na džípu. Trajler neustále klouzal směrem od něj pryč, ale jemu se podařilo nasoukat se pod auto a zachytit hák za jeho zadní osu. Sotva stačil ucuknout prsty, když se hák prudce zakotvil za kryt brzdy, a vykutálel se ven. Náhlý odpor trajlerem prudce smýkl po mokré trávě a pneumatiky žuchly na místo, kde se před nepatrným okamžikem nalézalo jeho tělo.

Kovové lano navijáku se napjalo k prasknutí. Celý podvozek trajleru protestoval hlasitým skřípotem.

Ale držel.

Thorne se vydrápal zpod trajleru a v dešti zamžikal. S obavami se zahleděl na kola džípu, aby se přesvědčil, že se ani nehnou. Ne. S lanem omotaným kolem stromu váha džípu dostačovala, aby druhý trajler vyvážila a udržela jej na okraji útesu.

Vrátil se nazpět k džípu, vydrápal se dovnitř a zatáhl ruční brzdu. Slyšel Eddieho, jak volá: „Doktore, doktore!“

„Jsem tady, Eddie.“

„Podařilo se vám ho zastavit?“

„Jo. Už neklouže.“

V rádiu to zapraskalo. „To je skvělé. Ale poslechněte, doktore. Víte, že lano je přichycené pouze pětimilimetrovým očkem na nerezové tyči. Konstruktér nikdy nepředpokládal, že…“

„Já vím, Eddie. Pracuju na tom.“ Thorne znovu vystoupil z auta. Rychle proběhl lijákem k trajleru.

Otevřel boční dvířka a vlezl dovnitř. Panovala tam tma jako v pytli. Neviděl vůbec nic. Všechno zařízení bylo zničené. Pod nohama mu chřupalo sklo. Všechna okna byla rozbitá. Vzal do ruky vysílačku: „Eddie?“

„Ano, doktore?“

„Potřebuju lano.“ Věděl, že Eddie má určitě někde nasyslené zásoby.

„Doktore…“

„Jen to vyklop!“

„Je v tom druhém trajleru, doktore.“

Thorne vztekle praštil rukou potmě do jakéhosi stolu. „Báječné.“

„Možná, že nějaké nylonové lano bude ve skříňce s nářadím,“ poradil mu Eddie. „Ale nevím, jak dlouhé.“ Jeho hlas nezněl příliš nadějně. Thorne překlopýtal po délce trajleru, až dorazil ke skříňkám ve stěně. Byly zabouchnuté a zámky měly pokřivené. V temnotě s nimi zápasil, pak rezignoval. Skříňka s nářadím byla ještě o kousek dál. Možná, že tam skutečně nějaké lano najde. Nyní potřeboval lano.

TRAJLER

Sarah Hardingová, stále ještě visící za ruce pod stropem spodního trajleru, si prohlížela zkroucený harmonikový uzávěr vedoucí do druhého vozu. Bušení dinosaurů ustalo a přívěs už neklouzal. Ale nyní ucítila chladnou vodu, která jí odkapávala do tváře. A pochopila, co to znamená.

Harmonikový uzávěr začal prosakovat.

Vzhlédla vzhůru a spatřila, že se v silné tkanině začíná rozevírat trhlina. Pod ní se odhalovaly smyčky ocelových drátů, z nichž se spoj utvářel. Trhlina byla doposud malá, ale rychle se rozšiřovala. A jak se budou očka tkaniny trhat, ocelové dráty se začnou rozplétat, natahovat a nakonec popraskají.

Zbývalo jim pouhých několik minut, než se visící trajler odtrhne a zřítí se do propasti.

Sešplhala dolů k Malcolmovi a zabrzdila sestup vedle něj. „Iane!“

„Já vím,“ odvětil a zavrtěl hlavou.

„Iane, musíme odsud pryč.“ Uchopila ho pod rameny a posadila ho zpříma. „A ty půjdeš se mnou.“

Poraženecky zavrtěl hlavou. Tohle gesto spatřila už v životě jednou, tohle odevzdané potřesení hlavou, kterým se vzdával. Nenáviděla je. Hardingová se nevzdávala nikdy. Prostě nikdy.

Malcolm zasténal. „Nemůžu…“

„Musíš!“ poručila mu.

„Sarah…“

„Nechci to slyšet, Iane. Není o čem mluvit. A teď jdeme.“

Zabrala za něj, Malcolm zasténal, ale napřímil se. Zatáhla ze všech sil a zvedla ho ze stolu. Zazářil blesk a zdálo se, že v sobě našel trochu energie. Dokázal se postavit na okraj sedadla a obrátit se směrem ke stolu. Stěží udržoval rovnováhu, ale stál. „Jak to provedeme?“

„To nevím, ale nějak se odsud dostaneme… Není tu někde kus provazu?“

Chabě přikývl.

„Kde?“

Ukázal dolů přímo pod sebe, ke špičce trajleru nyní visící ve vzduchu. „Tady dole. Pod palubní deskou.“

„Sem s ním.“

Natáhla ruku do volného prostoru a nohy roztáhla tak, až se jí podařilo zapřít se o protější stěnu. Stála rozkročená jako horolezec v komíně. Palubní desku měla šest metrů pod sebou.

„Fajn, Iane. Jdeme.“

„Nedokážu to, Sarah,“ zasténal Malcolm. „Vážně.“

„Opři se o mě. Přenesu tě.“

„Ale…“

„Dělej, sakra!“

Malcolm se vymrštil a zachytil se čehosi na stěně, ruce se mu chvěly. Pravou nohu jen táhl za sebou. Pak Sarah náhle ucítila na sobě jeho váhu. Byl tak těžký, že ji málem smetl dolů. Jeho ruce se jí sepjaly kolem krku a dusily ji. Zalapala po dechu, natáhla obě ruce, uchopila ho za stehna a nadzvedla ho. Malcolm se jí mezitím chytil lépe, takže se konečně mohla nadechnout.

„Promiň,“ omlouval se.

„To je fajn,“ řekla. „Tak jdeme.“

Pustila se dolů svislým průchodem a chytala se přitom všeho, čeho se dalo. Na několika místech byla držadla a tam, kde scházela, se přidržovala držátek šuplíků, noh od stolu, okenních kliček, dokonce i koberce, až se pod její tíhou látka roztrhla. Koberec se oderval v dlouhém pruhu, ale Sarah se stačila zachytit rozkročenýma nohama dříve, než sklouzla dolů. Malcolm jí přitom sípěl za krk a ruce, jimiž se jí držel, se mu chvěly.

„Jsi strašně silná,“ řekl.

„Ale stále ženská,“ odvětila temně.

Už jí k palubní desce scházely jen tři metry. Pak půl druhého. Našla držadlo na stěně, pověsila se na ně a nohy vykopla kupředu. Cítila, že došlápla na volant. Svezla se dolů a spustila Malcolma na palubní desku. Ležel na zádech a ztěžka oddechoval.

Trajler se komíhal a všechno v něm vrzalo. Sehnula se pod přístrojovou desku, našla přihrádku a otevřela ji. S rachotem se vysypaly jakési kovové nástroje. A našla lano. Centimetr silné nylonové lano, dobře patnáct metrů dlouhé.

Zvedla se a pohlédla přes přední sklo na dno údolí ležící několik desítek metrů pod ní. Přímo po svém boku uviděla dvířka pro řidiče trajleru. Zatáhla za kličku a zatlačila, aby dveře otevřela.

Udeřily do karoserie trajleru a Sarah ucítila ve tváři déšť.

Vyklonila se ven a podívala se vzhůru podél boku auta. Všude však viděla jen hladký kov, nikde žádná držadla nebo úchyty. Ale vespod trajleru musí být osy a profily, na nichž je uchycen podvozek. Uchopila mokrý kov sloupku dveří a nahnula se ve snaze dohlédnout až na spodek auta. Zaslechla kovové zvuky a něčí hlas říkající: „Konečně!“ A přímo před ní se náhle vynořilo rozměrné tělo. Byl to Thorne zavěšený na podvozku.

„Pro Kristovy rány!“ řekl. „Na co čekáte, na tištěnou pozvánku? Dělejte!“

„Ian,“ odvětila. „Je poraněný.“

Typické, pomyslela si Kelly při pohledu na Arbyho na posedu. Když se věci zašmodrchají, není schopen je zvládnout. Příliš mnoho emocí, příliš mnoho nervozity. Celý se roztřese a nechá vyvést z míry. Arby se už před nějakou dobou odvrátil od útesu a nyní vyhlížel z opačné strany přístřešku, směrem k řece. Skoro jako by se nic nedělo. Typické.

Kelly se obrátila zpět na Levina. „Co se tam děje teď?“ vyptávala se.

„Thorne se právě dostal dovnitř,“ odvětil Levine hledící do infrahledu.

„Dostal dovnitř? Chcete říct do trajleru?“

„Ano. A nyní… někdo vylézá ven.“

„Kdo?“

„Myslím, že Sarah. Vytahuje je všechny ven.“

Kelly upřeně zírala do noci a pokoušela se cokoli rozeznat. Déšť téměř ustal, nyní pouze jemně mrholilo. Trajler se na druhé straně údolí stále volně pohupoval ze svahu dolů. Zdálo se jí, že rozeznává nějakou postavu, jak šplhá po podvozku. Ale nebyla si tím jistá.

„Co dělá Sarah?“

„Šplhá.“

„Sama?“

„Ano,“ přitakal Levine. „Sama.“

Sarah Hardingová vylezla ze dvířek do deště a natočila se bokem. Dolů se nedívala. Věděla, že dno údolí se nachází sto padesát metrů pod ní. Cítila, jak se celý trajler kymácí. Pod rameny měla uvázané lano. Obrátila se čelem vzad, spustila nohu a došlápla na skříň převodovky. Zatápala rukou a sevřela lano. Prudce ji otočilo kolem dokola.

Thorne jí zevnitř trajleru řekl: „Dostat Malcolma nahoru bez lana se nám nepodaří. Dokážete tam vyšplhat?“

Oblohu pročísl blesk. Sarah hleděla nahoru po podvozku trajleru, mokře se lesknoucím deštěm. Všimla si lesklé olejové skvrny. Pak se nad vším znovu zavřela tma.

„Sarah, dokážete to?“

„Ano,“ odpověděla. Natáhla ruce vzhůru a začala šplhat.

Nahoře na posezu Kelly řekla: „Kde je? Co se děje? Nestalo se jí nic?“

Levine stále sledoval dění pomocí přístroje. „Leze nahoru,“ odpověděl.

Arby zdálky naslouchal jejich hlasům. Stál odvrácený a hleděl směrem k řece protékající ztemnělou plání. Netrpělivě vyčkával na příští zášleh blesku. Čekal, aby si ověřil, že to, co už viděl předtím, je pravda.

Ani sama nevěděla, jak se jí to podařilo. Neustále jen klouzala a padala, ale nakonec se vydrápala nahoru na svah a překulila se přes okraj. Neměla času nazbyt, rozvázala lano a připlazila se pod přívěs. Omotala lano kolem jakési kovové tyče a rychle na něm udělala uzel. Pak se vrátila k okraji srázu a shodila lano dolů.

„Doktore!“ zakřičela.

Thorne stojící u dvířek trajleru lano zachytil a uvázal je kolem Malcolma. Matematik zasténal. „Můžete tahat!“ zakřičel Thorne. Rukama se chytil Malcolma, oba vylétli z auta ven a přistáli na skříni převodovky.

„Kristepane!“ uniklo Malcolmovi, když pohlédl vzhůru. Avšak Sarah ho už táhla vzhůru, lano se napjalo.

„Pomáhejte si rukama!“ radil mu Thorne.

Malcolm začal stoupat a v několika málo okamžicích visel už tři metry nad Thornem. Sarah byla kdesi nahoře na srázu, ale Thorne ji neviděl, šmátral nohama, aby se někde zachytil. Podvozek trajleru byl kluzký. Napadlo ho: měl jsem ho udělat protismykový. Jenže kdo kdy udělal spodek nějakého vozidla v protismykovém provedení?

V duchu viděl, jak se harmonikový průlez trhá… pozvolna odtrhuje… díra se zvětšuje…

Drápal se vzhůru. Úchyt za úchytem. Stup za stupem.

Zazářil blesk a Thorne si uvědomil, že už jim k vrcholu schází jen kousek.

Sarah stojící na pokraji srázu se natáhla pro Malcolma. Matematik se vytahoval nahoru vlastníma rukama, nohy se mu bezvládně, volně komíhaly. Ale stále ještě bojoval. Ještě metr nebo dva… Sarah popadla Malcolma za límec košile a zbytek srázu ho vytáhla. Malcolm se převalil přes okraj a ztratil se ve tmě.

Thorne se drápal vzhůru. Nohy mu podkluzovaly. Ruce ho bolely.

Šplhal dál.

Sarah se pro něj natáhla.

„Dělejte, doktore!“ povzbuzovala ho.

Sahala po něm rukama.

Skoro se dotýkali prsty.

S kovovým křach se tkanina na průlezu rozervala, drátěná kola se roztáhla a trajler se propadl o tři metry hlouběji do propasti.

Thorne začal šplhat ještě rychleji. Díval se vzhůru na Sarah.

Stále se po něm ještě natahovala.

„Dokážete to, doktore!“

Drápal se vzhůru se zavřenýma očima, šplhal a křečovitě svíral lano. Ruce ho bolely, ramena ho bolela a připadalo mu, že lano se mu v rukou zmenšuje. Omotal si je kolem sevřené pěsti a pokusil se pokračovat. Náhle se však začal propadat a pak pocítil ve vlasech spalující bolest.

„Promiňte,“ omlouvala se Sarah, která ho vytáhla za vlasy. Bolest byla příšerná, ale bylo mu to jedno, sotva ji vůbec vnímal, protože nyní visel vedle harmonikového průlezu a zblízka sledoval, jak se látkový korzet na drátěných smyčkách definitivně trhá a trajler klesá po stěně propasti. Avšak Sarah ho stále táhla vzhůru, měla úžasnou sílu, a pak se dotkl prsty mokré trávy a přehoupl se přes okraj. Byl v bezpečí.

Pod ním se ozvala série ostrých kovových zvuků – prásk, prásk, prásk. – jak kovové smyčky jedna po druhé praskaly, a pak, se závěrečným stenem, se spodní trajler oderval a zřítil se z útesu dolů, zmenšoval se a zmenšoval, až se roztříštil o skaliska hluboko dole. V záři blesku vypadal jako zmuchlaný papírový pytlík.

Thorne se obrátil a vzhlédl vzhůru k Sarah. „Díky,“ řekl.

Sarah vyčerpaně seděla na zemi vedle něj. Ze zavázané hlavy jí kapala krev. Otevřela pěst a objevily se v ní jeho prošedivělé vlasy, vypadly do trávy jako mokrý chumáč.

„Sakra, to je zase noc!“ řekla.

POSED

Levine hledící infrahledem zajásal: „Dokázali to!“

„Všichni?“ zeptala se Kelly.

„Ano! Dokázali to!“

Kelly začala radostně jásat a křepčit.

Arby se otočila vytrhl Levinovi z rukou přístroj.

„No tohle!“ protestoval Levine. „Okamžik…“

„Potřebuju to,“ řekl Arby. Obrátil se zpátky a zahleděl se infrahledem na setmělou pláň. Na okamžik neviděl nic, jen zelené šmouhy. Prsty našel ladicí knoflík, rychle jím otáčel tak dlouho, až mu naskočil obraz.

„Co tam máš k čertu tak důležitého?“ řekl Levine podrážděně. „Tohle je drahé zařízení…“

A pak všichni zaslechli vrčení. Blížilo se.

Arby viděl raptory zcela zřetelně, jako zelenavé fosforeskující stíny. Bylo jich dvanáct, pohybovali se trávou ve volném houfu a mířili směrem k posedu. Jedno zvíře šlo několik metrů napřed a zdálo se, že to je vůdce, avšak bylo obtížné rozlišit ve smečce nějakou organizaci. Všichni raptoři vrčeli, olizovali si z čenichů krev a otírali si je předními prackami s drápy, gesty podivně inteligentními, téměř lidskými. V infrahledu jim oči plály jasně zeleně.

Nezdálo se, že by si posedu všimli. Ani jednou k němu nevzhlédli. Ale nepochybně mířili v jeho směru.

Infrahled se náhle z Arbyho rukou vytrhl. „Promiň,“ řekl Levine. „Myslím, že to zvládnu lépe.“

„Nebýt mě, vůbec byste o nich nevěděl,“ namítl Arby.

„Buď zticha!“ napomenul ho Levine. Zvedl si přístroj k očím, zaostřil jej a povzdechl nad tím, co uviděl. Dvanáct zvířat asi dvacet metrů od nich.

„Vidí nás?“ zašeptal Eddie.

„Ne. A jsme od nich po větru, takže nás neucítí. Hádám, že sledují stezku, která vede kolem posedu. Když budeme zticha, v klidu nás minou.“

V Eddieho vysílačce to zarachtalo. Spěšně po ní sáhl a vypnul ji.

Všichni hleděli dolů pod sebe. Noc byla nyní klidná a tichá. Déšť ustal a z trhajících se mračen se proklubával měsíc. Nezřetelně viděli přibližující se zvířata, tmavé siluety proti stříbřité trávě.

„Můžou se dostat sem nahoru?“ zašeptal Eddie.

„Nechápu jak,“ odpověděl šeptem Levine. „Jsme téměř šest metrů nad zemí. Myslím, že jsme v bezpečí.“

„Ale říkal jste, že dokážou lézt po stromech.“

„Pšššt. Tohle není strom. Teď všichni k zemi, a ticho!“

Malcolm zamžikal bolestí, když ho Thorne natáhl na stůl v přívěsu. „Nezdá se mi, že bych na těch výpravách měl nějak moc štěstí, nebo ano?“

„Ne, to ne,“ souhlasila Sarah. „Ale neber si to tak, Iane.“ Thorne svítil baterkou, zatímco ona na Malcolmovi párala kalhoty. Měl hlubokou ránu v pravé noze a ztratil spoustu krve. „Máme příruční lékárničku?“ zeptala se.

„Myslím, že jedna je venku, na tom místě, kde parkujeme motorku,“ řekl Thorne.

„Opatřte ji.“

Thorne vyšel ven, aby přinesl lékárničku. Malcolm s Hardingovou v trajleru osaměli. Zaměřovala světlo na rány a bedlivě si je prohlížela.

„Je to zlé?“ zeptal se Malcolm.

„Mohlo to skončit hůř,“ odvětila lehce. „Přežiješ to.“ Ve skutečnosti rána pronikla hluboko, téměř na kost. Nějak minula tepnu, což bylo štěstí. Byla v ní však špína – Sarah viděla olej a kousky listí zaražené do červeného svalstva. Bude to muset vyčistit, ale čekala na morfin, aby Malcolma nejprve uspala.

„Sarah,“ řekl, „vděčím ti za svůj život.“

„Ale jdi s tím, Iane.“

„Ne, ne, fakt vděčím.“

„Iane,“ řekla a pohlédla na něj. „Takhle vážného tě neznám.“

„To přejde,“ řekl a mírně se pousmál.

Věděla, že ho určitě sužuje bolest. Thorne se vrátil s lékárničkou a Sarah natáhla tekutinu do injekční stříkačky, odstříkla bublinky a vpíchla ji Malcolmovi do ramene.

„Auu,“ zavrčel. „Kolik jsi mi toho dala?“

„Hodně.“

„Proč?“

„Protože ti musím vyčistit tu ránu, Iane. A protože se ti nebude líbit, až to budu dělat.“

Malcolm si povzdechl. Obrátil se k Thornovi. „To je pořád něco, viďte? Tak dělej, Sarah, nezastavuj se před ničím.“

* * *

Levine sledoval přibližující se raptory infrahledem. Pohybovali se ve volné skupince, svým charakteristickým skákavým krokem. Pozoroval je a doufal, že ve smečce rozezná nějakou organizaci, nějakou strukturu, nějaké známky hierarchie a nadvlády. Velociraptoři byli inteligentní a rozumně se nabízela domněnka, že se budou organizovat hierarchicky a že se to projeví i v prostorové konfiguraci smečky. Jenže nic takového nedokázal postřehnout. Táhli jako banda vagabundů, naprosto dezorganizovaně, syčeli a doráželi jeden na druhého.

Eddie s oběma dětmi se vedle Levina krčili k podlaze. Eddie děti objímal rukama a konejšil je. Zejména chlapec propadal panice. Děvče se zdálo být v pořádku. Bylo klidnější.

Levine nechápal, proč se někdo bojí. Byli přece v naprostém bezpečí, tady vysoko ve vzduchu. Sledoval přibližující se smečku s akademickou nezaujatostí a stále se pokoušel postřehnout v jejím rychlém pohybu nějakou zákonitost.

Nebylo pochyb o tom, že dravci sledují zvířecí stezku. Pohybovali se přesně po stopách parasaurů, kteří tudy nedávno prošli: od řeky vzhůru, přes nízký pahorek a kolem zadní části posedu. Samotnému posedu raptoři nevěnovali žádnou pozornost. Zdálo se, že se starají pouze jeden o druhého.

Zvířata obešla stavbu a chystala se pokračovat dál, když tu se nejbližší z nich zastavilo. Opozdilo se za smečkou a začenichalo do vzduchu. Pak se sehnulo a začalo se čumákem rýt v okolní trávě.

Co to dělá? lámal si hlavu Levine.

Osamělý raptor zavrčel. Pokračoval v pročesávání trávy. A pak se zvedl s čímsi v pracce, s čímsi, co svíral mezi prsty opatřenými drápy. Levine přimhouřil oči úsilím, jak se snažil rozeznat, co to je.

Byl to útržek papíru z obalu od čokoládové tyčinky.

Raptor vzhlédl nahoru k posedu, oči mu zářily. Zíral přímo na Levina. A zavrčel.

MALCOLM

„Cítíte se dobře?“ vyptával se Thorne.

„Neustále líp a líp,“ odvětil Malcolm. Vydechl úlevou. Tělo se mu uvolnilo. „Víte, existuje jistý důvod, proč mají lidi rádi morfin,“ řekl.

Sarah Hardingová upevnila Malcolmovi kolem nohy nafukovací plastikovou fixační dlahu. „Za jak dlouho přiletí helikoptéra?“ zeptala se Thorna.

Thorne pohlédl na hodinky. „Za méně než za pět hodin. Zítra za úsvitu.“

„Jistě?“

„Ano, betonově.“

Hardingová přikývla. „Fajn. Bude v pořádku.“

„Mně nic není,“ ozval se Malcolm ospalým hlasem. „Jsem jenom smutný z toho, jak skončil ten experiment. A že to byl krásný experiment! Tak elegantní. Tak unikátní. Darwinovi se o něčem takovém ani nesnilo.“

„Teď mu to vyčistím,“ řekla Hardingová Thornovi. „Přidržte mu tu nohu.“ Hlasitěji se zeptala: „O čem se Darwinovi ani nesnilo, Iane?“

„Že život je složitý systém,“ odvětil, „a o všem, co s tím souvisí. Úživnost krajiny. Adaptivní pochody. Booleovské sítě. Sebeorganizující chování. Ubohý člověk. Auu! Co mi s tím děláš?“

„Ještě nám něco pověz,“ řekla Hardingová sehnutá nad ránou. „Darwin neměl ani ponětí…“

„…že život je tak neuvěřitelně složitý,“ navázal Malcolm. „Nikdo si to neuvědomuje. Chci říct, v jediném oplodněném vajíčku je sto tisíc genů, které působí koordinovaně, zapínají se a vypínají vždy ve správný okamžik, aby přeměnily jedinou buňku v kompletního živého tvora. Začíná se dělit jedna konkrétní buňka, ale pozdější buňky se už od ní liší. Specializují se. Z některých se stanou nervy. Z některých střeva. Z jiných údy. Každá skupina buněk začíná sledovat svůj vlastní program, vyvíjejí se a interagují. Nakonec tu je dvě stě padesát různých druhů buněk, všechny se vyvíjejí společně, přesně ve správnou dobu. Přesně v okamžiku, když organismus potřebuje oběhovou soustavu, srdce začíná pumpovat. Přesně ve chvíli, kdy je zapotřebí adrenalin, nadledvinky jej začnou vyrábět. Týden po týdnu tenhle nepředstavitelně složitý vývoj perfektně pokračuje – perfektně. To je neuvěřitelné. Žádná lidská činnost se tomu nemůže ani přiblížit.

Chci říct, stavěli jste někdy dům? Dům je jednoduché přirovnání. Zedníci postaví schodiště špatně, dřez zabudují obráceně, obkládači se neobjeví, když jsou zapotřebí. Zkazí se všechno možné. A přece muška, která usedne dělníkovi na svačinu, je dokonalá. Auu! Nic si z toho nedělej.“

„Promiň,“ omluvila se Sarah a pokračovala v čištění rány.

„Jenže věc je ta,“ pokračoval Malcolm, „že tenhle složitý vývojový proces v buňce je něco, co sotva dokážeme popsat, natožpak tomu porozumět. Uvědomujete si meze našeho poznání? Matematicky dokážeme popsat dvě věci, které se navzájem ovlivňují, jako třeba dvě planety ve vesmíru. Tři interagující věci – tři planety ve vesmíru – no, to už začíná být problém. Čtyři nebo pět věcí, které se navzájem ovlivňují, fakticky nezvládáme. Ale uvnitř buňky se nachází jedno sto tisíc interagujících věcí. Musíte bezmocně rozhodit rukama. Je to tak složité – jak je možné, že se ten život vůbec objevil? Někteří lidi si myslí, že odpověď je v tom, že se živé organismy samy organizují. Život si utváří svůj vlastní řád, na způsob toho, jak třeba chemická látka vytváří řád při krystalizaci. Jiní lidé se domnívají, že život do bytosti prostě vykrystalizuje, a tak se dosahuje oné složitosti.

Protože když nevíte nic o fyzikální chemii, můžete se dívat na krystal a klást si úplně stejné otázky. Viděli byste akorát nádherné tvary, dokonalé geometrické plošky, a mohli byste se ptát, co řídí tenhle proces? Jak to, že se krystal utvoří tak dokonale zformovaný – a tolik se podobá všem ostatním krystalům? Jenže ukazuje se, že krystal je pouze způsob, jak se projevují molekulární síly v pevné látce. Nikdo to neřídí. Děje se to samo od sebe. Vyptávat se pořád jenom na krystal znamená, že nechápete podstatu procesu, který vede k tomu, že se vytvoří.

Takže možná jsou živé organismy něco na způsob krystalizace. Život se možná prostě jenom děje. A třeba, stejně jako krystaly, mají i živé věci svůj charakteristický řád, který se utváří interakcí jejich jednotlivých součástí. Fajn. Dál, jedna z věcí, o kterých nás poučují krystaly, je to, že řád může vzniknout velice rychle. V jednu chvíli máte před sebou tekutinu s molekulami, které se pohybují zcela náhodně. V následujícím okamžiku pak už krystalickou formu, a všechny molekuly jsou uvězněny na určitých místech. Mám pravdu?“

„Správně…“

„Dobře. Teď. Uvaž vzájemné vztahy živých organismů na planetě, které utvářejí ekosystém. To je dokonce ještě složitější než jednotlivá zvířata. Všechny mechanismy jsou tu velice komplikované. Jako třeba u rostliny jménem juka z čeledi liliovitých. Víš, jak je to s jukou?“

„Pověz mi to.“

„Juka je závislá na zvláštní můře, která sesbírá zrnka pylu do kuličky a kuličku pak odnese na jinou rostlinu – ne na jiný exemplář juky – a do té rostliny ji vetře, čímž pyl oplodní. Teprve potom můra naklade vajíčka. Juka nemůže přežít bez té můry. Můra nedokáže přežít bez rostliny. Takovéhle složité vzájemné vztahy v tobě vzbuzují myšlenku, že chování je možná taky něco na způsob krystalizace.“

„Mluvíš obrazně?“ zeptala se Hardingová.

„Mluvím o řádu, který panuje v přírodě,“ odvětil Malcolm. „A že asi dokáže vzniknout rychle, jako při krystalizaci. Protože složitá zvířata si vzory chování osvojují rychle. Změny se mohou odehrávat bleskově. Lidé přeměňují planetu a nikdo neví, jestli je to vývoj nebezpečný nebo ne. Takže tyhle behaviorální procesy se mohou odehrávat rychleji, než si obvykle myslíme, že se evoluce děje. Lidské bytosti prošly za deset tisíc roků vývojem od lovu přes zemědělství k městskému způsobu života a do kyberprostoru. Chování se žene vpřed a možná, že je neadaptivní. To nikdo neví. Ačkoli osobně se domnívám, že vstup do kyberprostoru znamená zároveň konec našeho druhu.“

„Ano? A pročpak?“

„Protože to znamená konec inovací,“ odpověděl Malcolm. „Koncepce celého světa propojeného kabely znamená hromadnou záhubu. Každý biolog ví, že malé skupinky v izolaci se vyvíjejí nejrychleji. Přemístíte na nějaký ostrůvek v moři tisíc ptáků a budou se vyvíjet velice rychle. Dáte jich deset tisíc na velký kontinent a evoluční trendy se zpomalí. Tak, a pro náš druh se evoluce děje většinou prostřednictvím chování. Abychom se přizpůsobili, vyvineme si nový způsob chování. Přitom všichni na světě vědí, že inovace se děje pouze v malých skupinkách. Utvořte výbor ze tří lidí a možná, že něco udělají. S deseti lidmi už to jde hůř. Třicet se nezmůže na nic. S třiceti miliony se stává nemožné cokoli. Je to účinkem hromadných sdělovacích prostředků – zamezují, aby se cokoli stalo. Masmedia likvidují různorodost. Způsobují, že všechna místa na světě jsou stejná. Ať Bangkok, Tokio nebo Londýn: na jednom rohu je McDonalďs, na druhém Benetton a naproti přes ulici Ford. Místní rozdíly se stírají. Všechny rozdíly se stírají. Ve světě masmedií je všeho méně kromě deseti nejprodávanějších knih nebo desek, deseti nejnavštěvovanějších filmů a deseti nejlepších myšlenek. Lidem dělá starost, že se z deštných pralesů vytrácí rozmanitost rostlinných a živočišných druhů. Ale co různorodost intelektuální – náš nejpotřebnější zdroj? Ta mizí rychleji než stromy. Jenže s tím jsme nepočítali, takže nyní plánujeme natěsnat pět miliard lidí do kyberprostoru. A to zmrazí vývoj celého druhu. Všechno se umrtví rovnou v chodu. Všichni si vždycky začnou myslet v jednu chvíli totéž. Globální uniformita. Au, to bolí. Už jseš hotová?“

„Skoro,“ odvětila Hardingová. „Ještě vydrž.“

„A věř mi, odehraje se to rychle. Když zkoumáš složité soustavy v závislosti na přizpůsobení, zjišťuješ, že chování se může proměňovat tak rychle, že míra přizpůsobení může prudce klesat. K tomu není třeba pádu meteoritů nebo jiných katastrof nebo něčeho takového. Prostě se jenom tak objeví náhle nějaký způsob chování a ukáže se, že je pro tvory, kteří se tak chovají, zhoubný. Moje myšlenka je taková, že dinosauři – protože byli složitá zvířata – možná prodělali takovou změnu chování. A ta vedla k jejich vyhynutí.“

„Cože, úplně všech?“

„Nejprve se to týká jenom několika málo z nich,“ odvětil Malcolm. „Jacísi dinosauři se ryjí v močálech vnitrozemního moře, změní vodní proudění a zničí ekologii rostlin, na kterých je závislých dvacet jiných druhů. Prásk! A je po nich! To způsobí, že se to rozšiřuje dál. Vymírají dravci a jejich kořist se nekontrolovaně rozmnožuje. Ekosystém ztrácí rovnováhu. Další věci se rozpadají. Další druhy vymírají. A náhle je konec. Klidně se to mohlo stát tímhle způsobem.“

„Jenom kvůli chování…“

„Ano,“ řekl Malcolm. „V každém případě takhle vypadala základní myšlenka. Dostal jsem tenhle báječný nápad, který jsme mohli prověřit… Jenže teď je po všem. Musíme odsud zmizet. Raději bys to měla říct ostatním.“

Thorne s cvaknutím zapjal vysílačku. „Eddie? Tady Thorne.“

Žádná odpověď se neozvala.

„Eddie?“

V rádiu zapraskalo. A pak zaslechli zvuk, který v první chvíli zněl jako porucha. Okamžik jim trvalo, než jim došlo, že to byl vysoký, kvílivý lidský výkřik.

POSED

První z raptorů zasyčel, vymrštil se vzhůru a narazil na posed, až se celá stavba zakymácela. Dravec zaškrábal drápy o kov a dopadl zpátky na zem. Eddie užasl do jaké výšky se zvíře vzneslo – a že dokázalo skákat dva a půl metru vysoko, znovu a znovu, bez patrné únavy. Jeho počínání přilákalo ostatní dravce, kteří se pomalu vrátili a obklíčili posed.

Brzy nato konstrukci obklopovali poskakující a vrčící raptoři. Nakláněla se sem a tam, jak do ní zvířata narážela, sekala drápy po kořisti a znovu dopadala nazpět. Levine si však všiml, a to bylo hrozivější, že se učí. Někteří z raptorů už začínali používat krátké přední končetiny k tomu, aby se zachytili konstrukce a drželi se tak dlouho, dokud si nenajdou oporu pro nohy. Jeden z dravců se tímhle způsobem vyšplhal snad na metr od jejich těsného útočiště, a teprve pak se konečně zřítil dolů. Zdálo se, že pády zvířata nijak nebolí. Okamžitě se zase vymrštila na nohy a útočila znovu.

Eddie s dětmi se zvedl z podřepu. Levine poručil: „Schovejte se! Nedívejte se ven!“ a odstrčil děti doprostřed posedu.

Eddie se sehnul nad svým batohem a vytáhl světlici. Zapálil ji, odhodil přes zábradlí a dva raptoři zděšením spadli. Světlice prskala na mokré zemi a vrhala ostré rudé stíny. Avšak dravci útočit nepřestávali. Eddie vytáhl z podlahy jednu z hliníkových tyčí, naklonil se přes boční zábradlí a začal se jí ohánět jako klackem.

Jeden z raptorů už vyšplhal dostatečně vysoko, aby se mohl se široce rozevřenými čelistmi sápat Eddiemu po krku. Eddie překvapením vykřikl a prudce uhnul hlavou dozadu. Raptor ho těsně minul, avšak v zubech mu zůstala Eddieho košile. Pak dravec začal padat dolů, ale čelisti nepovolily a raptor stahoval Eddieho přes zábradlí.

„Pomoc! Pomoc!“ vykřikl Eddie, když začal přepadávat. Levine ho objal pažemi a táhl nazpět. Pohlédl Eddiemu přes rameno na raptora, který nyní visel ve vzduchu, zuřivě syčel a stále svíral košili v zubech. Eddie ho praštil tyčí do čenichu. Jenže dravec držel jako buldok. Eddie se už nebezpečně nakláněl přes zábradlí, každým okamžikem mohl přepadnout.

Vrazil tyč zvířeti přímo do oka a raptor se pustil. Oba muži upadli dozadu na podlahu. Když se vydrápali zpátky na nohy, spatřili, že raptoři šplhají vzhůru po konstrukci. Jakmile se některý z nich objevil nad zábradlím, Eddie ho praštil tyčí a srazil k zemi.

„Rychle!“ zakřičel na děti. „Na střechu! Rychle!“

Kelly začala šplhat po jedné z tyčí a pak se snadno přehoupla na stříšku. Arby se však ani nehnul, ve tváři měl zděšení. Ohlédla se po něm dolů a vykřikla: „Tak dělej, Arby!“

Chlapec stál strnule, oči měl rozšířené strachem. Levine se rozeběhl, aby mu pomohl a nadzvedl jej. Eddie šlehal prutem v širokých obloucích, kov o raptory jen mlaskal.

Jeden z dravců zachytil tyč do zubů a prudce jí trhl. Eddie ztratil nárazem rovnováhu, zatočil se a pozadu ho to vymrštilo přes zábradlí.

„Néé!“ křičel v pádu.

Všechna zvířata se okamžitě vrhla na zem. Slyšeli, jak Eddie řve do noci. Raptoři vrčeli.

Levine se zhrozil. Stále podpíral Arbyho rukama a strkal ho na střechu. „Dělej!“ opakoval. „Dělej! Tak dělej!“

„Dokážeš to, Arby!“ povzbuzovala ho Kelly ze střechy.

Chlapec se zachytil střechy, vytáhl se nahoru a vyděšeně rozhodil nohama. Bolestivě nakopl Levina přímo do úst a Levine ho upustil. Viděl, jak Arby klouže dolů a pozadu padá k zemi.

„Kristepane!“ vydechl Levine. „Kristepane.“

Thorne ležel pod přívěsem a odstraňoval hák. Uvolnil jej, vylezl ven a sprintem se hnal k džípu. Zaslechl vrčení motoru a uviděl Sarah, jak šplhá na motocykl, prudce se rozjíždí a přes ramena má Lindstradtovu pušku.

Nasoukal se za volant, spustil motor a netrpělivě čekal, až se lano navine zpátky, hák přitom klouzal mokrou trávou. Připadalo mu, že to trvá celou věčnost. Lano se obtáčelo kolem stromu. Vyčkával. Vzhlédl a přes houštiny viděl světlo motocyklu, směřující dolů k posedu.

Konečně se motor navijáku zastavil. Thorne prudce zařadil rychlost a s řevem vyrazil z mýtiny. S cvaknutím zapjal vysílačku. „Iane,“ zavolal.

„O mě obavy nemějte,“ pronesl Malcolm ospalým hlasem. „Mně nemůže být jinak než dobře.“

Kelly ležela přitisknutá ke svažité stříšce posedu a dívala se přes okraj. Viděla, jak Arby dopadl na zem, na opačné straně od konstrukce než Eddie. Zdálo se, že dopadl tvrdě. Ale nevěděla, co se s ním dál stalo, protože se odvrátila, aby přehmátla na mokré střeše, a když se znovu podívala dolů, po Arbym už nebylo ani stopy.

Už po něm nezůstalo ani stopy.

Sarah Hardingová jela rychle po rozblácené stezce džunglí. Nebyla si jistá, kde se právě nachází, ale domnívala se, že když se nechá terénem vést pořád dolů, nakonec musí vyjet na planinu. Přinejmenším v to doufala.

Přidala plyn, projela zatáčkou a náhle před sebou uviděla veliký padlý strom přehrazující cestu. Šlápla na brzdu, zastavila, otočila motorku a vyrazila opačným směrem. Ujela kousek směrem vzhůru a spatřila dvojici Thornových světel, jak odbočují doprava. Zamířila za džípem a hnala stroj nocí.

Levine stál uprostřed posedu celý ochromený hrůzou. Raptoři už nevyskakovali nahoru, už se nepokoušeli vyšplhat po konstrukci. Slyšel je dole na zemi, jak vrčí. Slyšel, jak ostře praskají kosti. Ten chlapec ze sebe nestačil vydat ani hlásku.

Ledový pot mu prýštil po celém těle.

Pak zaslechl Arbyho, jak křičí: „Zpátky! Necháš mě!“

Kelly se nahoře na střeše obrátila a pokusila se pohlédnout dolů na opačnou stranu. V mihotavé záři světlice viděla, že Arby si zalezl do klece. Podařilo se mu za sebou zavřít dvířka a prostrkoval ruku mezi mřížemi, aby otočil klíčem v zámku. Na klec doráželi tři raptoři, a když zahlédli jeho ruku, vymrštili se kupředu, takže Arby ji rychle stáhl zpátky.

„Necháte toho!“ křičel.

Raptoři začali ohryzávat klec, natočili hlavy na stranu, aby se na tyče lépe dostali. Jednomu ze zvířat se kolem spodní čelisti omotala elastická páska visící od klíče. Raptor odtáhl hlavu zpět, jenže jak gumu napjal, klíč náhle vystřelil ze zámku ven a zasáhl ho do krku.

Zvíře vykviklo překvapením a odskočilo nazpět. Elastická páska se mu omotala pevně kolem spodní čelisti, klíč se zatřpytil do noci. Dravec se po něm ohnal předními končetinami a pokusil se pásku stáhnout, jenže ta se mu zachytila za zahnuté zadní zuby a veškerá snaha zvířete měla za následek jen to, že je pružná páska střelila do tlamy. Raptor si začal otírat tlamu o zem, aby se klíče zbavil.

Ostatním dravcům se mezitím podařilo vytáhnout klec zpod konstrukce a porazit ji na zem. Skláněli hlavy a snažili se Arbyho za mřížemi seknout drápy. Když jim došlo, že se jim to nepodaří, začali do klece kopat a dupali na ni. Seběhla se ještě další zvířata. Brzy se kolem klece tísnilo sedm raptorů. Kopali do ní a kutáleli ji směrem od posedu pryč. Jejich těla zastiňovala Kelly pohled na Arbyho.

Zaslechla nezřetelný zvuk, a když se rozhlédla, uviděla v dálce dvojici světel. Bylo to auto.

Kdosi přijížděl.

Arby se ocitl v pravém pekle. V kleci se třásl strachy, obklopovaly ho černé vrčící stíny. Raptoři sice nedokázali prostrčit tlamy otvory mezi mřížemi, ale na Arbyho kapaly jejich horké sliny, a když do klece kopali, drápy pronikly za mříže a řezaly ho do rukou a do ramen, jak se v kleci zmítal. Celé tělo měl pokryté ranami. Hlava ho bolela, jak se udeřil o mříže. Svět mu vířil před očima jako hrůzostrašné peklo. S jistotou věděl jen jednu jedinou věc.

Raptoři ho valili pryč, směrem od posedu.

Když se auto přiblížilo, Levine přistoupil k zábradlí a shlédl dolů. V rudé záři světlice spatřil tři raptory, jak vlečou to, co zbylo z Eddieho těla, směrem do džungle. Často se zastavovali, aby se nad zbytky servali, chňapali po sobě, ale přesto se jim dařilo s lupem postupovat.

Pak si všiml, že jiná skupinka raptorů kope do klece a odtlačuje ji pryč. Kutáleli ji dolů po stezce, směrem do pralesa. Teď, jak se auto přiblížilo, slyšel už i motor džípu. Uviděl Thornovu siluetu za volantem.

Doufal, že má pušku. Levine zatoužil zastřelit každé z těchhle krvelačných zvířat. Toužil je všechna povraždit.

Kelly nahoře na stříšce sledovala raptory, jak kopou do klece a valí ji pryč. Jeden z dravců zůstával pozadu, pobíhal v kruzích sem a tam jako zoufalý pes. Pak si všimla, že to je ten raptor, jemuž se zachytila kolem tlamy gumová páska. Klíč se mu stále třepetal u tlamy a leskl se v červeném světle. Raptor prudce pohazoval hlavou nahoru dolů a pokoušel si tlamu uvolnit.

Džíp s řevem vyrazil vpřed a zdálo se, že jasná světla raptora zmátla. Thorne přidal plyn a pokusil se ho autem srazit. Raptor se obrátil a prchal z planiny pryč.

Kelly slezla ze střechy a zamířila dolů.

Thorne prudce otevřel dvířka a Levine naskočil do auta.

„Dostali toho kluka!“ vykřikl a ukázal směrem po stezce.

Kelly mezitím slézala dolů a křičela: „Počkejte!“

„Vrať se nahoru!“ řekl Thorne. „Sarah přijíždí. Musíme pro Arbyho!“

„Ale…“

„Nesmíme je ztratit!“ Thorne zatúroval motor a vyrazil dolů po stezce, aby pronásledoval raptory.

Ian Malcolm v trajleru naslouchal vzrušeným hlasům, jež k němu doléhaly z rádia. Vycítil z nich zmatek a paniku.

Rozpad řádu, pomyslel si. Všechno už jde k čertu.

Vzájemná interakce sta tisíc věcí.

Povzdechl si a zavřel oči.

Thorne jel rychle. Džungle kolem něj zhoustla. Stezka se vpředu začala zužovat, velikánské palmy se semkly a auto se mezi nimi sotva prodíralo. „Projedeme tudy?“ zeptal se.

„Je to široké dost,“ odvětil Levine. „Dnes jsem tudy procházel. Tuhle stezku používají parasauři.“

„Jak se to mohlo stát?“ nechápal Thorne. „Klec byla přece připevněná ke konstrukci.“

„Já nevím,“ odpověděl Levine. „Nějak se utrhla.“

„Jak? Jak?“

„Neviděl jsem to. Seběhlo se toho moc.“

„A Eddie?“ zeptal se Thorne temně.

„Bylo to rychlé,“ řekl Levine.

Džíp se prodíral džunglí a divoce se na stezce prošlapané zvěří zmítal, až naráželi hlavami do plátěné střechy. Thorne jel riskantně. Raptoři rychle prchali. Muži stěží dokázali zahlédnout poslední zvíře, ženoucí se vpřed v temnotě před nimi.

„Oni mě neposlouchali!“ křičela Kelly, když před ní Sarah zastavila s motocyklem.

„A co jsi jim říkala?“

„Ten raptor sebral klíč! Arby se zamkl v kleci a raptor mu odnesl klíč!“

„Kam?“ zeptala se Sarah.

„Tam!“ řekla Kelly a ukázala přes pláň. V měsíčním světle dokázali rozeznat jen temnou siluetu prchajícího dravce. „Potřebujeme ten klíč!“

„Nastup!“ poručila Sarah a sňala si z ramena pušku. Kelly se vydrápala za ni na motocykl. Sarah jí vrazila pušku do rukou. „Umíš střílet?“

„Ne. Teda, nikdy jsem…“

„Umíš řídit motorku?“

„Ne…“

„Pak teda musíš střílet,“ rozhodla Sarah. „Takže, podívej: spoušť je tohle. Jasné? Pojistka tohle. Odjistí se takhle. Jasné? Bude to divoká jízda, takže pušku neodjišťuj, dokud se nedostaneme na dostřel.“

„Na dostřel k čemu?“

Jenže Sarah ji už neposlouchala. Prudce přidala plyn a motorka vyrazila vpřed směrem na planinu, pronásledovat prchajícího raptora. Kelly se jednou rukou zachytila Sarah a snažila se udržet v sedle.

Džíp se smýkal po stezce vedoucí džunglí a rozstřikoval bahnité kaluže. „Nevzpomínám si, že by to bylo takhle divoké,“ řekl Levine křečovitě svírající držadlo. „Možná byste měl trochu ubrat…“

„Sakra, ani nápad!“ odsekl Thorne. „Když je ztratíme z dohledu, je konec. Nevíme, kde mají raptoři hnízdo. A v téhle džungli, v noci… Krucifix!“

Raptoři vpředu opustili stezku a rozběhli se do podrostu. Klec zmizela. Thorne neviděl dobře na terén, ale vypadalo to, že je před nimi prudký sráz, klesající téměř kolmo dolů.

„Tohle nesjedete!“ vykřikl Levine. „Je to příliš příkré.“

„Musím to sjet,“ odvětil Thorne.

„Neblázněte!“ protestoval Levine. „Přijměte fakta. O to dítě jsme přišli, doktore. Je to sice strašné, ale přišli jsme o ně.“

Thorne pohlédl na Levina. „On by vás takhle rychle neodepsal,“ řekl. „A my neodepíšeme jeho.“

Thorne otočil volantem a zavedl džíp přes okraj srázu. Auto se propadlo nosem dolů, nabralo rychlost a začalo prudce klesat.

„Do prdele!“ vykřikl Levine. „Oba nás zabijete!“

„Držte se!“

Džíp se divoce zmítal a řítil se dolů do temnoty.

ŠESTÁ KONFIGURACE

„Řád se zhroutí v několika různých oblastech současně. Nyní už je nepravděpodobné, že jednotlivci a skupiny přežijí.“

IAN MALCOLM

PRONÁSLEDOVÁNÍ

Motocykl se hnal vpřed přes travnatou pláň. Kelly se jednou rukou vší silou držela Sarah a v druhé svírala pušku. Puška byla těžká a ruka už jí umdlévala. Motorka poskakovala na terénních vlnách. Vítr rozfoukal Kelly vlasy po tváři.

„Drž se pevně!“ křičela Sarah.

Mezi mračny se prodral měsíc a v jeho světle se tráva zdála stříbrná. Raptor prchal nějakých čtyřicet metrů před nimi, právě na hranici dosahu jejich světlometu. Neustále se k němu přibližovali. Kelly už jiná zvířata na planině neviděla, kromě stáda apatosaurů daleko od nich.

Opět se k raptorovi přiblížili. Zvíře běželo rychle, ocas drželo nehybný, sotva viditelný nad vrcholky trávy. Sarah zabočila s motorkou vpravo, takže se dostali rovnou za raptora. Neustále se blížili. Sarah se sklonila dozadu, aby mohla promluvit Kelly přímo do ucha.

„Připrav se!“ zakřičela.

„Co mám dělat?“

Nyní už jeli přímo za raptorem, jen o délku jeho ocasu zpátky. Sarah znovu přidala, minula nohy a zamířila k hlavě.

„Do krku!“ zakřičela. „Střel ho do krku!“

„Kam?“

„Kamkoli! Do krku!“

Kelly nervózně zápolila s puškou. „Teď?“

„Ne! Počkej! Počkej!“

Když se motocykl přiblížil, raptor propadl panice. Rozběhl se ještě rychleji.

Kelly se snažila najít pojistku. Zbraň se jí zmítala v rukách. Všechno se zmítalo. Prstem dosáhla na pojistku, ale sklouzl jí po kovu. Znovu pojistku nahmátla. Bude třeba použít obě ruce, a to znamená, že se musí pustit Sarah…

„Připrav se!“ zakřičela Sarah.

„Ale já nemůžu…“

„Teď! Střílej! Teď!“

Sarah prudce strhla řídítka, takže jela těsně vedle raptora. Byli od něj vzdáleni na pouhý metr. Kelly cítila pach zvířete. Obrátilo hlavu a chňaplo do nich. Kelly vypálila. Zbraň jí poskočila v rukách, dívka se znovu rychle chytila Sarah. Raptor prchal dál.

„Co se stalo?“

„Netrefila ses!“

Kelly zavrtěla hlavou.

„To nevadí!“ křičela Sarah. „Dokážeš to! Přiblížím se ještě víc!“

Znovu zamířila s motorkou přímo proti raptorovi, aby se dostala co nejblíže. Jenže tentokrát souboj probíhal odlišně: když se dostali na raptorovu úroveň, dravec na ně znenadání zaútočil, narazil do nich hlavou. Sarah vykřikla a stočila motocykl pryč, mezera mezi nimi se rozšířila.

„Mazaný parchant, co?“ křičela. „Podruhé už ne!“

Raptor je chviličku pronásledoval, pak se prudce otočil, změnil směr a hnal se rovnou od nich přes pláň.

„Utíká k řece!“ vykřikla Kelly.

Sarah prudce přidala plyn. Motorka vystřelila kupředu. „Jak je hluboká?“

Kelly neodpovídala.

„Jak je hluboká!“

„Já nevím!“ křičela Kelly. Snažila se rozpomenout, jak to vypadalo, když raptoři překonávali řeku. Zdálo se jí, že se jí vybavuje, že plavali. To znamená, že hloubka musí být alespoň…

„Hlubší než metr?“ křičela Sarah.

„Ano!“

„To je špatné!“

Nyní už ztráceli na raptora deset metrů a odpadávali čím dál víc. Zvíře vběhlo do míst, kde rostly mohutné cykasy benettitaleanské. Hrubá kůra kmenů jim odírala šaty. Terén byl nerovný, motorka drkotala a poskakovala na hrbolech.

„Nevidím!“ křičela Sarah. „Drž se!“

Zabočila doleva, směrem od raptora mířícího k řece. Zvíře se jim ztratilo v trávě.

„Co to děláš?“ křičela Kelly.

„Musíme mu nadjet!“

Přímo před nimi se s křikem vzneslo hejno vyplašených ptáků. Sarah projela mezi pleskajícími křídly a Kelly zastrčila hlavu mezi ramena. Puška jí poskočila v ruce.

„Opatrně!“ zakřičela Sarah.

„Co se stalo?“

„Vyšla rána!“

„Kolik ran zbývá?“

„Už jenom dvě! Musíš se trefit!“

Řeka plynula před nimi a mihotala se v měsíčním světle. Vyrazili z trávy a vyjeli na rozbahněný břeh. Sarah se ohlédla, motocykl prudce vybočil, sklouzl a zadní kolo mu ustřelilo. Kelly spadla do chladného bláta, Sarah přistála na ní. Hardingová okamžitě vyskočila na nohy, hnala se k motorce a křičela: „Dělej!“

Kelly ji omráčeně následovala. Pušku, kterou svírala v ruce, měla celou obalenou bahnem. Zauvažovala, jestli se z ní ještě dá vystřelit. Sarah už seděla na motocyklu a mávala na ni, aby si pospíšila. Kelly naskočila a Sarah zamířila k říčnímu břehu.

Raptor byl dvacet metrů před nimi. Blížil se k vodě.

„Utíká nám!“

Thornův džíp se neovladatelně řídil po svahu dolů. Do předního skla šlehaly palmové listy. Neviděli vůbec nic, avšak cítili, jak je stráň příkrá. Džíp dostal smyk a začal se natáčet bokem. Levine vykřikl.

Thorne prudce strhl volant a pokusil se obrátit auto nazpět. Šlápl na brzdu, džíp se srovnal a pokračoval v divoké jízdě svahem dolů. Mezi palmami se objevila mezera – spatřil v ní pole černých balvanů rýsujících se přímo před nimi. Raptoři přes ně právě přelézali. Ale možná, kdyby zabočil doleva…

„Ne!“ zařval Levine. „Ne!“

„Držte se!“ vykřikl Thorne a zatočil volantem. Vůz ztratil stopu a klouzal dolů. Narazili do prvního z balvanů a roztříštili jeden světlomet. Auto vybočilo a znovu do čehosi narazilo. Thorne si pomyslel, že určitě urazili hřídel, avšak džíp kupodivu pořád pokračoval v jízdě, mírně nabok, a klouzal směrem doleva. Druhé světlo urazili o jakousi větev. Pokračovali dolů potmě, projeli další skupinkou palem a pak znenadání narazili na rovnou zem.

Pneumatiky džípu se odvalovaly po měkké půdě.

Thorne zastavil.

Ticho.

Zahleděli se z oken a pokoušeli se zjistit, kde se nacházejí. Jenže venku panovala taková tma, že bylo těžké vidět vůbec něco. Zdálo se, že jsou na dně hluboké strže, s baldachýnem stromů nad hlavou.

„Náplavové linie,“ ozval se Levine. „Musíme být v nějakém řečišti.“

Když se Thornovy oči přizpůsobily temnotě, uviděl, že Levine měl pravdu. Raptoři ubíhali prostředkem říčního koryta, které po obou stranách lemovaly velikánské balvany. Avšak řečiště samo bylo písčité a dostatečně široké, aby jím auto projelo. Vyrazili za dravci.

„Máte ponětí, kde jsme?“ zeptal se Levine s pohledem upřeným na raptory.

„Ne,“ odvětil Thorne.

Džíp mířil kupředu. Říční koryto se rozšiřovalo a otevíralo se do ploché pánve. Balvany zmizely, po obou stranách řeky rostly stromy. Tu a tam se objevovaly skvrny měsíčního světla. Už viděli lépe.

Jenže raptoři zmizeli. Thorne zastavil, stáhl kličkou okénko a naslouchal. Slyšel, jak zvířata syčí a vrčí. Zdálo se, že zvuky přicházejí odkudsi zleva.

Thorne zařadil rychlost a vyjel z koryta mezi kapradiny a řídce rostoucí borovice.

„Myslíte si, že ten chlapec přežil pád ze srázu?“

„Nevím,“ odpověděl Thorne. „Neumím si to představit.“

Džíp se pomalu sunul vpřed. Mezi stromy zastavili a spatřili mýtinu, kde byly kapradiny udupané k zemi. Za mýtinou viděli říční břehy, měsíční světlo se třpytilo na hladině. Nějak se vrátili k řece.

Avšak co přitahovalo jejich pozornost, byla sama mýtina. Na širokém otevřeném prostranství viděli velikánské bílé kostry několika apatosaurů. Obrovské hrudní koše, oblouky bledých kostí, svítily v stříbřitém světle. Temná obrovská hromada částečně sežrané zdechliny ležela na boku uprostřed, i v noci nad ní bzučela mračna much.

„Co je to za místo?“ řekl Thorne. „Vypadá to jako hřbitov.“

„Ano, vypadá,“ odvětil Levine. „Jenže hřbitov to není.“

Raptoři se seběhli k jedné straně a rvali se o zbytky Eddieho těla. Na opačné straně mýtiny viděli tři nízké kopečky uplácané z bahna, stěny byly na mnoha místech pobořené. V hnízdech spatřili polámané zbytky vaječných skořápek. Silně to tu páchlo hnilobou.

Levine se naklonil kupředu a upřeně zíral. „Tohle je raptoří hnízdo,“ řekl.

Malcolm se v temném trajleru posadil a zamžikal bolestí. Natáhl se po rádiu. „Vy jste ho našli? Hnízdo?“

V rádiu zapraskalo. „Ano,“ přitakal Levine. „Myslím, že ano.“

„Popište to,“ žádal Malcolm.

Levine hovořil tiše, uváděl fakta, odhadoval rozměry. Podle Levina vypadalo velociraptoří hnízdo ledabyle, neupraveně, odbytě. Překvapilo ho to, neboť dinosauři hnízda obvykle nesla nepochybnou pečeť uspořádanosti. Levine jich viděl spoustu, na mnoha místech fosilních vykopávek od Montany po Mongolsko. Vejce v hnízdě byla uspořádána v pečlivých soustředných kruzích. V jednom hnízdě bývalo často více než třicet vajec, což vzbuzovalo domněnku, že na jedné stavbě z bahna spolupracovalo mnoho samic. Poblíž se nacházela spousta koster dospělých zvířat, což naznačovalo, že dinosauři o vejce pečovali společně. Z několika málo vykopávek bylo dokonce možno získat představu, jak bylo hnízdiště uspořádáno prostorově. Jednotlivá hnízda ležela uprostřed a dospělí je opatrně obcházeli kolem, aby nerušili proklubávající se mláďata. Tímhle pevným uspořádáním připomínali dinosauři své potomky ptáky, kteří mají rovněž přesné postupy při dvoření, rozmnožování a stavbě hnízd.

Jenže velociraptoři se chovali jinak. Scéna rozkládající se před ním v Levinovi probouzela dojem nepořádku a chaosu: ledabyle uplácaná hnízda, hašteřící se dospělá zvířata, velice málo novorozených a mladých raptorů, rozlámané skořápky vajec, tlapami rozvalené stěny hnízd. Kolem nich Levine spatřil rozeseté malé kůstky, což pravděpodobně byly pozůstatky novorozenců. Nikde na mýtině také žádného neviděl. Pobíhala tu všeho všudy tři mláďata, byla však nucena se sama bránit a jejich těla už nesla řadu šrámů. Mláďata vypadala pohuble, podvyživeně. Chovala se opatrně, plížila se při okraji úlovku a rychle se stahovala, kdykoli se po nich některé z dospělých zvířat ohnalo tesáky.

„A co ti apatosauři?“ zeptal se Malcolm. „Jak vypadají ty zdechliny?“

Levine napočítal celkem čtyři. Nacházely se v různých stadiích rozkladu.

„Musíš to říct Sarah,“ žádal Malcolm.

Jenže Levine uvažoval o něčem jiném: v prvé řadě si lámal hlavu, jak se sem tyhle obrovité úlovky dostaly. Zvířata tady nezahynula náhodou, protože se jistě všechna hnízdišti raptorů zdaleka vyhýbala. Apatosauři se do hnízdiště určitě nedali vlákat a byli příliš těžcí, aby je sem raptoři dokázali zatáhnout. Takže jak se sem dostali? Trápil ho neodbytný dojem, že to je vlastně úplně jasné, ale marně si lámal hlavu…

„Přivlekli Arbyho,“ řekl Malcolm.

„Ano,“ přitakal Levine. „Přivlekli.“

Prohlížel si hnízdiště a lámal si hlavu. Pak do něj strčil Thorne.

„Tamhle je ta klec,“ ukázal.

Levine spatřil, že na odlehlém konci mýtiny, na zemi, částečně skryty kapradinami, se lesknou hliníkové tyče. Neviděl však Arbyho.

„Je to kus odsud,“ podotkl Levine.

Raptoři si klece nevšímali, stále se rvali nad zbytky Eddieho těla. Thorne vytáhl Lindstradtovu pušku a trhnutím otevřel zásobník s náboji. Spatřil šest šipek. „Málo,“ komentoval a prudkým pohybem zase zásobník zavřel. Na mýtině bylo přinejmenším deset raptorů.

Levine se protáhl na zadní sedadlo a našel batoh, který spadl na podlahu. Roztáhl zip a vyňal malý stříbrný válec velikostí plechovky od kokakoly. Byla na něm namalovaná lebka se zkříženými hnáty. Pod ní byl nápis: POZOR JED! METACHOLIN (MIVACURIUM).

„Co je to?“ zeptal se Thorne.

„Něco, co uklohnili v Los Alamos,“ řekl Levine. „Látka s ochromujícími účinky, ale bez smrtelných následků, použitelná na otevřeném prostranství. Stříká z toho aerosol cholinesterázy s krátkodobými účinky. Paralyzuje všechno živé až po dobu tří minut. To všechny raptory pěkně knokautuje.“

„Jenže co ten kluk?“ odvětil Thorne. „To nemůžete použít. To byste paralyzoval i jeho.“

„Když ten zásobník hodíme napravo od klece,“ ukázal Levine, „plyn bude unikat směrem od něj k raptorům.“

„Anebo třeba nebude,“ namítl Thorne. „A může to mít ošklivé následky.“

Levine přikývl. Zastrčil válec nazpět do batůžku, pak se zase posadil na přední sedadlo a zahleděl se kupředu na raptory. „Tak teda,“ řekl. „Co podnikneme?“

Thorne vzhlédl k hliníkové kleci částečně zastíněné kapradinami. Pak si všiml něčeho, co ho přimělo, aby se napřímil: klec se nepatrně pohybovala, mříže klouzaly v měsíčním světle.

„Viděl jste to?“ zeptal se Levine.

„Jdu toho kluka odtamtud dostat,“ oznámil Thorne.

„Jenže jak?“ namítl Levine.

„Starým dobrým způsobem,“ odpověděl Thorne.

Vystoupil z auta ven.

Sarah přidala plyn a hnala motocykl po rozbahněném říčním břehu. Raptor běžel těsně před nimi napříč a mířil k vodě.

„Jeďte!“ křičela Kelly. „Jeďte!“

Raptor je uviděl a vybočil, zahnul směrem od nich pryč. Snažil se udržet si svůj náskok, avšak tady na volném prostranství se pohybovali rychleji. Zvíře dohnali, několik okamžiků jeli na jeho úrovni a pak Sarah sklouzla z břehu zpátky na travnatou planinu. Raptor zabočil vpravo, hlouběji do trávy. Vzdaloval se od řeky.

„Už ho máte!“ vykřikla Kelly.

Sarah udržovala rychlost a pozvolna se k raptorovi přibližovala. Zdálo se, že se vzdal myšlenek na řeku a nyní že nemá žádný plán. Že pouze prchá přes pláň. A oni se k němu neustále, neodvratně přibližovali. Kelly pocítila vzrušení. Pokusila se setřít z pušky bahno a připravit se k dalšímu výstřelu.

„Krucifix!“ vykřikla Sarah.

„Cože?“

„Podívej!“

Kelly se natáhla kupředu a podívala se Sarah přes rameno. Přímo před nimi spatřila stádo apatosaurů. Byli pouze padesát metrů od prvního z obrovitých zvířat, které se vyděsilo, hučelo a začalo se otáčet. V měsíčním světle se těla apatosaurů zdála šedozelená.

„Myslí si, že nás setřese!“ Sarah znovu přidala plyn a přiblížila se k raptorovi. „Střílej! Teď!“

Kelly zamířila a vypálila. Puška sebou trhla. Jenže dravec běžel pořád dál.

„Vedle!“

Apatosauři se před nimi začínali obracet, pod jejich velikánskýma nohama se chvěla země. Těžkými ocasy šlehali ve vzduchu. Byli však příliš nemotorní, než aby se stačili odklidit z cesty. Raptor se hnal kupředu, rovnou mezi obrovské apatosaury.

„Co budeme dělat?“ zvolala Kelly.

„Nemáme na výběr!“ zakřičela Sarah. Dojela raptora právě v okamžiku, kdy se dostali do stínu, protože se hnali pod prvním ze zvířat. Kelly zahlédla křivku břicha visícího metr nad ní. Nohy měl apatosaurus tlusté jako kmen stromu, když se na nich obracel, země duněla.

Raptor pokračoval v běhu a jako šipka prolétl mezi pohybujícíma se nohama. Zvířata řvala a otáčela se a znovu zařvala. Pak už byli pod dalším břichem a zase venku v měsíčním světle a opět ve stínu. Nyní se nacházeli kdesi uprostřed stáda. Bylo to, jako by projížděli lesem pohybujících se stromů.

Přímo před nimi dopadla veliká noha se žuchnutím, pod nímž se otřásla země. Sarah strhla řízení doleva a motorka zakolísala, otřeli se zvířeti o kůži.

„Drž se!“ zakřičela Sarah a znovu prudce zabočila, jak pronásledovala raptora. Apatosauři nad nimi řvali a neohrabaně se motali na místě. Dravec uskočil stranou, zabočil a náhle se mu otevřela volná cesta, vyrazil ze stáda ven.

„Krucifix!“ zaklela Sarah a zatočila s motorkou v dlouhém oblouku. Koneček ocasu šlehl nízko, jen těsně je minul, a pak i oni měli cestu volnou a znovu byli raptorovi v patách.

Motocykl se hnal přes travnatou planinu.

„Poslední možnost!“ zvolala Sarah. „Nesmíš minout!“

Kelly zvedla pušku. Sarah jela rychle a neustále se přibližovala k běžícímu raptorovi. Zvíře se obrátilo, aby na ni zaútočilo jakýmsi trknutím, ale Sarah se nedala odehnat a zasadila mu tvrdou ránu pěstí do hlavy. „Teď!“

Kelly zvedla hlaveň proti kůži na krku a stiskla spoušť. Puška sebou silně škubla a udeřila ji do žaludku.

Raptor pokračoval v běhu.

„Ne!“ vykřikla Kelly. „Ne!“

A pak se raptor náhle zhroutil, udělal v trávě kotrmelec. Sarah strhla řízení, aby se mu vyhnula, a zastavila. Dravec ležel pět metrů od nich a mrskal sebou v trávě. Vrčel a štěkavě řval. A potom ztichl.

Sarah vzala Kelly pušku a prudkým pohybem otevřela zásobník. Kelly uviděla dalších pět šipek.

„Myslela jsem si, že tohle je poslední,“ řekla.

„Lhala jsem,“ přiznala se Sarah. „Počkej tady.“

Kelly zůstala stát u motorky, zatímco Sarah se obezřetně sunula trávou vpřed. Vystřelila další náboj a pak několik chvil vyčkala. Potom se shýbla.

Když se vrátila zpátky, svírala klíč v ruce.

Raptoři shromáždění na jednom konci hnízdiště stále rvali úlovek. Vášně však už začínaly opadávat: některá ze zvířat se už odvracela a otírala si tlamy prackami s drápy a pomalu se soustřeďovala do středu mýtiny.

Přibližovala se ke kleci.

Thorne se vydrápal do zadní části džípu a odsunul plátěnou plachtu tvořící střechu vozu. Pak si zkontroloval pušku. Levine vklouzl na sedadlo řidiče. Nastartoval motor. Thorne se rozkročil vzadu v džípu a pevně se chytil tyče. Obrátil se k Levinovi.

„Jeďte!“

Džíp vyrazil kupředu přes mýtinu. Když raptoři kolem zdechliny spatřili vetřelce, překvapeně vzhlédli. Jenže to už byl džíp za prostředkem mýtiny, projel kolem obrovitých mrtvých koster, široká žebra trčela vysoko nad jejich hlavami, a pak Levine prudce zabočil doleva a zastavil vedle hliníkové klece. Thorne vyskočil ven a oběma rukama klec popadl. Potmě nedokázal odhadnout, nakolik vážně je Arby zraněný, chlapec ležel tváří dolů.

Levine vylezl z auta a Thorne na něj zařval, aby se vrátil zpátky, zvedl klec vzhůru a vhodil ji dozadu do džípu. Pak naskočil vedle ní a Levine zasunul rychlost. Raptoři za nimi zavrčeli a začali je pronásledovat, právě se hnali mezi kostrami. Letěli přes mýtinu ohromující rychlostí.

Když Levine konečně sešlápl plyn, nejbližší raptor se vymrštil do výšky, přistál v zadní části auta a zuby se zahryzl do plátěné střechy. Zvíře syčelo a drželo se jako klíště.

Levine přidal plyn a džíp se vykodrcal z mýtiny.

Malcolm se potmě propadl do morfiových snů. Před očima mu pluly obrazy: přehledy o přizpůsobení se životním podmínkám, barevné počítačové grafy, které vědci vypracovali pro úvahy o evoluci. V tomto počítačovém světě tvořeném křivkami s vrcholky a údolími se sledovaly jednotlivé populace organismů, jak šplhají vzhůru k vrcholkům adaptace, nebo jak se naopak propadají dolů do údolí jako svému prostředí nepřizpůsobené. Stu Kauffman a jeho spolupracovníci prokázali, že organismy na vysokém stupni vývoje mají složitá vnitřní omezení, pro která je mnohem pravděpodobnější, že sklouznou mimo optimální stav přizpůsobení a propadnou se do údolí. A přece dává evoluce zároveň přednost složitým tvorům. Protože tvorové na vysokém stupni vývoje jsou schopni se přizpůsobit sami. Pomocí nástrojů, učení, spolupráce.

Avšak složitá zvířata získala svou adaptivní flexibilitu za určitou cenu – vyměnila jednu závislost za druhou. Aby se přizpůsobila, už nebylo dále třeba zdokonalovat jejich těla, protože nyní jejich adaptace spočívala v chování určovaném sociálně. Takové chování vyžaduje učení. U vyšších zvířat se v jistém smyslu přizpůsobení životním podmínkám vůbec nepřenáší na novou generaci prostřednictvím DNA. Je převáděno učením. Šimpanzi učí své mladé sbírat termity pomocí klacíku. Takové postupy předpokládají alespoň základní prvky kultury, rozčleněného sociálního života. Proto zvířata vychovaná v izolaci, bez rodičů, bez vedení, nejsou plnohodnotná. Zvířata ze zoo se často nedokáží starat o své potomky, protože nikdy neviděla, jak se to dělá. Svá mláďata buď ignorují, nebo je rozmačkají, jak se v kleci převalují, anebo se jednoduše naštvou a zabijí je.

Velociraptoři patřili k nejiteligentnějším dinosaurům a také mezi ty nejzuřivější. Oba tyto povahové rysy vyžadují kontrolu chování. Před miliony let, v nyní již zaniklém křídovém světě, bylo jejich chování určováno sociálně, přenášelo se ze starších zvířat na mladší. Schopnost takových vzorů chování řídily geny, ale ne vzory samotné. Adaptivní chování je něco na způsob morálky, je to chování, které se vyvinulo v průběhu mnoha generací, protože se zjistilo, že slaví úspěch – je to takové chování, které umožnilo příslušníkům druhu, aby spolupracovali, žili pospolitě, lovili a vychovávali mladé.

Jenže na tomhle ostrově byli velociraptoři znovuvytvoření postupy genového inženýrství. Ačkoli jejich fyzická těla byla určena geneticky, jejich chování nikoli. Tihle nově vytvoření raptoři vstoupili do světa, kde neexistovala žádná starší zvířata, aby je vedla, aby jim ukazovala, jak se má chovat správný raptor. Byli ponecháni sami sobě, a přesně takhle se i chovali – ve společnosti bez jakékoli struktury, bez pravidel, postrádající jakoukoli spolupráci. Žili v ničím neřízeném světě, kde každé zvíře bojovalo jen samo za sebe, kde přežili jen ti nejsobečtější a nejpodlejší, zatímco všichni ostatní zahynuli.

Džíp nabíral rychlost a ošklivě se kymácel. Thorne se držel tyčí, aby ho to nevymrštilo ven. Za sebou viděl raptora, jak se svíjí ve vzduchu sem a tam a stále se ještě drží plachty. Nepouštěl se. Levine zamířil zpátky po bahnitém říčním břehu a zabočil doprava, směřoval podél vody. Raptor se držel jako klíště.

Přímo před nimi Levine spatřil ležet v bahně další kostru. Další kostra? Jak to, že se tu povaluje tolik koster? Jenže na dlouhé přemýšlení mu nezbýval čas – řítil se kupředu a prolétl pod řadami žeber. Protože jel bez světel, nakláněl se kupředu a mžoural do měsíčního světla, aby včas spatřil překážky.

Raptor se vzadu v autě vydrápal na nohy, odhrnul plachtu, zakousl se do klece a začal ji vytahovat z džípu ven. Thorne se prudce obrátil a uchopil konec klece, který měl k sobě nejblíž. Klec se hkroutila a porazila Thorna na záda. Zjistil, že se o ni přetahuje s raptorem – a že raptor vyhrává. Thorne si zapřel nohy o sedadlo spolujezdce a pokusil se vzdorovat. Raptor zavrčel, Thorne cítil, že ze zvířete čiší čirá zuřivost z představy, že by mohlo přijít o svou kořist.

„Tady!“ zakřičel Levine a podal Thornovi zbraň. Thorne ležel na zádech a svíral klec oběma rukama. Neměl čím pušku převzít. Levine se ohlédl a pochopil situaci. Pohlédl do zpětného zrcátka. Spatřil, že zbytek smečky je stále ještě pronásleduje, vrčí a vyje za nimi. Zpomalit se nedalo. Thorne zase nemohl pustit klec. Levine se v plné rychlosti přesunul na místo spolujezdce a obrátil pušku dozadu. Pokusil se zamířit s vědomím, co by se stalo, kdyby náhodou zasáhl Thorna nebo Arbyho.

„Pozor!“ zakřičel Thorne. „Pozor!“

Levinovi se podařilo zbraň odjistit a obrátil hlaveň přímo proti raptorovi, který stále svíral mříže klece v zubech. Zvíře vzhlédlo a rychlým pohybem se zakouslo do hlavně. Trhlo za ni.

Levine vypálil.

Když střela zasáhla raptora do zadní části hrdla, rozšířily se mu oči. Vydal ze sebe cosi jako zabublání a zachvátily ho křeče, které jej vymrštily z džípu dozadu – a jak padal, vytrhl Levinovi pušku z rukou.

Thorne se vydrápal na kolena a vtáhl klec hlouběji do auta. Nahlédl dovnitř, ale na Arbym se nedalo nic poznat. Otočil se dozadu a viděl ostatní raptory, jak je stále pronásledují, jenže už ztráceli dvacet metrů a opožďovali se čím dál víc.

Rádio na palubní desce zasyčelo. „Doktore.“ Thorne rozpoznal hlas Sarah.

„Ano, Sarah.“

„Kde jste?“

„Jedeme podél řeky.“

Bouřková mračna se nyní zcela rozešla a nastala jasná měsíční noc. Raptoři stále pokračovali v honičce za džípem. Už však nadobro odpadávali.

„Nevidím vaše světla,“ řekla Sarah.

„Taky žádná nemáme.“

Nastala odmlka. Rádio zapraskalo. „A co Arby?“ zeptala se s napětím v hlase.

„Toho máme,“ odvětil Thorne.

„Díky bohu. Jak je mu?“

„Nevím. Žije.“

Krajina se otevírala. Vjeli do širokého údolí, měsíční světlo trávu postříbřilo. Thorne se rozhlédl a pokusil se zorientovat. Pak mu došlo: byli zpátky na planině, jenže mnohem dále k jihu. Stále museli být na stejném břehu řeky, jako stál posed. V tom případě by se jim mělo podařit dojet na silničku vedoucí po hřebeni, kdesi vlevo. Silnice by je přivedla na jejich mýtinu a ke zbývajícímu trajleru. A do bezpečí. Šťouchl do Levina a ukázal vpravo. „Jeďte tamhle!“

Levine s autem zatočil. Thorne stiskl rádio. „Sarah.“

„Ano, doktore.“

„Vracíme se k trajleru po hřebenové silnici.“

„Fajn,“ řekla Sarah. „My vás najdeme.“

Sarah se ohlédla dozadu na Kelly. „Kde je ta hřebenová silnice?“

„Myslím, že to je ta nahoře,“ odpověděla Kelly a ukázala na vrcholek útesů tyčících se vysoko nad nimi.

„Dobře,“ řekla Sarah. Přidala plyn a vyrazila vpřed.

Džíp se drkotal přes pláň, hluboko ve stříbřité trávě. Jeli rychle. Raptoři už za nimi vidět nebyli. „Vypadá to, že jsme je setřásli,“ komentoval Thorne.

„Možná,“ souhlasil Levine. Když vyjížděl z říčního koryta, viděl několik zvířat, jak se ženou vlevo. Nyní je skrývala tráva. Byl si jistý, že raptoři se jen tak snadno nevzdají.

Auto se řvoucím motorem stoupalo po útesu vzhůru. Přímo před sebou spatřil vinoucí se silničku plnou serpentin, která se zvedala ze dna údolí. Tak tohle už je ta hřebenová, pomyslel si s jistotou.

Nyní, když byl terén rovnější, Thorne se vrátil nazpět mezi sedadla a sehnul se nad klecí. Přes mříže se zahleděl na Arbyho, který jen tiše sténal.

Chlapec měl polovinu tváře pokrytou krví a rudě nasáklou košili. Avšak oči měl otevřené a zdálo se, že dokáže pohybovat rukama a nohama. Thorne se naklonil až těsně k mřížím. „Hej, synku,“ řekl jemně. „Slyšíš mě?“

Arby přikývl a zasténal.

„Jak se ti tam daří?“

„Teď už to bude jenom lepší,“ řekl Arby.

Džíp se vyšvihl na nezpevněnou silnici a zamířil serpentinami vzhůru. Jak stoupali z údolí vzhůru, Levine pocítil úlevu. Konečně jel po hřebenové silnici a dostane se do bezpečí.

Vzhlédl směrem k vrcholu. A v tom okamžiku spatřil v měsíčním světle temné siluety, připravené v nejvyšším bodě stoupání, jak poskakují nahoru a dolů.

Raptoři.

Už na ně čekají.

Zastavil. „Co teď budeme dělat?“

„Teď,“ pronesl Thorne, „mě navíc ještě pusťte k volantu.“

NA POKRAJI CHAOSU

Thorne vyjel nahoru na hřeben, přidal plyn a zabočil doleva. Silnička se v měsíčním světle natáhla do dálky jako úzká páska mezi skalnatou stěnou po levici a kolmo dolů spadajícím srázem na pravé straně. Šest metrů nad sebou, na hřebeni, spatřil raptory. Běželi souběžně s džípem, poskakovali a odfrkávali.

Levine je spatřil rovněž.

„Co budeme dělat?“ opakoval.

Thorne zavrtěl hlavou. „Podívejte se do nářadí. A taky do přihrádky na palubní desce. Vezměte všechno, co najdete.“

Levine se sehnul a tápal v temnotě. Avšak Thorne věděl, že jsou v tom až po uši. Puška byla pryč. Jeli v džípu s plátěnou střechou a raptoři byli všude kolem nich. Odhadoval, že se nacházejí asi tak osm set metrů od mýtiny a od trajleru.

Ještě osm set metrů.

Když vjel do následující zatáčky, Thorne zpomalil a stočil řízení tak, aby se vyhnul drti, která se sypala ze skalní stěny a ohrožovala pneumatiky. Po výjezdu ze zatáčky uviděl raptory, jak se krčí uprostřed silnice přímo proti nim s tlamami hrozivě při zemi. Thorne přišlápl plynový pedál a vyrazil jim vstříc. Jeden z dravců se vymrštil do vzduchu a vysoko vykopl nohy. Přistál na kapotě auta a drápy zaškrábal o kov. Narazil do předního skla, po němž se rozběhly pavoučci prasklin. Thorne přes tělo zvířete nic neviděl. Protože silnice byla opravdu nebezpečná, dupl na brzdy.

„Bacha!“ vykřikl Levine, když jím to smýklo kupředu.

Raptor se z kapoty svezl na stranu. Thorne opět uviděl na cestu a dupl na plyn. Jak auto poskočilo vpřed, Levina to zase naopak odhodilo dozadu. Ale v tom okamžiku na džíp zaútočili tři další raptoři.

Jeden z nich skočil na projíždějící auto z boku a zakousl se do zpětného zrcátka. Zářící oči měl jen kousíček od Thornovy tváře. Thorne strhl džíp po skalnaté silničce doleva. Deset metrů před vozem trčel ze skály výčnělek. Letmo pohlédl na raptora, který se držel jako klíště až do okamžiku, kdy výčnělek skaliska urazil zrcátko a smetl zvíře s ním. Dravec byl pryč.

Silnička se mírně rozšiřovala. Thorne měl nyní více prostoru k manévrování. Pocítil těžký náraz, a když pohlédl vzhůru, spatřil, jak se plátěná střecha prohýbá. Kolem ucha mu projel dráp, který plátno prořízl.

Strhl auto doprava a okamžitě hned doleva. Drápy se stáhly zpět, avšak zvíře se nahoře udrželo, jeho tělo dál zatěžovalo látku. Levine sedící vedle Thorna vytáhl velký lovecký nůž a bodl jím do plátna vzhůru. Dráp se okamžitě objevil znovu a sekl Levina do ruky. Zaječel bolestí a nůž upustil. Thorne se sehnul a sáhl pro něj na podlahu.

Ve zpětném zrcátku uviděl dva další raptory, jak džíp pronásledují. Doháněli je.

Avšak silnička se v těchto místech rozšiřovala a Thorne přidal plyn. Raptor na střeše se sehnul přes hranu a nahlédl dovnitř rozbitým předním oknem. Thorne svíral nůž v ruce a vší silou jím bodl, znovu a ještě jednou. Nezdálo se však, že by to na dravce nějak zapůsobilo. Jak silnice zatáčela, trhl řízením vpravo a zase zpět. Džíp se celý naklonil, raptor se na střeše neudržel a skutálel se dolů. Jak padal, serval s sebou prakticky všechno plátno. Zvíře se rozpláclo na zemi a srazilo oba dva raptory, kteří je pronásledovali. Náraz smetl všechna tři zvířata do propasti, s vrčením se zřítila z útesu dolů.

„Hotovo!“ zakřičel Levine.

Jenže okamžik nato seskočil seshora další raptor a vyřítil se vpřed, jen kousek od džípu.

A lehce, skoro bez námahy naskočil dozadu do auta.

Levine na místě spolujezdce strnul. Raptor byl přímo v džípu, hlavu měl nízko, tlamu rozevřenou, pracky nahoře, zaujímal mimo jakoukoli pochybnost útočný postoj. Raptor na něj zasyčel.

A je po všem, pomyslel si Levine.

Byl v šoku: celé tělo měl zalité potem, pociťoval závrať a uvědomoval si, že v tomhle okamžiku už mu nezbývá nic, co by mohl podniknout, že se nachází pár chvilek před smrtí. Zvíře znovu zasyčelo, zacvakalo čelistmi a přikrčilo se k útoku – a najednou se mu v koutcích tlamy objevila bílá pěna a oči se mu vyvrátily vzhůru. Pěna začala vybublávat z tlamy ven. Raptor se divoce svíjel, celé tělo mu zkroutily křeče. Zhroutil se vzadu v autě na záda.

Vzadu za sebou nyní Levine spatřil Sarah na motocyklu a Kelly svírající pušku. Thorne zpomalil a Sarah jim dojela po bok. Podala Levinovi klíč.

„Od klece!“ křičela.

Levine jej nemotorně převzal, málem jej upustil. Byl v šoku. Pohyby měl mdlé. Byl jako připitomělý. Málem jsem zemřel, napadlo ho.

„Vezměte si od ní pušku!“ řekl Thorne.

Levine se podíval doleva, kde se za nimi hnali ještě další raptoři, rovnoběžně s autem. Napočítal jich šest, ale pravděpodobně jich bylo ještě víc. Pokusil se je přepočítat znovu, mozek mu pracoval pomalu…

„Vezměte si tu zatracenou pušku!“

Levine si vzal od Kelly pušku a ucítil v ruce chladný kov hlavně.

Avšak auto najednou zaprskalo, motor zakašlal, zhasl, pak se znovu rozkašlal. Džíp poskočil.

„Co je?“ zeptal se a obrátil na Thorna.

„Problém,“ odpověděl Thorne. „Došel nám benzín.“

Thorne vyřadil na neutrál a nechal auto dojíždět, pozvolna ztrácelo rychlost. Vpředu je čekalo mírné stoupání, ale uviděl, že dál, za zatáčkou, silnička znovu klesá. Sarah jela na motocyklu za nimi a vrtěla hlavou.

Thorne si uvědomil, že mají jedinou naději. Musí se nějak dostat přes stoupání. Řekl Levinovi:

„Odemkněte tu klec. Vytáhněte ho odtamtud.“

Levine měl najednou rychlé, téměř hysterické pohyby, vlezl dozadu do džípu a vrazil klíč do zámku. Klec zavrzala a otevřela se. Pomohl Arbymu ven.

Thorne sledoval tachometr, jak ručička klesá. Jeli čtyřicet kilometrů za hodinu, pak třicet, potom pětadvacet. Raptoři běžící za nimi se začali přibližovat, cítili, že auto má nějaké potíže.

Necelých pětadvacet kilometrů za hodinu. Ručička stále klesala.

„Je venku,“ ozval se Levine zezadu. S cvaknutím dvířka zavřel.

„Vyhoďte tu klec ven,“ poručil Thorne.

Klec se vykutálela zezadu z auta a s rachotem se zřítila z kopce.

Patnáct kilometrů za hodinu.

Zdálo se, že džíp se už jen plazí.

A pak najednou měli vrcholek stoupání za sebou, začali klesat na druhé straně a znovu nabírali rychlost. Dvacet kilometrů za hodinu. Pětadvacet. Dvaatřicet. Thorne kopíroval poloměr zatáček a snažil se, aby se brzdy ani nedotkl.

„K trajleru nikdy nedojedeme,“ prohlásil Levine. A začal z plných plic řvát, oči široké hrůzou.

„Já vím.“ Thorne zahlédl trajler po jejich levici, na silnici je však od něj odděloval nízký kopeček. Skutečně by to nedokázali. Avšak vpředu před nimi se silnička rozdvojovala a vpravo mířila dolů, směrem k laboratoři. A jestli si všechno dobře pamatoval, po celou cestu klesala.

Thorne zabočil doprava, pryč od trajleru.

Uviděl rozlehlou střechu laboratoře, plochou v měsíčním světle. Projel po cestě kolem ní, kolem její zadní části, a pokračoval směrem k sídlišti dělníků. Napravo viděl ředitelskou rezidenci a nevelkou samoobsluhu s benzínovým čerpadlem vpředu. Měli nějakou naději, že by se tu ještě dal načerpat benzín?

„Podívejte!“ vykřikl Levine a ukazoval dozadu. „Podívejte! Podívejte!“

Thorne se ohlédl přes rameno a viděl, že raptoři odpadávají a honičku vzdávají. Shromáždili se v blízkostí laboratoře a zdálo se, že váhají.

„Přestali nás pronásledovat!“ řval Levine.

„Jo,“ souhlasil Thorne. „Ale kde je Sarah?“

Motocykl se Sarah nebylo za nimi nikde vidět.

TRAJLER

Sarah Hardingová otočila plynovou páčkou a motocykl vystřelil vpřed přes nízký pahorek, ležící před ní na cestě. Přejela přes vrchol a znovu začala klesat, mířila k trajleru. Za ní vrčeli čtyři raptoři, kteří ji pronásledovali. Přidala plyn, aby získala náskok, pár cenných metrů. Protože budou potřebovat každý z nich.

„Tak! Tohle musí být rychlé!“ obrátila se dozadu a zakřičela na Kelly.

„Co?“ zvolala Kelly.

„Až dojedeme k trajleru, seskočíš a vběhneš dovnitř. Nečekej na mě. Rozuměla’s?“

Kelly napjatě přikývla.

„Ať se stane cokoli, nečekej na mě!“

„Jasně.“

Hardingová se přihnala se řvoucím motorem k trajleru a prudce zabrzdila. Motorka dostala na mokré trávě smyk a kovovým bočním krytem narazila na zem. Avšak Kelly už mezitím seskočila, po čtyřech doběhla ke dveřím a vrazila do trajleru. Sarah chtěla dostat motorku dovnitř, jenže uviděla, že raptoři se už velice přiblížili, přiblížili se příliš. Postrčila motocykl proti nim, jediným pohybem se prosmýkla dveřmi trajleru a přistála zadkem na podlaze. Otočila se a nohou kopla do dveří, které se zabouchly právě včas, takže první raptor do nich prudce narazil.

Zvířata útočila proti dveřím a Sarah je musela v trajleru ponořeném do tmy přidržovat. Tápala po klíči, ale žádný nemohla najít.

„Iane? Dají se tyhle dveře zamknout?“

Ze tmy zaslechla Malcolmův ospalý hlas. „Život je jako krystal,“ odpověděl.

„Iane! Prober se!“

V tom okamžiku už vedle ní stála Kelly a šátrala rukama nahoru a dolů. Raptoři naráželi do dveří.

„Je tady dole,“ řekla po chvilce. „Nad podlahou.“

Hardingová zaslechla kovové cvaknutí a poodstoupila.

Kelly ji vzala za ruku. Raptoři venku útočili proti dveřím a vrčeli.

„Už to bude dobré,“ utěšovala ji Hardingová.

Přešla k Malcolmovi, stále ještě ležícímu na posteli. Raptoři se teď vrhali do okna přímo u jeho hlavy, naráželi do skla a zuby o ně cvakali. Malcolm je klidně pozoroval.

„Trochu hluční parchanti, co?“

Vedle něj ležela otevřená lékárnička a na polštáři injekční stříkačka. Pravděpodobně si sám vstříkl dávku.

Zvířata za okny se přestala vrhat na sklo. Hardingová zaslechla skřípění kovu, odkudsi ode dveří, a uviděla, jak raptoři odtahují motocykl od trajleru. Zuřivě po něm poskakovali. Nepotrvá dlouho a prorazí pneumatiky.

„Iane,“ řekla. „Musíme to provést rychle.“

„Já nikam nespěchám,“ odvětil klidně.

„Jaké tady máte zbraně?“ zeptala se.

„Zbraně… no… to já nevím.“ Povzdechl si. „K čemu ti budou zbraně?“

„Iane, prosím tě!“

„Mluvíš strašně rychle,“ řekl. „Víš, Sarah, opravdu by sis měla dát chvilku oddech.“

Kelly se sice v temném trajleru bála, ale uklidnilo ji, jakým rozumným způsobem hovořila Sarah o zbraních. A dívka si začínala uvědomovat, že se Sarah nedá jen tak něčím zastavit, že patří k lidem, kteří to, co si vezmou do hlavy, taky provedou. A zjistila, že tenhle její přístup k světu začíná napodobovat: že se nedáš lidmi odradit a že věříš, že dokážeš všechno, co doopravdy udělat chceš.

Kelly naslouchala hlasu doktora Malcolma a pochopila, že ten jim s ničím nepomůže. Byl omámený narkotiky a bylo mu všechno jedno. A Sarah nevěděla, jak jsou věci v trajleru urovnané. Kelly zato ano, propátrala auto už předtím, když hledala něco k jídlu. A zdálo se jí, že si to pamatuje…

Potmě rychle otevírala zásuvky. Přimhouřila oči a pokusila se něco rozeznat. S jistotou si vzpomínala, že jedna ze zásuvek, hluboko dole, obsahovala balíček označený lebkou a zkříženými hnáty. V tomhle balíčku by mohla být nějaká zbraň, domnívala se.

Slyšela, jak Sarah naléhá: „Iane, pokus se trochu přemýšlet!“

A slyšela, jak doktor Malcolm odpovídá: „Ach Sarah, už jsem přemýšlel. Měl jsem ty nejkrásnější myšlenky na světě. Víš, všechny ty zdechliny u raptořího hnízdiště představují nádherný příklad…“

„Teď ne, Iane.“

Kelly se přehrabávala v zásuvkách a nechávala je otevřené, aby věděla, které už prozkoumala. Jak postupovala trajlerem, ruce se jí dotkly hrubé plachtoviny. Natáhla se kupředu. Ano, to je ono!

Kelly vytáhla ven obdélníkový plátěný balík, překvapivě těžký.

„Sarah, podívejte,“ řekla.

Sarah Hardingová si odnesla balík k oknu, jímž pronikalo dovnitř měsíční světlo. Roztáhla zip a nahlédla dovnitř, co obsahuje. Balík se dělil do oddílů rozčleněných vycpávkami. Uviděla tři kostky z jakési hmoty, která jí na dotek připomínala gumu. A byl tu nevelký stříbřitý válec, který vypadal jako malá kyslíková láhev. „Co v tom je?“

„Mysleli jsme si, že by se to mohlo hodit,“ odpověděl Malcolm. „Ale teď si tím nejsem tak jistý. Problém je v tom…“

„Co to je?“ přerušila ho. Musela ho udržet při tématu. Myšlenky se mu rozbíhaly.

„Bez smrtelných následků,“ řekl Malcolm. „Alexander’s ragtime band. Chtěli jsme mít…“

„Co to je!“ opakovala a strčila mu jednu z kostek přímo před tvář.

„Dýmovnice použitelná na otevřeném prostranství. To, co děláš, je…“

„Jenom dýmovnice?“ vyptávala se. „Dělá to jenom kouř?“

„Ano, ale…“

„A co je tohle?“ řekla a zvedla stříbřitý válec. Byl na něm jakýsi nápis.

„Cholinesterázová bomba. Uvolňuje se z ní plyn. Způsobuje krátkodobou paralýzu, když vybuchne. Nebo se to aspoň tvrdí.“

„Jak krátkodobou?“

„Pár minut, myslím, ale…“

„Jak se s tím zachází?“ zeptala se a převrátila válec v ruce. Na konci byla čepička s jehlou. Začala ji vytahovat ven, aby si prohlédla mechanismus.

„Ne!“ vykřikl. „Tak to spustíš. Vytáhneš jehlu a hodíš. Vybuchne to za tři sekundy.“

„Fajn,“ řekla. Spěšně sbalila lékárničku, injekční stříkačku vhodila dovnitř a zavřela víko.

„Co to děláš?“ protestoval Malcolm znepokojeně.

„Jdeme odsud,“ řekla a vydala se ke dveřím.

Malcolm si povzdechl. „Je to tak příjemné, když máte doma muže,“ řekl.

Válec se vznesl vysoko do vzduchu a převracel se v měsíčním světle. Raptoři byli asi pět metrů daleko, shromáždění kolem motorky. Jedno ze zvířat vzhlédlo a uvidělo válec, který přistál na trávě pár metrů od něj.

Sarah stála ve dveřích a vyčkávala.

Nic se nedělo.

Žádná exploze.

Nic.

„Iane! Ono to nefunguje!“

Jeden zvědavý raptor přiskočil k místu, kde válec přistál v trávě. Sehnul se, a když hlavu opět zdvihl, držel lesknoucí se válec v zubech.

„Ono to nefunguje,“ povzdechla.

„No, vykašli se na to,“ prohlásil Malcolm nevzrušeně.

Raptor potřásl hlavou a zakousl se do válce.

„Co budeme dělat?“ zeptala se Kelly.

Ozval se hlasitý výbuch a přes mýtinu vyrazil oblak hustého bílého dýmu. Raptoři se ztratili v kouři.

Hardingová rychle zavřela dveře.

„A co teď?“ řekla Kelly.

Táhli se nocí přes mýtinu, Malcolm se jí opíral o rameno. Mrak se rozptýlil už před několika minutami. První raptor, kterého našli v trávě, ležel na boku, oči otevřené, absolutně tuhý. Mrtvý však nebyl: Hardingová si všimla, že má na krku pravidelný puls. Zvíře bylo pouze paralyzováno. „Jak dlouho to účinkuje?“ zeptala se Malcolma.

„Nemám ponětí,“ odvětil. „Fouká vítr?“

„Žádný vítr není, Iane.“

„Pak by to mělo chvilku vydržet.“

Mířili kupředu. Raptoři se teď váleli všude kolem. Prošli mezi těly vydávajícími hnilobný pach, typický pro masožravce. Jedno ze zvířat se válelo přes motorku. Sarah složila Malcolma na zem. Posadil se a zasténal bolestí. Po chvilce začal zpívat: „Kéž bych se vrátil do své země mládí, bavlník kde kvete, do těch časů starých, co ve vzpomínkách žijí…“

Hardingová uchopila řídítka motocyklu, aby se jej pokusila vytáhnout zpod raptora. Zvíře však bylo příliš těžké.

„Počkej, já ti pomůžu,“ řekla Kelly a natáhla se k řídítkům.

Hardingová nakročila kupředu. Bez zaváhání se sehnula, vzala raptora kolem krku a nadzvedla mu hlavu. Cítila, jak se jí obrací žaludek. Horká šupinatá kůže ji škrábala na pažích a na tváři. Zabrala dozadu, až námahou zasténala, a zvíře nadzvedla.

„Do země dixielandu, tra da da, umřít do země…“

„Máš to?“ zeptala se Kelly.

„Ještě ne,“ řeklo děvče a dál tahalo za řídítka.

Hardingová měla tvář pouze několik centimetrů od hlavy velociraptora a od jeho zubů. Když uvolnila stisk, hlava se zakývala ze strany na stranu. Nevidomé oči se na ni dívaly z bezprostřední blízkostí. Hardingová zatáhla a snažila se zvíře zvednout ještě trochu výš.

„Už, skoro…“ oddechovala Kelly.

Hardingová zasténala námahou.

Oko zamžikalo.

Hardingová zděšeně upustila zvíře na zem.

Kelly současně motorku vytáhla. „Mám ji!“

„…do země jižní, do země…“

Hardingová raptora obešla. Velikánská tlapa se nyní zachvívala. Hrudník se začínal pohybovat.

„Jedeme!“ poručila. „Iane, za mě. Kelly, ty na řídítka.“

„Daleko, daleko, do země jižní…“

„Jedeme!“ vykřikla Hardingová a vyšplhala se na motorku. Nespustila přitom oči z raptora. Jeho hlava s sebou začala křečovitě škubat. Oko znovu zamrkalo. Definitivně se probouzel. „Jedeme! Jedeme! Jedeme!“

SÍDLIŠTĚ

Sarah mířila s motocyklem z kopce dolů směrem k dělnickému sídlišti. Jak vyhlížela přes Kelly, všimla si džípu zaparkovaného nedaleko benzínové pumpy před samoobsluhou. Šlápla na brzdu, zastavila a všichni slezli z motorky do měsíčního světla. Kelly otevřela dveře prodejny a pomohla Malcolmovi dovnitř. Sarah zatlačila motorku do samoobsluhy a zavřela dveře.

„Doktore?“ řekla.

„Jsme tady,“ ohlásil se Thorne. „I s Arbym.“

V měsíčním světle procezeném přes okna si prohlížela malou prodejnu, která velice připomínala opuštěné bistro u silnice. Stála tu lednička s prosklenou přední stěnou s limonádami, plechovky zamlžovala plíseň na skle. Drátěná přihrádka vedle lednice obsahovala čokoládové tyčinky a bonbóny, obaly byly potřísněné čímsi zeleným a hemžily se červy. Sousední stojan s novinami a časopisy nesl zprohýbané stránky, titulky byly pět roků staré.

Na jedné straně byly na regálech srovnané základní potřeby: zubní pasta, aspirin, opalovací krémy, šampóny, hřebeny a zubní kartáčky. Podél regálů stály stojany s oblečením, s tričky s krátkým rukávem a šortkami, ponožkami, s tenisovými raketami, plavkami. A našlo se tu i pár suvenýrů: přívěsky na klíče, popelníky a sklenice.

Uprostřed místnosti stál malý ostrůvek s elektronickou pokladnou, mikrovlnnou troubou a překapávačem na kávu. Dvířka od trouby byla dokořán otevřená, nějaké zvíře si uvnitř udělalo pelech. Překapávač byl rozbitý a potažený pavučinami.

„To je bordel,“ komentoval Malcolm.

„Mně se to tu líbí,“ řekla Sarah. Všechna okna měla mříže. Stěny se zdály docela bytelné. Zboží uložené v plechovkách bylo stále poživatelné. Všimla si nápisu Umývárny, takže tu možná tekla i voda. Tady by měli být v bezpečí, alespoň na nějakou dobu.

Pomohla Malcolmovi, aby se uložil na podlahu. Pak přešla k místu, kde Thorne s Levinem opečovávali Arbyho.

„Přinesla jsem lékárničku,“ řekla. „Jak mu je?“

„Pěkně zboulovaný,“ odvětil Thorne. „Pár ran. Ale nic zlomeného. Ta hlava vypadá špatně.“

„Všechno mě bolí,“ řekl Arby. „Dokonce i pusa.“

„Podívejte se někdo, jestli tu není světlo,“ požádala. „Ukaž, Arby, podívám se na tebe. Fajn, schází ti pár zubů, proto tě bolí pusa. Ale to není nenapravitelné. Ta rána na hlavě není zase tak zlá.“ Vytřela ji dočista gázou a obrátila se na Thorna. „Za jak dlouho přiletí helikoptéra?“

Thorne pohlédl na hodinky. „Za dvě hodiny.“

„A kde přistane?“

„Přistávací místo je několik kilometrů odsud.“

Přikývla, aniž přestala pracovat na Arbym. „Fajn. Takže máme dvě hodiny na to, abychom se dostali na to místo.“

„Jak to uděláme?“ vmísila se Kelly. „V autě došel benzín.“

„Neměj strach,“ chlácholila ji Sarah. „Něco vymyslíme. Dobře to dopadne.“

„To říkáte pokaždé,“ namítla Kelly.

„Protože to je pokaždé pravda,“ odpověděla Sarah. „Dobře, Arby, teď potřebuju, abys mi pomáhal. Posadím tě a sundám ti košili…“

Thorne s Levinem poodešli stranou. Levine měl doširoka rozevřené oči a pohyboval se prkenně. Zdálo se, že jízda džípem ho odrovnala.

„O čem to mluví?“ řekl. „Jsme tady v pasti! V pasti!“ Do hlasu mu prosákla hysterie. „Nemůžeme na krok. Nemůžeme nic podniknout. Povídám vám, všichni tu zem…“

„Uklidněte se!“ řekl mu Thorne, vzal ho za ruku a naklonil se k němu. „Nevyděste děti.“

„Jaký je v tom rozdíl?“ rozkřikl se Levine. „Přijdou na to dřív nebo později samy – auu! Nemačkejte mě tak!“

Thorne mu bolestivě stiskl ruku. Sklonil se k Levinovi těsněji. „Jste už starý na to, abyste se choval jako hajzl,“ zašeptal mu tiše do ucha. „Tak teď se pěkně seberte, Richarde. Slyšíte mě, Richarde?“

Levine přikývl.

„Tak dobře. Teď, Richarde, půjdu ven a podívám se, jestli ta pumpa náhodou nefunguje.“

„Ta fungovat nemůže,“ namítl Levine. „Po pěti letech. Říkám vám, to je marnění…“

„Richarde!“ okřikl ho Thorne. „Musím se jít na tu pumpu podívat.“

Oba muži se odmlčeli. Hleděli jeden na druhého.

„Chcete říct, že půjdete ven?“ řekl Levine.

„Ano.“

Levine se zamračil. Znovu se odmlčeli.

Ozvala se Sarah shrbená nad Arbym. „Tak co je s těmi světly, pánové?“

„Okamžik,“ odpověděl jí Thorne. Znovu se sklonil těsně k Levinovi. „Jasné?“

„Jasné,“ přitakal Levine a nabral zhluboka dech.

Thorne přešel ke dveřím, otevřel je a vystoupil do tmy. Levine za ním dveře zavřel. Thorne zaslechl cvaknutí, jak zamkl.

Okamžitě se obrátil a tiše zaťukal. Levine otevřel ve dveřích centimetrovou škvíru a vyhlédl ven.

„Prokristapána,“ zašeptal Thorne. „Nezamykejte!“

„Ale já myslel…“

„Nezamykejte ty zatracený dveře!“

„Jasně, jasně. Promiňte.“

„Prokristapána,“ vydechl Thorne.

Znovu dveře zavřel a obrátil se čelem do noci.

Dělnické sídliště rozkládající se kolem něj bylo tiché. V temnotě slyšel pouze neutichající cvrkot cikád. Zdá se tu dokonce až příliš ticho, napadlo ho. Ale možná tomu tak bylo jen v kontrastu s vrčícími raptory. Thorne stál dlouho zády opřený o dveře a rozhlížel se po volném prostranství. Neviděl nic.

Nakonec přešel k džípu, otevřel dvířka a zatápal rukou dovnitř po vysílačce. Nahmatal ji, spadla pod sedadlo spolujezdce. Vytáhl ji ven a přinesl nazpět do prodejny, zaťukal na dveře.

Levine otevřel a řekl: „Není zamčeno…“

„Tady.“ Thorne mu podal vysílačku a zase dveře zavřel.

Znovu zůstal nehnutě stát a vyčkával. V jeho okolí ani lísteček nezašelestil: Měsíc stál v úplňku. Vzduch se ani nehnul.

Vyrazil vpřed a bedlivě pozoroval benzínovou pumpu. Rukojeť nejbližšího čerpadla pokrývala rez a obestíraly ji pavučiny. Vytáhl ji ze stojanu a stlačil páčku dolů. Nic se nestalo. Stiskl spoušť. Žádná tekutina nevytekla. Zaťukal na ciferník, který ukazoval počet odebraných litrů, a sklo mu vypadlo do ruky. Přes kovové rafičky uvnitř přeběhl pavouk.

Tady nebyla ani kapka benzínu.

Jenže oni musí někde objevit benzín, jinak se nikdy nedostanou k helikoptéře. Zamračil se na pumpu a zamyslel se. Byla to jednoduchá čerpadla, rozšířený, velice spolehlivý typ, jaký najdete na všech odloučených místech. Což dávalo smysl, protože tohle byl koneckonců ostrov.

Zarazil se.

Ostrov. To znamená, že se sem všechno musí dovážet letadly nebo na lodích. Z větší části pravděpodobně na lodích. Na malých motorových člunech, kam se zásoby nakládají ručně. Což znamená…

Sehnul se a v měsíčním světle prozkoumal základnu čerpadla. Přesně jak se dohadoval, nebyly tu žádné tanky zakopané do země. Viděl silnou černou trubici z PVC, zahýbala a vedla těsně pod povrchem terénu. Dokázal rozeznat směr, jímž trubka ubíhala – podél boční stěny samoobsluhy.

Thorne se vydal v jejím směru, tiše se plížil v měsíčním světle. Na okamžik se zastavil, aby se zaposlouchal, pak pokračoval dál.

Obešel předek a spatřil přesně to, co očekával: dvousetlitrové kovové sudy, umístěné podél boční zdi. Stály tu tři, pospojované několika černými hadicemi. To mu dávalo smysl. Veškerý benzín musel přicházet na ostrov v sudech.

Tiše poklepal na sudy kloubem ukazováčku. Byly prázdné. Naklonil jeden z nich a doufal, že uslyší, jak na dně zašumí zbytek tekutiny. Potřebovali jen nějakých tři nebo pět litrů…“

Nic.

Sudy byly prázdné.

Ale nepochybně, zauvažoval, tady musí být víc než tři sudy. Rychle provedl výpočet z hlavy. Laboratoře takovéhle velikosti vyžadují půltucet pomocných vozidel, možná více. Dokonce i kdyby auta měla malou spotřebu, projezdila by sto dvacet nebo sto padesát litrů za týden. Pro jistotu tu vedení jistě skladovalo přinejmenším dvouměsíční zásobu, a možná šestiměsíční.

To znamená deset až třicet sudů. A ocelové sudy jsou těžké, takže je jistě skladovali nedaleko. Nejspíš jenom nějakých pár metrů…

Pomalu se otočil a rozhlédl se kolem. Měsíční světlo bylo jasné a viděl dobře.

Za prodejnou se otevíral volný prostor, který končil křoviskem vysokých keřů rododendronů. Křoví zarostlo chodník vedoucí na tenisový kurt. Nad ním se zvedal drátěný plot ověnčený divokým vínem. Nalevo stála první z dělnických chatek. Viděl z ní jen temnou střechu. Napravo od kurtu, blíž k prodejně, rostla hustá křoviska, ačkoli v nich zahlédl mezeru…

Cestička.

Vyrazil vpřed a prodejnu nechal za zády. Když se přiblížil k temnému průchodu v křoviscích, uviděl svislou linku a uvědomil si, že to je hrana otevřených dřevěných dveří. Uprostřed křovisek stálo skladiště. Druhé dveře mělo zavřené. Když se přiblížil, spatřil rezavou kovovou ceduli s oprýskanými červenými písmeny. V měsíčním světle se písmo zdálo černé.

POZOR!

NON FUMARE

HOŘLAVINY

Zarazil se a naslouchal. Slyšel vrčet raptory, ale zdálo se to daleko, kdesi nahoře na kopci. Z jakéhosi důvodu se k sídlišti stále ještě nepřiblížili.

Thorne vyčkával, srdce mu prudce bilo, a hleděl kupředu do temného vchodu do skladiště. Konečně se rozhodl, že zadarmo nic nedostane. Potřebovali benzín. Vyrazil kupředu.

Stezka vedoucí ke skladišti zvlhla nočním deštěm, avšak uvnitř ve skladišti bylo sucho. Oči mu přivykly temnotě. Bylo to nevelké stavení, tak asi osmnáct krát osmnáct metrů. V řídkém světle uviděl tucet rezavých sudů stojících vzadu. Tři nebo čtyři byly po stranách. Thorne se jednoho po druhém letmo dotkl. Byly lehké – prázdné.

Všechny prázdné.

S pocitem porážky se vrátil ke vchodu do skladiště. Na okamžik se zarazil a vyhlédl ven do měsíčního světla. A pak, jak tiše stál, zaslechl s ničím nezaměnitelný zvuk dechu.

Levine v samoobsluze přecházel od jednoho okna k druhému a pokoušel se sledovat, jak Thorne postupuje. Tělo ho napětím skoro neposlouchalo. Co to ten Thorne provádí? Proč se tak vzdaluje od prodejny? To je velice nemoudré. Levine letmo vyhlédl ze dveří a přál si, aby je směl zamknout. Za nezamčenými dveřmi se cítil jako nahý v trní.

Nyní Thorne zamířil do křoví a zcela se mu ztratil z dohledu. A byl pryč dlouhou dobu. Alespoň minutu nebo dvě.

Levine hleděl z okna a kousal se do rtů. Slyšel vzdálené vrčení raptorů a uvědomil si, že zůstali nahoře na kopci. Nenásledovali auto s motorkou dolů, doposud ne. Proč ne? lámal si hlavu. Jeho mysl přijala problém s úlevou. Bylo to uklidňující, dokonce útěšné. Otázka, na kterou mohl hledat odpověď. Proč zůstali raptoři nahoře na kopci?

Napadala ho nejrůznější vysvětlení. Raptoři měli z budovy laboratoří, místa svého narození, nějaký atavistický strach. Vzpomínali si na klece a nechtěli do nich být znovu chyceni. Ale měl podezření, že to nejjednodušší vysvětlení je také nejpravděpodobnější – že se okolí budovy laboratoří nachází na území nějakého jiného zvířete, že si je ono zvíře označkovalo pachem, ohraničilo a že si je taky brání, a že raptoři jsou celí nesví, když tam mají vstoupit. Dokonce i tyrannosaurus, vzpomínal si teď, tímhle územím proběhl velice rychle, aniž by se zastavoval.

Jenže komu tohle území patřilo?

Levine vyčkávala netrpělivě vyhlížel z okna.

„Tak co bude s těmi světly?“ zavolala Sarah z protější strany místnosti. „Potřebuju světlo!“

„Okamžik,“ řekl Levine.

Thorne stál při vchodu ze skladiště tiše jako pěna a naslouchal.

Slyšel lehké, frkavé výdechy, jako když oddechuje kůň. Velké zvíře, vyčkávající. Zvuky se nesly odkudsi zprava. Thorne tam pomaloučku obrátil pohled.

Neviděl vůbec nic. Dělnické sídliště zalévalo jasné měsíční světlo. Viděl prodejnu, benzínovou pumpu, temnou hmotu džípu. Když se podíval doprava, spatřil otevřené prostranství a houštinu rhododendronových keřů. Za nimi tenisový kurt.

Nic jiného.

Rozhlížel se a pozorně naslouchal.

Tiché odfrkávání neutichalo. Nebylo hlasitější než mírný větřík. Jenže teď žádný vítr nevál: na stromech ani na keřích se nehnul lísteček.

Anebo ano?

Thorna přepadl neodbytný pocit, že něco přehlíží. Něco, co má přímo před nosem, něco, co by měl vidět, ale přesto to nevidí. Jak si dlouho namáhal oči, zdálo se mu, že už začíná vidět přeludy. Připadlo mu totiž, že v křoviscích po své pravé ruce postřehl jakýsi pohyb. Zdálo se mu, že se listí v měsíčním světle pohnulo. Pohnulo a zase zmrtvělo.

Ale nebyl si tím jistý.

Thorne si dál bezvýsledně namáhal zrak. Začal se dohadovat, že to, co jeho oči předtím postřehly, nebyly keře, ale drátěný plot. Po většině délky byl nepravidelně porostlý šlahouny divoké révy, jen na několika málo místech se dal rozeznat pravidelný károvaný vzor. A právě na tom vzoru bylo něco divného. Připadlo mu, že se plot pohybuje, že se vlní.

Thorne se na plot bedlivě zahleděl. Jako by se opravdu pohyboval, pomyslel si. Možná je za plotem nějaké zvíře, dotýká se ho a tím ten pohyb způsobuje. Ale nějak se mu nezdálo, že to je zrovna takhle.

Příčina byla v něčem jiném…

V samoobsluze se náhle rozzářila světla. Zamřížovanými okny vyšlehly ostré paprsky a vrhly přes otevřené prostranství a na keře u tenisového kurtu temné stíny s geometrickými tvary. A Thorne na okamžik – skutečně jen na zlomek chvíle – zahlédl, že keře hned vedle kurtu mají jakési podivné tvary. Že to jsou ve skutečnosti dva dinosauři, něco přes dva metry velcí, stojící jeden vedle druhého a hledící přímo na něj.

Zdálo se, že jejich těla pokrývá vzor světelných odlesků přesně stejný, jako mělo listí za nimi a dokonce i plot kolem tenisového kurtu. Thorna to vyvedlo z míry. Měli dokonalé maskování – až příliš dokonalé – dokud z prodejny nevyšlehl proud světla a náhlá záře zvířata neodhalila.

Thornovi se z pohledu až zatajil dech. Pak mu došlo, že ten vzor připomínající odlesky měsíčního světla na listí není nic jiného než jejich kůže, kdesi uprostřed hrudníku. A co víc, zvířata měla na sobě i károvaný vzor, který přesně souhlasil s plotem.

Zatímco je Thorne pozoroval, složitý vzorek na jejich kůži zmizel. Zvířata nejprve nabrala křídově bílou barvu a pak se na nich začaly objevovat podélné pruhy, které přesně souhlasily se stíny vrhanými mřížemi v oknech.

Oba dinosauři se mu rozplynuli přímo před očima. Thorne přimhouřil oči a vynaložil veškeré úsilí, kterého byl schopen, jenže i tak sotva dokázal rozeznat obrysy jejich těl. Nikdy by je nepostřehl, kdyby nevěděl, že tam jsou.

Byli to chameleóni. Jenže měli tak obrovskou schopnost mimikry jako žádný chameleón, s jakým se Thorne kdy setkal.

Pomalu ustoupil dovnitř do skladiště, trochu hlouběji do tmy.

„Proboha!“ vykřikl Levine hledící z okna.

„Promiňte,“ omlouvala se Hardingová. „Ale musela jsem si rozsvítit. Ten chlapec potřebuje ošetření. Nemůžu to dělat potmě.“

Levine jí neodpověděl. Zíral z okna a snažil se dát si dohromady, co právě viděl. Nyní mu konečně došlo, co to vlastně zahlédl toho dne, kdy zahynul Diego. Ten kraťoučký prchavý dojem, nad kterým si marně lámal hlavu. Levine nyní pochopil, co to bylo. Něco zcela přesahující všechno, co bylo známo u pozemských zvířat…

„Co je?“ zeptala se a postavila se k oknu vedle něj. „Je tam Thorne?“

„Podívejte se,“ řekl Levine.

Hleděla skrz mříže. „V tom křoví? Co? Co mám vidět?“

„Podívejte se,“ opakoval.

Namáhala si oči ještě o chvíli déle, ale pak zavrtěla hlavou. „Je mi líto.“

„Začněte na úpatí těch keřů,“ poradil jí Levine. „Pak velice pomalu zvedejte oči… dívejte se… a uvidíte kontury.“

Slyšel, jak povzdechla. „Lituju.“

„V tom případě vypněte světlo,“ navrhl jí. „A uvidíte to.“

Otočila vypínačem a Levine na okamžik spatřil v měsíčním světle dvě ostře vykreslená zvířata, s bílými těly a svislými pruhy. Téměř okamžitě se vzor začal vytrácet.

Hardingová se vrátila, přilepila se na sklo vedle něj a tentokrát spatřila zvířata okamžitě. Přesně tak, jak Levine předpokládal.

„Sakra!“ pronesla. „Jsou dva?“

„Ano. Jeden vedle druhého.“

„A… ten vzor se ztrácí?“

„Ano. Ztrácí.“ Zatímco zvířata pozorovali, pruhované vzory na kůži nahradily odlesky měsíčního světla na listí rododendronů za nimi. Oba dva dinosauři se opět stali neviditelnými. Jenže takové složité vzory znamenaly, že jejich epidermální vrstvy jsou uspořádány způsobem podobným jako chromatofory mořských bezobratlých. Jemnost stínování, rychlost změn, to všechno naznačovalo…

Hardingová se zamračila. „Co je to vlastně zač?“ zeptala se.

„Zjevně chameleóni v míře, jaká nemá obdoby. Ačkoli si nejsem jistý, jestli je člověk oprávněný označovat je za chameleóny, poněvadž technicky mají chameleóni schopnost pouze…“

„Co je to vlastně zač?“ opakovala Sarah netrpělivě.

„Fakticky, řekl bych, že to je druh Carnotaurus sastrei. Ve verzi z Patagonie. Zvíře tři metry vysoké, s charakteristickou hlavou – všimla jste si těch krátkých, buldočích tlam a páru velkých rohů nad očima? Téměř jako křídla…“

„Jsou to masožravci?“

„Ano, samozřejmě, mají…“

„Kde je Thorne?“

„Zašel do té skupiny keřů napravo, před chvílí. Nevidím ho, ale…“

„Co podnikneme?“ zeptala se.

„Podnikneme?“ řekl Levine. „Nejsem si jistý, jestli vám dobře rozumím.“

„Něco podniknout musíme,“ naléhala. Mluvila pomalu, jako by byl dítě. „Musíme pomoct Thornovi, aby se dostal zpátky.“

„Nevím jak,“ namítl Levine. „Ta zvířata musí vážit každé přes dvě stě kilo. A jsou dvě. Říkal jsem mu, ať v žádném případě nevychází ven. Ale teď…“

I Hardingová se zamračila. Stále vyhlížela z okna a řekla: „Jděte a znovu zapněte světla.“

„Raději bych…“

„Běžte zapnout ta světla!“

Levine naštvaně šel. Právě vychutnával svůj pozoruhodný objev vlastnosti, jakou u dinosaurů vůbec nikdo neočekával – ačkoli ne, samozřejmě, nikoli zcela bez precendensu mezi příbuznými obratlovci – a teď mu bude tahle malá svalovkyně poroučet! Levine se cítil dotčený. Koneckonců ona ani nebyla pořádný vědec. Prováděla jakési výzkumy v terénu. Což nemělo s teorií nic společného. Patřila k těm lidem, co se hrabou ve zvířecích hovnech a myslí si, jaký nedělají originální výzkum. Příjemný život v přírodě, ano, to k tomu patřilo. Ale věda to nebyla v žádném případě…

„Zapnout!“ zakřičela Hardingová vyhlížející z okna.

Stiskl vypínač a vydal se nazpět k oknu.

„Vypnout!“

Spěšně se vrátil a světla zase zhasl.

„Zapnout!“

Odtrhla se od okna a přešla přes místnost. „To se jim nelíbí,“ řekla. „Pěkně je to štve.“

„No, pravděpodobně existuje reakční doba…“

„Jo, taky si myslím. Tak. Otevřete to.“ Sebrala z jedné přihrádky plnou hrst svítilen a podala mu je, pak přešla k sousednímu drátěnému košíku a sebrala tam baterie. „Doufám, že ještě nejsou vybité.“

„Co budete podnikat?“ zeptal se Levine.

„My,“ odvětila zasmušile. „My budeme podnikat.“

Thorne stál v temném skladišti a vyhlížel otevřenými dveřmi ven. V prodejně kdosi neustále rozsvěcoval a zhasínal světlo. Potom zůstalo na okamžik zapnuté, ale pak náhle opět zhaslo. Prostranství před skladištěm ozařovalo pouze měsíční světlo.

Zaslechl pohyb, tiché zašustění. Znovu slyšel dech. A pak uviděl dva dinosaury pohybující se vzpřímeně, s pevnými ocasy. Jak šli, zdálo se, že se vzory na jejich kůži proměňují, takže bylo obtížné neztratit je z očí. Mířili směrem ke skladišti.

Dorazili ke vchodu a měsíční světlo ozařující je zezadu zřetelně vykreslilo jejich siluety. Konečně bylo jasné, jak skutečně vypadají. Připomínali malé tyrannosaury, až na to, že měli výrůstky nad očima a velice maličké, skoro pahýlovité přední končetiny. Masožravci sklonili hranaté hlavy a obezřetně nahlédli dovnitř do skladiště. Čichali a odfrkávali. Ocasy jim vzadu pomalu šlehaly sem a tam.

Byli v podstatě příliš velicí, než aby lezli dovnitř, a Thorne na okamžik zadoufal, že to ani neudělají. Jenže pak první z nich sehnul hlavu, zavrčel a prošel vchodem.

Thorne zatajil dech. Snažil se vymyslet, co podniknout, ale vůbec nic ho nenapadalo. Zvířata si počínala metodicky, první ustoupilo stranou, aby mohlo prolézt dovnitř i druhé.

Náhle se od boční stěny prodejny odlepilo půl tuctu zářivých světel, vrhajících dlouhé paprsky. Světla se pohybovala a rozstříkla se dinosaurům po tělech. Začala komíhat sem a tam pomalými nevypočitatelnými pohyby, jako světlomety u auta.

Dinosaury bylo zřetelně vidět, a to se jim nelíbilo. Zavrčeli a pokusili se před světly uniknout, avšak paprsky se pohybovaly plynule, opět si je našly a zkřížily se na nich. Jak jim světla ozařovala těla, kůže reagovala tím, že zesvětlela a sledovala pohyb paprsků. Zvířatům naskakovaly po tělech bílé pruhy, které tmavly a znovu se objevovaly.

Světla se ani na okamžik nezastavila, jen v těch okamžicích, kdy svítila dinosaurům přímo do tváří a do očí. Zvířata i mrkala velikýma očima umístěnýma pod výběžky připomínajícími křídla, kroutila a pohazovala hlavami, jako kdyby je obtěžovaly mouchy.

Dinosauři podlehli rozčílení. Obrátili se, vycouvali ze skladiště a vydali směrem proti blížícím se světlům hlasitý řev.

Avšak světla se nepřestala přibližovat, komíhala nocí sem a tam. Pohybovala se ve složitých, matoucích křivkách. Dinosauři znovu zařvali a naznačili hrozivý výpad proti světlům. Byla na něm však patrná váhavost. Zjevně se jim nelíbilo, že se světla už natolik přiblížila. Následující okamžik se dinosauři odplížili a světla je pronásledovala, hnala je pryč až za tenisový kurt.

Thorne vyrazil kupředu.

Slyšel, jak Hardingová říká: „Doktore? Raději odsud zmizíme, než je napadne, aby se sem vrátili.“

Thorne se rychle rozběhl světlům v ústrety. Zjistil, že stojí vedle Levina a Hardingové. Mávali sem a tam plnými hrstmi baterek.

Všichni společně se vrátili do samoobsluhy.

Když prošel dovnitř, Levine zabouchl dveře a zhroutil se na ně. „V životě jsem neměl takový strach.“

„Richarde,“ okřikla ho Hardingová chladně. „Seber se!“ Přešla přes místnost a vrátila baterky na regál.

„Vyjít ven bylo šílenství,“ odvětil Levine a třel si čelo. Byl promočený potem, na košili měl temné skvrny.

„Fakticky to byla tutovka,“ řekla Hardingová. Obrátila se na Thorna. „Možná jste si všiml, že jejich kůže má jistou reakční dobu. Je velice krátká ve srovnání řekněme s chobotnicí, ale přesto patrná. Předpokládala jsem, že se tihle dinosauři budou chovat stejně jako všechna zvířata, která se spoléhají na kamufláž. V podstatě to jsou lovci útočící ze zálohy. Nejsou nijak zvlášť rychlí nebo pohybliví. Dokáží stát nehybně celé hodiny v prostředí, které nepodléhá změně, takže úplně splynou s pozadím a vyčkávají, dokud neprojde kolem nějaká nic netušící potrava. Ale když se musí přizpůsobovat neustále se měnícím světelným podmínkám, vědí, že se nemohou ukrýt. Znervózní. A když znervózní dostatečně, nakonec utečou. Což je přesně to, co se stalo.“

Levine se obrátil a vztekle pohlédl na Thorna. „Všechno to byla vaše vina! Kdybyste necoural ven, jen tak na výlet…“

„Richarde,“ přerušila ho Hardingová. „Potřebujeme benzín, anebo se odsud nikdy nedostaneme. Vy se odsud nechcete dostat?“

Levine neodpověděl. Tiše zuřil.

„Tedy,“ řekl Thorne, „v tom skladišti stejně žádný benzín nebyl.“

„Haló, vy všichni,“ zvolala Sarah. „Podívejte, kdo se na nás přišel podívat!“

Blížil se k nim Arby opírající se o Kelly. Převlékl se do šatů, které objevil v prodejně: měl na sobě plavky a tričko s krátkým rukávem s nápisem „InGen – Genové inženýrství“ a pod tím „My tvoříme budoucnost.“

Arby měl monokl na oku, oteklou lícní kost a tržnou ránu na čele, kterou mu Hardingová obvázala. Nohy a ruce měl samou modřinu. Ale dokázal sám jít a vyloudit kyselý úsměv.

„Tak jak se cítíš, synku?“ zeptal se ho Thorne.

„Víte, co bych si teď přál ze všeho nejvíc?“ řekl Arby.

„Co?“ usmál se Thorne.

„Kolu,“ řekl Arby. „A hrst aspirinu.“

Sarah se sehnula nad Malcolmem. Tiše si pobrukoval a hleděl do stropu. „Jak se daří Arbymu?“ zeptal se.

„Bude v pořádku.“

„Nepotřebuje morfin?“

„Ne, myslím, že ne.“

„To je dobře,“ řekl Malcolm. Natáhl ruku a začal si soukat rukáv vzhůru.

Thorne vymetl z mikrovlnné trouby hnízdo a ohřál plechovku dušeného hovězího. Našel balíček papírových talířů pomalovaných motivy svátku Všech svatých – maskami z dýně a netopýry – na rozdělil na ně jídlo. Obě děti hladově hltaly.

Podal talíř Sarah, pak se obrátil na Levina. „A co vy?“

Levine se díval z okna. „Ne.“

Thorne pokrčil rameny.

Přišel Arby, držel prázdný talíř. „Nezbylo ještě?“

„Jistě,“ řekl Thorne. Podal mu svůj vlastní talíř.

Levine poodešel a přisedl si k Malcolmovi. „No, přinejmenším jsme měli pravdu v jednom,“ řekl. „Tenhle ostrov je skutečný ztracený svět – původní, nedotčený ekologický systém. Od začátku jsme měli pravdu.“

Malcolm se po něm podíval a zvedl hlavu. „Děláš si srandu?“ řekl. „A co všichni ti zdechlí apatosauři?“

„O tom jsem přemýšlel,“ přiznal Levine. „Zabili je raptoři, naprosto zjevně. A raptoři je pak…“

„Raptoři že udělali co?“ řekl Malcolm. „Přitáhli si je do hnízdiště? Každé z těch zvířat váží padesát tun, Richarde. Ani sto raptorů by je neutáhlo. Ne, ne.“ Zasténal. „Ty zdechliny tam musela spláchnout řeka, do toho ohybu, kde je pak vyplavila na břeh. Raptoři si udělali hnízdo přímo u skvělého zdroje potravy – u mrtvých apatosaurů.“

„No, možná…“

„Jenže proč je tu tolik mrtvých apatosaurů, Richarde? Proč se žádné z těch zvířat nedožije dospělosti? A proč je na ostrově tolik dravců?“

„Samozřejmě, potřebujeme ještě další informace…“ začal Levine.

„Ne, nepotřebujeme,“ přerušil ho Malcolm. „Copak jsi neprocházel laboratoří? Odpověď už přece známe.“

„A jakou?“ zeptal se Levine podrážděně.

„Priony,“ řekl Malcolm a zavřel oči.

Levine se zamračil. „Co to jsou priony?“

Malcolm zasténal.

„Iane,“ naléhal Levine. „Co to jsou priony?“

„Jdi pryč!“ řekl Malcolm a odehnal ho mávnutím ruky.

Arby se stočil do kouta a neměl daleko od spánku. Thorne svinul jedno z triček a dal je chlapci pod hlavu. Arby cosi zamumlal a usmál se.

V několika okamžicích začal pochrupovat.

Thorne se zvedl a přešel k Sarah, která postávala u okna. Venku se obloha nad stromy začínala rozjasňovat a vybarvovala se světle modře.

„Kolik času nám zbývá?“ zeptala se.

Thorne pohlédl na hodinky. „Asi tak hodina.“

Začala přecházet sem a tam. „Musíme někde získat benzín,“ řekla. „Když budeme mít benzín, můžeme odjet džípem na heliport.“

„Jenže tady žádný benzín není,“ namítl Thorne.

„Musí tu přece někde být.“ Stále přecházela. „Vyzkoušel jste pumpu…“

„Ano. Tam není ani kapka.“

„A co uvnitř v laboratořích?“

„Myslím, že ne.“

„Kde jinde? A co trajler?“

Thorne zavrtěl hlavou. „Tohle je jenom vlečňák. Vlastní generátor a nádrže na benzín měl ten druhý. Jenže spadl ze skály.“

„Třeba nádrže při pádu nepopraskaly. A pořád ještě máme motocykl. Možná bych tam měla zajet a…“

„Sarah,“ přerušil ji.

„Za pokus to stojí.“

„Sarah…“

Levine pronesl tiše od okna: „Hlavy vzhůru. Máme návštěvu.“

DOBRÁ MATKA

V předjitřním světle dinosauři vylezli z houštin a zamířili přímo k džípu. Bylo jich šest, velikánských hnědých zvířat. Byla čtyři a půl metru vysoká a měla podivně zakřivené čenichy připomínající kachní zobák.

„Maiasauři,“ rozpoznal Levine. „Nevěděl jsem, že tu nějací jsou.“

„Co to provádějí?“

Veliká zvířata se shromáždila kolem džípu a okamžitě jej začala rvát na kusy. Jedno odtrhlo zbytek střešní plachty. Jiné popadlo ocelovou výztuž střechy a rozkývalo vozidlo ze strany na stranu.

„Tomu nerozumím,“ řekl Levine. „Jsou to přece hadrosauři. Býložravci. Taková agresivita je pro ně naprosto atypická.“

„Hmm,“ podotkl Thorne.

Zatímco je pozorovali, maiasauři džíp převrhli. Vůz se s rachotem převrátil na bok. Jedno z dospělých zvířat zvedlo tlapu a šláplo na dvířka. Obrovská tlapa se probořila dovnitř.

Když se džíp převrátil, na zem se vysypala dvě bílá pouzdra z pěnového polystyrenu. Zdálo se, že pozornost maiasaurů se zaměřuje především na ona pouzdra. Ohryzávali polystyren a úlomky bílé pěnové hmoty pohazovali kolem. Činili se horečně, jakoby v extázi.

„Něco na zub?“ komentoval Levine. „Nějaká dinosauří pochoutka? Co?“

Pak se z jednoho pouzdra odtrhlo víko a všichni uvnitř spatřili prasklé vejce. Z vejce vyčuhoval kousek vrásčité kůže. Maiasauři okamžitě přibrzdili. Jejich pohyby se nyní staly opatrné, jemné. Troubili a vrčeli.

Veliká těla zvířat bránila lidem ve výhledu.

Ozval se pisklavý zvuk.

„To se mi snad zdá,“ řekl Levine.

Na zemi se objevilo maličké zvířátko. Tělíčko mělo světlounce hnědavé, téměř bílé. Pokoušelo se udržet na nohách, ale okamžitě upadlo. Bylo sotva třicet centimetrů dlouhé a kolem krku mělo vrásčité kožní záhyby. V několika okamžicích se vedle něj potácelo druhé.

Hardingová si povzdechla.

Jeden z maiasaurů zvolna sklonil obrovskou hlavu a jemně nabral mládě širokým pyskem. Zvedl hlavu a tlamu držel otevřenou. Mládě sedělo klidně na jazyku dospělého zvířete, a jak se zvedalo vysoko do vzduchu, rozhlíželo se kolem maličkou hlavičkou.

Druhé mládě také zvedli nahoru. Dospělí ještě okamžik kroužili kolem, jako by si nebyli jistí, zda svou práci v pořádku dokončili. Pak zvířata hlasitě zahoukala a všechna se vydala pryč.

Zanechala za sebou zdemolované, rozdupané auto.

„Hádám,“ řekl Thorne, „že problémy s benzínem už nemáme.“

„Myslím, že ne,“ souhlasila Sarah.

Thorne si prohlížel trosky džípu a vrtěl hlavou. „Je to horší než po čelním nárazu,“ komentoval. „Ten vůz vypadá, jak by prošel lisem. Nebyl prostě stavěný na takové zacházení.“

Levine si odfrkl. „Konstruktéři v Detroitu sotva očekávali, že se po něm projde pětitunové zvíře.“

„Víte,“ řekl Thorne. „Docela bych chtěl vidět, jak by po něčem takovém vypadalo naše auto.“

„Myslíte proto, že jste ho vyztužili?“

„Ano,“ přitakal Thorne. „Fakticky jsme ho postavili tak, aby sneslo fantastické tlaky. Prohnali jsme to počítačovými programy, přidali karbonové mřížkové výztuže, celé…“

„Počkat,“ skočila mu do řeči Hardingová, která se odvrátila od okna. „O čem to mluvíte?“

„O tom druhém autu,“ řekl Thorne.

„O jakém druhém autu?“

„O tom, co jsme sem přivezli,“ vysvětlil. „O Exploreru.“

„Jasně!“ řekla náhle vzrušeně. „Existuje přece ještě jedno auto! Úplně jsem zapomněla! Explorer!“

„No, to už je ovšem jen historie,“ podotkl Thorne. „Včera v noci, když jsem se vracel k trajleru, zkratoval. Projel jsem louží a vůz zkratoval.“

„Tak? A nedalo by se třeba…“

„Ne,“ Thorne zavrtěl hlavou. „Takhle veliký zkrat vyhodí regulátor napětí. Je to elektrické auto. Je po něm.“

„Překvapuje mě, že nemáte pro takový případ jističe.“

„No, dříve jsme je tam nemontovali, ale na tomhle posledním modelu…“ Hlas mu selhal. Zavrtěl hlavou. „Nemůžu tomu uvěřit.“

„To auto má jističe?“

„Ano. Eddie je tam na poslední chvíli namontoval.“

„Takže by se dalo uvést do provozu?“

„Ano, pravděpodobně dalo, kdybyste znovu spustila jističe.“

„Kde je?“ řekla. Zamířila k motocyklu.

„Nechal jsem ho na postranní cestě, která klesá z hřebenové silnice dolů k posezu. Ale Sarah…“

„Je to naše poslední naděje,“ řekla. Nasadila si na hlavu sluchátka, mikrofon si narovnala před ústa a vytlačila motocykl ze dveří. „Udržujte se mnou spojení,“ požádala. „Pojedu najít to auto.“

Sledovali ji z oken. Ve světle časného jitra naskočila na motocykl a prudce vyrazila nahoru do kopce.

Levine pozoroval, jak odjíždí. „Co si myslíte, jaké má šance?“

Thorne jen zavrtěl hlavou.

V rádiu zapraskalo. „Doktore?“

Thorne zvedl mikrofon. „Ano, Sarah.“

„Vyjíždím teď na vrcholek kopce. Vidím… je jich šest.“

„Raptorů?“

„Jo. Jsou… ehm. Poslechněte. Pojedu raději jinou cestou. Vidím…“

V rádiu zapraskalo.

„Sarah?“ Spojení se přerušilo.

„…cosi jako zvířecí stezku… tady… myslím, že to bude…“

„Sarah,“ řekl Thorne. „Ztrácím spojení.“

„…lepší. Takže mi… držte palce.“

V rádiu slyšeli rachocení motorky. Pak zaslechli ještě jiný zvuk, což mohlo být vrčení nějakého zvířete stejně jako poruchy v příjmu. Thorne se naklonil kupředu a přidržel si sluchátko těsně u ucha. Pak v něm náhle cvaklo a nastalo ticho.

„Sarah?“ zavolal.

Žádná odpověď.

„Možná, že to vypnula,“ navrhl Levine.

Thorne zavrtěl hlavou. „Sarah?“

Nic.

Vyčkávali.

Nic.

„K čertu!“ zasakroval Thorne.

Čas se vlekl. Levine postával u okna a hleděl ven. Kelly pobrekávala v koutku. Arby ležel vedle Malcolma a tvrdě spal. A Malcolm si cosi nemelodicky pobrukoval.

Thorne seděl na podlaze uprostřed místnosti a opíral se zády o pult s pokladnou. Každou chvíli zvedal rádio a pokoušel se dovolat Sarah, ale nikdy nedostal odpověď. Vyzkoušel všech šest kanálů. Na žádném z nich se neozývala.

Nakonec se přestal snažit.

V rádiu zapraskalo. „…zatracený krám! Nikdy nic pořádně nefunguje!“ Zavrčení. „Nemůžu přijít na to, jak se taková… věc… sakra!“

Levine se na opačné straně místnosti napřímil.

Thorne popadl rádio. „Sarah? Sarah?“

„Konečně!“ řekla, přerušovalo ji praskání. „Kde jste k čertu vězel, doktore?“

„Jste v pořádku?“

„Samozřejmě že jsem v pořádku.“

„Máte nějakou poruchu na rádiu. Ztrácíte se z příjmu.“

„Jo? A co mám dělat?“

„Pokuste se šroubovákem přitáhnout kryt na bateriích. Pravděpodobně se uvolnil.“

„Ne. Myslím, co mám dělat s tím autem?“

„Cože?“ podivil se Thorne.

„Jsem u toho auta, doktore. Jsem tady. Co mám dělat?“

Levine pohlédl na hodinky. „Dvacet minut do příletu helikoptéry,“ řekl. „Víte, mohla byste to ještě tak akorát stihnout.“

DODGSON

Dodgson procitl na podlaze betonového stavení, celé tělo měl ztuhlé a bolavé. Zvedl se na nohy a vyhlédl z okna. Na světle modré obloze spatřil rudé šmouhy. Otevřel dveře budovy a vyšel ven.

Trpěl strašnou žízní a byl celý rozlámaný. Vydal se na cestu, pod baldachýn stromů. Džungle kolem něj byla za časného jitra tichá. Potřeboval vodu. Vodu potřeboval víc než cokoli jiného na světě. Kdesi po své levici zaslechl tiché bublání potůčku. Zamířil tím směrem a hned se vlekl rychleji.

Přes koruny stromů viděl, jak se obloha rozjasňuje. Věděl, že Malcolm a jeho parta jsou ještě stále zde. Musí mít nějaký plán, jak se z tohohle ostrova dostat. Jestli mohli oni, může on taky.

Přešel nevysoký kopec a pohlédl dolů do strže, jíž protékal potok. Vypadal čistý. Spěšně se spustil dolů a cestou uvažoval, jestli opravdu není znečistěný. Nakonec si řekl, že se na to vykašle. Těsně předtím, než k potoku dorazil, zakopl o šlahoun divoké révy, upadl a zasakroval.

Vydrápal se na nohy a rozhlédl se. Spatřil, že to, přes co upadl, nebyl šlahoun révy.

Byl to popruh zeleného batohu.

Dodgson za popruh zatáhl a celý batoh vyklouzl z houští. Byl rozervaný na cucky a pokrytý zaschlou krví. Jak za něj zatáhl, mezi kapradiny se začal sypat jeho obsah. Všude bzučely mouchy. Ale Dodgson viděl fotoaparát, kovovou krabici na potraviny a plastikovou láhev na vodu. Rychle prohlédl okolní kapradiny. Avšak mnoho jiného už nenalezl, kromě několika rozteklých čokoládových tyčinek.

Dodgson se napil vody a pak si uvědomil, že má strašlivý hlad. Trhnutím otevřel kovovou krabici v naději, že tam najde něco slušného k snědku. Jenže krabice žádné jídlo neobsahovala. Byla vystlaná těsněním z pěnové hmoty.

A uprostřed těsnění byla vysílačka.

S cvaknutím ji zapjal. Kontrolka napětí ostře zazářila. Přepínal z jednoho kanálu na druhý, ale všude slyšel jen praskání statické elektřiny.

Pak se ozval mužský hlas: „Sarah? Tady je Thorne. Sarah?“

Po chvilce odpověděl ženský hlas. „Doktore? Slyšíte mě? Říkala jsem, že už jsem u auta.“

Dodgson se zaposlouchal a usmál se.

Takže tu bylo auto.

Thorne v prodejně si přidržoval rádio u ucha. „Fajn,“ řekl. „Sarah? Poslouchejte dobře. Nastupte do auta a udělejte přesně to, co vám řeknu.“

„Bezva, fajn,“ souhlasila. „Ale nejdřív mi něco povězte. Je tam Levine?“

„Je tady.“

V rádiu zapraskalo. „Zeptejte se ho, jestli hrozí nějaké nebezpečí od zeleného dinosaura asi metr dvacet vysokého, který má takové vypouklé čelo.“

Levine přikývl. „Řekněte, že ano. Říká se jim pachycephalosauři.“

„Říká, že ano,“ opakoval Thorne. „Jsou to cephalocosi a měla byste být opatrná. Proč?“

„Protože jich je tady asi padesát, všude kolem auta.“

EXPLORER

Explorer se usadil uprostřed zastíněného a potemnělého úseku cesty, zakrytého převislými stromy. Auto se zastavilo ihned za proláklinou, kde se předchozího večera bezpochyby nacházela velikánská louže. Nyní se louže proměnila v bahniště, díky přibližně tuctu zvířat, která v něm ležela, cákala, pila a povalovala se na okrajích. Byli to zelení dinosauři s vypouklinami na hlavách, které už několik minut pozorovala, a pokoušela se rozhodnout, jak si má počínat dál. Protože zvířata nebyla jen v okolí bahniště, ale nacházela se i přímo před autem a všude kolem.

Sledovala pachycephalosaury s nepříjemnými pocity. Hardingová strávila spoustu času v terénu mezi divokými zvířaty, ale obvykle se zvířaty, která dobře znala. Z mnoha zkušeností dobře věděla, do jaké vzdálenosti se k nim může přiblížit, a za jakých okolností. Kdyby tohle bylo stádo pakoňů hřivnatých, vešla by mezi ně bez zaváhání. Kdyby stála před stádem amerických bizonů, byla by opatrná, ale stejně by se tam odvážila. Ale kdyby měla před sebou stádo afrických buvolů, nepřiblížila by se ani na krok.

Přitiskla si mikrofon na ústa a zeptala se: „Kolik nám zbývá času?“

„Dvacet minut.“

„Takže bych se do toho měla už raději pustit,“ řekla. „Máte nějaký nápad?“

Nastala odmlka. Poruchy zapraskaly.

„Levine říká, že o těchhle zvířatech nikdo nic neví, Sarah.“

„To potěší.“

„Levine říká, že se nikdy nenašla kompletní kostra. Takže o jejich chování se můžeme jenom dohadovat, kromě toho, že jsou pravděpodobně agresivní.“

„Čím dál líp,“ komentovala.

Prohlížela si postavení auta vzhledem k převislým stromům. Bylo to stinné místečko, ve světle časného jitra tiché a mírumilovné.

V rádiu zapraskalo. „Levine říká, že byste se mohla pokusit pomalu vejít mezi ně a sledovat, jestli vás stádo nechá projít. Ale nedělat žádné prudké pohyby, žádná prudká gesta.“

Dívala se na zvířata a pomyslela si: Tahle vypouklá čela přece nemají jen tak pronic zanic.

„Ne, díky,“ odpověděla. „Zkusím něco jiného.“

„Co?“

Levine se v samoobsluze zeptal: „Co říkala?“

„Povídala, že zkusí něco jiného.“

„Jako co?“ řekl Levine. Přešel k oknu a vyhlédl ven. Obloha se rozjasňovala. Zamračil se. Tady se skrývá něco podivného, uvažoval. Něco, co sice měl uložené kdesi v zapadlém koutečku mozku, ale nikdy o tom dosud nepřemýšlel.

Týkalo se to čehosi spjatého s denním světlem…

A územím.

Území…

Levine znovu vzhlédl k obloze a pokusil si složit všechno dohromady. Jaký to znamená rozdíl, že se rozednívá? Zavrtěl hlavou a myšlenku na okamžik zaplašil. „Jak dlouho trvá, než se znovu zapnou jističe?“

„Jenom minutu či dvě,“ odvětil Thorne.

„Pak by ještě pořád byl čas,“ mínil Levine.

Z rádia se ozvalo syčení poruch a pak zaslechli Hardingovou, jak říká: „Fajn, jsem nad autem.“

„Kde jste?“

„Jsem nad autem,“ opakovala. „Na stromě.“

Hardingová se sunula po větvi směrem od kmene a cítila, jak se pod ní sklání. Větev se zdála ohebná. Lezla teď tři metry nad autem a klesala dolů. Zezdola po ní sice vzhlédlo jen několik málo zvířat, avšak stádo se celkově zdálo nepokojné. Zvířata válející se v bahně povstala, začala se otáčet a kroužit kolem dokola. Viděla, že dinosauři nervózně švihají ocasy sem a tam.

Posunula se dál a větev se ohnula ještě více. Po nočním lijáku byla kluzká. Pokusila se odhadnout svou pozici nad autem. Je to docela dobré, pomyslela si.

Náhle jedno ze zvířat zaútočilo na kmen stromu, na který vyšplhala, a tvrdě do něj trklo čelem. Náraz byl překvapivě silný. Strom se celý zatřásl, její větev sebou švihla nahoru a dolů a Sarah se musela držet zuby nehty.

Průser, pomyslela si.

Větev se vymrštila vzhůru, znovu klesla a pak už se Sarah vysmekla z rukou. Dlaně jí sklouzly po vlhké kůře a po listí a zřítila se dolů. V posledním okamžiku si všimla, že dopadne úplně mimo auto. Pak se tvrdě rozplácla na rozbahněné zemi.

Přímo uprostřed zvířat.

Rádio zapraskalo. „Sarah?“ řekl Thorne.

Žádná odpověď nepřišla.

„Co provádí teď?“ Levine začal nervózně přecházet. „Kéž bychom mohli sledovat, co dělá.“

Kelly v rohu místnosti procitla a protřela si oči. „Tak proč nepoužijete video?“

„Jaké video?“ zeptal se Thorne.

Kelly ukázala na klávesnici pokladny. „To je přece počítač.“

„Počítač?“

„Jo. Aspoň si myslím.“

Kelly usedla na židli u pokladny a zívla. Vypadalo to jako hloupý terminál, což znamenalo, že pravděpodobně má jen omezený přístup, ale stejně stálo za to se o něco pokusit. Zapjala jej. Nic se nestalo. Zacvakala sírovým spínačem sem tam. Nic.

Z pocitu marnosti natáhla nohu a kopla do kabelu pod stolem. Sehnula se a uviděla, že terminál je odpojený od sítě. Takže zastrčila kabel do zástrčky.

Obrazovka se rozzářila a objevilo se na ní jedno jediné slovo:

LOGIN:

Věděla, že aby mohla pokračovat dál, potřebuje znát heslo. Věděl je Arby. Ohlédla se a uviděla, že pořád ještě spí. Nechtěla ho budit. Vzpomněla si, že je napsal na kousek papíru a zastrčil si ho do kapsy. Možná že jej má ještě stále v šatech, napadlo ji. Přešla přes místnost, našla kupku jeho mokrých, zablácených šatů a začala mu převracet kapsy. Našla jeho peněženku, klíče od domu a ještě další věci. Konečně v jeho zadní kapse nalezla také útržek papíru. Byl promočený a postříkaný od bláta. Inkoust se rozpil, ale Kelly ještě stále dokázala přečíst, co na něm bylo napsáno:

VIG/&#849/

Kelly uchopila papír a vrátila se k počítači. Pečlivě opsala všechny znaky a stiskla return. Obrazovka se vyčistila a pak se na ní objevilo něco nového. Překvapilo ji to. Lišilo se to od toho, co viděla předtím v trajleru.

Byla v systému. Jenže celá tahle věc vypadala odlišně. Možná proto, že není napojená na radiosíť, pomyslela si. Musela se nalogovat přímo na systém laboratoří. Byla tady propracovanější grafika, protože terminál byl připojený kabelem. Možná že tu dokonce měli optická vlákna.

Levine na druhém konci místnosti řekl: „Kelly? Tak co je?“

„Pracuje se na tom,“ odvětila.

Opatrně začala psát. Na obrazovce se rychle objevily řady ikon, jedna vedle druhé.

Chápala, že se dívá na jakési grafické rozhraní, avšak význam obrázků jí nebyl jasný a žádné vysvětlení tu nikde nebylo. Lidé, kteří tenhle systém používali, byli vyškolení, aby věděli, co jaký obrázek znamená. Jenže Kelly to netušila. Chtěla se dostat na systém videa, avšak tady žádný obrázek ničím nepřipomínal, že by se mohlo jednat o video. Postupovala pomocí kurzoru a lámala si hlavu, co má podniknout dál.

Rozhodla se, že bude prostě hádat. Vybrala si ikonu ve tvaru kára vlevo dole a odklikla ji.

„Ach,“ uniklo jí znepokojeně.

Levine vzhlédl. „Něco se stalo?“

„Nic,“ odpověděla. „Všechno v pořádku.“ Rychle odklikla záhlaví a dostala se nazpět do hlavního menu. Tentokrát zkusila jednu z trojúhelníkových ikon.

Obrázek na monitoru se proměnil:

A mám to! pomyslela si. Obrázek okamžitě zmizel a přes monitor začaly přebíhat záběry jednotlivých videokamer z terénu. Na malém monitoru pokladny byly obrázky maličké, ale nyní byla v oblasti, kde se vyznala, a s použitím kurzoru se rychle pohybovala a obraz upravovala.

„Co to vlastně hledáte?“ zeptala se.

„Explorer,“ odvětil Thorne.

Odklikla na obrazovku. Záběr se zvětšil. „Mám ho,“ oznámila.

„Fakt?“ ozval se Levine překvapeně.

Kelly na něj pohlédla a potvrdila: „Jo, mám.“

Oba dva muži k ní přistoupili a přes rameno jí hleděli na obrazovku. Viděli Explorer, na cestě překryté korunami stromů. Viděli pachycephalosaury, spoustu pachycephalosaurů pobíhajících kolem auta. Zvířata trkala do pneumatik a do předního nárazníku.

Ale nikde neviděli Sarah.

„Kde je?“ podivil se Thorne.

Sarah Hardingová byla pod autem, ležela tváří přímo v bahně. Když spadla ze stromu, zalezla sem – bylo to jediné místo, kde se dalo ukrýt – a nyní hleděla na nohy zvířatům, která kroužila kolem ní.

„Doktore?“ zavolala. „Jste tam? Doktore? Doktore!“ Jenže to zatracené rádio už zase nefungovalo. Pachycephalosauři dupali a pofrkávali a pokoušeli se dostat pod auto, na ni.

Rozpomněla se, že Thorne říkal cosi o utažení krytu baterií. Sáhla dozadu po krabičce, našla ji a vší silou kryt utáhla.

Ve sluchátcích jí okamžitě začaly praskat poruchy.

„Doktore!“ zavolala.

„Kde jste?“ ozval se Thorne.

„Pod autem.“

„Proč? Už jste se o to pokusila?“

„Pokusila o co?“

„Spustit elektriku. Nastartovat auto.“

„Ne,“ odvětila. „Nepokusila jsem se spustit nic, spadla jsem.“

„No, když už jste tam dole, můžete zkontrolovat jističe,“ poradil jí Thorne.

„Jističe jsou pod autem?“

„Některé. Podívejte se k předním kolům.“

Švihla sebou a sklouzla blátem. „Dobře. Dívám se.“

„Hned za předním nárazníkem je krabička. Hodně vlevo.“

„Vidím ji.“

„Dokážete ji otevřít?“

„Myslím, že ano.“ Připlazila se kupředu a zatáhla za západku. Víčko odpadlo. Dívala se na tři černé přepínače. „Vidím tři přepínače a všechny směřují nahoru.“

„Nahoru?“

„Směrem k předku auta.“

„Hmmm,“ odvětil Thorne. „Z toho nejsem moudrý. Dokážete přečíst, co je tam napsáno?“

„Ano. ,15 VV‘ a pak ,02 R‘.“

„Jasně,“ řekl. „To vysvětluje všechno.“

„Co?“

„Krabice je namontovaná obráceně. Přehoďte všechny přepínače na opačnou stranu. Jste suchá?“

„Ne, doktore. Jsem mokrá jako myš a válím se v nějakém zatraceném bahně.“

„Dobře, tak použijte rukáv nebo něco.“

Hardingová se přitáhla kupředu a připlazila se k nárazníku. Nejbližší pachycephalosaurus odfrkl a trkl do něj. Zvířata se sklonila k zemi a zkroutila krky, jak se na ni snažila dostat. „Děsně jim smrdí z huby,“ řekla.

„Opakujte ještě jednou?“

„To nic.“ Přehodila přepínače, jeden po druhém. Zaslechla hučení, z auta nad svou hlavou. „Fajn. Hotovo. Auto vydává nějaké zvuky.“

„To je dobře,“ řekl Thorne.

„Co mám udělat teď?“

„Nic. Raději vyčkejte.“

Ležela na zádech v bahně a pozorovala nohy pachycephalosaurů. Pohybovaly se, dupaly všude kolem ní.

„Kolik zbývá času?“

„Asi deset minut.“

„No, drží mě pěkně tady dole, doktore.“

„Já vím.“

Prohlížela si zvířata. Kroužila všude kolem auta. Jestli se vůbec něco změnilo, pak se zdála ještě vydrážděnější a ještě rozrušenější než předtím. Dupala nohama a netrpělivě nabírala vzduch. Proč jsou tak rozčilená, lámala si hlavu. A pak, náhle, se všechna dala dunivě na úprk. Pachycephalosauři se hnali směrem k předku auta a dál, po cestě pryč. Sarah změnila polohu, aby mohla sledovat, jak utíkají.

Nastalo ticho.

„Doktore?“ řekla.

„Jo.“

„Proč utekli?“

„Zůstaňte pod autem,“ řekl Thorne.

„Doktore?“

„Nemluvte.“ Rádio se s cvaknutím vypnulo.

Vyčkávala, aniž si byla jistá, co se vlastně děje. V Thornově hlase zaslechla napětí. Nechápala proč. Najednou však zaslechla tiché šouravé zvuky, a když se podívala tím směrem, spatřila dvě nohy stojící u řidičových dvířek.

Dvě nohy v zablácených botách.

V mužských botách.

Hardingová se zamračila. Ty boty poznávala. Poznávala i khaki kalhoty, ačkoli teď byly zacákané koláči bahna.

Byl to Dodgson.

Mužovy boty se obrátily přímo k dvířkům. Zaslechla, jak cvakla klička.

Dodgson nastupoval do auta.

Hardingová zareagovala tak rychle, že si to ani neuvědomila. Zavrčela, švihla sebou, vystrčila obě ruce, uchopila nohy za kotníky a vší silou zatáhla. Dodgson upadl a vyrazil přitom překvapený výkřik. Přistál na zadku a obrátil se, tvář měl temnou a vzteklou.

Uviděl ji a zamračil se ještě víc. „Ale do prdele,“ řekl. „Myslel jsem, že už jsem s vámi skoncoval na tom člunu.“

Hardingová zrudla vzteky a začala se hrabat zpod auta. Dodgson se zvedl na kolena, když byla venku sotva napůl, ale v tom okamžiku ucítila, že země se začíná třást. A okamžitě pochopila proč. Viděla Dodgsona, jak se ohlédl přes rameno a rozplácl se na zemi. Spěšně se začal cpát pod auto vedle ní.

Obrátila se v bahně a podívala se po délce auta. A uviděla tyrannosaura, jak se k nim blíží po cestě. Při každém jeho kroku se země zachvěla. Dodgson se nyní plazil doprostřed auta a tlačil se na ni, ale nevěnovala mu pozornost. Pozorovala obrovské nohy se zužujícími se drápy, jak dupou podél auta. Pak se zastavily. Každá noha byla skoro metr veliká.

Slyšela, jak tyrannosaurus zavrčel. Pohlédla na Dodgsona. Oči měl rozšířené hrůzou. Tyrannosaurus zůstal stát u auta. Veliká noha se pohnula. Slyšela, jak zvíře kdesi nahoře čenichá. Pak znovu zavrčelo a hlava klesla dolů. Spodní čelist se dotkla země. Oči neviděla, pouze spodní čelist. Tyrannosaurus znovu začenichal, dlouze a pomalu.

Cítil je.

Dodgson vedle ní se nezvladatelně třásl. Hardingová však byla podivně klidná. Věděla, co musí udělat. Rychle se přesunula a převrátila se tak, aby měla hlavu a ramena zapřená o zadní kolo auta. Dodgson se obrátil, aby se na ni podíval, právě v okamžiku, kdy mu začala odtlačovat lýtka. Vystrkovala je zpod auta ven.

Zděšený Dodgson se s ní pustil do boje a pokusil se zasunout zpět, avšak její pozice byla mnohem pevnější. Dodgsonovy boty se kousek po kousku vynořovaly ven do chladného jitřního světla. Pak lýtka. Tlačila s takovým vzepětím, až sténala námahou, a sebrala všechny síly.

Dodgson řekl fistulí: „Co to k čertu děláte?“

Slyšela, jak tyrannosaurus zavrčel. Viděla, jak se velikánská noha pohnula.

„Nechte toho!“ vykřikl Dodgson. „Zbláznila jste se? Nechte toho!“

Jenže Hardingová nepolevila. Zabořila mu nohu do ramena a tlačila s ještě větším úsilím. Dodgson se jí ještě okamžik vzpíral, ale pak jeho tělo povolilo a Hardingová uviděla, že tyrannosaurus svírá jeho nohy v zubech a vytahuje Dodgsona zpod auta ven.

Dodgson se jí zachytil za botu a pokusil se jí udržet, vytáhnout ji ven s sebou. Našla si botou jeho tvář a vší silou ho kopla. Sevření povolilo. Klouzal od ní pryč.

Viděla jeho zděšenou tvář, úplně popelavou, otevřená ústa. Nevydal ani hlásku. Viděla jeho prsty, jak se zarývají do země a zanechávají po sobě brázdy. A pak jeho tělo vyjelo ven úplně. Všechno se odehrávalo v podivném tichu. Viděla, jak se Dodgson obrací na záda a zvedá pohled vzhůru. Viděla, jak na něj dopadá stín tyrannosaura. Viděla, jak došlápla velikánská noha, a viděla rozevřenou tlamu. A slyšela, jak Dodgson začal řvát, když se tlama kolem něj sevřela a zvedla ho do výšky.

Dodgson cítil, jak se zvedá do vzduchu, šest metrů nad zem, a celou dobu neustával v křiku. Věděl, že zvíře může každým okamžikem stisknout zuby a že bude po něm. Jenže čelisti se nesevřely. Dodgson cítil v bocích bodavou bolest, avšak čelisti zůstávaly otevřené.

Dodgson cítil, že ho zvíře odnáší nazpět do džungle, a nepřestával křičet. Vysoké větve ho šlehaly do tváře. Cítil horký dech zvířete, který ho ovíval z nozder. Na hrudník mu kapaly sliny. Myslel si, že zemře už jenom samou hrůzou.

Avšak čelisti se stále nezavíraly.

Uvnitř samoobsluhy sledovali na malém monitoru, jak si tyrannosaurus odnáší Dodgsona v tlamě. V rádiu slyšeli tiché, vzdálené výkřiky.

„Vidíte?“ řekl Malcolm. „Bůh existuje.“

Levine se zamračil. „Ten rex ho nezabil.“ Ukázal na obrazovku. „Podívejte, tady, vidíte, že pořád ještě mává rukama? Proč ho nezabil?“

Sarah Hardingová čekala tak dlouho, dokud křik neutichl. Vydrápala se zpod auta a v jitřním světle se postavila na nohy. Otevřela dvířka a nasedla za volant. Klíček byl v zapalování. Uchopila jej do zablácených prstů. Otočila jím.

Ozvalo se zabafání a pak tiché předení. Na palubní desce se rozsvítila spousta světélek. Pak se rozhostilo ticho. Pojede to auto? Otočila volantem, šel hladce. Posilovač řízení fungoval.

„Doktore?“

„Ano, Sarah.“

„Auto je v pořádku. Jedu zpátky.“

„Dobře,“ řekl. „Pospěšte si.“

Zapjala pohon a cítila, jak převody zabraly. Auto bylo nezvykle tiché, téměř nehlučné. A proto také mohla zaslechnout tichý hukot vzdáleného vrtulníku.

ROZEDNĚNÍ

Projížděla pod hustým baldachýnem stromů, mířila k sídlišti. Slyšela, jak hluk helikoptéry nabývá na intenzitě. Pak jí najednou řvala nad hlavou, skrytá korunami stromů. Sarah měla spuštěné okénko a naslouchala. Zdálo se, že vrtulník přelétá napravo, směrem k jihu.

V rádiu cvaklo. „Sarah?“

„Ano, doktore.“

„Poslechněte: s vrtulníkem nemáme spojení.“

„Dobře,“ řekla. Pochopila, co má udělat. „Kde je ta přistávací plocha?“

„Na jihu. Asi patnáct set metrů. Je tam mýtina. Jeďte po hřebenové silnici.“

Dorazila nahoru do míst, kde se cesta rozdvojovala. Viděla, že hřebenová silnice míří vpravo. „Dobře,“ souhlasila. „Jedu tam.“

„Řekněte jim, ať na nás počkají,“ žádal Thorne. „Pak se vraťte a odvezte nás.“

„Všichni jsou v pořádku?“ zeptala se.

„Ano, všichni,“ potvrdil Thorne.

Zamířila po silničce a zaslechla, že se zvuk helikoptéry proměňuje. Uvědomila si, že už určitě přistává. Rotory se otáčely dál, vrčely v hluboké tónině, což znamenalo, že pilot nechce vypínat motor.

Silnice zatáčela vlevo. Hluk vrtulníku přešel v přidušené dunění. Přidala plyn, jela rychle, auto se v zatáčkách naklánělo. Silnička byla po nočním lijáku ještě stále mokrá. Prach se za ní nezvedal. Nikdo nemohl podle žádného náznaku poznat, že tudy projíždí.

„Doktore? Jak dlouho budou čekat?“

„To nevím,“ odpověděl Thorne v rádiu. „Už je vidíte?“

„Ještě ne,“ řekla.

Levine vyhlížel z okna. Mezi korunami stromů pozoroval rozjasňující se oblohu. Načervenalé šmouhy už zmizely. Nyní byla všude stejně jasně modrá. Definitivně nastalo rozednění.

Rozednění…

A pak se mu rázem všechno složilo dohromady. Když mu to došlo, úplně ho zamrazilo v zádech. Přešel k oknu na protější straně, obrácenému na tenisový kurt. Podíval se do míst, kde v noci lovili ti dva carnotauři. Teď byli ti tam.

Přesně tak, jak se obával.

„To je zlé,“ řekl nahlas.

„Právě je osm,“ ozval se Thorne s pohledem na hodinky.

„Jak dlouho jí to potrvá?“ zeptal se Levine.

„To nevím. Tři nebo čtyři minuty.“

„A pak zajet zpátky?“ pokračoval Levine.

„Dalších pět minut.“

„Doufám, že tak dlouho vydržíme.“ Levine se nešťastně mračil.

„Proč?“ podivil se Thorne. „Nic nám přece neschází.“

„Během několika minut,“ řekl Levine, „tahle místa zasáhnou přímé sluneční paprsky.“

„No a co?“ podivil se Thorne.

V rádiu zarachtalo. „Doktore,“ ozvala se Sarah. „Už ji vidím. Vidím tu helikoptéru.“

Sarah projela poslední zatáčkou a po své levici spatřila přistávací plochu pro vrtulník. Helikoptéra už tam stála, lopatky vrtulí se točily. Sarah spatřila, že silnice se znovu rozděluje a že doleva z kopce dolů vede uzoučká cesta, míří do džungle a pak ústí na mýtinu. Zamířila po ní a klesala v několika serpentinách, které ji přinutily zpomalit. Nyní opět projížděla džunglí, pod baldachýnem stromů. Cesta se srovnala, Sarah se stříkáním projela úzkým potůčkem a přidala plyn.

Přímo před ní zela v baldachýnu stromů mezera, jíž viděla na mýtinu zalitou sluncem. Viděla také vrtulník. Jeho rotory se začínaly roztáčet rychleji – odlétal! Za sklem bubliny viděla pilota s brýlemi proti slunci. Podíval se na hodinky, zavrtěl hlavou směrem ke kopilotovi a pak začal stroj zvedat.

Sarah zatroubila na houkačku a bláznivě se vyřítila kupředu. Věděla ovšem, že ji nemohou slyšet. Auto drkotalo a poskakovalo na výmolech.

„Co je? Sarah! Co se děje?“

Hnala se vpřed, vykláněla se z okénka a křičela: „Počkejte! Počkejte!“

Jenže helikoptéra už stoupala vzduchem a zvedla se tak, že jí zmizela ze zorného úhlu. Zvuk začal utichat. Když se konečně s autem vyřítila z džungle na mýtinu, viděla vrtulník, jak už míří nad moře a ztrácí se za skalnatým okrajem ostrova.

A pak najednou byl pryč.

„Zachovejme klid,“ řekl Levine, zatímco přecházel těsnou místností. „Řekněte jí, ať se okamžitě vrátí. A zachovejme klid.“ Zdálo se, že mluví sám k sobě. Přecházel od jedné stěny k druhé a pěstí bušil do dřevěného obložení. Nešťastně zavrtěl hlavou. „Jenom jí řekněte, ať si pospíší. Myslíte, že by se mohla vrátit za pět minut?“

„Ano,“ přitakal Thorne. „Proč? Co se děje, Richarde?“

Levine ukázal z okna. „Rozednění,“ odvětil. „Jsme tu uvězněni za rozednění.“

„Byli jsme tu uvěznění dokonce i v noci,“ namítl Thorne. „A zvládli jsme to.“

„Jenže za denního světla je to něco jiného,“ řekl Levine.

„Proč?“

„Protože v noci,“ vysvětlil, „je to území carnotaurů. Ostatní zvířata sem pak nechodí. V noci jsme tu taky žádné jiné zvíře neviděli. Jenže jakmile se rozední, carnotauři už se nemůžou skrývat. Ne na otevřeném prostranství, ve slunečním světle. Takže uprchnou. A pak už to tedy není jejich teritorium.“

„Což znamená?“

Levine zabloudil letmým pohledem ke Kelly sedící u počítače. Zaváhal a pak řekl: „Prostě vám na to dávám svoje slovo. Musíme se okamžitě dostat odsud.“

„Jenže kam máme jít?“

Kelly seděla u počítače a naslouchala, jak Thorne hovoří s doktorem Levinem. Prsty hladila kousek papíru, na nějž Arby napsal heslo. Cítila se strašně nervózní. Dráždil ji způsob, jakým mluvil doktor Levine. Přála si, aby se už konečně vrátila Sarah. Kdyby tu byla Sarah, hned by se cítila lépe.

Kelly netěšilo uvažovat o jejich situaci. Držela se zmužile, udržovala si bojového ducha, dokud nepřiletěla helikoptéra. Jenže helikoptéra přiletěla a hned zase odletěla. A Kelly postřehla, že žádný z mužů neřekl nic o tom, kdy by se měla ještě někdy vrátit. Možná něco věděli. Třeba že se už nevrátí nikdy.

Doktor Levine mluvil o tom, že musí prodejnu opustit. Thorne se doktora Levina ptal, kam by si tedy přál jít. Levine řekl: „Nejraději bych z tohohle ostrova okamžitě utekl, ale nevidím možnost, jak to provést. Takže navrhuju, abychom se vrátili k trajleru. Je to nyní nejbezpečnější místo.“

Zpátky k trajleru, uvažovala. Tam přece jely se Sarah, aby vysvobodily Malcolma. Kelly se do trajleru vrátit nechtěla.

Chtěla odjet domů.

Kelly napjatě hladila kousek vlhkého papíru a rovnala jej o stolek, u něhož seděla. Doktor Levine k ní přistoupil.

„Přestaň se flákat,“ řekl. „Podívej se, jestli můžeš najít Sarah.“

„Já chci jet domů,“ odpověděla Kelly.

Levine si povzdechl. „Já vím, Kelly,“ řekl. „My všichni chceme jet domů.“ A znovu začal přecházet po místnosti, kráčel rychle a nervózně.

Kelly odstrčila papír, obrátila jej a zastrčila pod klávesnici, pro případ, že by heslo ještě někdy potřebovala. Její oči přitom upoutal nějaký text na druhé straně lístku.

Znovu papír vytáhla ven.

Četla:

STANOVIŠTĚ B – LEGENDA

VÝCHODNÍ KŘÍDLO ZÁPADNÍ KŘÍDLO NÁKL. PŘíSTAV

LABORATOŘ MONTÁŽNÍ HALA VJEZD

OKRAJOVÉ ČÁSTI HLAVNÍ ZÓNA GEO TURBÍNA

PRODEJNA DĚLNICKÉ SÍDL. GEO VYTÁPĚNÍ

BENZÍNOVÁ STANICE BAZÉN/KURT MINIGOLF

OBYDLÍ ŘEDITELE BĚŽECKÁ STEZKA PLYN.VEDENÍ

BEZPEČNOSTNÍ č.l BEZPEČNOSTNÍ č.2 TEPLOVOD

ŘÍČNÍ PŘÍSTAVIŠTĚ LODĚNICE SLUNEČNÍ č.l

SILNIČ.ÚS.BAŽINA SILNIČ.ÚS.ŘEKA SILNIČ.ÚS.HŘEBEN

HORSKÁ VYHL.CESTA SILNIČ.ÚS.ÚTES VÝBĚHY

Okamžitě si uvědomila, co to je: text z obrazovky v Levinově bytě. Z noci, kdy Arby obnovoval soubory v počítači. Připadlo jí, jako kdyby se to všechno stalo před milionem roků, v jiném životě. Ale ve skutečnosti to bylo jenom… cože? Před dvěma dny.

Vzpomínala si, jak byl Arby pyšný, že se mu podařilo údaje obnovit. Vzpomínala si, jak se všichni snažili pochopit, co tenhle přehled znamená. Nyní samozřejmě všechny tyhle názvy nesly přesný význam. Všechno to byla skutečná místa: laboratoře, dělnické sídliště, prodejna, benzínová stanice…

Upřeně se zahleděla na lístek.

To si snad děláte legraci, pomyslela si.

„Pane doktore,“ oslovila Thorna. „Myslím, že byste se měl podívat na tohle.“

Thorne se zadíval na lístek papíru, na místo, kam mu ukazovala prstem. „Co máš na mysli?“ zeptal se.

„Tady, stojí tu LODĚNICE.“

„Dokážeš to místo najít, Kelly?“

„Myslíte najít na videu?“ Pokrčila rameny. „Můžu se pokusit.“

„Pokus se,“ přitakal Thorne. Vrhl letmý pohled na Levina, který stál na opačné straně místnosti a znovu bušil pěstí do stěny. Zvedl vysílačku.

„Sarah? Tady Thorne.“

V rádiu zapraskalo. „Doktore? Musela jsem na okamžik zůstat stát.“

„Proč?“ zeptal se Thorne.

Sarah Hardingová zastavila na hřebenové silnici. Padesát metrů před sebou viděla tyrannosaura, jak dusá po silničce dolů směrem od ní. Rozeznávala, že stále drží Dodgsona v tlamě. A Dodgson byl pořád ještě naživu. Pořád pohyboval tělem. Zdálo se jí, že zaslechla jeho křik.

Překvapilo ji, když zjistila, že ho vůbec nelituje. Nevzrušeně sledovala, jak tyrannosaurus opouští silnici a míří ze svahu dolů, zpátky do džungle.

Sarah nastartovala auto a opatrně se rozjela vpřed.

Kelly u počítačové klávesnice rychle prohlížela obrázky dodávané sítí videa, až to místo konečně našla: krytý dřevěný dok, na vzdálenějším konci otevřený, uvnitř nějž kotvil člun. Vnitřek doku vypadal ve velice dobrém stavu, nerostla tam ani divoká réva, ani kapradiny. V doku viděla motorový člun, jak se kolébá upoutaný na lanech. Na jedné straně viděla tři sudy s naftou. A vzadu za dokem byla otevřená voda a zářilo tam slunce, vypadalo to na řeku.

„Co si o tom myslíte?“ zeptala se Thorna.

„Myslím, že to stojí za pokus,“ odpověděl, zatímco se jí díval přes rameno. „Jenže kde to je? Můžeš najít mapu?“

„Možná,“ řekla. Rychle stiskla několik kláves a dokázala se vrátit do hlavního menu, s těmi jeho matoucími ikonami.

Arby se probudil, zazíval a přišel k nim, aby se podíval, co se děje. „Pěkná grafika. Ty ses nalogovala dovnitř, jo?“

„Jo“ řekla. „Nalogovala. Ale mám trochu trable, abych se v tom vyznala.“

Levine pořád přecházel sem a tam a vyhlížel z okna. „Tohle je sice všechno krásné,“ řekl, „jenže každým okamžikem se rozednívá víc a víc. Copak to nechápete? Potřebujeme se odsud dostat. Tohle stavení má chatrné stěny. V tropech to sice stačí, ale v podstatě to je domeček z karet.“

„Ten vydrží,“ chlácholil ho Thorne.

„Možná tak tři minuty. Abyste rozuměl, podívejte se na tohle,“ řekl Levine. Přešel ke dveřím a zaklepal na ně klouby prstů. „Tyhle dveře jsou jako z perní…“

Dřevo v okolí zámku se s praskotem rozlomilo a dveře se prudce rozlétly. Levina to odhodilo stranou a tvrdě přistál na podlaze.

Ve dveřích se tyčil syčící raptor.

ÚNIKOVÁ CESTA

Kelly sedící u klávesnice zmrazila hrůza. Sledovala, jak Thorne vyrazil vpřed, vahou celého těla se vrhl na dveře, zase je zabouchl a přitom jimi raptora udeřil. Úder odhodil překvapené zvíře nazpět. Do dveří se mu přivřela pracka s drápy. Thorne se opíral o dveře. Zvíře na druhé straně vrčelo a bušilo do dřeva.

„Pomozte mi!“ vykřikl Thorne.

Levine se vydrápal na nohy, doběhl ke dveřím a zapřel je i svou váhou.

„Říkal jsem vám to!“ křičel.

Raptoři byli náhle všude kolem prodejny. Vrčeli a útočili do oken, ohryzávali ocelové tyče mříží a pokoušeli se je ohnout dovnitř proti sklu. Naráželi do dřevěných stěn, až z nich padaly přihrádky a plechovky s nápoji a konzervy řinčely o zem. Na několika místech začalo dřevo na stěnách praskat.

Levine se na ni ohlédl: „Najdi únikovou cestu!“

Kelly jen ochromeně zírala. Na počítač úplně zapomněla.

„Tak dělej, Kelly!“ přidal se Arby. „Soustřeď se.“

Obrátila se nazpět k obrazovce, aniž by si byla jistá, co má dělat. Odklikla křížek v levém rohu. Nic se nestalo. Klikla na kroužek vlevo nahoře. Na obrazovce se náhle začala objevovat spousta ikon, až ji úplně zaplavily.

„Neboj se, někde tu musí být nápověda s vysvětlením,“ uklidňoval ji Arby. „Jenom potřebujeme vědět, co…“

Avšak Kelly ho neposlouchala, tiskla další klávesy a pohybovala kurzory ve snaze, aby se už něco stalo, aby se dostala do helpu nebo někam. Kamkoli.

Náhle se celý obraz začal kroutit, otáčet.

„Cos to provedla?“ vykřikl Arby poděšeně.

Kelly se potila. „Já nevím,“ řekla. Stáhla ruce od klávesnice.

„Je to horší,“ řekl Arby. „Udělala’s to horší.“

Zatímco se dívali, obraz pozvolna pokračoval v otáčení, ikony se přesunovaly a kroutily.

„Tak dělejte, děti!“ křičel na ně Levine.

„Snažíme se!“ odpověděla Kelly.

„Stává se z toho krychle,“ podotkl Arby.

Thorne přitlačil ke dveřím velikou prosklenou ledničku. Raptor narazil do kovu a všechny plechovky uvnitř zachřestily.

„Kde jsou pušky?“ zeptal se Levine.

„Sarah má tři v autě.“

„Báječné.“

Některé mříže v oknech se už ohnuly tak hluboko, že prolomily sklo. Dřevo na zdi po jejich pravici popraskalo a ve stěně se otevřely veliké mezery.

„Musíme se odsud dostat!“ zakřičel Levine na Kelly. „Musíme najít nějaký způsob!“ Odběhl dozadu, k umývárnám. Ale za okamžik už byl zase zpátky. „Vzadu jsou taky!“

Všechno kolem nich se odehrávalo strašlivě rychle.

Kelly nyní viděla na obrazovce rotující krychli, otáčející se v prostoru. Netušila, jak ji zastavit.

„Dělej, Kelly,“ řekl Arby, hledící na ni oteklýma očima. „Ty to dokážeš. Soustřeď se. Dělej!“

Všichni v místnosti křičeli jeden přes druhého. Kelly hleděla na krychli na obrazovce a pociťovala přitom beznaděj a prohru. Už ani nevěděla, co vlastně dělá. Nevěděla, proč tu sedí. Nevěděla, jaký to má všechno smysl. Proč tu není Sarah?

Arby vedle ní říkal: „Dělej! Zastav ty ikony, Kelly. Ty to přece dokážeš. Tak dělej! Vydrž! Soustřeď se.“

Jenže ona se soustředit nedokázala. Nemohla odkliknout žádnou ikonu, protože na obrazovce rotovaly strašně rychle. Musí tady být pomocný procesor, aby zvládl všechnu tuhle grafiku, napadalo ji. Jenom se na to dívala. Zjistila, že myslí na všechno možné – že se jí hlavou honí nejrůznější myšlenky a představy.

Kabel vedoucí od stolu k podlaze.

Kabelové napojení na server.

Spousta grafiky.

Sarah, jak k ní mluví v trajleru.

„Tak dělej, Kelly. Musíš to teď zvládnout. Najít únikovou cestu.“

Sarah v trajleru říkala: „Většina toho, co ti lidé budou říkat, bude špatně.“

„Je to důležité, Kelly,“ říkal Arby. Stál vedle ní a celý se chvěl. Věděla, že se proto zabývá počítači tolik, aby některé věci vytěsnil. Aby…

Stěna se rozštípla, dovnitř s praskotem vlétla dvacet centimetrů silná fošna a jeden z raptorů prostrčil hlavu do vzniklé štěrbiny, vrčel a cvakal zuby.

Pořád ji cosi nutilo myslet na kabel vedoucí k podlaze. Kabel vedoucí k podlaze. Kopla do něj nohou.

Kabel vedoucí k podlaze.

„Je to důležité!“ říkal Arby.

A v tom ji to napadlo.

„Ne,“ odpověděla mu. „Není to důležité.“ A sklouzla ze sedátka pod stůl, aby si kabel prohlédla.

„Co to děláš?“ křičel Arby.

Jenže Kelly už znala odpověď. Viděla, že kabel od počítače klesá k podlaze a vede dál dolů pečlivě vyvrtanou dírkou. Spatřila ve dřevě spáru. Zatápala prsty na podlaze a zatáhla. A náhle jí zůstal v ruce celý panel. Podívala se dolů. Tma.

Ano.

Byl tu průlez. Ne, ještě víc. Tunel.

„Tady!“ vykřikla.

Lednička se převrhla. Raptoři se vřítili dveřmi dovnitř. Další zvířata se probourávala zdmi a shazovala přitom regály. Raptoři vtrhli do místnosti, vrčeli a skláněli hlavy. Našli kopeček Arbyho mokrých šatů, zakousli se do nich a zuřivě je roztrhali na cáry.

Pohybovali se rychle, jako lovci.

Jenže žádní lidé tu nebyli.

ÚNIK

Kelly šla v čele a držela svítilnu. Pohybovali se v zástupu podél vlhkých betonových stěn. Nacházeli se v tunelu metr dvacet vysokém a stejně tolik širokém, s plochými kovovými držáky kabelů po levé straně. Pod stropem vedlo vodovodní a plynové potrubí. Tunel páchl plísní. Kelly slyšela, jak piští krysy.

Došli ke křižovatce ve tvaru Y. Nahlédla oběma směry. Napravo vedl dlouhý rovný průchod směřující do tmy. Míří pravděpodobně do laboratoří, zauvažovala. Nalevo měl tunel mnohem kratší větev ukončenou schody.

Obrátila se vlevo.

Prolezla úzkou betonovou šachtou a nahoře zvedla dřevěné víko. Zjistila, že se nalézá v malé provozní budově a že ji obklopují kabely a rezavé trubky. Rozbitými okny proudily dovnitř sluneční paprsky. Ostatní se vydrápali za ní.

Vyhlédla z okna a uviděla Sarah Hardingovou, jak sjíždí z kopce směrem k nim.

Hardingová mířila s Explorerem podél říčního břehu. Kelly seděla vedle ní na předním sedadle. Vpředu spatřili dřevěnou značku pro dok.

„Takže to byla ta grafika, co ti vnuklo řešení?“ zeptala se Hardingová s obdivem.

Kelly přikývla. „Najednou mě napadlo, že nezáleží na tom, co je právě na obrazovce. Důležité bylo, že se v každém okamžiku přenášela spousta dat, vířily tam celé miliony pixelů, a to znamenalo, že tu někde musí vést kabel. A jestli je tu kabel, musí někudy procházet. A jestli někudy prochází, musí tam být dost místa pro opraváře a tak podobně.“

„Takže ses podívala pod stůl.“

„Ano,“ přitakala.

„To bylo výborné,“ řekla Hardingová. „Myslím, že ti tihle lidi vděčí za svoje životy.“

„Ale ne,“ odmítla Kelly s krátkým pokrčením ramen.

Sarah po ní střelila pohledem. „Po celý život tě budou chtít lidé připravit o tvoje úspěchy. Tak se jich nevzdávej sama.“

Cesta podél řeky byla rozbahněná a silně zarostlá. Slyšeli vzdálený řev dinosaurů, kdesi za zády. Hardingová objela padlý kmen a pak před sebou uviděli dok.

„Ehm,“ prohlásil Levine. „Mám zlé tušení.“

Budova vypadala zvenčí napůl rozpadlá a byla hustě porostlá divokou révou. Střecha měla na několika místech díry. Když Hardingová zastavila s Explorerem před širokými dvojitými vraty, zamčenými na rezavý visací zámek, nikdo nepromluvil. Vylezli z auta a zamířili ke vchodu, po kotníky v bahně.

„Fakt si myslíte, že je uvnitř člun?“ zeptal se Arby pochybovačně.

Malcolm se opíral o Hardingovou. Thorne se vší silou opřel o vrata. Shnilé trámy zavrzaly, ale nepovolily. Visací zámek pleskl do bláta.

„Tady, podržte ho,“ řekla Hardingová a přehodila Malcolmovu ruku Thornovi přes rameno. Pak vykopla ve vratech díru dostatečně širokou, aby jí mohla prolézt. Ihned se protáhla dovnitř, do tmy. Kelly se hnala za ní.

„Co tam vidíte?“ vyptával se Levine, který odtahoval trámky, aby díru rozšířil. Rozzlobený pavouk se hnal po prknech a skokem se ztratil.

„Je tu člun,“ hlásila Hardingová. „A vypadá, že je v pořádku.“

Levine prostrčil dírou hlavu.

„Ať se propadnu,“ řekl. „Možná že se odsud přece jenom dostaneme!“

EXITUS

Lewis Dodgson se zřítil dolů.

Vypadl tyrannosaurovi z tlamy, ve vzduchu se převrátil a tvrdě dopadl na hliněný svah. Vyrazil si dech, udeřil se do hlavy a na okamžik ho opustilo vědomí. Když zase otevřel oči, uviděl svažující se hliněný břeh. Ucítil kyselý pach hniloby. A pak zaslechl zvuk, při němž ho zamrazilo: vysoko položené kvíknutí.

Nadzvedl se na lokti a spatřil, že je v tyrannosauřím hnízdě. Všude kolem ho obkružoval svah vytvarovaný z vyschlého bahna. Nyní tu byla tři mláďata, včetně jednoho s nohou omotanou hliníkovou folií. Mláďata se batolila směrem k němu a kvičela vzrušením.

Dodgson se vydrápal na nohy, aniž by měl tušení, co podniknout. Druhý dospělý tyrannosaurus stál na opačné straně hnízda, předl a odfrkával. Ten, který ho přinesl, se tyčil přímo nad ním.

Dodgson sledoval, jak se k němu mláďata přibližují, měla opeřené krčky a malé ostré zoubky. Pak se obrátil a dal se na útěk. Ve stejném okamžiku veliký dospělý tyrannosaurus sklonil hlavu a srazil Dodgsona k zemi. Mláďata zakvičela a přibatolila se ještě blíž. Viděl, že mají tělíčka pokrytá kousky masa a výkaly. Cítil jejich zápach. Zvedl se na všechny čtyři a začal se plížit pryč.

Cosi ho popadlo za nohu a přidrželo si ho. Ohlédl se a viděl, že jeho nohu drží tyrannosaurus v zubech. Velikánské zvíře ji na okamžik svíralo jemně. Pak rázně skouslo. Kosti praskly a zlomily se.

Dodgson zařval bolestí. Dál už nemohl. Už nebyl schopen ničeho, pouze křičel. Mláďata se dychtivě batolila vpřed. Po několik okamžiků se držela v povzdálí, jen prudkými pohyby hlaviček si uždibovala kousíčky masa. Ale potom, když se Dodgson nehýbal, jedno z nich mu hopslo na nohu a začalo okusovat krvácející tkáň. Druhé mu skočilo do rozkroku a zoubky ostrými jako břitva ho klovlo do břicha.

Třetí se mu dobatolilo až k hlavě a jedním hryznutím se mu zakouslo do obličeje. Dodgson zavyl. Sledoval, jak mládě trhá maso z jeho vlastní tváře. Od tlamy mu odkapávala krev. Mládě pohodilo hlavičkou nazpět a maso vytržené z jeho obličeje spolklo. Pak se otočilo, znovu otevřelo tlamičku, a zakouslo se Dodgsonovi do krku.

SEDMÁ KONFIGURACE

„Po eliminování destruktivních prvků může nastat částečná restabilizace. Přežití je z části určováno náhodnými událostmi.“

IAN MALCOLM

ODJEZD

Člun nechal řeku vytékající z džungle za sebou a ponořil se do tmy. Stěny jeskyně ozvěnou odrážely dunění motoru. Thorne kormidloval člun v prudkém proudu tvořeném odlivem. Po jejich levici se řítil dolů vodopád, na vodních kaskádách tančily sluneční paprsky. A pak vyrazili ven, projeli kolem vysoké stěny útesu a dorážejícím příbojem na volné moře. Kelly vykřikla radostí a objala Arbyho, který jen mrkal a usmíval se.

Levine se obrátil nazpět k ostrovu. „Musím připustit, že jsem si nemyslel, že to dokážeme. Ale teď, když máme rozmístěné kamery a fungující spojení, předpokládám, že můžeme pokračovat ve shromažďování údajů tak dlouho, až konečně budeme schopni odpovědět na otázku, proč dinosauři vyhynuli.“

Sarah Hardingová se na něj zahleděla. „Možná budeme, a možná taky že ne.“

„Proč ne? Je to dokonalý Ztracený svět.“

Zírala na něj v nevíře. „Nic takového to není,“ řekla. „Je tu příliš mnoho dravců, copak už jste zapomněl?“

„No, možná se to tak zdá, jenže my nevíme…“

„Richarde,“ přerušila ho. „S Ianem jsme prošli záznamy. Na tomhle ostrově se dopustili chyby, před mnoha lety. Ještě v dobách, kdy laboratoře byly v provozu.“

„Jaké chyby?“

„Vyráběli mláďata dinosaurů, ale nevěděli, čím je krmit. Po narození jim dávali kozí mléko, což bylo v pořádku. Je velice hypoalergenické. Jenže jak masožravci rostli, krmili je speciálním extraktem ze zvířecích proteinů. A ten extrakt se připravoval z rozemletého ovčího masa.“

„Tak?“ řekl Levine. „A co je na tom špatného?“

„V zoo se nikdy neužívá extrakt z ovcí,“ vysvětlila. „Pro nebezpečí infekce.“

„Infekce,“ opakoval Levine tichým hlasem. „Jaké infekce?“

„Priony,“ ozval se Malcolm z opačného konce člunu.

Levine vypadal jako opařený.

„Priony,“ vysvětlovala dál Hardingová, „jsou nejjednodušší známé částice způsobující choroby, dokonce ještě jednodušší než viry. Jsou to jen úlomky proteinů. Jsou tak jednoduché, že se dokonce ani nedokáží samy do těla dostat – musí být tělem pasivně vstřebány. Ale jakmile jsou jednou v něm, způsobují choroby – u ovcí scrapie, chorobu šílených krav, kuru, a u lidí onemocnění mozku. U dinosaurů se vyvinula prionová choroba nazvaná DX, podle vadné série extraktu z ovčích proteinů. Laboratoř s tím bojovala po celá léta a pokoušela se choroby zbavit.“

„Říkáte, že se jim to nepodařilo?“

„Na krátkou dobu se zdálo, že ano. Dinosaurům se dařilo. Jenže pak se něco stalo. Choroba se začala šířit. Priony se vylučují ve výkalech, takže je možné…“

„Vylučují ve výkalech?“ řekl Levine. „Kompové žerou výkaly…“

„Ano, kompové jsou infikováni všichni. Jsou to mrchožrouti, přenášejí ten protein na mršiny a z těch se infikují jiní mrchožrouti. Nakonec se nakazili i všichni raptoři. Velociraptoři napadají zdravá zvířata, ale ne pokaždé úspěšně. Stačí jedno kousnutí a zvíře se rovněž nakazí. A tak, kousnutí za kousnutím, se infekce znovu rozšířila po celém ostrově. Proto umírají zvířata předčasně. A právě rychlé vymírání podporuje mnohem početnější populaci dravců, než byste očekával…“

Levine viditelně znervózněl. „Víte,“ řekl, „jeden z těch kompů mě kousl.“

„Z toho bych neměla strach,“ odvětila Hardingová. „Možná dostanete lehkou encefalitidu, ale obyčejně to není nic horšího než bolení hlavy. V San José vás dopravíme k doktorovi.“

Levine se začal potit. Rukou si otřel čelo. „Vlastně se vůbec necítím nějak zvlášť dobře.“

„Trvá to týden, Richarde,“ uklidňovala ho. „Jsem si jistá, že pak budete v pořádku.“

Levine se nešťastně zhroutil na sedadle.

„Celá věc se tedy má tak,“ dokončila, „že pochybuju, že tenhle ostrov vám bude schopen vyjevit něco podstatného o vymření dinosaurů.“

Malcolm se na okamžik zahleděl nazpět na temné útesy a pak promluvil. „Možná se stalo to, co se stát mělo,“ řekl. „Protože vymření bylo odjakživa veliká záhada. Na téhle planetě bylo celkem pět období, kdy pokaždé došlo k vymření velké většiny do té doby žijících druhů, a nezpůsobil to vždycky asteroid. Všichni se zajímají o vymření dinosaurů na konci křídy, ale podobná období byla také na konci jury i v triasu. Byla rozsáhlá, ale neznamenala prakticky nic proti vymírání druhů v permu, které zahubilo devadesát procent veškerého života na téhle planetě, jak v mořích, tak i na pevnině. Nikdo neví, proč k takové katastrofě došlo. Ale uvažuju o tom, jestli my nejsme příčinou té příští.“

„Jak to?“ podivila se Kelly.

„Lidé jsou tak destruktivní,“ odpověděl Malcolm. „Někdy si myslívám, že jsme jakýsi druh moru, který má Zemi očistit. Ničíme věci tak dokonale, až se dohaduju, že je to třeba naše funkce. Možná že každých pár desítek milionů roků vzejde vždycky nějaké zvíře, které pobije zbývající živé tvory na světě, vyčistí palubu a umožní evoluci, aby vyplula do další fáze.“

Kelly zavrtěla hlavou. Odvrátila se od Malcolma, zamířila na záď a posadila se vedle Thorna.

„Ty tomu všemu věříš?“ řekl jí Thorne. „Já bych to nebral až zas tak strašně vážně. Tohle všechno jsou jenom teorie. Lidé se neubrání, aby si je nevymýšleli, ale faktem zůstává, že teorie jsou jen dohady, fantazie. A mění se. V dobách, kdy byla Amerika ještě nová země, lidé věřili, že existuje cosi, čemu říkali flogiston. Víš, co to je? Ne? No, na tom nezáleží, protože nic takového stejně neexistuje. Taky věřili, že lidské chování ovládají čtyři humory, tělesné tekutiny, určující povahu a zdravotní stav člověka. A věřili, že Země je stará pouhé čtyři tisíce roků. Nyní se domníváme, že stáří Země je čtyři miliardy let, věříme na fotony a elektrony a myslíme si, že lidské chování je ovládáno věcmi jako ego a sebeláska. A jsme přesvědčeni, že tyhle dohady jsou mnohem lepší a vědečtější než ty dřívější.“

„A nejsou?“

Thorne pokrčil rameny. „Pořád jsou to jenom fantazie. Není to skutečnost. Už jsi někdy viděla ego? Můžeš mi jedno přinést na talíři? A co foton? Nemohla bys mi přinést ukázat jeden foton?“

Kelly zavrtěla hlavou. „To ne, ale…“

„A nikdy to ani nedokážeš, protože takové věci prostě neexistují. Bez ohledu na to, jak vážně je lidi berou,“ řekl Thorne. „Za sto let se nám budou lidi smát. Budou říkat: ‚Víš, co si tenkrát lidi mysleli? Věřili na jakési fotony a elektrony. Umíš si představit něco tak pitomého?‘ A s chutí se zasmějí, protože v té době už budou mít novější a lepší fantazie.“ Thorne zavrtěl hlavou. „A zatím, cítíš, jak se houpe člun? To je moře. Moře je skutečné. Cítíš sůl ve vzduchu? Cítíš, jak se ti do kůže opírá slunce? Vidíš nás všechny sedět pohromadě? To je skutečný svět. Život je nádherný. Je to dar, být naživu, vidět slunce a dýchat vzduch. A fakticky nic jiného ani neexistuje. Teď se podívej na kompas a pověz mi, kterým směrem je jih. Chci jet do Puerto Cortés. Je čas, abychom se my všichni vrátili domů.“

Konec

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai