Cesty

Michael Crichton

(2004)

Hodnocení:

***

Štítky:

Literatura světová, Ostatní

Slavný autor celý svůj život hledal nové zkušenosti, místa a kultury aby hlouběji poznal realitu a sám sebe obohatil. Jeho zvědavost a humor oživují vyprávění, stejně brilantní jako u jeho románů, o pochodech malajskou džunglí, výstupu na Kilimandžáro či mayské pyramidy a další exotická místa. Nicméně autorovi nejde jen o popisy, ale vždy hledá hlubší univerzální pravdu, pouze v jiných podmínkách.

CESTY

MICHAEL CRICHTON

Při sebeanalýze hrozí obzvlášť velké nebezpečí neúplnosti. Člověk se příliš brzo spokojí s částečným objasněním.

Sigmund Freud

Slova nemají dost moci, aby popsala existenci.

Lao-c‘

Vidíš to, co vidíš

Frank Stella

Předmluva

Mnoho let jsem cestoval jen sám pro sebe. Odmítal jsem o svých výpravách psát, dokonce jsem je nechtěl ani plánovat za žádným užitečným účelem. Přátelé se vyptávali, co se to chystám psát, že jedu do Malajsie nebo na Novou Guineu nebo do Pákistánu, protože jen tak pro zábavu přece na podobná místa nikdo nejezdí. Já ale ano.

A pociťoval jsem silnou potřebu občerstvení a zážitků, jež by mě odvedly od věcí, které jsem obvykle dělal, od života, jaký jsem obvykle vedl.

V každodenním životě jsem za vším svým konáním často pociťoval stísňující vědomí účelu. Každá kniha, kterou jsem přečetl, každý film, který jsem viděl, každý oběd a večeře, kterých jsem se účastnil, to všechno mělo nějaký důvod. Čas od času jsem pociťoval nutkání udělat něco naprosto bez důvodu.

Považoval jsem tyto výlety za svoje prázdniny - za oddech od běžného života -, ale dopadlo to jinak. Nakonec jsem si uvědomil, že mnoho důležitých změn v mém životě bylo právě důsledkem mých zážitků z cest. Protože i když ve srovnání s výpravami pravých dobrodruhů byly vlastně krotké, pro mě to byla skutečná dobrodružství. Musel jsem se poprat se svým strachem a se svými omezeními a naučil jsem se, co jsem byl schopen se naučit.

Ale jak ubíhal čas, začal mě fakt, že jsem o oněch dobrodružstvích nikdy nepsal, podivně tížit. Když je člověk spisovatel, připadá si skoro povinen o důležitých zážitcích psát. Psaním si takové zkušenosti přivlastňujete, zkoumáte, co pro vás znamenají, zmocňujete se jich a nakonec se jich i zbavujete. Uvědomil jsem si, že se mi ulevilo, když jsem po mnoha letech psal o některých místech, která jsem navštívil. Fascinovaně jsem zjišťoval, kolik toho dokážu vypovědět, aniž bych nahlédl do svých zápisníků.Také na lékařské fakultě jsem zažil některé věci, o nichž jsem vždycky chtěl psát. Slíbil jsem si, že počkám patnáct let, dokud nebudou skutečně dávnou historií. K svému překvapení jsem zjistil, že jsem čekal už dost dlouho, a tak jsem je zahrnul do této knihy.

Přidal jsem také zkušenosti, kterým se někdy říká paranormální, transpersonální nebo spirituální. Považuji je za vnitřní cesty, které jsou doplňkem cest vnějších, i když tento rozdíl - mezi vnitřním pociťováním a vnějšími podněty - se mi v mysli často stírá. Ale snaha rozmotat tyto zážitky mi nakonec byla užitečná nečekaným způsobem.

Občas mám pocit, že potřebuji odjet do nějakého vzdáleného koutu světa, abych si připomněl, kdo skutečně jsem. Není žádná záhada, proč tomu tak je. Když nemáte své obvyklé prostředí, přátele, každodenní zaběhané zvyky, ledničku plnou jídla, skříně plné šatů - když o tohle všechno přijdete, donutí vás to prožívat věci přímo. A při takové přímé zkušenosti si nevyhnutelně uvědomíte, kdo to je, ten člověk, který ji prožívá. Není to vždycky příjemné, ale pokaždé vás to osvěží.

Nakonec jsem si uvědomil, že přímý zážitek je ten nejcennější, jaký můžu mít. Západní člověk je tak obklopený myšlenkami, tak zasypávaný názory, koncepcemi a informačními strukturami všeho druhu, že začíná být obtížné cokoli zakusit bez vloženého filtru těchto struktur. A svět přírody - náš tradiční zdroj přímých vjemů - rychle mizí. Moderní obyvatelé měst dokonce v noci ani nevidí hvězdy. Ty učí člověka skromnosti tím, že mu připomínají jeho místo ve vyšším plánu věcí, a dříve je mohl vídat jednou za čtyřiadvacet hodin; dnes jsou mu odepřeny. Není divu, že lidé ztrácejí orientaci, že ztrácejí pojem o tom, kdo doopravdy jsou a co je v jejich životě skutečně důležité.

Cestování mi tedy dopomohlo získat přímé zážitky. A lépe poznat sám sebe.

S touto knihou mi pomohlo mnoho lidí. K těm, kdo četli první verze rukopisu a přispěli svými poznámkami a povzbuzením, patřili Kurt Villadsen, Anne-Marie Martinová, moje sestry Kimberly Crichtonová a Catherine Crichtonová, můj bratr Douglas Crichton, Julie Halowellová, moje matka Zula Crichtonová, Bob Gottlieb, Richard Farson, Marilyn Grabowski, Lisa Plonskerová, Valery Pineová, Julie McIverová, Lynn Nesbitová a Sonny Mehta. Pozdější verze textu četli sami účastníci popsaných příhod, kteří přispěli cennými doplňky a opravami.

Všem těm lidem jsem vděčný, stejně jako zástupkyním cestovních kanceláří, které jsem celá léta bombardoval svými požadavky - Kathy Bowmanové z World Wide Travel v Los Angeles a Joyce Smallové z Adventures Unlimited ze San Franciska.

Pak jsou tu lidé, kteří výrazně ovlivnili můj způsob myšlení, ačkoli se v této knize příliš neobjevují. Mám především na mysli Henryho Aronsona, Jonase Salka, Johna Foremana a Jaspera Johnse.

Záměrně jsem omezil záběr této knihy. Freud jednou definoval život jako práci a lásku, ale já jsem se rozhodl nezmínit se ani o jednom, kromě případů, kdy s nimi souvisejí moje cestovní zážitky. Také jsem se nezabýval svým dětstvím. Spíš mám v úmyslu psát o přestávkách v mém životě, o věcech, které se staly v průběhu toho, co jsem považoval za hlavní náplň svého života.

Zbývá jen dodat, že v původním textu došlo k určitým úpravám. Všechna jména a charakteristiky lékařů a pacientů byly změněny. A v dalších kapitolách byla změněna některá jména a charakteristiky na přání zúčastněných osob.

MEDICÍNA 1965-1969

Mrtvola

Není to snadné, rozříznout lidskou hlavu pilkou na železo.

List neustále zatrhával o kůži a klouzal po hladké čelní kosti. Kdybych udělal chybu, uhnul bych k jedné nebo ke drahé straně a neprořízl bych lebku středem nosu, úst, brady, krku. Vyžadovalo to obrovské soustředění. Musel jsem dávat dobrý pozor a zároveň jsem si nesměl moc uvědomovat, co to vlastně dělám; bylo to příliš strašné.

Čtyři studenti se o tuto mrtvolu dělili několik měsíců, ale na mě připadl úkol proříznout staré ženě hlavu. Když jsem na tom pracoval, přinutil jsem ostatní odejít z místnosti. Kdyby mě sledovali, neodpustili by si vtipkování a to by mě rušilo v soustředění.

Nosní kůstky byly obzvlášť křehké. Musel jsem postupovat opatrně, abych ty papírově tenké kosti prořízl a přitom neroztříštil. Několikrát jsem se zastavil, očistil prsty ze zubů pilky kousíčky kosti a pak jsem zase pokračoval. Jak jsem tak piloval tam a zpátky a soustřeďoval se na to, abych odvedl dobrou práci, uvědomil jsem si, že jsem si nikdy nepředstavoval, že se můj život vyvine takhle.

Nikdy jsem zvlášť netoužil stát se lékařem. Vyrostl jsem na předměstí New Yorku, kde byl můj otec novinářem. Nikdo z mé rodiny lékařem nebyl a moje rané zkušenosti s medicínou nebyly povzbudivé: omdléval jsem, kdykoli mi píchali injekci nebo odebírali krev.

Šel jsem na vysokou školu s úmyslem stát se spisovatelem, ale poměrně brzo jsem v sobě objevil vědecké sklony. Na harvardské katedře angličtiny byl můj spisovatelský styl ostře kritizován a za svoje práce jsem dostával hodnocení C nebo C+. V osmnácti jsem byl na své psaní pyšný a byl jsem přesvědčen, že se mýlí Harvard, ne já, a tak jsem se rozhodl provést experiment. Další úkol byl rozbor Gulliverových cest a já jsem si vzpomněl na jednu esej od George Orwella, která by se na to hodila. Po určitém váhání jsem přepsal Orwellovu esej a odevzdal ji jako svou vlastní. Váhal jsem proto, že kdyby mě usvědčili z plagiátorství, byl bych vyloučen; ale byl jsem si dost jistý, že se můj pedagog nejen mýlí, pokud jde o styly psaní, ale že také není příliš sečtělý. V každém případě George Orwell dostal na Harvardu B- a to mě přesvědčilo, že katedra angličtiny je na mě příliš obtížná.

Rozhodl jsem se studovat raději antropologii. Nebyl jsem si ale jistý, jestli se chci antropologii věnovat i v postgraduálním studiu, a tak jsem pro všechny případy začal chodit i na přípravné kurzy medicíny.

Všeobecně vzato mi Harvard připadal jako úžasné místo, kde se lidé skutečně soustřeďovali na studium a vzdělávání a nekladli zvláštní důraz na známky. Ale přípravný lékařský kurz byl krokem do jiného světa - nepříjemného a soupeřivého. Nejkritičtější předmět byla organická chemie, Chem 20, jež byla obecně známa jako kurz „nakopni kamaráda“. Když jste na přednášce neslyšeli, co lektor říkal, a zeptali jste se člověka vedle sebe, řekl vám to špatně; lepší bylo nakouknout mu do poznámek, ale ty si pravděpodobně rychle zakryl, abyste nic neviděli. Když jste se v laboratoři na něco zeptali člověka u vedlejšího stolu, odpověděl vám nesprávně v naději, že uděláte chybu, nebo ještě lépe, že způsobíte požár. Za to jsme dostávali černé puntíky. Během ročního kurzu se mi dostalo pochybné cti založit víc požárů než kdokoli jiný, včetně jednoho pozoruhodného éterového, který podpálil strop a nechal na něm velké spáleniny, takže stigma neschopnosti se se mnou táhlo po celý zbytek roku. Z toho nepřátelského a podezíravého přístupu, jaký byl v tomto kurzu potřebný k úspěchu, jsem byl nesvůj. Myslel jsem si, že tak humánní povolání, jakým je medicína, by mělo v uchazečích pěstovat jiné kvality. Ale na můj názor se nikdo neptal. Prolezl jsem, jak nejlíp jsem uměl. Představoval jsem si, že medicína je profese účastná a vědecká zároveň. Vyvíjí se tak rychle, že ti, kdo ji praktikují, si nemohou dovolit být dogmatičtí; budou určitě pružní a přístupní novým názorům. Určitě to je zajímavá práce a není pochyb o tom, že člověk se svým životem dělá něco užitečného, když pomáhá nemocným.

Tak jsem se tedy přihlásil na lékařskou fakultu, napsal přijímací testy, prošel přijímacím pohovorem a byl jsem přijat.

Pak jsem dostal stipendium ke studiu v Evropě a odložil jsem nástup na školu o rok.

Ale dalšího roku jsem jel do Bostonu, pronajal jsem si byt v Roxbury poblíž harvardské lékařské fakulty, koupil si nábytek a zapsal jsem se na přednášky. A právě při registraci jsem byl poprvé postaven před fakt, že budu muset pitvat lidskou mrtvolu.

My studenti prvního ročníku jsme si prohlédli rozvrh a zjistili jsme, že hned první den dostaneme mrtvoly. Nedokázali jsme mluvit o ničem jiném. Vyptávali jsme se druháků, starých mazáků, kteří na nás hleděli s pobavenou shovívavostí. Také nám radili. Snažte se získat muže, ne ženu. Zkuste získat černocha, ne bělocha. Hubeného, ne tlustého. A snažte se získat takového, který není moc dlouho mrtvý.

Svědomitě jsme si dělali poznámky a čekali na osudné pondělní ráno. Představovali jsme si jednu filmovou scénu -všichni jsme si vzpomínali, jak Broderick Crawford v Not as a Stranger vrčel na vyděšené studenty: „Na smrti není nic k smíchu,“ než strhl z mrtvoly přikrývku.

Toho rána jsme se shromáždili v amfiteátru a Don Fawcett, profesor anatomie, měl první přednášku. V místnosti nebyla žádná mrtvola. Dr. Fawcett byl vysoký a klidný, vůbec se nepodobal Brodericku Crawfordovi a většinu času se věnoval akademickým detailům. Jak jsou rozvrženy pitvy. Kdy budou zkoušky. Jak se lekce obecné anatomie budou vztahovat k přednáškám z mikroskopické jemné anatomie. A o tom, jak je obecná anatomie důležitá: „Když nebudete důkladně znát anatomii, můžou se z vás stát dobří lékaři asi tak, jako se může stát dobrý automechanik z člověka, který neotevře kapotu auta.“

Ale my jsme ho skoro neposlouchali. Čekali jsme na tělo. Kde je?

Konečně přijel postgraduální student s nemocničním vozíkem. Na něm byla džínově modrá látka a pod ní povědomá silueta. Všichni jsme na tu siluetu hleděli. Nikdo neslyšel jediné slovo z toho, co říkal dr. Fawcett. Přešel ze stupínku k tělu. Nikdo neposlouchal. Čekali jsme na chvíli, kdy stáhne látku.

Stáhl látku. Ozval se veliký vzdech, veliké vydechnutí. Pod látkou byla těžká igelitová plachta. Tělo jsme pořád ještě neviděli.

Dr. Fawcett stáhl igelitovou plachtu. Pod ní byla další, tenká bílá látka. Odstranil i tu. Konečně jsme viděli velmi bledé tělo. Končetiny, torzo. Ale hlava, ruce a chodidla byly obaleny gázou jako u mumie. Nebylo snadné v tom vidět lidské tělo. Pomalu jsme se uvolnili a uvědomili jsme si, že dr. Fawcett dosud mluví. Vysvětloval nám detaily této metody konzervace, důvody, proč tvář a ruce mají ochranné obaly. Vysvětloval nám, že v pitevně je potřeba zachovávat dekorum. A řekl nám, že konzervační látka fenol je zároveň anestetikum a že je běžný jev, když během pitvy budeme pociťovat mravenčení a necitlivost v prstech; není to žádná paralýza, kterou bychom snad chytili od mrtvol.

Přednáška skončila. Šli jsme do pitevny vybrat si mrtvoly. Už předtím jsme se rozdělili do skupinek po čtyřech. Hodně jsem přemýšlel o volbě skupiny a podařilo se mi dát se dohromady se třemi studenty, kteří se všichni chtěli stát chirurgy. Myslel jsem si, že budoucí chirurgové budou pitvat s nadšením a budou chtít dělat všechno sami. S trochou štěstí je budu moci jen zpovzdálí pozorovat, což byla moje největší naděje. Nechtěl jsem se těla dokonce ani dotknout, když se tomu jen trochu půjde vyhnout.

Pitevna byla velká a teď v září nepříjemně dusná. Na stolech po místnosti leželo třicet těl, všechna pokrytá přikrývkami. Instruktoři nám nedovolili při výběru těl nahlédnout pod obaly. Museli jsme si zvolit jeden stůl a čekat. Moje skupina si vybrala stůl nejblíže u dveří.

Instruktoři nám něco vykládali. My jsme stáli u zvolených těl. Napětí se vrátilo. Jedna věc byla sedět vysoko v amfiteátru a dívat se na tělo. Jiná věc byla stát tak blízko u něj, že stačilo jen se natáhnout a dotknout se ho. Nikdo se ho nedotkl.

Nakonec pedagog řekl: „Tak tedy do práce.“ Nastalo dlouhé ticho. Všichni studenti otevřeli své pitvací soupravy, připravili si skalpely a nůžky. Na přikrývky nikdo nesáhl. Instruktor nám připomněl, že můžeme odstranit plachty. Opatrně jsme se jich dotkli, vzali jsme je za okraj. Zatajili jsme dech a stáhli jsme přikrývku z nohou, takže se odhalila spodní část trupu.

Měli jsme bílou ženu, ale byla hubená a velmi stará. Ruce a nohy měla zabalené. Nebylo to tak hrozné, jak jsem si představoval, i když pach konzervačního fenolu byl velmi silný.

Instruktor nám řekl, že pitvu budou provádět z každé strany dva lidé. První je na řadě noha. Můžeme začít řezat. Nikdo se nepohnul.

Všichni se koukali jeden na druhého. Instruktor nám připomněl, že budeme muset pracovat rychle a důsledně, pokud chceme dodržet rozvrh a dokončit pitvu za tři měsíce.

Pak jsme konečně začali řezat.

Kůže byla chladná, šedožlutá, trochu vlhká. Provedl jsem první řez skalpelem, nejdřív v místech, kde se stehno napojuje na tělo, a pak přímo dolů až ke kolenu. Poprvé jsem nezabral dost hluboko. Sotva jsem kůži škrábl.

„Ne, ne,“ vrtěl hlavou instruktor. „Řízněte.“

Řízl jsem znovu, maso se rozevřelo a my jsme začali odškrabovat kůži od tkání pod ní. V té chvíli jsme si teprve začali uvědomovat, že pitva je těžká práce, zároveň pečlivá a namáhavá. Většinou se prováděla tupým koncem nůžek. Nebo prsty.

Když se kůže rozevřela, to první, co jsme viděli, byl tuk -velká plocha nažloutlé tkáně obklopující všechno, co jsme chtěli vidět. V tom horku byl tuk kluzký a tekutý. Když jsme odstranili tuto vrstvu, objevili jsme svaly, pokryté mléčně bílým obalem podobným celofánu. To byly fascie, povázky. Byly pevné a odolné; dělalo nám potíže proříznout je a dostat se k svalu pod nimi. Svaly vypadaly tak, jak by člověk čekal: červenavé, pruhované, uprostřed vyboulené, ke konci zúžené. Tepny byly snadné: byl do nich vstříknutý červený latex. Ale neměli jsme ponětí, jak vypadají nervy, dokud nepřišel instruktor a jeden nám neukázal - bílý, tuhý, podobný provázku.

Odpoledne se vleklo a začínalo připomínat noční můru: všichni jsme pracovali a z tváří nám kapal pot; v celé místnosti vládl pronikavý a nepopsatelný pach; nikomu se nechtělo otřít si pot, protože jediným výsledkem bylo, že si potřísnil tvář fenolem; občas jste si s hrůzou uvědomili, že odněkud odlétl kousíček masa a přilepil se vám na tvář; i samotná místnost byla bezútěšná, holá, dusná a úředně šedivá. Byl to neveselý, vyčerpávající zážitek.

Jen ty názvy, které jsme se museli naučit, byly dost obtížné: arteria epigastrica superficialis, arteria pudenda externa superficialis, musculus tensor fasciae latae, musculus illiacus, ligamentum patellae. Jen ten první den jsme si museli zapamatovat celkem čtyřicet různých součástí.

Pracovali jsme do pěti, pak jsme řez zašili, postříkali ho tekutinou, aby nevyschl, a odešli. Nepodařilo se nám dokončit pitvu celou až do fáze, která byla popsána v laboratorním manuálu.

Měli jsme za sebou první den, a už jsme měli zpoždění. U večeře toho nikdo moc nesnědl. Studenti z druhého ročníku se po nás pobaveně koukali, ale my jsme v těch prvních dnech moc nevtipkovali. Měli jsme dost co dělat, abychom zvládli své pocity, abychom to vůbec dokázali.

Podzimní vlna veder pokračovala a v pitevně začalo být hrozné horko. Tukové zásoby tály; pachy sílily; všechno bylo na dotek mastné. Občas byla koule na dveřích tak mastná, že když jsme večer odcházeli, nemohli jsme jí otočit. Dokonce ani když se v jedné z mrtvol vylíhly masařky a instruktoři museli pobíhat po pitevně s plácačkami, nikdo nevtipkoval. Byla to těžká práce. Jen jsme se ji pokoušeli zvládnout.

Ubíhaly týdny. Vlna horka pokračovala. Byli jsme pod hrozným tlakem, když jsme chtěli dodržet rozvrh pitev a nezpozdit se. První zkoušky z anatomie se blížily. Dvě odpoledne v týdnu jsme pracovali v pitevně. A o víkendu znovu, když jsme potřebovali něco dohnat. Začínali jsme dělat kyselé, neveselé vtipy.

Jeden z nich byl obzvlášť povedený:

Profesor anatomie se ptá studentky: „Slečno Jonesová, řekněte mi, který orgán těla se při podráždění až čtyřikrát zvětší?“

Dívka začne být v rozpacích, pokašlává a neví jak do toho.

„Nemusíte se stydět, slečno Jonesová. Tím orgánem je zornice v oku - a vy, moje milá, jste optimistka.“

Po první zkoušce z anatomie jsem dostal dopis:

Milý pane Crichtone,

i když váš výkon při nedávné zkoušce z obecné anatomie byl uspokojivý, byl jste natolik na hranici, že by vám prospělo v blízké budoucnosti si se mnou promluvit, jakmile se vám to bude hodit.

S pozdravem

George Erikson,

profesor anatomie

Panika. Studený pot. Otřáslo to se mnou. U oběda jsem zjistil, že i mnoho dalších lidí dostalo takové dopisy. Vlastně skoro polovina třídy. Zašel jsem za dr. Eriksonem ještě to odpoledne. Neřekl mi toho moc, jen mě trochu povzbudil a dal mi pár tipů, jak se učit nazpaměť. Mluvte sám se sebou, řekl mi. Říkejte věci nahlas. Udělejte dvojice a navzájem si klaďte otázky.

Za chvíli už skoro všichni v pitevně mluvili nahlas a opakovali si mnemotechnické pomůcky.

„Ká dva, tři, čtyři, rektum vzhůru míří.“ To byla připomínka, kde začínají nervy vedoucí k řitnímu svěrači - na druhém, třetím a čtvrtém křížovém obratli.

„Referent vás laminuje.“ Části čtyřhlavého svalu: musculus rectus femoris, musculus vastus lateralis, medialis et intermedius.

„Tvůj zrůdný bratr má cecky.“ Pět větví obličejového nervu: temporalis, zygomaticus, buccalis, marginalis mandibulae, collus.

Můj laboratorní partner vymyslel další: „DO, DU, JEN, JEP.“ Dvě oči, dvě uši, jeden nos, jedna pusa.

Neustále se nás na něco vyptávali a oslovovali nás přitom „doktore“, i když jsme byli studenti prvního ročníku. Jeden instruktor přišel a přinesl rentgen hlavy. Ještě nikdy jsem žádný neviděl. Rentgenový snímek lebky je neuvěřitelně složitý.

„Tak tedy, doktore Crichtone, co byste řekl, že je tohle?“

Ukázal na bělejší místo na filmu. Bylo to blízko k obličeji a vodorovné.

„Tvrdé patro?“

„Ne, to je tady dole.“ Ukázal na jinou vodorovnou čáru o kousek níž.

Zkusil jsem to znovu a najednou mi to došlo: „Spodní okraj očnice.“

„Správně.“

Byl to skvělý pocit.

Pak řekl: „A co tohle?“ Malá hákovitá věc asi uprostřed lebky.

To bylo snadné. „Sella turcica.“

„Která obsahuje?“

„Hypofýzu.“

„A co je stranou od ní?“

„Sinus cavernosus.“

„A v ní?“

Vysypal jsem to ze sebe: „Oblouk vnitřní krční tepny a okohybné nervy tři, čtyři a šest a dvě větve trojklanného nervu, ophtalmicus a maxillaris.“

A tohle tmavé místo těsně pod ní?“

„Sfenoidální dutina.“

„A proč je tmavá?“

„Protože obsahuje vzduch.“

„Správně. A vy, doktore Martine…“ obrátil se na jiného člena naší skupinky.

Myslel jsem si, už mi to začíná jít. Konečně mi to začíná jít. Byl jsem z toho celý rozčilený. Ale tlak přitom stále sílil. Sílil každým dnem.

Vtipy byly stále drsnější. Jeden kluk si napsal na záda laboratorního pláště „Alův salón krásy“. A mrtvoly začínaly dostávat jména: Zelený obr, Hubeňour, King Kong. Ta naše měla taky jméno: „Lady Brettová“.

Po dvou měsících, když jednou žádný z instruktorů nebyl v místnosti, několik lidí hrálo fotbal s játry. „Vybíhá dopředu, už je hluboko v brankovišti, míč je ve vzduchu… a… gól!“

Játra prolétla vzduchem.

Pár studentů předstíralo zděšení, ale nikdo ho nepociťoval doopravdy. Rozpitvali jsme už nohy a rozbalila se chodidla; rozpitvali jsme paže, ruce a břicho. Věděli jsme, že to, co před námi leží na pitevním stole, je lidské tělo, mrtvý člověk. Jasně jsme mrtvolu viděli, neustále nám připomínala, co děláme. Nezbytný odstup jsme nemohli získat jinak než neuctivostí a pohoršlivým chováním. Jediná cesta k přežití byl smích.

Při pitvě byly určité úkoly, které nikdo nechtěl dělat. Nikdo nechtěl přeříznout pánev napůl. Nikdo nechtěl nafouknout oční bulvy injekční stříkačkou. Rozdělovali jsme si takové úkoly, hádali jsme se o ně.

Podařilo se mi všem vyhnout.

„No dobře, Crichtone, ale v tom případě budeš řezat hlavu.“

„Dobře.“

„Budeš si to pamatovat?“

„Jo, jo, budu si to pamatovat.“

Hlava byla daleká budoucnost; s tím si budu dělat starosti, až na to dojde.

Ale ten den nakonec přišel. Podali mi pilku na železo. Uvědomil jsem si, že jsem udělal hodně mizerný obchod. Pořád jsem čekal a teď mi připadlo to nejkřiklavější zmrzačení, rozdělit hlavu po středosagitální rovině, rozkrojit ji vedví jako meloun, abychom viděli dovnitř, abychom mohli prozkoumat dutiny, siny, průchody, cévy.

Oči byly nafouknuté a zíraly na mě, když jsem řezal. Rozpitvali jsme svaly kolem očí, takže jsem je nemohl zavřít. Musel jsem to prostě dokončit a snažit se odvést dobrou práci.

Někde v mém nitru jako by něco cvaklo, něco se zavřelo, odmítlo si připustit v normálních lidských pojmech, co to vlastně dělám. Po tom cvaknutí už to bylo v pořádku. Řezal jsem dobře. Provedl jsem nejlepší sekci v ročníku. Lidé přicházeli obdivovat mou práci, protože jsem se udržel přesně uprostřed a všechny dutiny byly výborně vidět.

Později jsem se dozvěděl, že tohle cvaknutí je nezbytnou podmínkou k tomu, abyste se mohli stát lékařem. Člověk nemohl pracovat, když byl zavalen tím, co se právě dělo. Popravdě řečeno, já jsem se nechával zavalit až příliš snadno. Měl jsem sklon omdlévat - když jsem viděl oběti nehod na pohotovosti, během operací nebo při odběru krve. Musel jsem najít způsob, jak se svým pocitům bránit.

A ještě později jsem se dozvěděl, že nejlepší lékaři nacházejí určitou střední cestu - ani se nenechají zavalit svými pocity, ani se jim neodcizí. To je vůbec nejtěžší pozice a tato přesná rovnováha - nebýt ani příliš odtažitý, ani příliš starostlivý - je něco, co se naučí málokdo.

Tou dobou mi vadil fakt, že naše vzdělávání se zdálo klást stejný důraz na emoce jako na faktický obsah toho, co jsme se učili. Tento citový aspekt mi připadal spíš jako šikana, jako iniciační obřad dané profese než jako vzdělání. Dlouho mi trvalo, než jsem pochopil, že to, jak se doktor chová, je aspoň tak důležité jako to, co ví. A rozhodně jsem netušil, že všechny moje stížnosti na medicínu se nakonec zaměří skoro výhradně na emocionální postoje lékařů a ne na jejich vědecké znalosti.

Dobrá historka

První část klinické praxe studentů spočívá v rozhovorech s pacienty s různými nemocemi. Službu konající lékař třeba řekl: „Jděte za panem Jonesem na pokoji pět, ten má dobrou historku“ - což znamenalo, že pan Jones vám může říci jednoznačnou historii průběhu určité nemoci. Jdete tedy najít pana Jonese, poslechnete si jeho zdravotní historii a diagnostikujete jeho nemoc.

Pro studenta, který začíná pracovat v nemocnici, znamenají takovéto rozhovory s pacienty značné nervové vypětí. Snažíte.se chovat se profesionálně a tvářit se, že víte, co děláte. Snažíte se provést diagnózu. Snažíte se nezapomenout na nic z toho, na co se máte ptát, co máte vyšetřit, a to včetně náhodných zjištění. Není nic příjemného vrátit se k lékaři a říct: „Pan Jones má žaludeční vřed,“ načež on se zeptá: „To je pravda. Ale co jeho oči?“

„Oči?“

„Ano.“

„Oči,hmm…“

„Vyšetřoval jste oči?“

„Ehm-jistě. Ano.“

„Ničeho jste si nevšiml?“

„Ne…“

„Vy jste si nevšiml, že má levé oko skleněné?“

„A tak…“

Aby se vyhnuli podobným trapasům a usnadnili si práci, naučí se studenti rychle některé triky. První trik je přimět někoho, aby vám diagnózu řekl, abyste na ni nemuseli přicházet sami. Když znáte diagnózu, je rozhovor mnohem snazší. Když máte obzvláštní štěstí, ujede to samotnému lékaři: „Jděte za panem Jonesem na pokoji pět, ten má dobrou historku žaludečního vředu.“

Nebo se můžete vydat na milost a nemilost sestrám:

„Kde leží pan Jones?“

„Žaludeční vřed? Pokoj pět.“

Pak mohou být v pokoji příbuzní, když tam přijdete. Ti vždycky stojí za zkoušku.“Dobrý den, paní Jonesová. Jak se máte?“

„Dobře, doktore. Zrovna jsem s manželem mluvila o tom, jakou dietu bude muset na ten svůj žaludeční vřed držet, až se vrátí domů.“

A konečně pacienti obvykle svou diagnózu znají a občas se o ní zmíní, obzvlášť když vejdete, posadíte se a srdečně se zeptáte: „Tak jak se dnes cítíte, pane Jonesi?“

„Mnohem líp.“

„Co vám lékaři řekli o vaší nemoci?“

„Jenom že je to žaludeční vřed.“

Ale i když pacienti svou diagnózu neznají, ve fakultní nemocnici je už vyšetřovali tolikrát, že to, jak si vedete, poznáte podle jejich reakcí: když jste na správné stopě, povzdechnou a řeknou: „Každý se mě ptá, jestli to bolí po jídle.“ Nebo: „Každý se mě ptá, jakou mám barvu stolice.“ Ale když sejdete z cesty, postěžují si: „Proč to chcete vědět? Nikdo se mě na to nikdy neptal.“ Máte tedy často dojem, že jdete dobře vyšlapanou cestičkou.

Ale i když na diagnózu přijdete, je v rozhovorech s pacienty pořád ještě mnoho rozčilující nejistoty. Jednou mi lékař řekl: „Zajděte za paní Willisovou, pokoj osm; má dobrou historku o hyperthyreóze.“

Šel jsem po chodbě a přemýšlel. Hyperthyreóza, hyperthyreóza, co vím o hyperthyreóze?

Paní Willisová byla hubená devětatřicetiletá žena. Seděla v posteli a zapalovala si jednu od druhé. Oči měla vypoulené - typický příznak Basedowovy nemoci. Byla podrážděná a vypadala nešťastně. Byla hodně opálená, což ještě zdůrazňovalo mnoho jizev po pořezání, které měla na rukou a na tváři; nejspíš následek těžké dopravní nehody.

Představil jsem se a začal s ní mluvit; soustřeďoval jsem se na otázky o štítné žláze. Ta reguluje tělesné mechanismy obecně a ovlivňuje kůži, vlasy, hlas, teplotu, váhu, energii a náladu. Paní Willisová odpovídala na všechny otázky, jak jsem čekal. Nemohla přibrat bez ohledu na to, jak moc jedla. Bylo jí pořád horko a spala bez přikrývky. Všimla si, že má křehké vlasy. Ano, ano, ano, na tyhle věci se jí ptají všichni. Odpovídala rychle a netrpělivě. Často se zdálo, že nemá daleko k pláči.Zeptal jsem se jí na její opálení. Řekla mi, že bydlela u své sestry v Alabamě. Bylo to dobré, protože sestřin byt je klimatizovaný. Byla u sestry v Alabamě tři měsíce. Teď se vrátila do Bostonu.

Proč je v nemocnici?

„Kvůli štítné žláze, je moc aktivní.“

Co ji do nemocnice přivedlo?

Pokrčení rameny: „Přišla jsem a oni mi řekli, že tu musím zůstat. Kvůli štítné žláze.“

„Jak jste přišla k těm jizvám na rukou?“

„Říznutí.“

„Říznutí?“

„Většinou nožem. Tadyhleta sklem.“

Ty jizvy vypadaly, že jsou různého stáří, některé čerstvé,

některé starší.

„Ano. Tahle je stará asi pět let, ty ostatní jsou novější.“

„Jak se to stalo?“

„Můj manžel.“

„Váš manžel?“ Musel jsem být opatrný. Vypadalo to, že má

slzy už skutečně na krajíčku.

„Vždycky mě pořeže, když, no, když pije.“

„Jak dlouho to už trvá, paní Willisová?“

„Už jsem vám to říkala, pět let.“

„Proto jste odjela k sestře?“

„Říkala, že bych měla zavolat policii.“

„A udělala jste to?“

„Jednou. Neudělali nic. Přišli a řekli mu, ať toho nechá, to je všechno. To pak zuřil.“

A rozvzlykala se naplno, celé tělo se jí třáslo, slzy jí stékaly po tváři.

Byl jsem zmatený. Citová labilita je pro hyperthyreózu typická; pacienti často propukají v pláč. Ale tady se zdálo, že ta žena je obětí vážného domácího násilí. Ještě chvíli jsem s ní mluvil. Původně přišla do nemocnice kvůli svým zraněním. Lékaři ji přijali pro zvýšenou činnost štítné žlázy, ale byla to zjevně jen záminka, jak ji dostat pryč od násilnického manžela. V nemocnici byla v bezpečí, ale co se stane, až ji propustí?

„Mluvil s vámi někdo o vašem manželovi? Sociální pracovník nebo někdo takový?“

„Ne.“

„A chcete si s někým o manželovi promluvit?“

„Ano.“

Řekl jsem, že to zařídím, a odešel jsem úplně rozzuřený.

V té době se o fyzickém násilí v rodině nemluvilo. Všichni předstírali, že manželky a děti nikdo nebije. Neexistovaly zákony, vládní organizace, domovy, naprosto žádné mechanismy, které by takovým lidem pomohly. Silně jsem vnímal, jak je ta situace nespravedlivá a jak je tato žena nebezpečně izolovaná - jak sedí sama v nemocniční posteli a čeká, kdy ji pošlou domů k manželovi, který ji zase pobodá.

A nikdo s tím nic nedělal. Lékaři jí sice léčili štítnou žlázu, ale nikdo se nezabýval skutečným problémem, který ohrožoval její život.

Vrátil jsem se k lékaři.

„Poslyšte, viděl jste ta zranění, co má paní Willisová?“

„Ano.“

„Jsou od nože.“

„Ano. Některá.“ Tvářil se klidně.

„My jí tady léčíme štítnou žlázu, ale mně se zdá, že ona má mnohem větší problém.“

„My jí můžeme léčit jenom štítnou žlázu,“ odpověděl lékař.

„Podle mě můžeme udělat víc. Můžeme podniknout nějaká opatření, aby se nemusela vrátit k manželovi.“

„K jakému manželovi?“

„No ke svému.“

„Žádného manžela nemá. Co vám řekla?“

Vyprávěl jsem mu to.

„Poslyšte,“ řekl, „paní Willisovou sem převezli ze soukromého sanatoria v Alabamě. Její rodina je zámožná, ale její manžel se s ní už před lety rozvedl. Už deset let pobývá každou chvíli v nějakém ústavu. A všechny ty rány si způsobila sama.“

„Aha.“

Lékař chtěl vědět: „Ptal jste se jí, jestli byla v nějakém psychiatrickém zařízení?“

„Ne.“

„To jste měl. Tak bláznivá není. Řekne vám to, když se zeptáte.“

Jindy zase lékař řekl: „Zajděte za panem Bensonem; má dobrou historku o dvanáctníkovém vředu.“Šel jsem za panem Bensonem. Nejdřív jsem se zastavil v nohou jeho postele a podíval se na tabulku. To byl další trik. Byly na ní jen poznámky sester o příjmu tekutin a jiné podobné věci, ale i to mohlo pomoci. Kromě toho člověk vypadal jako profesionál, když přišel a nejdřív se podíval na tabulku.

„Pane Bensone, vidím, že jste druhý den po operaci.“ A pomyslel jsem si, že jestli mu ten vřed operovali, musel být hodně ošklivý. „Ano.“

„A jak koukám, výdaje moči máte pěkné.“

„Ano.“

„Jak se cítíte, bolí vás to?“

„Ne.“

Říkal jsem si: dva dny po operaci, a nic ho nebolí? „Tak to se tedy uzdravujete přímo zázračně.“

„Ne.“

Poprvé jsem se na něj skutečně podíval. Seděl v posteli, na sobě měl župan. Malý, precizní jedenačtyřicetiletý muž. Měl ten nepřítomný pohled, jaký mívá po operaci mnoho pacientů, když se soustřeďují do svého nitra, na proces hojení. Ale v tomhle případě to bylo trochu jiné.

„Tak mi povězte něco o svém vředu,“ vybídl jsem ho. Harry Benson mluvil bezvýrazným, deprimovaným hlasem. Byl pojišťovacím agentem, bydlel na Rhode Island. Celý život žil s matkou. Ta byla nemocná a potřebovala, aby se o ni staral. Nikdy se neoženil a mimo zaměstnání měl jen velmi málo přátel. Posledních pět let měl prudké vředové bolesti. Někdy zvracel krev. Někdy hodně krve. Byl v nemocnici celkem šestkrát kvůli té bolesti a krvi. Dostal několik transfuzí kvůli ztrátě krve. Pak mu udělali „bariové mléko“ a objevil se vřed. Loni mu lékaři řekli, že jestli se vřed nepodaří zhojit pomocí léků, bude muset na operaci. Krvácení pokračovalo, nastoupil tedy znovu do nemocnice a před dvěma dny podstoupil operaci.

To byla jeho historka.

Přesně jak lékař slíbil, byla to klasická historka a pan Benson už byl středem tolikeré lékařské pozornosti, že ji vyprávěl jasně. Znal dokonce i lékařský žargon jako „bariové mléko“ pro rentgen horní části zažívacího traktu. Ale proč byl tak deprimovaný?

„No, když tak slyším, co jste zažil, jste určitě rád, že máte operaci za sebou, ne?“

„Ne.“

„Proč ne?“

„Nic neudělali.“

„Jak to myslíte?“

„Otevřeli mě, ale nic neudělali. Tu operaci neprovedli.“

„Pane Bensone, to se podle mě mýlíte. Provedli operaci, při které vám odstranili část žaludku.“

„Ne. Chtěli provést částečnou resekci, ale neprovedli. Jenom se koukli a zase mě zašili.“

A propukl v pláč, hlavu v dlaních.

„Co vám řekli?“

Zavrtěl hlavou.

„Co myslíte, že se stalo?“

Zavrtěl hlavou.

„Vy myslíte, že máte rakovinu?“

Mezi vzlyky kývl.

„Pane Bensone, já si to nemyslím.“ Neměl nateklé žlázy, v minulosti nehubnul, v jiných částech těla bolesti nepociťoval. A taky jsem si byl dost jistý, že by neposlali studenta promluvit si s člověkem, který právě zjistil, že má neoperovatelnou rakovinu.

„Ano,“ trval na svém, „je to karcinom.“

Byl tak rozrušený, že jsem cítil, že musím okamžitě něco podniknout. „Pane Bensone, hned to dojdu prověřit.“

Vrátil jsem se na lékařský pokoj. Lékař tam byl. Povídám: „Jde mi o Bensona. Provedli mu resekci žaludku?“

„Ne.“

„Proč ne?“

„Když ho otevřeli, úplně mu odešel tlak a oni se rozhodli, že tu operaci nemůžou provést. Jen ho zašili, jak nejrychleji to šlo.“

„Řekl mu to někdo?“

„Jistě. Ví to.“

„No, ale on si myslí, že má rakovinu.“

„Pořád? Včera si to myslel taky.“

„No, dneska si to ještě pořád myslí.“

„Výslovně jsme mu řekli,“ pokračoval lékař, „že rakovinu nemá. Já jsem mu to říkal, primář mu to říkal, jeho ošetřující lékař mu to říkal, chirurg mu to říkal. Všichni mu to říkali. Benson je takový divný. Žije se svou matkou.“Šel jsem zpátky za panem Bensonem. Řekl jsem, že jsem si to ověřoval u lékaře a že rakovinu nemá. „Nemusíte mi lhát.“

„Já vám nelžu. Přišli za vámi včera primář a ostatní lékaři?“

„Ano.“

„A řekli vám, že nemáte rakovinu?“

„Ano. Ale já to vím. Do očí mi to neřeknou, ale já to vím.“

„Jak to víte?“ zeptal jsem se.

„Slyšel jsem je mluvit, když si mysleli, že neposlouchám.“

„A říkali, že máte rakovinu?“

„Ano.“

„Co říkali?“

„Říkali, že mám nádor.“

„Jaký nádor?“

„Na srdci.“

Rozřízli mu břicho a našli nádor na srdci? To těžko. „Nádor na srdci?“

„Tak to říkali.“

Vrátil jsem se zpátky k lékaři.

„Já jsem vám říkal, že je divný,“ odpověděl lékař. „O nádorech mu nikdo neřekl ani slovo, věřte mi. Neumím si představit, jak na to mohl… moment.“ Obrátil se k sestrám. „Kdo leží vedle Bensona?“

„Pan Levine, po operaci žlučníku.“

„Ale ten je dneska nový. Kdo byl v té posteli včera?“

„Včera…“

Nikdo si nedokázal vzpomenout, kdo v té posteli ležel o den dřív. Ale lékař trval na svém; vytáhly a zkontrolovaly se záznamy; zabralo to další půlhodinu a další rozhovory s Bensonem, než se konečně všechno vyjasnilo.

Den po operaci pan Benson, znepokojený tím, že operace neproběhla, předstíral spánek, když přišli lékaři na vizitu. Poslouchal, o čem se baví, a slyšel je hovořit o pacientovi na vedlejší posteli, který měl srdeční arytmii. Lékaři mluvili o tom, že operace v jeho současném stavu by byla „velký nápor na srdce“. Ale pan Benson si myslel, že mluví o něm a o jeho „nádoru na srdci“. A nádor znamená rakovinu. Proto si byl tak jistý, že umírá.

Všichni se tam vrátili a promluvili s ním. A on konečně pochopil, že přece jen rakovinu nemá. Ohromně se mu ulevilo.

Všichni odešli. Zůstal jsem s ním sám. Kývnutím mě přivolal. „Poslyšte, doktore, díky,“ řekl a dal mi dvacet dolarů.

„Tohle skutečně není nutné,“ zarazil jsem ho.

„Ne, ne. Dejte to Eddiemu, leží na čtyřce,“ řekl. A vysvětlil, že Eddie je bookmaker a že bere sázky pro celé patro.

„Vsaďte na Fresh Air v šestém dostihu,“ dodal.

To byla první známka toho, že je pan Benson na cestě k uzdravení.

„Zajděte za panem Careym v pokoji šest; má dobrou historku o glomerulonefritidě,“ řekl lékař. Moje nadšení nad tím, že znám diagnózu, okamžitě zchladil další větou: „Upřímně řečeno, ten člověk asi umře.“

Pan Carey byl čtyřiadvacetiletý mladík. Seděl v posteli a vykládal si pasiáns. Vypadal zdravý a veselý. Vlastně byl tak přátelský, že jsem se divil, proč do jeho pokoje nikdy nikdo nechodí.

Pan Carey pracoval jako zahradník na jednom sídle v okolí Bostonu. Jeho historka byla, že před pár měsíci ho ošklivě bolelo v krku; zašel za doktorem a dostal prášky na streptokokovou nákazu v krku, ale bral je jen pár dní. Za nějakou dobu si všiml, že otéká, a cítil se slabý. Potom se dozvěděl, že má nemocné ledviny. Teď musel dvakrát týdně chodit na dialýzu. Doktoři říkali něco o transplantaci ledvin, ale jistý si tím nebyl. Jinak čekal.

A čekal dosud.

Byl v mém věku. Mluvil jsem s ním a byl jsem stále víc šokovaný. V té době byla dialýza pořád ještě exotický způsob léčení a transplantace ledvin ještě exotičtější. Statistiky nebyly povzbudivé. Pokud se transplantace vůbec povedla, pacienti obvykle přežívali tak tři až pět let.

Mluvil jsem s odsouzencem k smrti.

Nevěděl jsem, co mám říct. Chvíli jsme se bavili o basketu, o Billu Russellovi a o Celtics. Vypadalo to, že si o sportu povídá rád, že je rád, že tam jsem. Ale já jsem toužil po jediném - prchnout. Panikařil jsem. Měl jsem dojem, že se dusím. Co jsem tady mohl udělat? Byl jsem student medicíny a seděl jsem tu s člověkem, který umře, který umře tak jistě, jako za pár týdnů skončí basketbalová sezóna. Bylo to nevyhnutelné. Připadalo mi, že není nic, co bych mohl říci.On ale se mnou mluvil se zjevným potěšením. Uvažoval jsem, kolik toho ví. Proč je tak klidný? Neví snad, v jaké je situaci? Musí to vědět. Musí si být vědom, že z téhle nemocnice možná už nevyjde. Proč je tak klidný?

Prostě si povídá o sportu. O basketbalové sezóně. O jarním tréninku.

Nakonec jsem to už nevydržel. Musel jsem odejít. Musel jsem z toho pokoje pryč. Řekl jsem: „No, určitě se brzo uzdravíte.“

Vypadal zklamaně.

„Totiž, chci říct,“ pokračoval jsem, „rozhodně se uzdravujete, tak do týdne odtud můžete být pryč.“

Vypadal hodně zklamaně. Říkal jsem nesprávné věci. Ale co jsem měl říkat? Neměl jsem ponětí.

„Tak hlavu vzhůru, určitě vás už brzo pustí. Už musím běžet. To víte, služba.“

Díval se na mě s neskrývaným pohrdáním. „Jasně. Dobře.“

Utekl jsem, zavřel za sebou dveře, zakryl pohled na toho muže v mém věku, který byl tak blízko smrti.

Šel jsem zase za lékařem: „Co má člověk říkat někomu takovému?“

„To je těžké,“ odpověděl lékař.

„Ví to?“

„Ví, jistě.“

„Tak co mu má člověk říct?“

„Já sám taky nikdy nevím co říct. Je to hrůza, co?“

Když si na to zpětně vzpomínám, připadá mi neuvěřitelné, že za ty čtyři roky lékařského studia s námi nikdo formálně ani neformálně nemluvil o umírajících pacientech. Smrt je snad ta nejdůležitější část medicínských znalostí, a přitom se o ní na harvardské lékařské fakultě vůbec nezmínili. Nikdo se nezabýval tím, co cítíme ve společnosti umírajících - paniku, strach, pocit vlastního selhání, nepříjemnou připomínku toho, že ani naše umění není všemocné. Nikdo nebral v úvahu, čím prochází umírající pacient, co by takový pacient mohl potřebovat nebo chtít. O ničem z toho se nikdy nemluvilo. Museli jsme se se smrtí seznámit sami.

Když si na to vzpomenu, představuji si, jakou strašnou izolaci musel ten mladík pociťovat, když tak den za dnem seděl v pokoji, kam se nikomu nechtělo vstoupit. Konečně přijde nějaký chudák medik a ten mladík má chviličku možnost mluvit s jinou lidskou bytostí a je nadšený. Rád by mluvil o tom, co se v jeho životě skutečně děje. Má strach z toho, co s ním bude. Chce o tom mluvit - protože na rozdíl ode mne, on se realitě vyhnout nemůže. Já mohu z pokoje utéci, ale on ne. Nemůže prchnout před faktem, že umírá.

Ale místo abych o tom s ním mluvil, místo abych měl dost síly a zůstal s ním, jen jsem zablekotal nějaké chlácholivé fráze a utekl jsem. Nebylo divu, že na mě nakonec hleděl s takovým pohrdáním. Nechoval jsem se jako doktor; mnohem větší starosti jsem si dělal se sebou než s ním, jenže umíral on, ne já.

Já jsem předstíral, že jsem jiný - že on není jako já - že mně se to nikdy nestane.

Tykvárna

Jsou čtyři ráno a já ve tmě klopýtám v šatně svého bytu, snažím se najít vše, co mám mít s sebou: stetoskop a lékařský kufřík a zápisník a všechno ostatní, protože konečně přišel den, kdy už nepracuji v nemocnicích na poloviční úvazek a nepředstírám, že jsem doktor. Dnes začíná moje klinická praxe, moje „kolečko“. Ode dneška budu v nemocnici každý den a každou druhou noc. Jsem strašně rozčilený a nervózní a pořád mi něco padá z rukou. Konečně mám všechno, ale zase nemůžu najít klíčky od auta. Je pět ráno. Přijdu pozdě na první část svého „kolečka“ - na neurologii v Bostonské městské nemocnici.

Staré cihlové budovy Bostonské městské vypadaly víc jako vězení než co jiného. Našel jsem místo k parkování a chodbami v přízemí jsem prošel do příslušné budovy. „Dobré ráno,“ řekl jsem obsluze výtahu. „Dobrý, doktore,“ řekl ten muž hlubokým hlasem. Na jmenovce měl napsáno Bennie a byl to akromegalik, skoro dva metry vysoký a snad stopadesátikilový, s dlouhými pažemi, tlustými prsty, dlouhým nosem a bradou. „Jedu na neuro,“ řekl jsem. Bennie něco zabručel a zavřel drnčivé dveře klece. Prastarý výtah se rozjel.

„Hezké počasí,“ řekl jsem. Bennie zase zabručel. „Pracujete tady dlouho?“

„Co jsem byl pacient.“

„To je fajn.“

„Operovali mě.“

„Aha.“

„Hlavu.“

„Hmm.“

„Jste tady, doktore,“ řekl Bennie a otevřel dveře klece. Vyšel jsem na patro.

První pohled na neurologické oddělení byl šokující. Byli tu pacienti, kteří seděli na židli a hadovitě se kroutili; říká se tomu dyskinezie. Byli tu pacienti připoutaní na židlích, kteří zírali před sebe a slintali. Byli tu pacienti, kteří leželi v postelích a čas od času sténali. Vzdálený bolestný jekot. Vypadalo to tu jako z osmnáctého století.

Tady jsem měl strávit příštích šest týdnů. Zamířil jsem na lékařský pokoj, abych se ohlásil. Míjel jsem mohutného muže, který seděl v posteli, přikrývky přitažené až k bradě.

„Doktore.“

„Dobré jitro.“

„Hele doktore, uděláte pro mě něco?“ A aby si byl jistý, že udělám, popadl mě pevně za paži. Byl to hodně mohutný muž, ruce měl jako šrůtky masa. Vlasy měl prošedivělé a ostříhané nakrátko, tvář zjizvenou. Vypadal nebezpečně. Zamračil se na mě.

„Tady mi nikdo nepomůže,“ postěžoval si.

„Vážně?“

„Pomůžete mi, doktore?“

„Jasně. O co jde?“ na to já.

„Sundejte mi boty.“

Kývl hlavou ke konci postele, kde pod přikrývkou trčely jeho nohy. Uvažoval jsem, proč asi nosí do postele boty, ale byl tak mohutný a agresivní, že se mi nechtělo ptát.

„Klidně,“ odpověděl jsem.

Pustil mou paži a já jsem došel k nohám postele. Zvedl jsem přikrývku.

Uviděl jsem dvě velké bosé nohy. Deset prstů - vlastně devět, protože jeden palec chyběl. Místo něj tam byl jen tmavý pahýl.

Zase jsem se podíval tomu muži do tváře. Bedlivě mě sledoval a mračil se. „Tak dělejte,“ pobídl mě.

„Cože jste to chtěl?“ zeptal jsem se.

„Sundejte mi boty.“

„Vy máte na sobě boty?“

„Copak je nemáte rovnou před očima?“ rozkřikl se hněvivě.

Stáhl jsem přikrývku, takže viděl své bosé nohy. Ale on jen kývl. „No tak dělejte!“

„Myslíte tady tyhle boty?“ ukázal jsem na jeho bosé nohy.

„Jo. Ty boty, co mám na nohou. Copak jste slepý?“

„Ne,“ odpověděl jsem. „Řekněte mi, co je to za boty?“

„Sundejte mi je!“

Vypadal hodně prchlivě. Neměl jsem ponětí, co s ním je nebo co mám dělat. Rozhodl jsem se, že mu vyhovím. Předstíral jsem, že mu zouvám boty. „Proboha!“ křikl a zasténal. „Co se děje?“

„Copak jste úplně neschopný? Rozvažte je nejdřív!“

„Aha. Promiňte.“ Dělal jsem, že rozvazuji tkaničky. „Takhle je to lepší?“

„Jo. Proboha.“

Předstíral jsem, že mu zouvám jednu botu, pak druhou. Povzdechl a zavrtěl prsty u nohou. „To je lepší. Díky moc, doktore.“

„Není zač.“ Chtěl jsem být už pryč. Vyrazil jsem k lékařskému pokoji.

„Hele, ne tak rychle!“ Znova mě popadl. „Kam to jako jdete?“

„Na lékařský pokoj.

„S mýma botama?“

„Promiňte.“

„Jo, promiňte! Já nejsem dnešní. Hned je tady nechte!“

„Dobře. Tady, ano?“

„Na vás všechny si musí jeden pořád dávat bacha.“ Pak se jeho výraz prudce změnil. Podíval se na přikrývku. Začal být vyděšený, panikařil.

„Doktore, doktore. Pomozte mi.“

„Co zase je?“

„Sundejte toho pavouka z deky, jo? Oba dva ty pavouky.

Vidíte, támhle!“

„Vy vidíte pavouky?“

„Jo, spoustu. Zvlášť včera v noci - jsou tu všude po zdech.“ Byl to alkoholik a procházel deliriem tremens. Řekl jsem: „Musím na lékařský pokoj.“

Popadl mě znovu za paži a div mi nevrazil nos až do obličeje. „Já už na ty pavouky sahat nebudu!“

„Dobrý nápad,“ řekl jsem. „Já se pak vrátím.“ Šel jsem na lékařský pokoj. Bylo tam několik sester a jedenatřicetiletý muž s napjatým výrazem v obličeji, který byl úplně neuvěřitelně nastrojený, ostré puky na kalhotách a saku, nažehlenou kravatu, bezchybně ostříhané vlasy. Podíval se na hodinky. „Doktor Crichton? Nebo bych měl říct pan Crichton? Jsem Donald Rogers, hostující šéflékař neurologie, a vy jdete pozdě. Když řeknu, že vás tady chci vidět v šest, tak myslím v šest, a ne V šest nula tři. Je to jasné, vážený?“

„Ano, pane,“ odpověděl jsem.

Tak začala moje praxe na neurologii.

A nezlepšilo se to.

Klinická neurologie je v podstatě diagnostická specializace, protože jen málo vážných neurologických poruch se dá léčit. Oddělení neurologie v Bostonské městské odráželo tento deprimující stav věcí; v podstatě se dá říct, že sem přijímali případy jen proto, aby je mladí lékaři viděli. Na oddělení bylo třicet sedm pacientů a každý měl jinou nemoc. Lékaři na oddělení nikdy nepřijali pacienta s nemocí, kterou už tam někdo měl. To nebylo nemocniční oddělení - to bylo muzeum. Většina lidí mu přezdívala „tykvárna“.

Ale my jsme předstírali, že je to normální nemocniční oddělení s léčitelnými pacienty. Dělali jsme všechno, co se v nemocnicích dělává. Chodili jsme na vizity, odebírali krev, objednávali konzultace a diagnostické testy. Předstírali jsme velice důsledně, i když jsme pro málokoho mohli cokoli dělat.

Já jsem tam byl jediný medik; kromě mě tam byl stážista z New Yorku jménem Bill Levine, stálý nemocniční lékař Tom Perkins, který tu sloužil první rok, a hostující šéflékař dr. Rogers. Ten byl z jihu, z Duke, a všechno dělal přesně podle předpisů. Rogers byl vždycky bezvadně oblečený, jeho „prezentace“, jak tomu říkal, byla děsivě dokonalá. Jednoho dne se Levine, který Rogerse nenáviděl, zeptal na jeho kravaty.

„Líbí se vám ty kravaty?“ zeptal se Rogers měkkým jižanským přízvukem.

„Říkal jsem si, jak je dokážete mít pořád tak hladké a nezmačkané, Done.“

„To moje manželka. Žehlí je.“

„Ano?“

„Vstává se mnou v pět ráno, a když se obléknu a uvážu si kravatu, vyžehlí mi ji. Přímo na mně. Tak to dělá.“

„No to mě podržte,“ řekl Levine.

„Ano, snaží se,“ pokračoval Rogers. „Jenom jednou mi spálila košili a já jsem se musel celý převléknout. Ale tohle už víckrát neudělala.“

„To si umím představit,“ podotkl Levine.

„Ne. Tenkrát se poučila,“ zahihňal se Rogers.

Rogers byl trochu sadista. V klopě saka poblíž knoflíkové dírky nosil sadu špendlíků. Při vizitách rád vrážel ty špendlíky do pacientů, aby „prověřil jejich reakce“. Celé to byla jakási šílená hra. Stav žádného z těch pacientů se nelepšil. Nikdo z nich se ani trochu neměnil, den za dnem, týden za týdnem, až na dva pacienty s neoperovatelným mozkovým nádorem. Ti pomalu umírali. Ale nikdo jiný se neměnil. Pacienti byli chudí, těžce nemocní lidé, které postrkovali z jedné státní instituce do druhé. Každé ráno jsme chodili na vizitu, ale nebylo moc o čem mluvit. Rogers ale do nich stejně bodal špendlíky.

Levine musel na tomhle oddělení strávit jen měsíc své stáže. Byl to mohutný, usměvavý pětadvacetiletý kluk, už skoro plešatý. Byl laskavé povahy a nesnášel jak Rogerse, tak oddělení. Svůj odpor vyjadřoval tím, že si každé ráno před vizitou zapálil joint.

Zjistil jsem to až drahý den. Procházel jsem kolem pánského záchodu, ucítil jsem povědomý kouř a vešel jsem. „Bille, co to děláš?“

„Dávám si trávu,“ řekl a nasál kouř. Pak předal point Perkinsovi, místnímu doktorovi, který si dlouze šluknul a podal ho mně.

Odstrčil jsem ho. „To nemyslíte vážně! Co blázníte?“ Bylo půl sedmé ráno. „Hele, dej si taky.“

„To chcete říct, že chodíte na vizitu z hulení?“

„Proč ne? Nikdo to nepozná.“

„To rozhodně pozná.“

„Sám jsi včera taky nevěděl nic. A myslíš, že Špendlíček něco pozná?“ Špendlíček říkal Levine Rogersovi.

„Uklidni se,“ pokračoval Levine a zase zhluboka potáhl kouř. „Všem je to jedno. Půlka sester je taky zkouřená. Dej si. Je to skvělý. Víš, odkud to máme? Od Bennieho.“

„Od Bennieho?“

„Od Bennieho. Však ho znáš, jezdí s výtahem.“

Medik měl za úkol každý den odebírat pacientům krev. Každé ráno jsem nastoupil v šest hodin a ohlásil se na lékařském pokoji. Lékař, který měl noční službu, mi přečetl seznam pacientů, kterým je potřeba krev vzít. Tolik a tolik zkumavek s červeným víčkem od pana Robertiho, červenou a modrou od pana Jacksona, růžovou a modrou od paní Harrelsonové a tak dál. Musel jsem nabrat nějakých dvacet zkumavek krve během půl hodiny, aby byly připravené na ranní vizitu v šest třicet.

Jediný problém byl, že tohle byla moje první klinická praxe a ještě nikdy jsem krev neodebíral. A měl jsem sklon při pohledu na krev omdlévat.

V praxi to vypadalo tak, že jsem došel k prvnímu pacientovi, nasadil mu škrtidlo, až žíla naběhla, a pokoušel jsem se dostat do ní jehlu, aniž bych omdlel. Pak, když vytryskla krev, nasazoval jsem postupně potřebný počet zkumavek a zhluboka přitom dýchal. To už se mi hodně motala hlava. Rychle jsem práci dokončil, vytáhl jehlu, přitisknul na loketní jamku vatový tampon, vrhl se k nejbližšímu oknu, prudce ho otevřel a vystrčil hlavu na lednový vzduch, zatímco pacienti na mě řvali, že je jim zima.

Když mi bylo zase dobře, pokračoval jsem k dalšímu pacientovi.

Nedokázal jsem vyřídit dvacet pacientů za půl hodiny. Byl jsem rád, když jsem za tu půlhodinu zvládl tři.

Naštěstí jsem získal výpomoc. První den jsem přišel k mohutnému černochovi jménem Steve Jackson. Hned poznal, že jsem nervózní.

„Hele, člověče, co to děláte?“

„Odeberu vám krev, pane Jacksone.

„A víte, co děláte, člověče?“

„Jistěže vím, co dělám.“

„Tak proč se vám tak klepou ruce?“

„Aha… já nevím.“

„Bral jste už někdy krev?“

„Jasně, nebojte se.“

„Protože já nestojím o to, aby se někdo montoval do mých žil, člověče.“ A s těmi slovy mi sebral injekční stříkačku z ruky. „Co chcete, člověče?“ zeptal se.

„Krev.“

„Jako co? Jaká víčka?“

„Aha. Červené a modré.“

„Dejte to sem a pak si přijďte, budete je mít.“

Vzal škrtidlo do zubů, utáhl si paži a začal si odebírat krev sám. Pochopil jsem: Jackson byl narkoman a nechtěl, aby ho někdo píchal do žil. Od té chvíle jsem se tedy každé ráno jen zastavil a položil mu potřeby na postel: „Dneska žluté a modré víčko, Steve.“

„Jako byste to už měl, Miku.“

A pokračoval jsem k dalšímu pacientovi.

Pacient vedle Steva byl většinu času v bezvědomí. Steve se díval, jak nešikovně mu krev odebírám, a nejspíš to uráželo jeho profesionální oko. Řekl tedy, že bude odebírat krev sobě i Hennesseymu.

Sestry se nade mnou slitovaly a pomohly mi také odebrat pár zkumavek. A Levine, když měl předešlé noci službu, jich za mě také pár odebral. A jak dny ubíhaly, nemusel jsem se vyklánět z okna na tak dlouho. Takže s pomocí celého okolí jsem nakonec dokázal svůj úkol splnit před začátkem vizity.

„To jsem rád, že se vám konečně jednou povedlo být připravený včas, pane Crichtone. Takových cavyků s odběrem trošky krve.“

I já jsem začínal Rogerse nenávidět.

Takhle se táhl týden za týdnem - medik omdléval při odběrech krve, doktoři chodili na vizitu zfetovaní a Rogers vrážel do každého špendlíky, zatímco my jsme se dívali jinam. A pacienti pořád slintali a kroutili se v rozích, alkoholici ze sebe smetali neviditelné mravence a pavouky. Bylo to něco jako šílená noční můra a na nás všech se to podepisovalo.

Nakonec lékaři jednou večer uspořádali mejdan a všichni jsme se strašně opili čistým lihem z laboratoře. Kolem půlnoci jsme usoudili, že by byla zábava odebrat krev sami sobě a poslat ji na jaterní testy. Použili jsme jména pacientů a vzorky jsme odeslali.

Druhý den ráno se sestry nestačily divit. „Já tomu nerozumím. Pan Hennessey má strašně vysoké jaterní testy. A pan Jackson také. A ten alkohol v krvi - to musí být chyba. Kdo vlastně ty testy nařídil? V knize to není.“

„Jo tyhle testy,“ pochopil Levine, oči celé rudé. „Už si vzpomínám. Ty si vezmu já.“ A rozdal nám ty proužky papíru. Ukázalo se, že všichni máme příznaky akutního poškození jater. A rozhodně jsme měli příšernou kocovinu.

„Připraveni na vizitu?“ zeptal se rázně Rogers. Odpovědělo mu sborové zasténání. „Pojďte, pojďte, už máme čtyři minuty zpoždění.“ Vyrazili jsme.

Rogers byl v nebývale veselé náladě. Vrazil do kdekoho spoustu špendlíků. Nakonec došel k paní Lewisové. Postel paní Lewisové byla vždycky oddělená závěsem, protože stará žena byla napůl v komatu, trpěla inkontinencí a čas od času z ní v křečovitých záchvatech vylétly exkrementy. Když jsme přicházeli k posteli paní Lewisové, pociťovali jsme vždycky mírné nebezpečí. A dnes ráno s tou kocovinou jsme se na to vůbec netěšili.

Ale její postel byla čistá a nepáchla. Paní Lewisová patrně spala.

„Zřejmě spí,“ prohlásil Rogers. „Tak se podíváme, jak nám dnes reaguje.“ A vrazil do ní špendlík.

Chudák bezvědomá žena sebou škubla.

„Hmm, zdá se, že je tam slabá odezva,“ prohlásil Rogers. Vrátil špendlík do klopy a přitiskl palec na hřebínek kosti těsně pod obočím paní Lewisové. Silně stiskl.

„Tohle je klasický způsob, jak vyvolat reakci na bolest,“ vysvětlil.

Paní Lewisová sebou bolestně zakroutila a sáhla si rukou pod zadek. A bleskově pleskla plnou hrst vlastních výkalů Rogersovi na košili a vyžehlenou kravatu. Pak se svezla zpátky na postel.

„Proboha,“ řekl Rogers a zpopelavěl.

„To je hrůza,“ řekl Levine a kousl se do rtu.

„Zjevně neví, co dělá,“ podotkl Perkins a zavrtěl hlavou.

„Pane Crichtone, postarejte se, ať ji očistí. Já se pokusím převléknout. Ale v nemocnici náhradní oblečení nemám. Možná budu muset odjet domů.“

„Ano, pane,“ řekl jsem.

Pomáhal jsem tedy očistit paní Lewisovou a přitom jsem jí žehnal. A nedlouho poté moje praxe na neurologii skončila a já jsem postoupil na psychiatrii s nadějí, že to tam bude lepší.

Dívka, která každého svedla

Na psychiatrickou praxi na oddělení Massachusettské všeobecné nemocnice byli přiděleni tři medici najednou. Bylo to oddělení, kde patnáct psychiatrických pacientů po šest týdnů spalo a jedlo pohromadě ve stylu společné noclehárny. Po šesti týdnech lékaři stanovili diagnózu a doporučili pro každého pacienta další terapii.

Službu konající lékař nám celou tu proceduru vysvětlil. Jako studenti dostaneme každý přiděleného jednoho pacienta, kterého budeme po šest týdnů sledovat a hovořit s ním. Pak podáme zprávu lékařům a budeme se podílet na stanovení diagnózy. I jiní lékaři budou tyto pacienty vyšetřovat, ale my se s nimi budeme stýkat víc než kdo jiný a musíme tedy brát svou zodpovědnost vážně.

Když jsme přišli na oddělení, pacienti měli právě skupinovou terapii. Lékař ji samozřejmě nemohl přerušit, ale zastavili jsme se venku a on nám ukázal naše pacienty. Ellenina pacientka byla mohutná žena něco přes padesát, která na sobě měla nápadné barevné šaty a make-up. Ta žena měla poměr s lékařem, který jí dával amfetaminy, a trpěla teď těžkou depresí. Bob dostal na starost hubeného muže vědeckého vzhledu, asi padesátiletého, který prošel Dachau a teď si vymýšlel neexistující problémy se srdcem. Moje pacientka byla vysoká, nápadně krásná dvacetiletá dívka s krátkými světlými vlasy a v minisukni. Seděla v houpacím křesle, dlouhé nohy složené pod sebou, a působila úplně klidně a vyrovnaně. Vypadala jako vysokoškolačka.

„Co má za problém?“ zeptal jsem se.

„Karen,“ vysvětlil mi lékař, „úspěšně svedla každého muže, se kterým se kdy setkala.“

Během praxe na psychiatrii se medici scházeli se svými pacienty třikrát týdně. Dvakrát týdně také měli schůzku s analytikem-školitelem, s kterým probírali svůj případ a pocity, jaké v nich vyvolává.

Mým školitelem byl Robert Geller. Doktor Geller byl muž středního věku, který nosil bradku a měl rád barevně pruhované košile. Jeho jednání bylo velmi přímé a rázné.

Dr. Geller se mě zeptal, co si myslím, že svou praxí na psychiatrii získám, a já jsem řekl, že mě psychiatrie velice zajímá a že uvažuji o tom, že se na ni nakonec budu specializovat. Řekl, že je to dobře. Jevil se jako neutrální, vyvážená osobnost.

„Tak tedy, víte něco o své pacientce?“

Ano, věděl jsem. Vysvětlil jsem mu, že jsem ještě neměl příležitost s ní mluvit, že jsem ji viděl jen v té místnosti - dvacetiletou dívku v houpacím křesle.

„A jak se vám jevila?“

„Vypadala milá. Hezká. Rozhodně ne jako případ pro psychiatra.“

„Tak co tady tedy dělá?“

Lékař mi řekl, že úspěšně svedla každého muže, se kterým se setkala.

„Co tím myslel?“

„To jsem se neptal.“

„Skutečně? Já bych se byl zeptal,“ podotkl dr. Geller.

Vysvětlil jsem mu, že mě prostě nenapadlo se zeptat; snažil jsem se všechno vstřebat, když jsem ji viděl poprvé, a tak.

„A jaké máte pocity, když jste ji viděl?“

„Nevím,“ odpověděl jsem.

„Vy nevíte?“

„Ne.“

„Říkal jste, že je krásná…“

„Přitažlivá, to je.“

„Co jste si pomyslel, když jste se dozvěděl, že bude vaší pacientkou?“

„Myslím, že jsem si říkal, jestli ji zvládnu.“

„Jestli ji zvládnete…“

Tohle byl psychiatrický trik, opakovat vaši poslední větu, abyste mluvili dál.

„Ano,“ kývl jsem. „Uvažoval jsem, jestli budu schopen zvládnout její případ.“

„Proč byste ji neměl být schopen zvládnout?“

„Nevím.“

„No tak prostě řekněte, cokoli vás napadne.“Tohle byl další psychiatrický trik. Byl jsem okamžitě ve střehu.

„Nic mě nenapadá.“

Dr. Geller se na mě divně podíval.

„No dobře,“ řekl pak, „bojíte se třeba, že nejste dost chytrý, abyste si s ní poradil?“

„To ne.“

„Takže v tom problém není. V chytrosti.“

„Ne.“

„Bojíte se, že nemáte dostatečné znalosti k tomu, abyste jí pomohl?“

„Ne…“

„Bojíte se, že máte tolik práce, že jí nebudete schopen věnovat dost času?“

„Ne, ne…“

„Tak co tedy?“

Pokrčil jsem rameny. „Nevím.“ Chvilku bylo ticho. „Bojíte se, že se s ní vyspíte?“

Naprosto mě tím šokoval. Řekl to hrubě a bez obalu. Nechápal jsem, jak si může vůbec něco takového představovat. Hlava mi duněla, jako bych dostal ránu. Zavrtěl jsem hlavou, abych si ji vyčistil.

„To ne, ne, ne, nic takového.“

„Víte jistě, že to tak není?“

„Ano. To vím jistě.“

„A jak víte, že to tak není?“

„No, vždyť jsem ženatý.“

„A co?“

„A jsem lékař.“

„Spousta doktorů spí se svými pacientkami. O tom jste neslyšel?“

„To neuznávám,“ ohradil jsem se.

„Proč ne?“

„Věřím, že když k vám přijdou pacienti, jsou v závislém postavení, vzhlíží k doktorovi, protože potřebují pomoci a mají strach. A zaslouží si léčení, a ne aby doktor jejich slabosti využil. Zaslouží si dostat to, proč přišli.“

O tom všem jsem byl skutečně pevně přesvědčený.

„Třeba se přišla vyspat se svým doktorem.“

„No…“ řekl jsem.

„Třeba to potřebuje, aby jí bylo líp.“

Začínalo mě to rozčilovat. Bylo mi jasné, kam tím míří. „Naznačujete mi, že si myslíte, že chci, ehm, s ní mít sex?“

„Já nevím. To mi řekněte vy.“

„Ne,“ ujistil jsem ho.

„Tak co vám dělá starosti?“

„Nic mi nedělá starosti.“

„Zrovna jste mi řekl, že si nejste jistý, jestli ji zvládnete.“

„No, chtěl jsem říct… tak obecně jsem si nebyl jistý.“

„Podívejte se, mně nevadí, jestli s ní chcete spát. Jenom to nedělejte.“

„Neudělám.“

„Dobře. Kolik je vám?“

„Čtyřiadvacet.“

„Jak dlouho jste ženatý?“

„Dva roky.“

„Šťastně?“

„Ovšem.“

„Sexuální život dobrý?“

„Ano. Skvělý.“

„Takže nebudete v pokušení?“

„Jak to myslíte?“

„No když jste šťastně ženatý a váš sexuální život je v pořádku, nebude vás ta dívka vůbec lákat.“

„No, tedy… samozřejmě že ne.“

„Je hezká?“

„Ano.“

„Sexy?“

„Asi ano.“

„Vsadil bych se, že umí s muži manipulovat.“

„Asi ano.“

„Vsadil bych se, že přesně ví, co říct a udělat, aby si omotala muže kolem prstu.“

„No, já jsem si jistý, že si s tím poradím.“

„To rád slyším,“ kývl doktor Geller. „Protože právě to bude váš úkol.“

„Jak to myslíte?“

„Jediný způsob, jakým ta dívka umí jednat s muži, je sexuální. Všechno - přátelství, vřelost, útěchu, jistotu - získává prostřednictvím sexuálního aktu. Jako životní strategie to není moc dobré. Potřebuje se naučit, že s muži jsou možné i jiné vztahy, že tu vřelost a uznání, o které stojí, může od muže získat i bez sexu. To nejspíš ještě nikdy nezažila. Vy budete první taková zkušenost.“

„Ano.“

„Za předpokladu, že se s ní nakonec nevyspíte.“

„Ne. Nevyspím.“

„Doufám, že ne. Tak hodně štěstí. A dejte mi vědět, jak to jde.“

Měl jsem pocit, že mi rozhovor s dr. Gellerem pomohl. I když měl zřejmě utkvělou představu, že stojím o sex s tou dívkou, mně to nedělalo starost ani v nejmenším. Byl jsem si dost jistý, že to neudělám. Věděl jsem, že tím, že se stanu lékařem, na sebe beru zvláštní odpovědnost. A tohle byl první příklad.

Se sexuálním pokušením jsem si tedy starosti nedělal a nemohl jsem se dočkat, až se s Karen setkám a až spolu začneme pracovat. Okamžitě jsem se vrátil na oddělení a představil jsem se jí.

Byla hodně vysoká. Když jsme stáli vedle sebe, dosahovala mi až k rameni. Měla štíhlé atletické tělo a jasně zelené oči, které mě klidně pozorovaly. „Vy jste můj doktor?“

„Ano,“ řekl jsem. „Jsem doktor Crichton.“

„Jste hodně vysoký.“ Přistoupila blíž, až se čelem dotkla mého ramene.

„Ano.“

„Mám ráda vysoké muže.“

„To je dobře.“ Kousek jsem couvl. Zdálo se, že ji to pobavilo.

„Vy jste vážně můj doktor?“

„Ano. Proč se usmíváte?“

„Na doktora vypadáte moc mladý. Určitě nejste teprve medik nebo tak něco?“

„Jsem váš lékař, věřte mi.“

„Co je to za jméno, Crichton?“

„Skotské.“

„Já jsem taky Skotka. Jak se jmenujete křestním?“

„Michael.“

„Tak vám říkají? Michael nebo Mike?“

„Michael.“

„Můžu vám říkat Michaeli?“

„Lepší bude doktore Crichtone.“

Uraženě se našpulila. „Proč? Proč jste tak oficiální?“

„Máme spolu pracovat, Karen, a myslím, že bychom na ten vztah neměli zapomínat.“

„Co to má společného s tím, jak vám budu říkat? Doktore Crichtone. Brr. To je hrůza - doktore Crichtone.“

„Prostě si myslím, že to tak bude lepší, to je všechno.“

Uvědomil jsem si, že jsem nervózní, když takhle vedle ní stojím. Její fyzickou přítomnost jsem pociťoval velmi silně. Trochu to mnou otřáslo. V rámci obvyklého procesu jsem musel začít tím, že jí odeberu krev pro rutinní testy, takže jsem ji odvedl do malé vyšetřovny. Byli jsme sami.

„Vy ty dveře nezavřete?“

„Ne.“

„Proč ne?“

„Mně to takhle vyhovuje.“

„Bojíte se být se mnou sám?“

„Co vás vede k tomu, že to říkáte?“ zeptal jsem se. Připadal jsem si hrozně chytře a psychiatricky, když jsem to říkal. Vracel jsem jí otázku.

„Musím se svléknout?“

„To nebude nutné.“

„Vážně? Vy mě nemusíte vyšetřit? Moje tělo a všechno?“

„Jen vám odeberu trochu krve.“

Přejela prsty po vyšetřovacím lehátku. „Nebude vám vadit, když si lehnu na tuhle postel?“

„Poslužte si.“

Po praxi na neurologii mi už odběry krve tak nevadily. Ale zrovna teď se mi třásly ruce. Musela si toho všimnout.

Lehla si na záda na vyšetřovací lůžko a protáhla se jako kočka. „Chcete, abych si lehla na břicho, nebo na záda?“

„Klidně na záda.“

„To lehátko je moc krátké; musím dát nohy nahoru.“ Minisukně jí sklouzla po stehnech.

„Jak je vám to pohodlné,“ odpověděl jsem.

„Bude to bolet?“ vykulila na mě oči.

„Ne, vůbec ne.“

„Proč se třesete, doktore Crichtone?“

„Netřesu.“

„Ale ano. Jste ze mě nervózní?“

„Ne.“

„Ani trošičku?“ Usmívala se, smála se mi.

„Jste krásná dívka, Karen; každý by z vás byl nervózní.“Potěšeně se usmála. „Myslíte?“

„Samozřejmě.“

Zdálo se, že ji to uspokojilo, a také já jsem byl klidnější. To ničemu neškodí, říct jí, že je přitažlivá, myslel jsem si.

Začal jsem odebírat krev. Dívala se na jehlu, dívala se, jak se plní zkumavky. Měla klidný pohled, na všechno se dívala takovým vytrvalým způsobem. „Jste svobodný?“

„Ne, ženatý.“

„Říkáte svojí ženě všechno, co děláte?“

„Ne.“

„To muži nikdy nedělají,“ řekla se smíchem. Byl to sarkastický, vědoucí smích.

„Moje manželka studuje postgraduál,“ vysvětlil jsem. „Občas ji nevidím i několik dní.“

„Řeknete jí o mně?“

„To, co se odehraje mezi vámi a mnou, je důvěrné,“ řekl jsem.

„Takže jí to nepovíte?“

„Ne.“

„To je dobře.“ Olízla si rty.

Bydlel jsem v bytě na Maple Avenue v Cambridgi. Svou manželku jsem znal od střední školy. Studovala dětskou psychologii na Brandeis. Spolubydlící mé ženy z koleje bydlela teď se svým manželem ve vedlejším domě. Ještě ve vedlejším domě bydlela další kamarádka a její muž, s kterým jsem na střední škole hrával basketbal. Nás šest - všichni seriózní, všichni ženatí či vdané, všichni studenti, všichni se společnou minulostí, jsme spolu trávili hodně času. Byly to vztahy s dávnou historií. Byl to malý, soběstačný svět.

Moje manželka ráda vařila. Vařila a při tom jsme si povídali. „Studuje ta dívka?“

„Ano. Druhý ročník na Bostonské. Říká, že chce být právnička.“

„Je chytrá?“

„Zdá se.“

„A ona je tvoje pacientka?“

„Ano.“

„Co má za problém?“

„Má potíže se vztahy k mužům.“

„A co máš dělat ty?“

„Mluvit s ní. Zjistit, kde je chyba. Na konci napsat zprávu.“

„Dlouhou?“

„Pět stránek.“

„To není tak zlé,“ řekla moje žena.

Lékař na oddělení mi řekl, že se můžu se svou pacientkou scházet dvakrát týdně nebo i třikrát, pokud budu mít pocit, že je to třeba. Měl jsem dojem, že třikrát týdně třeba bude. Na oddělení byla pro tyto účely místnost, kterou si člověk zamluvil.

Zeptal jsem se Karen, jak se ocitla v nemocnici. Řekla mi, že si vzala na kolejní ložnici LSD a měla špatný trip; univerzitní policie ji přivezla sem. „Ale nevím, proč mě donutili tady zůstat. Nic moc se nedělo, prostě špatný trip.“

V duchu jsem si udělal poznámku, že si to musím ověřit na vedení koleje, a pak jsem se jí zeptal na její zázemí, než přišla na univerzitu.

Karen ochotně vyprávěla. Vyrůstala v malém pobřežním městečku v Maine. Její otec byl obchodník; začal si s každou ženskou a ji odjakživa ignoroval. Otci se nelíbilo, když si začala s Edem, a to jen proto, že byl u Hell’s Angels. Otec zuřil, když s Edem ve čtrnácti letech otěhotněla. Donutil ji dítě porodit. Dala dítě k adopci. Ostatní její kluci se otci taky nikdy nelíbili. Například neměl rád Toda, bohatého synáčka, s kterým otěhotněla v šestnácti. Chtěl, aby i tohle dítě porodila, ale ona potratila. Zasmála se. „Na Portoriku.“

„Šla jste na potrat?“

„Tod je bohatý. A nechtěl, aby se to dozvěděl jeho otec.“ Zasmála se. „Asi si myslíte, že jsem blázen.“

„Vůbec ne.“

„Když jsme spolu, hrozně kouříte.“

„Ano?“

„Ano. Zapalujete si jednu od druhé. Jste ze mě nervózní?“

„O ničem takovém nevím.“

„To je dobře. Nechci, abyste byl nervózní. Cením si toho, že mi pomáháte.“

Pořád nosila minisukně. Ráda se na židlích stáčela do klubíčka. Počkala na ten správný okamžik, pak se stočila a ukázala mi růžové prádlo. Musel jsem se rychle podívat jinam, ale když se naše oči zase setkaly, viděl jsem, že se směje.“Tak co? Už je s vámi těhotná?“

„Ne,“ odpověděl jsem dr. Gellerovi.

„Povězte mi, jak to jde.“

Řekl jsem mu, co jsem se zatím dozvěděl. Její příběh vypadal strašně. Vyložil jsem si to jako volání děvčátka po pozornosti otce, člověka, který zjevně nebyl schopen dát jí lásku a péči, kterou potřebovala. Místo toho byl příkrý a trestal ji. Dvě těhotenství, pak vyhození z domu, poslána do pěstounské péče… Připadalo mi, že je až neuvěřitelné, že si Karen vedla tak dobře - dostala se na univerzitu a tak dál.

„Proč jednáte tak ochranitelsky?“

„Nejednám.“

„Otec je parchant a ona oběť?“

„No a není to tak?“

„Jak se k vám Karen chová?“

„Připadá mi velice otevřená.“

„Zeptejte se na její matku.“

O matce mi Karen neměla moc co říci. Matka byla učitelka v důchodu, na jednu nohu chromá po automobilové nehodě. Matka byla slaboška, která nechala otce, aby s ní vláčel, aby ji zneužíval. A matka se Karen nezastala, i když věděla… Zmlkla a zadívala se z okna.

„Co věděla?“ pobídl jsem ji.

Povzdechla. „O otci.“

„Co o otci?“

„Můj otec si se mnou začal.“

„Jak to myslíte?“

„No, prostě si se mnou začal. Chtěl, abych to neříkala matce.“

„Chcete říct, že váš otec měl s vámi styk?“

Usmála se. „Vy to říkáte tak formálně.“

O jejím otci jsme mluvili už týden. „Proč jste mi to nepověděla dřív?“

„Nevím. Myslela jsem, že byste se na mě zlobil.“

Zase se stočila na židli jako kotě. Tentokrát pod minisukní neměla prádlo vůbec.

„Jak se k vám chová?“ ptal se dr. Geller. „Řekl bych svádivě.“

„Jak?“

„No, obvykle nenosí pod minisukně prádlo a jednou chtěla na naše sezení přijít v noční košili.“

„Co jste udělal?“

„Přiměl jsem ji vrátit se do pokoje a převléknout se.“

„Proč?“

„Myslel jsem, že to bude lepší.“

„Proč?“

„Snažím se udržet tu její koketnost pod kontrolou.“

„Proč?“

„No, ještě se toho o ní potřebuji hodně dozvědět.“

„Co ještě nevíte?“

Po druhém těhotenství zjistila její matka, že má Karen sex se svým otcem. Otec tehdy rozhodl, že Karen musí do pěstounské rodiny. V té první vydržela jen šest týdnů.

„Proč?“

Ten člověk měl problém. Nedokázal na ni nesahat.

„A pak?“

Další pěstounská rodina. Tentokrát ji vyhodila žena, protože viděla, co se rozvíjí mezi Karen a manželem.

„A pak?“

Kněz a jeho rodina. Žila u nich skoro rok. Byl to velmi přísný člověk, velmi čistý člověk a řekl jí, ať toho nechá, jeho že v pokušení nikdy neuvede.

„No a?“

„Lhal.“ Pokrčila rameny. „Jednou se jeho žena vrátila domů dřív a přistihla nás. Jenže to už byl stejně čas, abych šla na univerzitu.“

Univerzita ji nudila, jak řekla. Byla hrozně prkenná. Měla dobré známky, i když vyučování většinou vynechávala. Ráda si dělala výlety, jezdila lyžovat nebo jela třeba do New Yorku. Cokoli, jen aby se dostala pryč. Škola byla strašně nudná.

„Mluvil jste s těmi lidmi ze školy?“ zeptala se. „Ze správy?“

„Ne, proč?“

„Jen mě to zajímá.“

„Měl bych?“

„Mně je to jedno. Stejně o mně nic nevědí.“

Promluvil jsem si s její matkou, nevýraznou, unavenou padesátiletou ženou. Měla oteklé kotníky a pořád si překládala jeden přes druhý. Helen velice znepokojilo, že Karen je v nemocnici s duševními problémy. Už dávno si o ni dělala starosti. Karen byla na výchovu velice obtížné dítě. Helen doufala, že když bude na vysoké škole, bude všechno v pořádku, ale zjevně není.

Zeptal jsem se na Karenina těhotenství. Helen byla vyhýbavá. Vlastně si je moc nepamatuje. Zeptal jsem se na potíže mezi Karen a jejím otcem. Helen řekla, že spolu nikdy nevycházeli. Zeptal jsem se na to, zda se neodehrálo něco nevhodného. Helen se zeptala, co nevhodného. Zeptal jsem se na sexuální aktivity jakéhokoli druhu.

„To vám řekla Karen?“ ptala se Helen. „To je přece lhářka.“

„Není to pravda?“

„Já nechápu, jak může něco takového říct.

„Není to pravda?“

„Samozřejmě že to není pravda. Panebože, co si myslíte, že jsme za lidi?“

Tak proč jste ji tedy poslali do pěstounských rodin?

„Protože se pořád scházela s těmi kluky, proto. Museli jsme ji dostat pryč od těch kluků. Takže ona vám o Henrym řekla něco takového? A vsadila bych se, že jste jí věřil. Muži vždycky věří všemu, co řekne.“

„A co jste čekal, že matka poví?“ ptala se Karen. „Myslíte, že tohle přizná?“

Pak řekla, že chce propustku z nemocnice na příští víkend, že chce jet na sobotu a neděli zpátky do školy. Konala se party, které se chtěla zúčastnit.

Řekl jsem ne.

„Proč by neměla dostat propustku?“ zeptal se dr. Geller. „Prostě si nemyslím, že by to bylo dobré.“

„Co se děje? Je nebezpečná? Spáchala by sebevraždu?“

„Ne.“

„Myslíte, že se s někým vyspí?“

„Pravděpodobně.“

„A co je na tom špatného?“

„Nic,“ odpověděl jsem. „Může dělat, co chce. Mně je to

jedno.“

„Tak ji nechte odjet.“

„Jen mi dělá starosti moje zodpovědnost.“

„Vy máte zodpovědnost za to, že stanovíte diagnózu, ne že jí budete řídit život.“

„Já se jí nesnažím řídit život.“

„To je dobře. Protože to nejde, chápejte.“

„Já vím.“

Propustku jsem jí dal. Celý víkend jsem na ni myslel. Uvažoval jsem, kde asi je, přemýšlel, co dělá. Část toho času jsem strávil ve svém bytě, ale myšlenkami jsem byl jinde. Karenin život se mi zdál nebezpečný, žila na hraně způsobem, jaký mi byl cizí. Já jsem vždycky hrál na jistotu, vedl jsem si opatrně. Teď jsem měl před sebou dívku, která prostě dělala to, co měla chuť dělat, říkala, co se jí chtělo říct, jednala tak, jak ji napadlo.

Začalo se mi o ní zdát. O jejích očích. O jejích nohou.

„Myslím, že mě trochu přitahuje, jestli chcete vědět pravdu.“

„Skutečně?“ řekl doktor Geller.

„Ano. Víc na ni myslím a tak podobně.“

„Sny?“

„Občas.“

„Sexuální sny?“

„Občas.“

„Nejspíš bych je měl taky. Musí být skutečně hodně atraktivní. A říkáte, že je taky chytrá. Líbí se vám její inteligence.“

„Ano, je chytrá.“

„Hezké tělo, hezká mladá dívka, hezké nohy a tak dále.“

„Ano.“

„Takže je přirozené, že vás přitahuje. Jde o to, co s tím budete dělat.“

„Nic.“

„Možná byste si s ní chtěl o svých pocitech promluvit?“

„Proč bych to dělal? Pacient je ona.“

„To je pravda.“ Dr. Geller vyčkával.

Dlouho bylo ticho. Pořád čekal. Z minulosti jsem věděl, že dokáže čekat hodně dlouho.

„Ale co?“ řekl jsem.

„Ale jestli se k vám chová svůdnicky, možná byste s ní mohl pohovořit o jejím chování a o tom, jaké z něj máte pocity. Kdybyste ji na to upozornil, měla by možnost svoje jednání změnit.“

„Třeba by ho nezměnila.“

„Jak to víte?“

Najednou jsem byl zmatený. „Nemyslím, že by to bylo dobré. Probírat s ní moje pocity.“

„To byl jen návrh,“ řekl.

Po svém volném víkendu byla Karen veselá a vyhýbavá. Setkala se s kamarády. Byla na pár mejdanech. Rozčilovalo mě to. „Proč?“ zeptala se. „Je to podstatné?“

„Podstatné pro co?“

„Pro vaši výzkumnou zprávu o mně nebo co to děláte.“

„Kdo říkal, že píšu výzkumnou zprávu?“

„Ellen řekla Margie, že všichni studenti píšou výzkumné zprávy.“ Margie byla ta žena v depresi, kterou svedl její lékař. „Co napíšete o mněl“ zeptala se Karen.

Doma jsem večeřel se svou ženou a s našimi přáteli. Začalo se mluvit o rozvodu. Nějaký Marvinův známý se rozváděl, také to byl pár postgraduálních studentů. Kolem stolu jako by proběhl ledový závan, jako by se zachvěly svíčky.

Začal jsem uvažovat. Co kdybych se rozvedl? Byl bych zaměstnaný doktor. S jakými ženami bych se setkával? Většinou se svými pacientkami. Měl bych hodně práce; na nějaký společenský život mimo zaměstnání bych moc času neměl. Takže ženy, které bych poznával, by byly moje pacientky.

Ale i kdybych byl rozvedený, nemohl bych chodit s pacientkami. Rozhodně bych s nimi nemohl mít sex. Takže jak bych si s tím konkrétně poradil? Jak bych našel ženy, se kterými bych mohl chodit?

A kromě toho, jak bych zvládl svou praxi, kam by mohly přicházet ženy, které by mě vzrušovaly? Co bych dělal? Svatá oddanost medicíně je abstraktně moc hezká, Ale když dojde na skutečné nohy, sexy nohy, a krásná těla na vyšetřovacím lůžku a na prsa a šíje a dívky, které nenosí spodní prádlo…

Nejspíš je nemocná, utěšoval jsem se. Ale moc velká útěcha to nebyla.

„Ano,“ řekl jsem dr. Gellerovi. „Mám potíže s tím, co cítím.“

„Chcete ji, co?“

„Občas.“

„Jen občas?“

„Podívejte, já to mám pod kontrolou.“

„Neříkám, že nemáte. Co vaše manželství?“

„Moje manželství není vždycky úplně skvělé.“

„To žádné. Ale sexuálně?“

„Taky ne úplně skvělé. Nebo ne pořád.“

„Takže myslíte na Karen?“

„Jo.“

„Poslyšte,“ řekl dr. Geller, „to je v pořádku. Vlastně je to normální.“

„Ano?“

„Jistě. Myslete na ni, jak chcete. Jen s ní nespěte.“

„Nehodlám s ní spát.“

„Dobře. To rád slyším.“

Svědomitě jsem nashromáždil fakta, data, informace všeho druhu. Napsal jsem dvacetistránkovou zprávu, čtyřikrát tak dlouhou, než jsem musel. Předložil jsem ji celému lékařskému týmu. V podstatě šlo o obraz těžce zneužívaného dítěte, které vyrůstalo bez potřebné podpory a povzbuzení, ale které se statečně snažilo udržet hlavu nad vodou a které to patrně i dokáže. Karen byla inteligentní a silná, a i když překážky, které musela překonávat, byly obrovské, byl jsem přesvědčený, že to nakonec zvládne.

Lékaři mě pochválili za pěknou a neobvykle podrobnou zprávu. Ale jejich názor na Karenin případ byl mnohem vážnější. Ta dívka se už jednou pokusila o sebevraždu, před rokem na univerzitě. Po tom pokusu, o kterém jsem nevěděl, byla v jiné bostonské nemocnici na dialýze po předávkování barbituráty. Karen měla vážné problémy se sebehodnocením. Brala spousty psychedelických drog. Byla pravděpodobně dokonce na pokraji schizofrenie. Její inteligence jí překážela ve styku s vlastními pocity. Manipulativní vnější projevy ji chránily před její vlastní bolestí. Její prognóza nevypadala dobře. Byla větší šance než padesát na padesát, že v příštích pěti letech spáchá sebevraždu.

Šokovalo mě to. Chtěl jsem jim říct, že se pletou, že ty jejich statistiky a jejich odtažitý postoj nejsou správné. Chtěl jsem s nimi zatřepat, vytrhnout je z jejich poklidu. Mluvili jsme přece o lidském životě, o lidském životě! Jestli si opravdu myslí, že Karen umře, měli by jí pomoci. Měli by zabránit její nesmyslné smrti.

Tak klidně, jak jsem dokázal, jsem něco v tomto smyslu podotkl.

Šéflékař zabafal z dýmky. „Pravda je taková, že toho pro ni příliš udělat nemůžeme.“ Odmlčel se. „Viděl jste, jaká je.“

Kývl jsem

„Viděl jste, jak se k lidem chová.“

Kývl jsem.

„Takže si uvědomujete, do jaké míry si vlastně způsobuje sama všechny ty nešťastné události ve svém životě.“

Kývl jsem a pak mi to došlo. Přece jen mě nakonec svedla. Šéflékař rozhodil ruce. „Tak vidíte. Je to těžké. Ale tak to

prostě je.“

Čekala na mě v konferenční místnosti a tvářila se vesele. „Byla ta schůzka?“

„Ano.“

„A co o mně říkali?“ Byla jako dychtivé dítě.

„Šéflékař si s vámi přijde promluvit.“

„Řekněte mi to hned.“

„Karen, proč jste mi neřekla o tom předávkování léky?“

„Jakém předávkování?“

„Loni, na univerzitě.“

„To nic nebylo.“

„Já myslím, že ano.“

„Myslela jsem, že o tom víte. Čekala jsem, že když jste volal do školy, určitě vám to řekli.“

„Ne,“ zavrtěl jsem hlavou, „nevolal jsem tam.“

„Ale stejně,“ odbyla to pokrčením ramen, „co o mně na té

schůzce říkali?“

„No,“ odpověděl jsem, „domnívají se, že potřebujete další léčení. Domnívají se, že je velice důležité, abyste se léčila.“

„A léčit mě budete vy?“

„Ne. Mých šest týdnů bohužel skončilo. Od pondělka nastupuji na jiném oddělení.“

„Opravdu?“ Vypadala šokovaná.

„Ano. Vzpomínáte? Říkal jsem vám to minulý týden.“

„Nepamatuju se.“

„Ano.“

„No a uvidím vás aspoň ještě?“

„Pravděpodobně ne. Nemyslím.“

„Takže tohle je konec?“ Do očí jí vstoupily slzy.

„Ano.“

„Vážně?“

„Ano.“

Vstala a upřela na mě svoje klidné oči. Slzy, jestli v nich vůbec kdy byly, byly pryč. „Tak nashledanou,“ řekla, rázně prošla kolem mě ven z místnosti a práskla dveřmi.

Nikdy jsem ji už neviděl. Nikdy jsem se nedozvěděl, co se s ní stalo. Nikdy jsem se nepokusil to zjistit.

Den v porodnici

Kolem Harvardské lékařské fakulty bylo pět fakultních nemocnic, ale v očích studentů ta nejméně zajímavá z nich byla Bostonská porodnice. Ostatní nemocnice se během let rozhodly zrušit porodnická oddělení, takže všechny porody teď probíhaly právě tady: celá nemocnice plná rodících se dětí.

Většinu ostatních studentů porodnictví nevzrušovalo, ale mě fascinovala vyhlídka na to, že uvidím porod a že možná i jeden dva sám povedu.

První den v porodnici jsem vstoupil do světa, který mi nic nepřipomínal tolik jako Dantovo Peklo. Pokoje a pokoje plné žen, které se svíjely a kroutily na postelích s gumovými prostěradly podobných přerostlým dětským postýlkám a všechny ve strašlivé bolesti ječely z plných plic. Šokovalo mě to. Vypadalo to jako z devatenáctého století. Ne, z osmnáctého století.

„No, tyhle ženy jsou všechny na skopu,“ vysvětloval lékař. „Všechny na tom trvaly. Vejdou do dveří a první, co řeknou, dejte mi tu injekci. No tak jim ten skop dáme.“

Skopolamin, proslavený ve druhé světové válce jako sérum pravdy, je uspávací droga. Ale jak mi lékař vysvětlil, proti bolesti nepůsobí vůbec.

„Proto tak křičí. Skop není proti bolesti.“

„Tak k čemu je dobrý?“

„Působí amnézii. Sice je to bolí, ale až bude po všem, nebudou si z toho nic pamatovat.“

Což je dobře, pomyslel jsem si, když jsem se díval, jak se kroutí a křičí a ječí. Mnohé z nich museli připoutat k posteli.

„Je potřeba je poutat opatrně, aby se neprobudily s modřinami na zápěstí. Ale když je nepřipoutáte, mlátí sebou a ublíží si, vytrhávají si infuze a tak.“

Bylo mi za ty ženy trapně. Mnoho jich bylo bohatých a elegantních - pečlivě nalíčené, účes od kadeřníka, dokonalou manikúru. Teď tu ležely přivázané v igelitovém košíku a nadávaly a ječely bez špetky sebeovládání. Připadal jsem si jako vetřelec, který vidí něco, co by vidět neměl.

„Proč to děláte?“ zeptal jsem se.

„Trvají na tom. Řeknete jim, co se stane, dokonce jim to ukážete - a ony stejně prohlásí, mně je to jedno, píchněte mi to.“

Pořád jsem se díval po sestrách a snažil se přijít na to, co ony tomu říkají. Byly to přece také ženy. Ale sestry se chovaly neutrálně, bez výrazu. Podle jejich názoru to prostě tak bylo a hotovo.

„Existuje i jiný způsob?“

„No jistě,“ kývl lékař.

Dál v chodbě byly další pokoje. Tady nebyly žádné gumové košíky, jen obyčejné nemocniční postele, na kterých ženy zprudka dýchaly a sténaly, občas některá vykřikla bolestí. U většiny postelí stály infúzní stojany.

„Tyhle ženy tady dostávají epidurál, pomalou infuzi do páteře, proti bolesti. A obvykle trochu Demerolu a bolest prostě prodýchávají.“

Tohle mi připadalo mnohem lepší, mnohem lidštější.

„Hm. Věc názoru,“ podotkl lékař. Dál po chodbě byly ještě další pokoje. „Támhle,“ ukázal lékař, „jsou dívky z domova.“

„Z domova?“

„Pro svobodné matky,“ řekl a jmenoval domov, z něhož přišly.

Šli jsme tím směrem.

„Tady musíte ohlídat sestry,“ poučil mě. „Když na ně nedáte pozor, nedají těm dívkám vůbec nic proti bolesti. Někdy je nechají bez léků dojít až na porodní sál. Něco jako trest za jejich hříchy.“

Nechtělo se mi tomu věřit. Už jsem byl zase zpátky v Dantově Pekle.

„To víte, jsme v Bostonu,“ pokrčil lékař rameny. Vešli jsem do té místnosti. Byl tu neuvěřitelný klid. Čtyři nebo pět mladých dívek, ani ne dvacetiletých, počítalo a prodýchávalo kontrakce. Starala se o ně jen jedna sestra a ta každou chvíli odešla z místnosti. Některé ty dívky měly velké bolesti a vypadaly vyděšené, že jsou na všechno to trápení samy. Zůstal jsem v pokoji s nimi.

Jedna dívka jménem Debbie byla rudovlasá a hezká. Byla ráda, že má společnost, a vyprávěla mi o domově a o jeptiškách, které ho vedou. Debbie nebyla katolička, ale když přišla do jiného stavu, její rodina zuřila. Odvezli ji do domova před pěti měsíci. Od té doby za ní nepřišli. Několik kamarádek ze školy ji přišlo navštívit, i když ne mnoho. Sestra jí psala, ale otec nedovolil nikomu z rodiny, aby ji navštívil, dokud nebude po všem.

Debbie říkala, že jeptišky jsou slušné, když člověk neposlouchá ty jejich přednášky o hříchu. Domov prý celkem ujde. Většině dívek bylo patnáct nebo šestnáct. Dělalo jim starosti, že zameškají školu. Debbie bude muset celý druhý ročník opakovat.

Debbie si přečetla hodně knih o těhotenství a porodu a vykládala mi, jak se dítě vyvíjí v děloze, jak je nejdřív jako špendlíková hlavička, ale že o dva měsíce později už mu tluče srdce a všechno. Mluvila o prasknutí plodové vody a o kontrakcích a o tom, že bolest se musí prodýchat; ona i ostatní dívky si to dýchání cvičily. Věděla, že nedostane léky proti bolesti. Slyšela to. Jeptišky jí to řekly.

Povídali jsme si, jen čas od času se odmlčela kvůli kontrakcím. Požádala mě, jestli mě může při stazích držet za ruku, a silně ji tiskla. Pak ji zase pustila až do příští kontrakce.

Debbie vysvětlovala, že dívky si hodně povídaly o tom, že si děti nechají, že hodně dívek si dítě chce nechat, ale mnoho z nich by podle Debbiina názoru nebyly dobré matky. Ona sama by si dítě taky ráda nechala, ale ví, že nemůže, protože její otec by to nikdy nedovolil, a stejně se musí vrátit do školy.

„Můžete mi zase dát ruku?“

Další kontrakce. Podívala se na hodiny na stěně. Řekla mi, že teď jsou už po třech minutách. Už to nebude dlouho trvat, prohlásila.

Mluvil jsem i s několika dalšími dívkami v místnosti. Všechny se chovaly stejně, byly smířené s bolestí, sledovaly ji, prodýchávaly. Mnohé říkaly, že nechtějí dítě vidět, až se narodí; bály se, že kdyby ho viděly, bylo by to pak příliš těžké. Prožívaly prudkou fyzickou bolest a hovořily o prudké citové bolesti, ale byly s ní smířené. Ve všech byl klid a důstojnost.

A ve stejné době v pokojích pro bohaté byly soukromé pacientky, vážené vdané ženy, připoutány v gumových košících, klely jako námořníci a ječely na celé kolo.Nedávalo mi to smysl. Zeny, které měly být potrestány, to prožívaly nejlépe. Ženy, které byly rozmazlovány, to prožívaly nejhůř.

Viděl jsem svůj první porod. Na jednu stranu byl právě takový, jak jsem čekal. A na druhou stranu vidět, jak se objevuje malá hlavička a pak malé tělíčko, člověka přenese do úplně jiné reality. Nebyl to lékařský zákrok; byl to zázrak. Chodil jsem jako ve snách. Viděl jsem ještě několik dalších porodů. Nezvykl jsem si na ten pocit. Vznášel jsem se.

Vrátil jsem se do místnosti, kde byly dívky z domova. Pořád tu byl klid; dívky byly pořád samy, pořád prodýchávaly kontrakce. Debbie byla pryč. Podíval jsem se do ostatních pokojů; nemohl jsem ji najít.

Našel jsem sloužícího lékaře, jak se myje před porodním sálem.

„Ta dívka z domova už porodila?“

„Jaká dívka?

„Debbie.“

„Neznám.“

„Ale určitě. Hezká holka, rezavé vlasy. Debbie.“

„Nikdy se nedívám na tváře,“ odpověděl lékař.

Začal jsem Bostonskou porodnici nesnášet. Přestal jsem chodit do služeb.

Samozřejmě, porodnictví se od té doby velice změnilo. Manžel smí být na porodním sále a samozřejmě nedovolí, aby jeho ženu připoutali a nechali ji křičet jako zvíře, přestože doktoři a sestry na tom nic špatného nevidí. A později se také jasněji ukázaly negativní důsledky toho, že se rodily zdrogované děti. V Bostonu na konci šedesátých let byl přirozený porod raritou. Na těch několik lékařů, kteří je prováděli, se hledělo jako na bláznivé exoty. Teď není přirozený porod vůbec nic výjimečného. Vlastně až na nedávné nadšení pro císařský řez představuje vedení porodu jednu z těch oblastí medicíny, které se změnily k lepšímu. A starou Bostonskou porodnici už dávno zbourali.

Při přijetí zavšivená

Emily byla šestašedesátiletá žena, která žila sama v malém bytě. Sociální pracovnice ji při rutinní návštěvě našla v bezvědomí na podlaze a nechala ji rychle odvézt do nemocnice.

Na pohotovosti zjistili, že je z neznámých důvodů napůl v bezvědomí. Šaty měla špinavé a neudržované. Měla také vši. Omyli ji, odvšivili a poslali na normální oddělení.

Emily byla vysoká, šedovlasá žena s ostrými rysy; když jsem ji prvně viděl, pospávala a nereagovala. Když se ji člověk pokoušel vzbudit, jen zavrčela a odstrčila ho. Nikdo nevěděl, co s ní je, jak dlouho ležela na podlaze svého bytu ani proč je v bezvědomí, ale laboratorní testy ukázaly, že chemická rovnováha v jejím těle je vážně narušená.

Tim, lékař, k němuž mě přidělili na praxi, se podíval do její karty. „Při přijetí zavšivená,“ ušklíbl se. „Zřejmě hodně zanedbaná a nejspíš taky trochu senilní. Bůh sám ví, jak dlouho na té podlaze ležela.“

Emily dostala nitrožilní výživu, aby se jí vyrovnala tělesná chemie, ale neprobrala se. Během té doby o ní nikdo nedokázal zjistit nic bližšího. Zjevně žila sama v malém bytě v jedné z horších čtvrtí města. Patrně neměla přátele ani rodinu. Nikdo ji nepřišel navštívit. Byla to opuštěná, zanedbaná stará žena, která se o sebe zřejmě nedokázala postarat. Byla v našich rukou.

A my jsme nedokázali zjistit, proč nereaguje. Vypadala, že je v hlubokém spánku, ale my jsme nemohli přijít na to proč.

Třetího dne se Emily náhle vzbudila. Rozhlédla se po nás po všech.

„Do prdele,“ řekla.

Její jazyk ji ještě víc odcizil zdejším lékařům. Stará dáma, která mluví sprostě; ta musí být senilní. Vyptávali jsme se jí. Jak se jmenuje?

„To myslíte, že to nevím? Trhni si nohou, Daddy-oh.“Ví, kde je?

„Nebuďte směšný.“

Ví, který je den?

„Vy jo?“

Ví, kdo je teď prezidentem?

„Franklin Delano Roosevelt,“ řekla a zasmála se.

Vyžádali jsme si psychiatrickou konzultaci. Psychiatr zjistil, že projevuje „bizarní představy, zvláštní myšlenkové pochody a nepřátelské afekty“. Když zjistil, že při přijetí měla vši, upozornil, že může být v počátečním stadiu senilní demence.

Pořád ještě jsme neměli ponětí, proč byla v bezvědomí, a dělali jsme jí další a další testy. Mezitím spala čím dál míň a obecně byla stále čilejší. Ale rozhodně byla pořád divná: člověk nikdy nevěděl, jak ho uvítá, když za ní přijde do pokoje.

Jednou to bylo: „Vida, dottore, jak se dneska máme?“ přehnaným italským přízvukem. „Co nového na Rialtu?“

Jindy zase: „Tak co, na západní frontě klid?“ a ten její protivný smích.

A příště: „Zase do mě dneska napícháte spoustu jehel? Jako do pokusného králíka, co? Myslíte, že nevím, co děláte, Daddy-oh?“

Nenáviděla Tima a bylo to vzájemné. Ale mě měla z nějakého důvodu ráda. „Á, náš obří cherubín, cómo está usted? Vás měl malovat Pablo, miláčku.“

Mluvil jsem s ní. Ověřil jsem si, že nemá žádné žijící příbuzné, že se nikdy nevdala, že žije léta sama. Kladl jsem jí takové otázky, jako se starým lidem obvykle kladou, jestli třeba má nějaké koníčky. Tu myšlenku odbyla pohrdavým odfrknutím. „Koníčky? Koníčky? Nejsem idiot.“

„Tak jak tedy trávíte čas, Emily?“

„Do toho vám hovno je, dottore.“

Byla pro mě záhadou. Mluvila vyhýbavě, ale zároveň v ní byla zvláštní síla, něco velitelského. Napadlo mě, jestli to třeba není bohatá bostonská dáma, na kterou přišly zlé časy a teď se za svou situaci stydí. Napadlo mě i to, že se možná narodila v cizině. Zdálo se, že hodně ví o umělcích a literatuře a hudbě, každou chvilku se zmiňovala o Pablovi a Ezrovi a Theloniovi a Milesovi.

Tyhle zmínky Timovi ani ostatním zdejším lékařům nic neříkaly. Mysleli si prostě, že je Emily senilní. Popravdě řečeno, Tima čím dál víc štvala. Nechával jí dělat stále víc a víc testů.

Ještě pořád jsme nevěděli, co s ní je. Emily měla spoustu drobných problémů - trochu zvýšenou činnost štítné žlázy, mírnou chudokrevnost -, ale nic takového, co by vysvětlilo stav, v němž k nám dorazila. Stav, který mezitím pominul. Ale Tim pořád nařizoval další testy. Nakonec prohlásil: „Musíme něco dělat s tou její anémií. Objednám ji na biopsii kostní dřeně.“

Biopsie kostní dřeně je bolestivá. „Proč?“ zeptal jsem se.

„Abychom to měli kompletní.“

„Ale ta anémie se jí lepší a nejspíš má jen nedostatek železa,“ namítl jsem. „Nezdá se, že by tam byl jiný problém. Proč ji posíláte na biopsii?“

„Myslím, že je to potřeba,“ odpověděl Tim.

Popravdě řečeno, neměl jsem Tima rád. Po celý ten rok své klinické praxe jsem měl většinou obrovské štěstí na lékaře, ke kterým jsem byl přidělen, ale nutně se muselo stát, že dřív nebo později se potkám s někým, s kým si nepadneme do oka.

Na Timovi mi vadilo hodně věcí. Nebyl vzdělaný kromě úzkého pole vědy; nevěděl nic o sportu, o politice, o kultuře, třeba o současných filmech. Nechápal tedy, co mu pacienti říkají, když na něco z toho naráželi.

Ať už proto nebo z jiného důvodu byl Tim sarkastický, co se týkalo pacientů. Skoro o každém, koho měl v péči, dělal hrubé vtipy. Stěžoval si také na rodiny pacientů a na potíže, jaké s nimi jsou, když přijdou na návštěvu do nemocnice.

Fyzicky se choval hrubě a bezohledně. Tahal a strkal lidi na posteli, lomcoval s nimi a řval na ně: „Ne, ne, ne takhle, zůstaňte tak, jak jsem vás otočil!“

Zpětně vidím, že Tim byl vyděšený člověk, který se vlastní pocit nedostatečnosti pokoušel schovat pod slupkou násilnického sarkasmu. Ale v té době jsem si o něm myslel, že je nemožný. Ostatní lékaři si jeho chování všimli také; víc než jednou jsem viděl, jak se po sobě u lůžka podívali. Cítil jsem, že by si Tima měl někdo vzít stranou. Cítil jsem, že by potřeboval pomoc psychiatra. Ale nikdo s Timem nic nedělal a já jsem nebyl v takovém postavení, abych mohl prohlásit, že jeden ze stálých lékařů je případ pro cvokaře. Byl jsem jen medik, nejnižší z nejnižších. A po třech měsících mě Tim bude hodnotit.

Ale teď Tim plánoval provést biopsii, napíchnout Emily pánevní kost, což byla bolestivá a podle mého zbytečná procedura. Cítil jsem, že by to neudělal, kdyby Emily nebyla jen stará žena bez přátel a příbuzných, žena tak na úrovni alkoholiků, žena, která byla při přijetí zavšivená.

„Budu to dělat v jednu,“ řekl. „Chcete mi asistovat?“

„Ne,“ odpověděl jsem.

„Nechám vás to provést, jestli chcete.“ To byl úplatek.

„Ne,“ opakoval jsem.

„Proč ne?“

Protestoval jsem už jednou, a tak jsem jen řekl: „Mám celé odpoledne kontroly na ambulanci.“

„No dobře,“ řekl Tim. „Prošvihnul jste šanci. Řeknu sestře, aby mi asistovala.“

Pořád ještě jsem doufal, že si to rozmyslí, ale nerozmyslel. Test byl negativní. Emilyina kostní dřeň byla v pořádku.

Stejně ale nechávali Emily v nemocnici. Byla tam už dva týdny. Existovalo nepsané pravidlo, že staří lidé se propouštěli z nemocnice, jak nejdřív to šlo. Emily během prvního týdne stále sílila, ale teď zase začínala upadat, vracela se k neurčité pasivitě.

Při vizitě příštího dne lékaři hovořili o dalších testech pro Emily. Další neobvyklé krevní zkoušky. Další EEG. Série rentgenů mozku, pneumoencefalogram. Všechny ty testy budou trvat ještě nejméně týden.

Už tak jsem měl výčitky svědomí kvůli té biopsii kostní dřeně. Teď jsem cítil, že nemám na vybranou. Ozval jsem se. Řekl jsem, že i když je Emily rozhodně divná, její zdraví teď vypadá víceméně v pořádku. Není žádný závažný důvod provádět další testy. Jestli je senilní, jak si všichni myslí, pak jí ty testy neprospějí. Diagnostikovat neléčitelnou nemoc ničemu nepomůže. Je pravda, že jsme nezjistili, co ji přivedlo do komatu, ale zkoušíme to už dva týdny a není důvod si myslet, že třetí týden uspějeme. A Emily zatím viditelně schází. Prohlásil jsem, že bychom ji měli propustit a jakékoli další testy provádět ambulantně. A naznačil jsem, že kdyby Emily měla rodinu, už by na nás tlačili, abychom ji pustili, a že když ji tu budeme držet, vystavujeme se obvinění, že si z ní děláme učební pomůcku.

Když jsem domluvil, byl jsem celý zpocený. Všichni na mě zírali. Šéflékař neřekl nic. Obrátil se k Timovi a ptal se, na kdy ty testy chystá.

Tim řekl, že testy naplánuje na celý příští týden. Šéflékař řekl: „Dobře. Proveďte to.“

A tím to skončilo.

Pokračovali jsme k dalšímu pacientovi.

„Co si vlastně myslíte, že mi je?“ zeptala se Emily později, když jsme byli sami dva.

„To si právě nejsme jistí,“ odpověděl jsem.

„Nic mi není,“ pokračovala Emily. „Je mi dobře. Nechci už žádné další testy.“

„To dokážu pochopit,“ kývl jsem.

„Tak proč je pořád děláte? Ublížil mi,“ řekla a ukázala si na obvázanou kyčel.

Pohyboval jsem se na nebezpečné půdě. Musel jsem pečlivě volit slova. „Jestli chcete z nemocnice odejít,“ řekl jsem, „nikdo vám v tom nemůže zabránit.“

„Chcete říct, že se můžu prostě sebrat a jít?“

„Ne, musí vás propustit. Ale když na tom budete trvat, budou vás muset propustit.“

„Vážně?“

„Budou se vám to snažit rozmluvit, ale nemůžou vás donutit zůstat.“

„To je dobře,“ řekla Emily. „Já už mám dost všech vás zasranejch doktorů a těch vašich zasranejch testů.“

„Hádejte, kdo odešel z nemocnice,“ řekl Tim ten večer v kantýně. „Emily.“

„Vážně?“

„Jo. Nechala se propustit proti výslovnému lékařskému doporučení.“

„Kdy?“

„Dneska večer. Ječela a nadávala, nebyla s ní rozumná řeč. Museli ji pustit. Řekl bych, že jí někdo nasadil tu myšlenku do hlavy.“

„Opravdu?“

„Jo. Někdo s ní mluvil.“

„Kdo asi?“

„Nejspíš někdo z hospodářského. Nebylo jisté, jestli je pojištěná, chápejte, a nejspíš znervózněli kvůli výdajům a pokusili se ji dostat pryč.“ Povzdechl. „Jen počkejte. Za pár týdnů je tady zpátky, plná vší, přesně jako předtím. Bába bláznivá.“

Dva měsíce nato jsem procházel chodbou na ambulanci, když jsem ucítil bolest v žebrech. Někdo do mě narazil. Zavrčel jsem a šel jsem dál.“Hej, doktore!“

Zastavil jsem se a otočil. Stála tam celkem elegantní žena v zelené pláštěnce a baretu rošťácky nasazeném na stranu. Kouřila cigaretu z dlouhé slonovinové špičky. V jedné ruce měla hůlku. Hleděla na mě s očekáváním.

„Vy mě nepozdravíte, doktore?“

Pacienti nikdy nechápou, kolik lidí člověk vidí, zvlášť na ambulanci. Třeba padesát za odpoledne. „Je mi líto,“ řekl jsem, „ale my se známe?“

Naklonila hlavu ke straně a pobaveně řekla: „Slečna Vincentová.“

Neměl jsem tušení. „Slečna Vincentová?“

„Emily-“

Zíral jsem na ni, ale stále ještě jsem ji nepoznával. Snažil jsem se vybavit si, odkud bych měl znát ženu jménem Emily Vincentová. A najednou mi to došlo. Emily! Ta paní, co byla při přijetí zavšivená!

Když jsem ji teď viděl, její postoj, šaty, chování, pochopil jsem. Emily byla bohémka. Ve dvacátých letech patřila k oněm rebelským, nezávislým umělkyním. Samozřejmě že toho spoustu věděla o malířích a spisovatelích. Samozřejmě že se nikdy nevdala. Samozřejmě že mluvila sprostě a kouřila a byla vášnivě nezávislá a moderní. Samozřejmě že pohrdala lékaři. Samozřejmě že ráda říkala šokující nebo neslušné věci. Jak roky běžely, Emily musela projít každým podobným hnutím a nakonec skončila jako postarší beatnik. Samozřejmě že říkala věci jako „Daddy-oh.“ Emily byla hippík.

„Emily,“ řekl jsem, „jak se máte?“

„Celkem dobře, dottore. Můžete mi říkat slečno Vincentová.“

„Chodíte na kliniku?“

„Říkají, že mám trochu v nepořádku štítnou žlázu, tak beru prášky,“ řekla a potáhla z cigarety. „Upřímně řečeno si myslím, že je to blbost, ale ten doktor je moc hezký, tak mu tu radost dělám.“

„Vypadáte báječně, slečno Vincentová,“ řekl jsem a snažil si zvyknout na to, co vidím.

„Vy taky,“ odpověděla. „No, musím běžet. Ciao.“ Teatrálně zamávala, otočila se, až se jí rozlétla pláštěnka, a byla pryč.

Infarkt!

Interní oddělení nemocnice Beth Izrael postihla velká katastrofa. Všichni stážisté i domácí lékaři chodili a kroutili hlavami. Tou katastrofou bylo, že nějakým rozmarem osudu nebo statistiky dvě třetiny pacientů na oddělení mělo stejnou nemoc. Infarkt.

Doktoři se chovali, jako by ve všech kinech ve městě promítali stejný film a oni ho už viděli. A co hůř, většina těch pacientů tady bude dva týdny, takže nebyla naděje, že by se program brzo změnil. Ústavní lékaři byli zachmuření a znudění, protože z medicínského hlediska nejsou infarkty nijak zvlášť zajímavé. Jsou nebezpečné, ohrožují život a člověk si o své pacienty dělá starosti, protože mohou náhle zemřít. Ale diagnostické procedury jsou dobře propracované a existují jasně dané metody, jak sledovat postup uzdravování.

To jsem už byl v posledním ročníku lékařské fakulty a rozhodl jsem se, že na konci roku skončím. Nynější tři měsíce v nemocnici Beth Izrael tedy měly být veškerá interna, kterou se kdy naučím; musel jsem ten čas využít co nejlépe.

Rozhodl jsem se dozvědět se něco o tom, jaké pocity mají vůči své nemoci pacienti. Protože i když doktory infarkty myokardu nudily, pacienty rozhodně ne. Pacienti byli většinou muži kolem čtyřicítky nebo padesátky a bylo jim jasné, co jejich nemoc znamená - že stárnou; byla to připomínka jejich smrtelnosti a budou muset změnit svůj život: styl práce, stravování, možná dokonce i své sexuální zvyklosti. Pro mě tedy byli ti pacienti velice zajímaví. Ale jak na ně? Před nějakým časem jsem četl o zkušenostech švýcarského lékaře, který ve třicátých letech přijal místo v Alpách, protože mu to umožňovalo lyžovat, což byla jeho velká vášeň. Přirozeně to znamenalo, že ten lékař ošetřoval mnoho zraněných z lyží. Zajímala ho příčina těch zranění, protože sám byl lyžař. Ptal se tedy pacientů, proč měli nehodu, a čekal, že řeknou, že moc rychle zatočili, že najeli na kámen nebo jiné technické vysvětlení. K jeho překvapení všichni podali nějaké psychologické vysvětlení nehody. Něco je rozčílilo, mysleli na něco jiného a podobně. Doktor zjistil, že přímá otázka: „Proč jste si zlomil nohu?“ přinesla zajímavé odpovědi.

Rozhodl jsem se to tedy zkusit. Šel jsem a ptal se pacientů: „Proč jste dostal infarkt?“

Z medicínského hlediska nebyla ta otázka tak nesmyslná, jak vypadala. Během války v Koreji se při pitvách mladých mužů ukázalo, že americký způsob stravování způsobuje pokročilou arteriosklerózu už v sedmnácti letech. Musel jsem tedy předpokládat, že všichni tihle pacienti chodili po světě s ošklivě ucpanými cévami, když jim ještě nebylo dvacet. K infarktu mohlo dojít kdykoli. Proč to trvalo dvacet nebo třicet let, než ho skutečně dostali? Proč dostali infarkt právě letos, a ne napřesrok, tento týden, a ne ten minulý?

Ale moje otázka: „Proč jste dostal infarkt?“ také naznačovala, že pacienti měli na výběr, a tedy že mají určitou kontrolu nad svou nemocí. Bál jsem se, že možná budou reagovat rozzlobeně. Začal jsem tedy s tím nejpřátelštějším pacientem na oddělení, mužem krátce po čtyřicítce, který měl mírný infarkt. „Proč jste dostal infarkt?“

„Vážně to chcete vědět?“

„Ano, chci.“

„Povýšili mě. Moje firma chce, abych přesídlil do Cincinnati. Ale moje žena jet nechce. Celá její rodina je tady v Bostonu a ona nechce jet se mnou. To je ten důvod.“

Řekl mi to naprosto otevřeně, beze stopy hněvu. Povzbudilo mě to a začal jsem se vyptávat jiných pacientů. „Manželka mluví o tom, že mě opustí.“

„Moje dcera si chce vzít černocha.“

„Můj syn nechce jít studovat práva.“

„Nedostal jsem přidáno.“

„Chci se rozvést a mám výčitky svědomí.“

„Moje žena chce ještě jedno dítě a podle mě si to nemůžeme dovolit.“

Ani jednou se mi nestalo, že by se někdo kvůli té otázce rozzlobil. Naopak, většinou kývli a řekli: „Víte, taky jsem o tom přemýšlel…“ A nikdo nikdy nezačal se standardními medicínskými vysvětleními arteriosklerózy, jako je kouření, způsob stravování nebo nedostatek pohybu.

Zatím se mi nechtělo dělat ukvapené závěry. Věděl jsem, že všichni pacienti mají sklony přehrávat si v duchu svůj život a dojít k nějakému názoru na to, proč je nemoc postihla. Občas tato vysvětlení byla naprosto irelevantní. Viděl jsem pacientku s rakovinou, která ze své nemoci vinila svou celoživotní vášeň pro smetanové dorty, a pacienta s artritidou, který dával vinu tchyni.

Na druhou stranu ne zcela určitým způsobem bylo uznáváno, že existují spojitosti mezi duševními procesy a nemocí. Jedním z náznaků, že to tak je, bylo časování určitých nemocí. Například tradiční sezóna dvanáctníkových vředů byla kolem půlky ledna, krátce po vánočních svátcích. Nikdo nevěděl, proč to tak je, ale zdálo se pravděpodobné, že psychologický faktor v časování nějakou roli hraje.

Jiným náznakem bylo to, že některé fyzické nemoci se obvykle spojovaly s charakteristickou osobností. Například velké procento pacientů s vředovou chorobou střev mělo velice popudlivou povahu. Protože s touto chorobou se žije velmi těžko, někteří lékaři předpokládali, že právě ona mohla způsobit tento povahový rys. Ale mnozí naznačovali opak: že osobnost způsobuje nemoc. Nebo přinejmenším stejná příčina, která působí střevní chorobu, působí také na charakter člověka.

Za třetí existuje malá skupina fyzických nemocí, které se dají úspěšně vyléčit psychoterapií. Bradavice, struma a onemocnění příštítné žlázy se dají léčit jak chirurgicky, tak psychoterapeuticky, což naznačuje, že tyto nemoci mohou mít přímou psychickou příčinu.

A nakonec - každý ví, že drobné nemoci, které často sami zažíváme, jako je rýma, bolení v krku, přicházejí v časech stresu, v době, kdy se cítíme celkově oslabení. To naznačuje, že schopnost těla vypořádat se s infekcí souvisí se stavem mysli.

Všechny tyhle informace mě ohromně zajímaly, ale v šedesátých letech v Bostonu představovaly zcela okrajovou záležitost. Podivnou, to ano. Hodnou zaznamenání, to také. Ale nic takového, čím by se měl člověk seriózně zabývat. Velký pochod medicíny se ubíral úplně jiným směrem.

Teď jsem sbíral tyto informace od pacientů s infarktem. A viděl jsem, že jejich vysvětlení dávala smysl z hlediska celého organismu, jako druh fyzické manifestace. Tito pacienti mi vyprávěli o věcech, které zasáhly jejich srdce v metaforickém slova smyslu. Vyprávěli mi milostné příběhy. Smutné milostné příběhy, z kterých je bolelo srdce. Jejich manželkám a rodinám a nadřízeným na nich nezáleželo. To útočilo na jejich srdce.

A velmi brzo na jejich srdce skutečně zaútočila nemoc. A ucítili fyzickou bolest. A ta bolest, tento „útok“ - infarkt - měl navždy změnit jejich život. Byli to muži v pozdním středním věku, všichni procházeli proměnou, kterou tato událost, tato nemoc signalizovala.

Dávalo to smysl skoro až moc.

Nakonec jsem s tím vším šel za Hermanem Gardnerem. Doktor Gardner byl primářem nemocnice a byl to pozoruhodný a velice přemýšlivý muž. A náhodou s námi také chodil každý den na vizitu. Řekl jsem mu, že jsem si povídal s pacienty, a zopakoval jsem mu jejich příběhy. Pozorně poslouchal

„Ano,“ kývl. „Víte, jednou jsem musel do nemocnice s vyhřezlou plotýnkou, a jak jsem tam seděl v posteli, přemýšlel jsem, proč se mi to stalo. A uvědomil jsem si, že jsem dostal od kolegy odbornou studii, kterou jsem musel odmítnout, nechtělo se mi do toho. Abych to odložil, vyhodil jsem si plotýnku. Tenkrát se mi zdálo, že to je docela přijatelné vysvětlení pro to, co se mi stalo.“

Takový lékař, primář, a mluví o úplně stejném zážitku. Tím se ovšem otevírala celá řada možností. Jsou psychologické faktory důležitější, než si připouštíme? Bylo by snad možné, že psychologické faktory jsou tou nejdůležitější příčinou nemoci vůbec? A pokud ano, jak daleko se až dá s tou teorií jít? Dá se snad infarkt myokardu brát jako onemocnění mozku? Jak by se změnila medicína, kdybychom brali všechny ty lidi, všechna ta těla v postelích, jako tělesnou manifestaci nějakých duševních procesů?

Protože tehdy jsme léčili fyzická těla. Vycházeli jsme z toho, že nemocné je srdce a mozek že s tím nemá nic společného. Léčili jsme srdce. Léčíme snad všem těm lidem nesprávné orgány?

K takovým omylům už došlo. Například někteří pacienti se silnými bolestmi žaludku měli ve skutečnosti zelený zákal, oční nemoc. Když jste jim operovali žaludek, nemoc jste nezhojili. Ale když jste jim vyléčili oko, bolesti v žaludku zmizely.

Ale rozšířit tuto myšlenku obecněji na mozek znamenalo něco dost znepokojujícího. Přineslo by to celou novou koncepci medicíny, úplně nový pohled na pacienty a nemoci.

Když vezmeme jen nejprostší příklad - všichni bezvýhradně věříme v infekční příčinu nemocí. Pasteur s tím přišel před sto lety a ve zkoušce času jeho teorie obstála. Existují choroboplodné zárodky - mikroorganismy, viry, paraziti -, kteří se dostanou do těla a způsobí nakažlivou nemoc. Tak to funguje.

Věděli jsme, že jsou doby, kdy se člověk nakazí snadněji než jindy, ale základní příčina a následek - zárodky působí nemoc - se nezpochybňovala. Naznačit, že zárodky jsou kolem nás pořád, že jsou stálou součástí prostředí a že proces nemoci tedy odráží náš duševní stav, to bylo něco jiného. Znamenalo to tvrdit, že nemoci působí duševní stav. A kdyby člověk přijal tuto koncepci u nakažlivých nemocí, kam by ještě mohl pokračovat dál? Působí duševní stav také rakovinu? Působí duševní stav infarkt? Působí duševní stav artritidu? A co nemoci stáří? Působí duševní stav Alzheimera? A co děti? Působí duševní stav leukémii u dětí? A co vrozené vady? Působí duševní stav mongolismus při narození? A pokud ano, tak čí duševní stav - matky, nebo dítěte? Nebo obou?

Bylo jasné, že pokud tuto myšlenku dostatečně rozvedeme, dostaneme se nepříjemně blízko k středověké představě, že když se těhotná žena něčeho zděsí, narodí se jí později deformované dítě. A pokud budeme brát v úvahu duševní stav, automaticky vyvstane i myšlenka viny. Když si člověk způsobí svou nemoc sám, nese za ni tedy sám vinu? Lékaři věnovali hodně pozornosti tomu, aby nemocem odebrali stigma viny. Jen několik nemocí, jako je alkoholismus a jiné závislosti, v sobě dosud nese představu vlastního zavinění.

Myšlenka, že duševní stav způsobuje nemoci, se tedy z určitého hlediska zdá být krokem zpět. Není divu, že se jí lékaři nechtějí zabývat. Já sám jsem ji opustil na mnoho let.

Dr. Gardner byl toho názoru, že jak fyzické, tak duševní aspekty jsou důležité. I když by si člověk myslel, že srdeční infarkt je duševního původu, jakmile je srdeční sval poškozen, je třeba ho léčit jako fyzické zranění. Lékařská péče, kterou poskytujeme, je tedy správná.

Já jsem si tím tak jistý nebyl. Protože když si člověk myslí, že srdce poškodil duševní proces, nemohl by duševní proces srdce také zahojit? Neměli bychom povzbuzovat lidi, aby zmobilizovali své vnitřní síly a se zraněním se vypořádali? To jsme rozhodně nedělali. Právě naopak: neustále jsme lidem říkali, aby jen klidně leželi, aby si nedělali hlavu, aby léčení nechali na nás. Podporovali jsme v nich myšlenku, že jsou bezmocní a slabí, že nemohou nic dělat, že musejí být opatrní, dokonce i když jdou na záchod, protože stačí sebemenší zatížení a - šup - jste po smrti. Tak jste slabí.

Jenže od člověka s autoritou mi to nepřipadalo jako dobrá rada podvědomým pacientovým duševním procesům. Zdálo se mi, že svým chováním možná oddalujeme vyléčení. Ale na druhou stranu někteří pacienti, kteří odmítali poslouchat svého lékaře a vyskočili prudce z postele, náhle zemřeli při pohybu střev. A kdo za tohle přijme odpovědnost?

Uběhlo mnoho let a já jsem dávno medicínu opustil, než jsem došel k názoru na nemoci, který podle mě dával smysl.

Je tento:

Působíme si své nemoci. Jsme přímo zodpovědní za všechny nemoci, které nás postihnou.

V některých případech to chápeme víc než dobře. Víme, že jsme se neměli uhnat a nachladit. Pokud jde o katastrofálnější nemoci, mechanismy nám tak jasné nejsou. Ale ať už ten mechanismus vidíme nebo ne - ať už v tom je nějaký mechanismus nebo ne - je zdravější přijmout zodpovědnost za svůj život a za všechno, co se nám stane.

Samozřejmě nijak nepomůže, když si budeme svou nemoc vyčítat. To je jasné. (Málokdy je k něčemu dobré vyčítat komukoli cokoli.) Ale to neznamená, že bychom se měli své zodpovědnosti úplně zříkat. Vzdát se zodpovědnosti za vlastní život zdravé není.

Jinými slovy, pokud máme na výběr, jestli si řekneme: „Jsem nemocný, ale nemá to se mnou nic společného,“ nebo: „Jsem nemocný, protože jsem si to způsobil,“ budeme na tom líp, když si budeme myslet, že jsme si nemoc způsobili sami, a budeme se podle toho také chovat. Jsem přesvědčený, že máme vyšší pravděpodobnost uzdravení, pokud tuto zodpovědnost uznáme.

Přinejmenším když přijmeme za nějakou situaci zodpovědnost, ujímáme se také kontroly nad ní. Jsme méně vyděšení a praktičtější. Dokážeme se lépe soustředit na to, co teď můžeme udělat, abychom nemoc zvládli, abychom napomohli léčení.

Stejně tak hledíme na skutečnou roli lékaře z lepší perspektivy. Lékař není kouzelník, který nás může magicky zachránit, ale spíš odborný rádce, který nám může napomoci při uzdravování. Budeme na tom lépe, když si tento rozdíl budeme jasně uvědomovat.

Když onemocním, jdu k lékaři jako každý jiný. Lékař má mocné nástroje, jak mi pomoci. Nebo mi ty nástroje mohou ublížit, může mi být ještě hůř. Já se musím rozhodnout. Je to můj život. Je to moje zodpovědnost.

Doktoři W, X, Y a Z

Pan Erwin, dvaapadesátiletý muž, byl přijat do nemocnice pro skvrnu nalezenou při běžném rentgenu plic, který provedl jeho soukromý lékař. V nemocnici se rentgeny opakovaly. Skvrna tam nepochybně byla, na horním levém plicním laloku.

Panu Erwinovi bylo řečeno, že by měl být operován, a on souhlasil. Ale když měl podepsat příslušné formuláře, požádal o čas na rozmyšlenou. Druhý den mu zase doporučili operaci, on znovu souhlasil, ale na poslední chvíli zase couvl. Tak utekl týden.

Pan Erwin se nikdy nezeptal, co to vlastně na plíci má, že je to potřeba operovat. Nikdy se neptal vůbec na nic. A nikdo mu to sám od sebe neřekl. Jednak byly rentgenové snímky anomální; vypadalo to na nějaký nádor, ale klasický obrázek to nebyl. Pan Erwin byl krajně nervózní a lékaři se rozhodli vyčkat.

Na druhou stranu týden je týden. Začalo být obtížně odůvodnitelné držet někoho na drahém lůžku, jenže lékaři nechtěli pana Erwina propustit, protože cítili, že jak z nemocnice odejde, nikdy se své nemoci nepostaví čelem. Byla to slepá ulička. Pan Erwin se pořád ještě neptal na svou operaci. A pořád ještě mu to nikdo neřekl.

Konečně, na konci týdne, přišel dr. W, chirurg z nedaleké nemocnice, na vizitu jako hostující lékař. Doktor W, bývalý atlet, byl mohutný hlučný muž, který prováděl chirurgii dramaticky a s vervou. Objasnili mu případ nerozhodného pana Erwina. Doktora W rozzuřilo, jak místní lékaři toho člověka rozmazlují, a rozhodl se, že za ním hned zajde.

Dr. W vstoupil do pokoje a řekl: „Pane Erwine, jsem doktor W; máte rakovinu a já vám ji vyříznu!“

Pan Erwin se rozplakal a souhlasil s operací.

Druhý den byl zákrok proveden. Odstranili mu granulom. Uprostřed tohoto uzlíku se nalezla nějaká vláknitá hmota, kterou patolog identifikoval jako hovězí. Zřejmě pan Erwin někdy dřív při jídle vdechl kousek masa. Maso se mu usadilo v plíci a tkáň ho obalila ochrannou vrstvou.

Když se pan Erwin probral, potěšení lékaři mu tu dobrou zprávu sdělili. Pan Erwin zůstal zachmuřený. Pořád ještě často plakal. Jak běžely dny, prohlásil, že ví, že mu lékaři lžou a že má rakovinu; doktor W mu to řekl. Místní lékaři ho ujistili, že doktor W se mýlil a že to žádná rakovina není. Ukázali mu zprávy z patologie. Nabídli mu, ať se podívá do karty. Pan Erwin ničemu z toho nevěřil.

O dva dny později pan Erwin vylezl na úzké okno svého pokoje, skočil dolů a zabil se.

Doktor X operoval nohu pětatřicetileté ženě. Měl v úmyslu podvázat stehenní žílu. Okamžitě po operaci si žena stěžovala na prudkou bolest v noze, která byla modrá a chladná, se slaboučkým pulzem. Když se čtyřiadvacet hodin po operaci stav nezlepšil, zjistilo se, že dr. X omylem podvázal stehenní tepnu, ne žílu. Ženě museli amputovat nohu v kyčli.

Doktor X byl postarší židovský uprchlík z nacistického Německa. Vědělo se o něm, že podobné chyby už v minulosti udělal a v jedné předměstské nemocnici mu zakázali operovat. Otázka byla, jestli se mu v této nemocnici stane totéž.

Zajímavé byly dvě věci. První byla, že nikdo té ženě neřekl, že je něco v nepořádku. V těch dnech, ještě před záplavou soudních žalob pro zanedbání povinné péče, ženě zle poškozené lékařem, o němž se vědělo, že je nedbalý, ostatní lékaři neřekli vůbec nic. Ta žena byla relativně mladá a měla dvě děti; s amputovanou nohou se její život hodně změnil.

Druhá věc byla, že se diskutovalo o tom, jestli dr. X přijde o chirurgická práva, jako by kolem toho byly nějaké pochybnosti. (Nemocnice ho nakonec těchto práv nezbavila docela. Jen už nesměl napříště operovat sám.)

Dr. Y rozebíral případ obchodního cestujícího, kterého přijali na operaci žlučníku. Obchodník byl chronický alkoholik a lékaři se obávali, že v nemocnici dostane delirium tremens, což by jeho léčbu zkomplikovalo a mohlo by ho dokonce i zabít. Bylo rozhodnuto, že mu v nemocnici povolí pivo; obchodní cestující dostal každý den k posteli basu piv.Zeptal jsem se, jestli doktora Y neznepokojuje, že jeho alkoholický pacient je také obchodní cestující. Bylo pravděpodobné, že až se jeho stav zlepší, vrátí se k cestování, že bude řídit auto a při tom pít. Má nemocnice, když ví, že ten člověk je alkoholik, odpovědnost spíš k tomu člověku, k jeho zaměstnavateli nebo k širšímu společenství ostatních řidičů?

„No, to je dost obtížný problém,“ prohlásil dr. Y. „Nedávno jsem například prováděl pojišťovací prohlídku dopravního pilota, který byl také chronický alkoholik.“

„A co jste v tom případě udělal?“ zeptal jsem se.

Doktor Y pokrčil rameny. „Dal jsem mu povolení,“ řekl. „Co jiného jsem mohl dělat? Byl bych ho připravil o živobytí.“

Doktor Z byl osmasedmdesátiletý lékař, který přišel do nemocnice téměř v komatu, s těžkým selháním srdce a ledvin. Jeho syn byl také lékař, ale nepracoval v nemocnici, a tak ho mohl jen navštěvovat jako každý jiný příbuzný a do péče o svého otce neměl co mluvit. Prohlásil ovšem, že si přeje, aby jeho otec zemřel poklidně.

Starý pán byl v kritickém stavu skoro týden. Jednou v noci měl srdeční záchvat, ale resuscitovali ho. Jeho syn přišel druhý den a taktně se ptal, proč lékaři starce resuscitovali. Nikdo mu neodpověděl.

Téhož dne dr. Z postihlo rozsáhlé selhání srdce. Lékaři byli právě na vizitě; všichni se seběhli u jeho postele. Za pár okamžiků ho kolem dokola obklopovaly bílé pláště a všichni lékaři a stážisté na starci pracovali, zapichovali mu do těla injekce a hadičky.

Uprostřed toho všeho se najednou ze svého komatu probral, prudce se v posteli posadil a vykřikl jasně a zřetelně: „Odmítám tohle léčení! Odmítám tohle léčení!“

Lékaři ho stlačili zpátky na postel. Léčili ho tak jako tak. Obrátil jsem se k jednomu z lékařů a zeptal jsem se, jak je to vůbec možné. Pacient byl koneckonců lékař a nebylo pochyb o tom, že umírá - pokud nezemře dnes, stane se to jistě zítra nebo pozítří. Proč lékaři postupovali proti jeho přání i proti přání jeho rodiny? Proč mu nedovolili zemřít?

Uspokojivé odpovědi jsem se nedočkal.

Dr. Z nakonec zemřel o víkendu, když bylo v nemocnici méně personálu.

Příhody tohoto druhu mě trápily během mé klinické praxe, všichni kolem mě nad nimi pokrčili rameny a starali se dál o svoje ale já jsem to nedokázal. Právě tyhle obavy se nakonec staly jedním z aktivačním důvodů, proč jsem se rozhodl medicínu opustit.

Odchod z medicíny

Hned v prvním ročníku, krátce poté, co jsem pilkou na železo rozřízl lidskou hlavu, jsem se rozhodl z medicíny odejít. Zašel jsem za děkanem dr. Lorenzem a řekl jsem, že chci skončit, že medicína není pro mě.

„Dobře,“ řekl. „Zajděte za Tomem Cormanem. Když i potom budete mít stejné pocity jako teď, můžete odejít.“

Tehdy bylo na harvardské medicíně pravidlem, že než člověk odešel, musel si promluvit s psychologem. Tím psychologem byl dr. Corman. Všichni studenti ho dobře znali. Hodně z nás za ním bylo.

Dr. Corman byl malý, zaujatý a přímý: „Co máte za problém?“

„Chci odejít z medicíny.“

„Proč?“

„Nesnáším ji.“

„No a?“

To mě zmátlo. Vysvětlil jsem mu, že už jsem ve škole tři měsíce, že jsem to zkusil, ale že se mi to prostě nelíbí. Nelíbí se mi, co studuji, nelíbí se mi zážitky z výuky, nijak zvlášť se mi nelíbí ani spolužáci. Vlastně se mi na tom nelíbí nic. „No a?“

Požádal jsem ho o vysvětlení. „Proč jste přišel na medicínu?“ zeptal se. „Chci být lékařem.“

„A to znamená?“

„Chci pomáhat lidem.“

„A kolik pacientů jste zatím viděl?“

„Skoro žádného.“

„Takže neděláte to, proč jste sem přišel. Přišel jste sem pomáhat lidem a místo toho celé dny sedíte na přednáškách, je to tak?“

„Ano.“

„Celkem chápu, že to nesnášíte,“ řekl. „Většina vašich spolužáků to také nesnáší. To nic neznamená.“

Řekl jsem, že podle mě to něco znamená. Znamená to, že to nesnáším.

„První dva roky medicíny nemají nic společného s tím být lékařem, což chcete dělat. Myslím, že máte závazek sám k sobě počkat do příštího roku, kdy se začnete setkávat s pacienty v klinickém prostředí.“

Řekl jsem, že to je moc dlouhé čekání. Já chci odejít hned.

„No dobře,“ řekl. „Ale berte v úvahu také akademickou realitu. Není moudré odcházet uprostřed akademického roku. Nebude to ve vašich materiálech vypadat dobře, když se budete hlásit k postgraduálnímu studiu v nějakém jiném oboru. Budete na tom líp, když dokončíte tento ročník a odejdete pak.“

To byla pravda. Nakonec mě tedy dr. Corman přemluvil, abych neodcházel. Po prvním roce jsem to viděl už trochu líp a rozhodl jsem se, že to zkusím ještě s druhým ročníkem.

Druhý rok byl ještě horší. Ocitl jsem se zase v kanceláři dr. Cormana.

„Chci odejít.“

„Ještě se vám to nelíbí?“

„Nesnáším to.“

„Co nesnášíte?“

„Přednášky.“ A byla to pravda. Na tak slavnou lékařskou fakultu byla kvalita vyučování ostudná. Bylo to tak zlé, že se studenti nedávno vzbouřili a dožadovali se práva přednášky nahrávat a pro každou z nich určit jednoho studenta, který by nahrávku prošel a vytvořil pro třídu slušné cyklostylované poznámky. Fakulta se proti tomu tvrdě postavila, ale studenti byli vytrvalí a nakonec vyhráli.

Poslouchat takovou přednášku znovu a znovu, snažit se dodat tomu, co přednášející říkal, nějaký logický řád, hledat v učebnicích vysvětlení toho, co on vysvětlit opomněl, to byl šokující důkaz toho, jak špatné ty přednášky jsou.

Vyučoval jsem sám na Cambridgeské univerzitě, a tak jsem měl zkušenost s přípravou a přednášením. Věděl jsem, jak dlouho to trvá - v mém případě deset až dvacet hodin na přípravu hodinové přednášky. Věděl jsem, jaké to je přednášet plně připravený, jaké to je být skoro připravený, jaké to je být špatně připravený - a jaké to je střílet od boku.Přednášející na Harvardu většinou stříleli od boku. Jeden za druhým se před nás postavili s hrstí loňských poznámek, na které po okrajích přičmárali pár změn, a začali mluvit. To, že někteří instruktoři, třeba Don Fawcett a Bernard Davis, byli skvělí, jen zdůrazňovalo, jak neschopná je většina ostatních.

„A už jste se setkal s nějakými pacienty?“

„Ano.“ Procházeli jsme už přípravnou klinickou praxí. „A jaké to je?“

„To se mi líbí.“

„No, ale ty přednášky, které se vám nelíbí, za pár měsíců skončí a pak se budete setkávat jen s pacienty. Je tedy správné nechat toho teď?“ Rozmluvil mi to.

Za chvíli utekl další rok. Byl jsem teď ve třetím ročníku, procházel jsem „kolečkem“ klinických praxí, víceméně jsem žil v nemocnici. Tou dobou jsem došel k závěru, že chci být buď chirurgem, nebo psychiatrem. Ale během tříměsíční praxe na chirurgii jsem se překvapivě nudil. Líbil se mi pragmatismus chirurgů, jejich aktivní postoj ke světu, líbily se mi ty krize a tlaky, rád jsem říkal lidem, co mají dělat. To všechno se mi líbilo. Ale všiml jsem si, že chirurgy zajímá každý případ, kdežto mě ne. Pro dobrého chirurga na každém žlučníku bylo něco nového, co ho zaujalo. Podle mě, když člověk viděl jeden žlučník, jako by viděl všechny.

Tušil jsem tedy, že chirurgie mi není souzená. Zbývala psychiatrie, ale měl jsem znepokojivý zážitek s jednou pacientkou; jako terapeut jsem se necítil dobře. A co bylo horší, když jsem pracoval na klinice a setkával se s co největším množstvím pacientů, začal jsem mít pocit, že psychiatrie není právě mocný obor. Nedomníval jsem se, že psychiatrie může lidem mnoho pomoci. Na jednu stranu jsem viděl nemocné lidi, zavřené v ústavu s vážnou duševní nemocí. Ale psychiatrie pro ně zjevně mnoho udělat nemohla a rozhodně je nedokázala vyléčit. A na druhou stranu přicházelo mnoho zámožných lidí, kteří mi nepřipadali nemocní, spíš rozmazlení. Pro ně byla psychiatrie jakési lepší držení za ručičku a to jsem neměl rád. A stejně jsem si nebyl jistý, jestli to aspoň jim nějak prospívá.

Rozčarovala mě tedy chirurgie i psychiatrie.

Zpátky k dr. Cormanovi. „Jenže,“ prohlásil, „ještě jste nedokončil celou klinickou praxi. Jak můžete vědět, že se vám nebude líbit pediatrie, ortopedie nebo interna?“

„Jsem si dost jistý, že nebude.“

„Když už jste došel tak daleko, nejste sám sobě povinen to zjistit?“

Znovu mě umluvil, abych zůstal.

Když jsem byl konečně přesvědčen, že žádná klinická specializace mě nepřitahuje, dokončil jsem už tři a půl roku čtyřletého studia. A v té chvíli už skutečně nedávalo smysl odejít.

Šel jsem zase za dr. Cormanem a řekl jsem mu, že dokončím studium, abych získal titul, a pak medicíny nechám. Povzdechl si. „Já jsem si myslel, že nakonec odejdete,“ pokývl. „Máte příliš bujnou fantazii.“

V tom měl pravdu. Živil jsem se na škole tím, že jsem psal thrillery, a silně mě ovládala představivost. Často jsem naslouchal pacientům a myslel si přitom: Jak by se tohle dalo použít v knize? A někdy, když jsem slyšel o příznacích jejich nemoci, napadlo mě: Tohle je jasná chudokrevnost, ale nedokázal bych vymyslet novou nemoc, která by se projevovala stejnými příznaky?

Samozřejmě když jdete k lékaři, nechcete, aby se na vás díval jako na kapitolu v knize, nestojíte o to, aby si vymýšlel neexistující nemoci, kterými by vysvětlil vaši chudokrevnost. To mi bylo jasné. Chápal jsem, že se nechovám jako lékař toho druhu, k jakému bych já sám chtěl chodit. Domníval jsem se tedy, že bych měl medicíny nechat.

Byly tu i jiné problémy. S mnoha věcmi v medicíně, jak se tehdy praktikovala, jsem prostě nesouhlasil. Nesouhlasil jsem s tím, že potrat na vlastní žádost by měl být ilegální. Nedomníval jsem se, že pacienti nemají žádná práva a měli by mlčet a dělat, co jim řekne doktor. Nesouhlasil jsem s názorem, že pokud zákrok představuje riziko, neměl by být pacient znepokojován fakty. Nemyslel jsem si, že umírající pacienti by se měli za každou cenu léčit, i když si přejí pokojně zemřít. Nesouhlasil jsem s praxí, že pokud dojde k zanedbání péče, měli by to ostatní lékaři ututlat.

Kromě těchto širších etických otázek se mi nelíbil styl nového lékaře-vědce, který byl v těch letech tak populární.Nechtěl jsem uvažovat o člověku jako o ranečku biochemických reakcí, v kterém se něco pokazilo. Byl jsem přesvědčený, že lidé jsou složití tvorové, jejichž problémy se občas projevují biochemicky. Ale považoval jsem za moudřejší zabývat se především lidmi, nikoli především biochemií. A i když k podobnému názoru jako ten můj se kdekdo slovně hlásil, v praxi se nedělalo nic, než že se upravovaly hladiny enzymů. Znovu a znovu jsem se setkával s pacienty, kteří byli v nemocnici řadu týdnů a kteří měli zjevné problémy, jichž si nikdo ani nevšiml - protože se neprojevily v laboratorních testech. Vedlo mě to k podezření, že lékaři svoje pacienty vlastně nevnímají. Ne jako lidi.

A tento trend lékaře-vědce přivedl na lékařskou fakultu takový druh studentů, s nimiž jsem měl málo společného. Moji spolužáci měli sklon domnívat se, že literatura, hudba a výtvarné umění jsou nepodstatné zdržování. Těmito „kulturními“ záležitostmi pohrdali asi jako fyzik astrologií. Všechno mimo medicínu bylo jen plýtvání časem.

V té době Harvard postavil novou lékařskou knihovnu. Jednoho dne dovnitř vešel bledý, étericky vyhlížející muž a začal se rozhlížet. Chvilku mi trvalo, než jsem si uvědomil, že je to Louis Kahn, který patřil k mým hrdinům. Byl jsem z toho hrozně rozčilený a u oběda jsem tu novinku hlásil ostatním: „Dneska byl v knihovně Louis Kahn!“

„Kdo?“

„Louis Kahn.“

Nakrčená čela. „Ten nový profesor medicíny?“

„Ne, ten architekt.“

„Aha…“ A začalo se mluvit o něčem jiném. Louis Kahn nebyl jen slavný architekt, dalo se o něm říct, že je to nejvlivnější muž světa v lékařské architektuře díky stavbám, které před několika lety stvořil pro Pensylvánskou univerzitu. Harvard tou dobou stavěl hned několik nových nemocničních budov a hodně se mluvilo o jejich přednostech a chybách. Jak o tom mohl zasvěceně diskutovat někdo, kdo v životě neslyšel o Louisi Kahnovi?

Taková jednostrannost vedla k některým bizarním lékařským příhodám. Jednou jsem slyšel skupinu lékařů plánovat chirurgickou léčbu obchodníka ve středním věku. Všichni se shodli, že nejlepší pro jeho střevní problémy by bylo provést pět samostatných operací. První by mu vyčistila střeva. Při

druhé by se mu prořízla díra do žaludku, takže by mohl vyměšovat do sáčku. Třetí by udělala ještě něco jiného. Čtvrtá by opravila díru v žaludku a znovu sešila střeva. Pátá by provedla ještě něco jiného. Když se to všechno sečetlo, ten člověk by byl venku z nemocnice za nějakých devět měsíců.

Alternativou byla dvoufázová procedura, která by vyžadovala jen tři týdny a žádný kolostomický sáček, ale ta byla zjevně podřadnější než pětistupňové léčení.

Připomněl jsem, že ten muž možná s pětistupňovou léčbou nebude souhlasit. Všichni se na mě ohromeně podívali. Proč by proboha neměl souhlasit?

Řekl jsem, že ten člověk možná nechce strávit devět měsíců života v nemocnici a podstupovat jednu operaci za druhou. Připomněl jsem, že zaneprázdněný byznysmen má kromě svého zdraví na starosti ještě mnoho dalších věcí. Stará se o rodinu, o svůj příjem, o své postavení ve firmě. Devítiměsíční výpadek z každodenního života by mu pravděpodobně přinesl spoustu problémů.

Řekl jsem také, že žít s kolostomickým sáčkem je velký zásah do těla a že by ho nikdo tak snadno nepřijal, byť jen dočasně.

Ne, ne, řekli mi. Až mu to vysvětlíme, určitě bude s pětifázovou léčbou souhlasit.

Samozřejmě že s tím ten muž nesouhlasil. Chtěl tu nejrychlejší možnou léčbu, a když slyšel jejich složitý plán, prohlásil, že se zbláznili. Na kolostomický sáček reagoval s hrůzou. Když se od něj lékaři vrátili, vrtěli hlavami: Co můžete dělat s někým, komu nezáleží na vlastním zdraví?

Ovšem fakt, že pacienti jsou složité lidské bytosti, které mají bohatý život mimo nemocnici, nikomu z těch lékařů nepřišel na mysl. Protože oni sami žádné bohaté životy mimo nemocnici neměli, domnívali se, že je nemá ani nikdo jiný. Nakonec to, co jim chybělo, nebyla lékařská erudice, ale zkušenost s obyčejným životem.

Povzbudivý pro mě nebyl ani postoj praktických lékařů. Jako lidi jsem je měl mnohem raději; obvykle mívali onu šíři zájmů, jaká mi tak chyběla u současných studentů. Ale až příliš často byli starší lékaři nespokojení se svou prací. I když milovali medicínu (a takových byla většina), začal se jim protivit její životní styl. V té době byly skupinové procedury vzácnější, lékaři se častěji setkávali se svými pacienty jen ve dvou a klinická praxe je vyčerpávala tak, že si to po deseti dvaceti letech nutně vyžádalo svou daň. Ti muži měli rodiny, které skoro neznali, jachty, na kterých se skoro nikdy neplavili, dovolené, které už mnohokrát zrušili. Vypadalo to, že si pacienti vzali celý jejich život. A to, co se jim vracelo, nestačilo.

Předpokládal jsem, že život lékaře je zasvěcený pomoci lidem, ale praktičtí lékaři si tím tak jistí nebyli. Viděli mnoho pacientů, kterým zřejmě nic nebylo. Viděli smrtelně nemocné, které nemohli vyléčit. Znovu a znovu říkali: „Nejsem si tak jistý, že můžu lidem pomoci.“

Nejdřív jsem to přičítal dočasné únavě nebo tomu, že je v módě pochybovat o sobě samém. Nakonec jsem tomu začal věřit. Mluvili vážně. A mnoho z nich ty pocity skutečně mělo.

Samozřejmě jsem chtěl od medicíny odejít, abych se stal něčím jiným. Chtěl jsem být spisovatelem.

Byla to první ctižádost, kterou jsem v životě měl. Vlastně se datovala od doby, kdy jsem vůbec byl schopen číst a psát. Když mi bylo devět, dostala moje třída za úkol napsat loutkovou hru. Většina žáků napsala krátkou frašku; já napsal devítistránkový epos, ve kterém bylo tolik postav, že jsem musel přimět otce, aby mi ji přepsal s mnoha průklepy, než se vůbec mohla hrát. Otec prohlásil, že takovou spoustu klišé na jednom místě ještě nikdy neviděl (byla to nejspíš pravda); ale mě to urazilo a předznamenalo to onen typ konfliktů, které mezi námi mnoho let vládly. Otec ovšem nepochybně ovlivnil můj zájem o psaní; byl to rozený vypravěč. Před spaním jsme ho prosili, aby nám povídal, a on svoje příběhy na místě ilustroval krátkými komiksy, dokud jsme zvolna neusnuli.

Když jsem vyrůstal, byl můj otec novinář a redaktor; u jídla se vždycky mluvilo o psaní, o správném užití slov, každou chvíli se nahlíželo do Fowlerovy Moderní angličtiny, když došlo ke sporu. Mnohé z jeho redaktorských pouček si pamatuji dodnes. („Dávej si pozor na slovo ‚samozřejmě‘. Jestli je to skutečně samozřejmé, nemusíš to říkat, a pokud to samozřejmé není, je urážlivé tvrdit, že je.“)

Otec trval na jasnosti a stručnosti a uměl být příkrý kritik. Ale býval v té době také samý vtip. Novináři slyší víc vtipů než kdo jiný a on každý večer přišel domů s nějakým novým, často choulostivým; moje matka ho vždycky napomínala: „Ale no tak, Johne,“ když ho - k velkému nadšení nás dětí - vyprávěl.

Můj otec považoval schopnost psát na stroji za životní nezbytnost a všechny jeho děti se to naučily v útlém věku; já jsem uměl psát na strojí, když mi bylo dvanáct. A rozhodně není náhoda, že z jeho čtyř dětí tři už vydaly knihu a čtvrté na ní pracuje.

V každém případě jsem odmala hodně psal. Líbilo se mi to. Ve třinácti jsem začal posílat povídky do časopisů a ve čtrnácti jsem prodal cestopisný článek do New York Times. Stalo se to tak: Byli jsme o prázdninách na výletě a zastavili jsme se v Arizoně, v kráteru Sunset. To místo mě fascinovalo, ale nikdo jiný než my tam ten den nebyl a já jsem byl přesvědčený, že většina turistů ho mine, protože si neuvědomí, jak je zajímavý.

„Tak proč o tom nenapíšeš?“ zeptala se mě matka.

„Kam?“

„V New York Times publikují cestopisné články od různých lidí,“ poučila mě matka, která si hodně vystřihovala z novin.

„V New York Times,“ opakoval jsem. „Vždyť jsem ještě kluk.“

„To nemusí nikdo vědět.“

Podíval jsem se na otce.

„Opatři si všechny tištěné materiály, které mají na správě parku,“ poradil mi, „a vyzpovídej správce.“

Rodina tedy čekala na palčivém slunci, zatímco já jsem mluvil se správcem a snažil se přijít na to, nač bych se ho měl ptát. Ale povzbudil mě fakt, že rodiče si zřejmě mysleli, že to dokážu.

Když jsme zase seděli v autě a jeli dál, otec chtěl vědět: „Kolik návštěvníků tam ročně mají?“

„Na to jsem se neptal,“ řekl jsem.

„A mají otevřeno celý rok?“

„Na to jsem se taky neptal.“

„Jak se jmenuje ten správce?“

„Neptal jsem se.“

„Panebože,“ chytal se za hlavu otec. „A jaké tištěné materiály jsi dostal?“

Ukázal jsem mu letáky a brožury.

„No, to bude stačit. Z toho dokážeš něco napsat.“

Když jsme se vrátili domů, napsal jsem článek a odeslal jsem ho. A Timesy ho koupily a otiskly. Byl jsem štěstím bez sebe. Byl jsem publikovaný autor! O mnoho let později jsem se dozvěděl, že redaktor cestopisné rubriky Paul Friedlander bydlel kousek od nás a jeho dcera Becky byla moje spolužačka ve škole, takže pravděpodobně věděl, že ten článek napsal malý kluk, a zřejmě se bavil, když ho publikoval. Ale v té době jsem si myslel, že jsem pronikl systémem mezi dospělé a to mě obrovsky povzbudilo k tomu, abych psal dál. Koneckonců, dostal jsem šedesát dolarů, což v té době bylo na kluka hodně peněz.

Začal jsem dál psát jako novinář. Pro městské noviny jsem sledoval středoškolský sport; byl jsem jak reportérem, tak fotografem, a platili mi deset dolarů týdně. Na vysoké škole jsem psal pro harvardský Crimson, kde jsem recenzoval knihy (knížky zadarmo) a občas filmy (lístky do kina zadarmo). A pro Alumni Bulletin jsem pokrýval sport; platili mi kolem sta dolarů měsíčně.

Vzhledem k této historii bylo celkem přirozené, že psaní bylo to první, co mě napadlo, když jsem potřeboval zaplatit lékařská studia. Můj otec měl tou dobou na vysoké škole ještě tři děti a nemohl mi náklady platit. Musel jsem si nějak vydělat. Bylo jasné, že jako novinář na volné noze si nevydělám dost, takže jsem se rozhodl psát romány. V té době byly populární špionážní romány s Jamesem Bondem a já jsem jich spoustu přečetl. Rozhodl jsem se psát něco podobného.

To jsem byl už ženatý a můj tchán znal někoho v nakladatelství Doubleday. Poslal do Doubleday můj první román. Od Doubleday odpověděli, že oni ho nevydají, ale Signet by ho vydat mohl. U Signetu ho koupili jako původní paperback a chtěli vědět, kdo je můj agent, aby s ním dojednali smlouvu.

Neměl jsem agenta, ale můj tchán mi s několika zařídil schůzku: první agent zastupoval mnoho slavných autorů a naháněl mi strach. Druhý mi vykládal, jak mám psát, a rozčiloval mě. Třetí byla mladá dívka, která pracovala jako sekretářka agenta a právě začínala samostatnou činnost. Řekla, že mě chce zastupovat. Protože byla jediná z nich, kdo řekl, že mě chce zastupovat, připadalo mi správné podepsat smlouvu právě s ní, takže jsem to udělal.

Další tři roky, kdy jsem studoval medicínu, jsem psal brožované thrillery, abych zaplatil náklady na školu. Neměl jsem samozřejmě na psaní moc času, ale dělal jsem to o víkendech a o prázdninách. A jak jsem získával praxi, naučil jsem se ty špionážní thrillery psát rychle. Nakonec jsem jeden napsal za devět dní. Ale ta práce mě nijak zvlášť nezajímala. Byl to jen způsob, jak zaplatit školné.

Pak, pomalu, skoro neznatelně, pro mě psaní začínalo být zajímavější než medicína. A jak jsem byl při psaní úspěšnější, konflikt mezi psaním a medicínou byl stále nepříjemnější.

Pod pseudonymem jsem napsal knížku A Case of Need (Případ potřeby). Bylo tam mnoho nepříliš zahalených narážek na lidi z harvardské lékařské fakulty. Když knížka vyšla, hodně se spekulovalo o jejím autorovi Jefferym Hudsonovi, který toho zřejmě o Harvardu tolik věděl. Také jsem se přidal: Kdo to asi může být, ten Hudson? To je ale záhada!

Byla to zábava. Pak byla kniha nominována na cenu Edgar za nejlepší detektivku roku. To byla taky zábava. Pak ta knížka vyhrála, což znamenalo, že někdo musí cenu převzít.

A najednou už to žádná zábava nebyla.

Věděl jsem, že kdyby se někdo dozvěděl, že jsem tu knížku napsal já, byl bych v pěkném průšvihu. V době, kdy jsem procházel na Harvardu klinickou praxí, dostával člověk známky podle neoficiálního názoru lidí, s nimiž spolupracoval. A kdyby ti lidé zjistili, že píšu knihy, moje známky by se rapidně zhoršily.

Jel jsem do New Yorku a s hrůzou cenu převzal. Ale nemusel jsem si dělat starosti. Mnoho publicity to nemělo a mne ochránily předsudky lékařů-vědců, kteří literaturu považovali za ztrátu času. Nikdo se to nikdy nedozvěděl.

Ale pak tu knížku, která mi nadělala takové starosti, koupili pro film a filmová společnost chtěla, abych odletěl do Hollywoodu promluvit si se scenáristou. Odpověděl jsem, že nemůžu přijet, že studuji medicínu. Oni na to, přijeďte na víkend. Hodně naléhali. Musel jsem za organizačním vedoucím, abych dostal volno na pátek. Dr. Gardner byl velmi příjemný člověk. Požádal jsem ho, jestli bych si mohl vzít v pátek volno.

„Úmrtí v rodině?“ zeptal se.

To byla obvyklá výmluva, kterou jsme používali. Do třetího ročníku už nám všem stačili třikrát nebo čtyřikrát umřít všichni prarodiče.

„Ne,“ odpověděl jsem.

„Tak nemoc?“ ptal se on.

„Ne,“ řekl jsem.A pak jsem polkl a řekl jsem mu pravdu; že jsem napsal knihu, kterou koupil film, a že ti lidé z Hollywoodu teď chtějí, abych si tam přiletěl promluvit se scenáristou, a proto že potřebuji volný pátek, abych to stihl, ale nebojte se, v pondělí jsem určitě zpátky.

Divně se na mě podíval. Taková šílená výmluva! Proč jsem prostě netvrdil, že mi umřela babička, jako všichni ostatní?

Ale řekl jen: „Tak dobře.“

Letěl jsem tedy do Hollywoodu, vozil se v limuzínách a večeřel se slavnými lidmi, a pak jsem se vrátil a šel zase do nemocnice. Bylo to přerušení mého života, mezera mezi dvěma jeho částmi, a jak ubíhal čas, ta mezera se zvětšovala.

Rozhodnutí odejít jsem učinil v létě po třetím ročníku. Tou dobou medici žádají o stáže. Já jsem nepožádal, což znamenalo, že po promoci odcházím z oboru.

Několik týdnů po tom, co jsem se rozhodl nepokračovat, jsem začal mít necitlivou pravou ruku. Během několika dní se necitlivost rozšířila až k rameni. Myslel jsem si, že jsem si ruku přeležel a zmáčkl si trochu nervy. Necitlivost nebyla velká a já ji ignoroval.

Měl jsem dobrý důvod si jí nevšímat. Během klinické praxe se u mě projevily přesvědčivé příznaky každé nemoci, kterou jsem studoval.

Při dermatologii jsem si byl jistý, že se moje mateřská znamínka zvětšují; každý večer jsem přišel domů a pomocí zrcátka si kontroloval záda, kde, jak jsem byl přesvědčen, mi naskakovaly melanomy jako kapičky potu.

Během chirurgie jsem objevil krev ve stolici, znamení krvácivého vředu, což je záležitost vyžadující okamžitou operaci -ovšem jeden z lékařů mě pohrdlivě odbyl, že mám jen hemoroidy, a kdo je nemá?

Během urologie jsem začal mít bolesti při močení a každý den jsem si prováděl laboratorní testy moči a hledal mikroorganismy, o nichž jsem si byl jistý, že tam jsou, i když jsem je nikdy neobjevil.

V každém z těchto případů přesně v den, kdy moje praxe na příslušném oddělení skončila, záhadně se ztratily i příznaky -vzápětí však byly nahrazeny jinými, které se u mě projevily se začátkem další praxe. Takže bez ohledu na to, jak přesvědčivé se tyto nové příznaky zdály, jsem se naučil po roce nepanikařit. A rozhodně jsem nehodlal propadat panice kvůli něčemu tak divnému jako necitlivost v pravé ruce. Raději jsem se rozhodl na to nemyslet; dokonce jsem si ty příznaky ani nevyhledal v učebnici.

Pak jsem jednou stál v kantýně frontu na oběd, sáhl jsem do kapsy pro drobné a uvědomil jsem si, že nejsem schopen po hmatu rozlišit jednotlivé mince. Musel jsem je vytáhnout a na dlani se na ně podívat, abych poznal, která je která. Věděl jsem, jak se tomu říká: asterognosis.

Věděl jsem, že to rozhodně není normální. Přesto jsem příznaky ignoroval. Dva týdny se nic dalšího nestalo, ale necitlivost nepominula. Jednoho dne jsem se zeptal spolužáka, který byl vynikající diagnostik: „Z čeho člověk může mít necitlivou pravou ruku?“

Chvíli přemýšlel, pak zavrtěl hlavou: „Jediné, co mě napadá, je míšní nádor a roztroušená skleróza.“

Říkal jsem si: co on může vědět, je to jenom medik. Pořád ještě jsem nic neudělal. Čekal jsem, že příznaky zmizí. Nezmizely. Ruka mi dělala větší a větší starosti, až jsem si nakonec vyhledal příznaky míšního nádoru a roztroušené sklerózy. Bylo mi okamžitě jasné, že míšní nádor je vysoce nepravděpodobný. Jestli je se mnou něco v nepořádku, mám nejspíš roztroušenou sklerózu.

Roztroušená skleróza je progresivní degenerativní onemocnění nervového systému, které často postihuje mladé lidi; je to autoimunitní nemoc, která zmate obranné systémy těla tak, že napadnou vlastní nervová vlákna, jako by to byli cizí vetřelci. Postup nemoci se může hodně lišit. Neexistuje žádná známá příčina, žádná účinná léčba a rozhodně ji nelze vyléčit docela. Podle toho, co jsem si přečetl, se roztroušená skleróza může prvně projevit skoro jakkoli. Fakt, že mám necitlivou, ale nebolestivou jednu končetinu a předtím jsem nebyl nijak zraněný, byl silně podezřelý. Nebylo ale možné diagnostikovat roztroušenou sklerózu na základě jediného souboru symptomů. K potvrzení diagnózy bylo nutné, aby se časem v určitém rytmu neurologické potíže zhoršovaly a zase zlepšovaly.

Přestal jsem číst. Pokračoval jsem na další praxi a doufal jsem, že příznaky zmizí. Nestalo se tak. Paži jsem měl necitlivou pořád. Už to trvalo skoro dva měsíce.

Jednou v říjnu, když jsem se skláněl nad lůžkem pacienta, uvědomil jsem si, že mi v obou nohou vystřeluje brnění. Z toho, co jsem už přečetl, jsem věděl, co to je: Lhermittův příznak. Technicky řečeno, parestézie při ohýbání krku.

Lhermittův příznak byl charakteristický pro roztroušenou sklerózu. Měl jsem tu nemoc.

Zase jsem začal číst mnohem víc. Pro šestadvacetiletého člověka to nebyly povzbudivé zprávy. Roztroušená skleróza je hodně proměnlivá, ale podle statistik jsem mohl očekávat podstatné tělesné změny během pěti let; vážné handicapy, které mi zabrání v práci, do deseti let; velmi ošklivé postižení, včetně ztráty ovládání močového měchýře a střev, během patnácti let; smrt do dvaceti let.

Zděsil jsem se. Představa, že budu upoutaný na lůžko a inkontinentní, že budu pomalu ztrácet duševní funkce, mě naplňovala hrůzou. Ale připomněl jsem sám sobě, že mě dosud nevyšetřil lékař; žádná objektivní diagnóza dosud učiněna nebyla.

Nakonec jsem si už nedokázal nechat svoje obavy pro sebe. Internista si vyslechl popis mých potíží, prohlédl mě a pak jmenoval neurologa, k němuž jsem měl zajít. Řekl jsem, že mu zavolám.

„Ne,“ zarazil mě, „já mu zavolám. Možná vás bude moci vzít hned.“

Neurolog mě pozval ještě na týž den. Byl mladý a rázný. Hrozně jsem se potil, když mě prohlížel. Když skončil, řekl mi, ať se obléknu a jdu do jeho ordinace.

Oblékl jsem se a šel do ordinace. „Tak tedy,“ prohlásil věcně, „měl jste demyelinativní příhodu.“

„Znamená to, že to mám, nebo ne?“ zeptal jsem se. Nedokázal jsem se přimět vyslovit to.

„Myslíte, jestli máte roztroušenou sklerózu?“

„Hm.“

„Ano, měl jste jeden záchvat.“

Měl jsem pocit, jako by mě zalila obrovská vlna, srazila mě a válela ve vařícím se příboji. Měl jsem pocit, že se topím v ordinaci toho lékaře, na židli proti jeho stolu.

Neurolog rychle pokračoval: „Ale nechte si vysvětlit, jak o tom máte uvažovat,“ řekl. „Předpokládám, že jste si o tom něco četl?“

„Ano.“

„Tak tedy, ty knihy se mýlí. Poslouchejte mě a na knihy zapomeňte.“

No to určitě, pomyslel jsem si. Jen mě zkus povzbudit.

„Ty knihy jsou založené na starých a nedostatečných údajích. Řeknu vám, jak máte tu nemoc brát - nebo spíš ten syndrom, protože je to spíš syndrom než nemoc.“

Mluvil rychle a hlasitě, protože si uvědomoval, že ho vlastně neposlouchám, že se v panice stahuji do sebe. Řekl, že velké procento lidí někdy v životě zažije ojedinělý záchvat, jako byl ten můj. Většina lidí s tím vůbec nejde k doktorovi a lékaři tedy nemají ponětí, jak obvyklý takový ojedinělý záchvat je. Ale on se domnívá, že je velmi častý, možná se přihodí dokonce devadesáti procentům lidí. Řekl mi, že několik mých spolužáků takové ojedinělé záchvaty mělo. Jen jeden z nich měl i další.

Otázka v mém případě tedy zní, jestli nebudu už mít vůbec žádné další záchvaty, nebo zda budu mít občasné záchvaty a mírnou ztrátu funkcí, nebo jestli budu mít časté a silné záchvaty a vážné obtíže.

„Berte to jako šelest na srdci,“ řekl. „Je to varování před možným problémem, ale nedá se teď říct, jestli srdeční šelest zůstane celý váš život symptomatický, jestli vám způsobí mírné obtíže, nebo jestli na něj umřete. Prostě musíte počkat a uvidíte.“

„Jak dlouho musím čekat, než zjistím, který ten případ jsem?“ zeptal jsem se.

„Dva až pět let,“ odpověděl. „Když nebudete mít žádné další záchvaty dva roky, myslím, že můžete být klidný. A když se nic nestane pět let, můžete na to zapomenout docela.“

Pak se mnou probral, co můžu do té doby dělat. Odpověď v podstatě zněla, že nic. Roztroušená skleróza byla nemoc s neznámou příčinou. Existovaly určité druhy léčby, které mohly pomoci během akutních záchvatů, ale vyléčit se nedala. Protože jsem nemohl nic dělat, měl jsem se podle něj obecně starat o svoje zdraví a vyhýbat se stresu a duševnímu rozrušení, ale jinak se mám snažit na to nemyslet.

Neurolog byl tak přímý a věcný, že jsem dokázal odejít z jeho ordinace a vrátit se zpátky k práci na oddělení. I přes ty špatné zprávy jsem byl v pořádku.

Za dva dny si mě pozval internista. Řekl, že dostal zprávu od neurologa. Zeptal se mě, jak se cítím. Okamžitě jsem se rozplakal. Bylo mi trapně, že mu brečím v ordinaci, ale nedokázal jsem si pomoci. Internista řekl, že by rád znal ještě další názor, a poslal mě k doktoru Dereku Denny-Brownovi, který byl tehdy nejslavnější neurolog na Harvardu. Chodil jsem k němu na přednášky. Nebyl jsem nijak nadšený, že za ním teď mám jít jako pacient.

Řekl mi totéž. Ano, pravděpodobně jsem měl záchvat. Ano, musím počkat, než se ukáže, jak to v mém případě bude. Ano, to čekání potrvá dva až pět let. Ano, mám tu nemoc. Ano.

Sesypal jsem se úplně. Nedokázal jsem se vrátit na oddělení; prostě jsem na pár dnů zmizel ze scény. Neustále jsem plakal. Byl jsem vyděšený a smutný a vzteklý. Zrovna jsem oslavil šestadvacáté narozeniny. Zrovna jsem začínal mít úspěch jako spisovatel, začínal jsem se těšit, jak opustím medicínu a dám se na spisovatelskou dráhu, a teď… tohle. Ten děsivý stín.

Každé ráno jsem se budil s napětím a čekal, jestli budu slepý, nebo jestli budu mít necitlivou jinou část těla, nebo jestli budu ochrnutý. A věděl jsem, že musím čekat celé roky, abych si byl jistý. Nevydržel jsem čekat ani týden. Jak mám čekat dva až pět let? To napětí bylo nesnesitelné.

Ale protože jsem nemohl nic dělat, musel jsem se nakonec vrátit do práce, začít zase trochu normálně žít. Internista mi doporučil, abych zašel za psychiatrem. Setkal jsem se někdy s dr. Cormanem?“

Ano, odpověděl jsem. Doktora Cormana znám dobře. Doktor Corman vyslechl můj příběh a nakrčil nos. „Víte,“ řekl, „je tu ještě třetí možnost kromě míšního nádoru a roztroušené sklerózy.“

„A to je?“

„Konverzní hysterie.“

„Ale prosím vás,“ ušklíbl jsem se. Konverzní hysterie byla stará psychiatrická koncepce. V devatenáctém století se u lidí -většinou u žen - projevovaly nejrůznější bizarní příznaky včetně záchvatů, slepoty a paralýzy, které neměly žádnou organickou příčinu. Byly považovány za hysterické příznaky, jimiž pacient konvertoval - přeměnil - nějaký psychologický problém do fyzického projevu.

Věděl jsem, že se takové věci stávají. Na klinice jsem léčil mladou ženu s hysterickou slepotou. Čas od času prostě oslepla a pak se jí zrak zase vrátil. Byla zjevně přepjatá. Viděl jsem také jeden případ hysterického těhotenství. Ta žena měla všechny známky těhotenství, a dokonce dostala i porodní bolesti, jenže dítě samozřejmě neporadila, protože nebyla těhotná.

„To se mě netýká,“ řekl jsem, „já nejsem hysterický.“

„Skutečně?“

„Samozřejmě že ne,“ urazil jsem se. Připomněl jsem, že hysterické bývají většinou ženy.

„Hysterických mužů je čím dál víc,“ odpověděl dr. Corman.

Připomněl jsem mu, že v případě konverzní hysterie pacienti projevují charakteristickou lhostejnost vůči své nemoci. Nedělá jim to skutečné starosti. Ta žena, která čas od času oslepla, si sice stěžovala, ale nebyla tak vyvedená z míry, jak by člověk čekal. Zatímco mě můj případ krajně znepokojuje.

„Skutečně?“ řekl zase dr. Corman.

Rozčiloval mě. Řekl jsem to.

„No, být vámi,“ řekl dr. Corman, „bral bych v úvahu fakt, že ze všech možných diagnóz je konverzní hysterie ta nejpříznivější.“

Nevěřil jsem tomu, že bych byl hysterický. Později se o podobné možnosti zmínili i jiní lékaři, kteří sledovali můj případ. I když necitlivost se táhla několik let, další příznaky se u mě nikdy neprojevily. A dozvěděl jsem se, že je skutečně obvyklé mít ojedinělý neurologický záchvat. Další jsem naštěstí nikdy neměl. Naučil jsem se klepat to na dřevo a obecně se lépe starat o své zdraví.

Uběhlo skoro deset let, než jsem se dokázal ohlédnout a uvažovat, jestli rozhodnutí nechat medicíny bylo tak těžké a traumatické, že jsem si potřeboval pomoci vážnou nemocí - nebo aspoň možností nemoci. Protože okamžitý účinek té děsivé diagnózy byl spíš posilující. Byl jsem nucen ptát se sám sebe, co chci dělat se zbytkem svého života, jak ho chci strávit.

A bylo mi jasné, že jestli mi skutečně zbývá jen pár let ničím neomezené činnosti, chci je strávit psaním, a ne medicínou, ani žádnou z těch věcí, které ode mě očekávají kolegové, přátelé, rodiče nebo společnost všeobecně. Nemoc mi pomohla stát si za svým, projít obtížnou přeměnou.

Když jsem medicínu opouštěl, uposlechl jsem tím svůj instinkt; dělal jsem to, co jsem skutečně dělat chtěl. Ale většina lidí viděla jen to, že se vzdávám prestiže. V té době měli lékaři skutečně velkou prestiž. Podle průzkumů veřejného mínění stáli těsně za soudci Nejvyššího soudu. Odejít od medicíny a stát se spisovatelem připadalo většině lidí jako opustit Nejvyšší soud a stát se zapisovatelem na notářství. Obdivovali mé odhodlání, ale mysleli si většinou, že je dost nerealistické.

Pak, když jsem byl v posledním ročníku, vešlo ve známost, že jsem napsal knihu nazvanou The Andromeda Strain (Kmen Andromeda) a prodal ji filmu za spoustu peněz. Přes noc mě začali uznávat jako úspěšného spisovatele a to změnilo celý můj život. Všichni lékaři, kteří se mi předtím vyhýbali, se teď o mě začali zajímat. Dřív jsem obědval sám; teď jsem nebyl sám nikdy - všichni chtěli sedět se mnou. Byla ze mě celebrita.

Jasná neupřímnost takového chování mě hodně znepokojovala. Nechápal jsem tehdy ještě, že lidé užívají celebrity jako postavy z fantazií; nechtějí vědět, kdo doopravdy jste, jako děti v Disneylandu nestojí o to, aby si myšák Mickey sundal gumovou hlavu a předvedl jim, že je jen místní teenager. Ty děti chtějí vidět Mickeyho. A doktory v kantýně zajímal mladý doktor Hollywooď. A toho také viděli.

Já jsem jen seděl a sledoval je.

Obtíže, které jsem zažil, když jsem si zvykal na toto svoje postavení, nebyly ještě ničím ve srovnání s tím, co jsem zakusil později. Mnohé z těch zážitků byly bolestné a obtížné, mnohé byly naopak vzrušující, čímž se to vyrovnalo. Často vzpomínám na medicínu a na studentský život. Nebyl bych se musel měnit, kdybych byl zůstal lékařem. Když jsem z medicíny odešel, postaral jsem se tím sám sobě o mnoho nejrůznějších změn, k nimž bych možná jinak nedošel.

CESTY 1971-1986

Sex a smrt v L. A.

V roce 1971 jsem žil v Los Angeles a moje manželka byla v La Jolle. Rozešli jsme se, protože po pěti společných studentských letech ona chtěla založit rodinu a já jsem chtěl dělat spisovatelskou a filmovou kariéru. Proto jsem odjel do Los Angeles - abych se pokusil o práci u filmu. Los Angeles bylo zvláštní město; nikoho jsem tam neznal, byl jsem osamělý a většinu času nešťastný.

Nastěhoval jsem se do nájemního domu v západním Hollywoodu, známého jako místo, kam se stěhují lidé po rozvodu; zařízený byt tam totiž bylo možné najmout nejvýš na šest měsíců. Můj byt byl vybavený zelenými sametovými pohovkami a židlemi mírně mexického vzhledu. Zelený koberec měl zlaté skvrny. Kuchyně byla žlutá. Z okna byl výhled na Sunset Strip. Byl to pravý Hollywood a to bylo ohromně vzrušující!

Odpoledne jsem obvykle seděl u bazénu. Vždycky se tam scházela stejná skupina nájemníků. Byla tu hvězda družstva amerického fotbalu Los Angeles Rams a jeho přítelkyně herečka (pořád se hádali); byla tu modelka, která se stala Miss Arizona a byla v bikinách úžasně krásná (byla pořád nesmělá a nejistá); byl tu účetní s přenosným rádiem a velkým doutníkem, který četl newyorské noviny (nikdy nemluvil); byla tu žena něco přes třicet, o které se povídalo, že je „madam“ (vždycky uplavala několik bazénů po sobě a pak si četla Hollywood Reporter).

Představoval jsem si, že život v hollywoodském bytě bude mnohem víc vzrušující, než ve skutečnosti byl. Fotbalista a jeho přítelkyně tvořili hezký pár, ale protože se pořád na sebe mračili, raději jsem se jim vyhýbal. A krásná Miss Arizona se vzpamatovávala z nešťastného manželství s rockovou hvězdou; nikdy nikam nechodila, zůstávala doma, koukala na televizi a dělala si hlavu se splátkami na auto. V domě bydlelo také několik filmových hvězd, ale ty nosily tmavé brýle a nikdy nemluvily s obyčejnými lidmi.

Po nějaké době ten účetní s doutníkem přestal k bazénu chodit. Zeptal jsem se Miss Arizona, jestli se odstěhoval. Ukázala mi výstřižek z novin. Toho člověka našli v kufru cadillaku u Kennedyho letiště s kulkou v hlavě.

Člověk nikdy nevěděl, co má čekat. Jednou večer jsem se oblékal na večeři, když na mě zaklepal dveřník. „Doktor Crichton?“

„Ano.“

„Jde o slečnu Jenkinsovou.“

„Slečnu Jenkinsovou?“ Jméno mi nic neříkalo, „Tady z domu. Znáte slečnu Jenkinsovou?“

„Myslím, že ne.“

„No, bydlí tady v domě. Říkal jsem si, že jste se možná setkali.“

„A co je s ní?“

„Spadla z komody.“

Nechápal jsem, proč mi to sděluje, a řekl jsem mu to. „No, asi byste ji měl vidět.“

„Proč?“

„Protože spadla z komody.“

„No a zranila se?“

„Je to jen o patro výš, v osmém…“

„Ale proč bych ji měl vidět?“

„Protože spadla z komody.“

Takhle to mohlo pokračovat donekonečna. Nakonec mě odvedl nahoru a vážně a důležitě odemkl dveře bytu slečny Jenkinsové.

I v jejím bytě byl sametový nábytek v mexickém stylu. Poznal jsem v slečně Jenkinsové brýlatou, asi čtyřicetiletou ženu s krátkými světlými vlasy, mladší z dvojice lesbiček, které bydlely v domě přinejmenším stejně dlouho jako já. Slečna Jenkinsová teď ležela úplně oblečená na zádech na pohovce v obývacím pokoji, jedna ruka jí ochable visela k podlaze. Kůži měla bledě namodralou. Zdálo se, že nedýchá. Její milenka, ta druhá žena, tam nebyla.

„Kde je ta druhá žena?“ zeptal jsem se.

„Šla se psem.“

„Šla se psem? A ví to o slečně Jenkinsové?“

„Ano. Ona mi to řekla.“

„A co vám řekla?“

„Že slečna Jenkinsová spadla z komody.“ Mezitím jsem rychle vyšetřil slečnu Jenkinsovou; měla nitkovitý pulz, mělce, nepravidelně dýchala, měla rozšířené zorničky. Viděl jsem otevřenou plechovku piva, poloprázdnou lahvičku prášků pro spaní. Vrátný se zeptal: „Je mrtvá?“

„Ne,“ odpověděl jsem. „Ne?“ Vypadal překvapeně. „Ne,“ opakoval jsem. „Předávkovala se.“

„Já jsem slyšel, že spadla z komody.“

„Ne, tohle je předávkování léky.“

„Můžete jí pomoct?“

„Ne,“ zavrtěl jsem hlavou. „Copak nejste doktor?“

„To ano, ale nemůžu nic dělat.“ A skutečně jsem nemohl. Neměl jsem licenci k lékařské praxi, a kdybych za této situace cokoli udělal, hrozil mi vážný soudní proces. „Zavolejte policii,“ řekl jsem.

„To jsem udělal,“ kývl. „Jenom jsem si při tom ještě nebyl jistý, jestli je mrtvá.“

„Není mrtvá,“ řekl jsem. „Co řekli na policii?“

„Že mám zavolat hasiče.“

„Tak zavolejte hasiče,“ pobídl jsem ho. „Proč bych volal hasiče?“ divil se. Nakonec jsem hasičům zavolal sám a oni mi slíbili, že pošlou záchranku.

Mezitím se vrátila její spolubydlící s ňafajícím psíkem lhasa apso na ozdobném vodítku. „Co děláte v mém bytě?“ zeptala se podezíravě.

„Ten pán je doktor,“ vysvětloval dveřník. „Tak proč jí nepomůžete?“

„Předávkovala se léky,“ vysvětloval jsem. „Ne, spadla z komody,“ zavrtěla hlavou spolubydlící. Byla to vysoká, štíhlá žena, asi padesátiletá, prošedivělá, s přísným chováním. Vypadala jako učitelka. „Víte, jaké léky si vzala?“ ptal jsem se. „Vy jste vážně doktor?“ chtěla vědět. „Na doktora vypadáte moc mladý.“

To už lhasa apso vyskakoval na ženu v bezvědomí, olizoval jí tvář a štěkal na mě. Pes nechával blátivé otisky na halence slečny Jenkinsové. Začínal to být pěkný chaos.Spolubydlící se obrátila ke mně s plechovkou od piva v ruce. „Vy jste vypil to pivo?“

„Ne,“ řekl jsem.

„Víte to určitě?“ řekla to hodně podezřívavě.

„Teď jsem přišel.“

Obrátila se k dveřníkovi. „Tak vy jste vypil to pivo?“

„Ne,“ zavrtěl dveřník hlavou. „Přišel jsem s ním.“

„To pivo tady předtím nebylo,“ řekla.

„Třeba ho vypila slečna Jenkinsová.“

Znovu jsem prohlédl slečně Jenkinsové zorničky a lhasa mě hryznul do ruky, tak že mi začala téct krev. Spolubydlící uviděla krev a rozječela se: „Co jste provedl Buffy?“

Popadla štěkajícího psa do náruče, pak mě začala kopat a ječela přitom: „Hajzle! Hajzle! Ublížit ubohému nevinnému psovi!“

Snažil jsem se jejím kopancům vyhýbat a podíval jsem se na dveřníka. „Nemůžete s ní něco udělat?“

„Do prdele,“ řekl.

Ozvalo se hlasité zaklepání na dveře, ale nikdo nemohl jít otevřít, protože spolubydlící kopala a rvala se s námi. Teď křičela: „Vykradli jste mě, vykradli jste mě!“

Pak jsme slyšeli hlas z amplionu: „Pozor! Vy tam vevnitř, jděte pryč ode dveří, vyrazíme je!“

„Do prdele,“ řekl dveřník. „Poldové!“

„No a?“

„Mám bouchačku!“

„Aha!“ vykřikla spolubydlící. „Já to věděla!“ Rozrazila dveře a za nimi stál hasič ve žluté pláštěnce a v přilbě se zvednutou sekerou. Chtěl prorazit dveře a byl zjevně zklamaný, když se otevřely. „Co se to tady sakra děje?“ ptal se. „Spadla z komody,“ řekla spolubydlící. „Už jste to uhasili?“ ptal se hasič. „Venčila jsem psa. Nevím, co se stalo.“

„Necítím kouř,“ nakrčil hasič podezíravě nos. „Co to má sakra znamenat?“

„Ta žena se předávkovala léky,“ řekl jsem a ukázal na slečnu Jenkinsovou na pohovce.

„No tak to potřebujeme záchranku,“ prohlásil hasič s pohledem upřeným na ženu. Pak řekl do vysílačky: „Tady sakra nic nehoří. Kdo hlásil požár?“

„Nikdo nehlásil požár,“ odpověděl jsem.

„No to teda sakra jo,“ odporoval hasič. „Ten člověk není doktor,“ řekla spolubydlící. „Kdo jste?“ chtěl vědět hasič. „Jsem lékař,“ řekl jsem já.

„Tak to bych ráda věděla, co dělá v mém bytě,“ ozvala se spolubydlící. „Máte nějaký průkaz?“

„Zavolal jsem ho,“ vysvětloval dveřník. „Protože je doktor.“

„Není doktor.“

„Já chci vědět jedno - kdo tu hlásil požár! To je totiž proti zákonu!“

„Udělejte místo,“ volali muži ze záchranky, kteří dorazili s nosítky.

„Nemusíte,“ mávl rukou hasič. „Doktor už tu je.“

„Ne, pojďte,“ pokynul jsem záchranářům.

„Vy ji nechcete léčit?“ ptali se.

„Nemám licenci,“ vysvětloval jsem.

„Není to žádný doktor. Ublížil Buffy.“

„Cože nemáte?“

„Nemám licenci.“

„Ale jste doktor, je to tak?“

„Ano.“

„Nikdy v životě jsem ho neviděla.“

„Bydlím tady v domě.“

„A vypil mi pivo.“

„Vy jste jí vypil pivo?“

„A myslím, že taky něco sebral.“

„Myslíte tohle pivo?“

Mezitím lidé ze záchranky pracovali na slečně Jenkinsové a připravovali ji k odvozu do nemocnice. Ptali se, jaké léky si vzala, ale spolubydlící pořád jen opakovala, že spadla z komody. Hasič mě pořád vyslýchal, jestli jsem nebo nejsem doktor, dokud se Buffy nenatáhla a pořádně ho nehryzla do ruky. „Mrcho jedna!“ křikl hasič a sáhl po sekeře.

„Neopovaž se!“ zaječela spolubydlící a přitiskla psa k sobě.

Ale hasič jen uchopil sekeru a vykročil ke dveřím. „Panebože, jak já nenávidím Hollywood,“ prohlásil a zabouchl za sebou.

Byl jsem mu v patách. „Kam jdete?“ ptal se hasič.

„Mám schůzku,“ řekl jsem. „Přijdu pozdě.“

„No jasně,“ ušklíbl se. „Myslíte jenom na sebe. Vy všichni. Do prdele.“

Ukázalo se, že správce domu uvedl v seznamu nájemníků v přízemí moje jméno i s lékařským titulem, protože si myslel, že to domu přidá na úrovni. Kdykoli došlo k nějakému pokusu o sebevraždu, dveřník nakoukl do seznamu a zavolal doktora. A jediný doktor v domě jsem byl já. Volal tedy vždycky mě. Byl to velký dům. K sebevražedným pokusům tu docházelo skoro každý týden.

Když se to stalo podruhé, řekl jsem dveřníkovi rovnou: „Nemám licenci, neprovozuji praxi, nemůžu dělat vůbec nic.“

„Mohl byste se na něj jenom podívat? Jsem si jistý, že je mrtvý.“

„Jak to víte?“

„Vyskočil z dvanáctého patra. Mohl byste se na něj jenom podívat, jestli je vážně mrtvý?“

„Dobře. Kde je?“

„Vepředu.“

Šel jsem s ním do haly. Nějaká žena tam plakala. Poznal jsem v ní dívku z Atlanty, která sice přijela do L. A. prodávat kosmetiku, ale doufala, že ji objeví pro film, když už tu bude. Byla vždycky hodně nalíčená. Teď vzlykala: „Billy, Billy…“

Nevěděl jsem, že ta dívka měla přítele. Podíval jsem se na dveřníka.

Kývl. „Billy vyskočil od ní z balkonu.“

„Aha.“

Vyšli jsme na ulici.

„Volal jste policii?“ ptal jsem se.

„To musím?“

„Samozřejmě,“ kývl jsem. „Jestli je mrtvý.“

Venku na ulici jsem nejdřív žádné tělo neviděl. Byl jsem napjatý, připravoval jsem se duševně na to, co asi uvidím, uvažoval, jak to asi bude zlé, jak krvavé. Šli jsme kolem domu za roh. Pak dveřník ukázal na nízké keře vysazené poblíž domu. „Billy je támhle.“

„Támhle?“

Sevřelo se mi srdce; napadlo mě, že Billy může být dítě. Obešel jsem keře a uviděl tělo béžové kočky.

„Billy je kočka?“ zeptal jsem se.

„Jo.“

„Vy jste mě sem zavolal kvůli kočce?“

„Jasně. Co jste myslel?“

„Myslel jsem, že je to člověk“

„Ale kdepak. Když vyskočí člověk, vždycky voláme policii.“

Psychiatrie

Moje manželka mi volala do Los Angeles skoro každý den. Myslela si, že bychom se k sobě měli vrátit, ale já jsem si tím nebyl tak jistý.

Navrhla mi, abych zašel za psychiatrem. Odmítl jsem. Nedomníval jsem se, že psychiatrie může někomu pomoci. Bylo to jen držení za ručičku.

Jednou volala a řekla mi, že má pro mě kontakt na psychiatra v Los Angeles. Ten člověk, doktor Norton, pracoval se spoustou spisovatelů a malířů a byl velmi uznávaný, byl profesorem na UCLA. Řekla, že bych za ním měl zajít.

Nechtěl jsem nikam chodit.

Pak řekla: „No, on by tě nejspíš stejně nevzal. Je hrozně důležitý a má moc práce.“

To mě okamžitě urazilo. Proč by mě nevzal? Copak nejsem zajímavý člověk? Nepřipadal by mu zajímavý můj případ? Okamžitě jsem zavolal k němu do ordinace a objednal se. Arthur Norton byl opálený, sportovní muž, věkem se blížil k šedesátce. Vysvětlil mi, že obvykle nové pacienty nebere, ale že vyslechne můj problém a že mi doporučí někoho jiného. Řekl jsem, že dobře.

Byl jsem teď ve zvláštní situaci. V psychiatrii jsem vlastně nevěřil, nechtěl jsem navštívit psychiatra a nemyslel jsem si, že je se mnou něco v nepořádku, ale byla to výzva - představit doktoru Nortonovi sám sebe nějakým fascinujícím způsobem. Hodinu jsem odhaloval své nejneobvyklejší rysy. Vtipkoval jsem. Vyslovoval jsem provokativní názory. Skutečně jsem tvrdě pracoval na tom, abych ho začal zajímat. Pořád jsem na něj po očku koukal, abych viděl, jak se mi to daří; tvářil se přátelsky, ale naprosto neproniknutelně.

Na konci té hodiny řekl, že se domnívá, že si potřebuji ujasnit některé životní otázky a že by mi při tom prospělo, kdybych si o nich s někým povídal. A nabídl se, že tou osobou, s kterou bych si mohl povídat, bude on sám.

Hurá! Úspěch!

Odcházel jsem z ordinace nadšený. Umluvil jsem ho.

Ale pořád ještě jsem si nebyl jistý, jestli je psychiatrie k něčemu dobrá. A bylo to drahé, šedesát dolarů za hodinu. Něco tak nákladného musí být nutně zbytečný přepych. K psychiatrům chodí bohatí rozmazlení lidé.

Rozhodl jsem se vést si záznamy o tom, na kolik mě péče doktora Nortona přijde, a každé sezení jsem hodnotil, abych určil, jestli mi za těch šedesát dolarů stálo, nebo ne.

V doktoru Nortonovi jsem se nevyznal, protože byl tak normální. Vyprávěl jsem mu o sobě a on na to: „To ukáže čas,“ nebo: „Když se kácí les, létají třísky.“

Pomyslel jsem si: Šedesát dolarů za to, abych se dozvěděl, že když se kácí les, létají třísky? K čemu to je dobré?

Ale těšilo mě chodit za ním a stěžovat si na svůj život, jak se mi povedlo přežít všechny ty lidi, kteří mi házeli klacky pod nohy. Pro tenhle druh stížností jsem měl energie víc než dost. A on se mnou zřejmě soucítil.

Pak při pátém sezení - zatím tři sta dolarů vyhozených z okna - řekl: „Tak si shrneme, kam jsme se zatím dostali.“

„Dobře,“ kývl jsem.

Doktor Norton začal: „Říkal jste, že když jste byl dítě, chybělo vám uznání rodičů.“

„Ano.“

„Když jste dostal při testu devadesát osm bodů, chtěli vědět, proč to nebylo sto.“

„Ano.“

„Nikdy vás nechválili a neoceňovali.“

„Ano.“

„Snižovali vaše úspěchy.“

„Ano.“

„A teď, jako dospělý, když napíšete knihu, máte strach, že nebude dobře přijata, i když zatím vždycky byla.“

„Ano.“

„A máte pocit, že musíte dělat to, co chtějí ostatní; lidé vám volají a chtějí po vás, abyste pronesl projev nebo něco podobného, a vy jim nedokážete říct ne.“

„Ano. Lidi po mně pořád něco chtějí.“

„Obecně řečeno, máte pocit, že musíte lidem plnit jejich přání, jinak vás nebudou mít rádi?“

„Ano.“

„Dobře,“ kývl. „Jaký druh člověka to popisujete?“ Najednou mi mozek vypnul.

Nepamatoval jsem si vůbec, o čem mluvil. V hlavě jsem měl prázdno. Kolem mě byla jen matoucí mlha. „Nerozumím, na co se ptáte,“ řekl jsem. „Jste přece lékař,“ vysvětloval. „Kdyby k vám přišel člověk, kterého nikdy nechválili a nepovzbuzovali, bez ohledu na to, jak moc se snažil, který měl pocit, že to, co dělá, není nikdy dost dobré, který je jako dospělý sám sebou velice nejistý a snadno se nechá manipulovat úplně cizími lidmi, jaký člověk byste řekl, že to je?“

„Nevím,“ zavrtěl jsem hlavou.

Neměl jsem nejmenší tušení. Bylo mi jasné, že dr. Norton někam míří - jen jsem nevěděl kam. Ještě pořád jsem byl v mlze. Nějak jsem si nedokázal srovnat myšlenky ani dát věcem řád. Byl jsem dezorientovaný, omámený. Jen jsem na něj tupě zíral. On klidně čekal. Dlouho bylo ticho.

„Promiňte,“ řekl jsem pak. „Na co jste se to ptal?“ Doktor Norton se ještě několikrát pokusil mě navést k pochopení, ale já jsem to nedokázal. Nakonec řekl: „Nepopisujete náhodou nejistého člověka?“

Ohromilo mě to. Předložil mi všechny důkazy. Nemohl jsem popřít, že jeho závěr je pravdivý. A sám fakt, že jsem neviděl, kam všechny ty důkazy míří, byl příznačný. Říkal mi, že jsem nejistý, a celkem zjevně měl pravdu.

Byl jsem šokovaný. Stejně šokovaný, jako kdyby mi ukázal, že mi z hrudi roste třetí ruka, které jsem si nikdy předtím nevšiml. Jak je možné, že jsem si to nikdy neuvědomil? Ale nikdy jsem se nepovažoval za nejistého. Jestli něco, myslel jsem si, že jsem super sebejistý.

Skutečně jsem mohl sám sebe vidět tak zkresleně? Doktor Norton se snažil zmírnit dopad té rány a vysvětlil mi, že mnoho věcí dokážeme o sobě samých těžko chápat bez pomoci zvenčí. To je právě úloha terapeuta. Je objektivní pozorovatel zvenčí.

To byla pro mě nová myšlenka, že mohou být některé věci, které se o sobě bez pomoci nedozvím. Ale byla to zjevně pravda.

Od té chvíle jsem už nikdy nepočítal, kolik mě terapie stojí.

Začalo být jasné, že moje manželství skončilo a že zůstanu v Los Angeles sám. Bylo mi nějakých osmadvacet, měl jsem určitou pověst jako spisovatel, měl jsem svého psychiatra a měl jsem Porsche Targa. Stručně řečeno, byl jsem připraven na všechno, co mi život mohl nabídnout.

Ale vzhledem ke své akademické minulosti jsem dospíval trochu ve skleníkovém prostředí a byl jsem dost nerealistický, především pokud šlo o ženy. Pořád jsem si představoval, že mi projdou věci, které projít nemohly.

Jednu dobu jsem chodil s dívkou, která pracovala v kanceláři literárního agenta. Poměrně brzo jsem zjistil, že se mi líbí jiná dívka z téže kanceláře. S tou druhou dívkou jsem chtěl chodit, ale nechtěl jsem, aby na to ta první přišla.

„Myslíte, že to dokážu udržet v tajnosti?“ ptal jsem se dr. Nortona.

„Ne,“ odpověděl.

„Proč ne?“

„Myslím, že dvě dívky ve stejné kanceláři si spolu povídají, a tudíž přijdou na to, že obě chodí s vámi.“

„No i tak,“ namítl jsem, „bylo by to tak zlé?“

„No, mohly by se obě rozhodnout, že se s vámi scházet nebudou.“

To mi přišlo jako nepříjemný výsledek. Nelíbila se mi představa, že bych najednou nejenže neměl dvě dívky, ale žádnou. „Ale já myslím, že to tak nedopadne,“ řekl jsem.

Dr. Norton pokrčil rameny. „To ukáže čas.“

Samozřejmě že přesně tak to dopadlo. Dívky na to přišly a obě se urazily, že jsem na ně zkoušel takový laciný trik.

Později mě začala zajímat moje sekretářka, hezká blondýnka s velkými prsy. Ještě nikdy jsem neměl prsatou dívku.

„Myslím, že jsem se zamiloval do své sekretářky,“ řekl jsem dr. Nortonovi.

„Nedělejte to,“ varoval mě.

„Proč ne?“ Nebylo mi jasné, co je v tom za problém.

„Obvykle to zkomplikuje nejen práci, ale také soukromé vztahy. Tak to dopadne skoro vždycky. Nebo aspoň dost často na to, aby se z toho dalo odvodit pravidlo, že není moudré začínat si se sekretářkou.“

„To možná platí pro většinu lidí,“ řekl jsem, „ale já to myslím zvládnu.“

„To ukáže čas.“Během dvou týdnů jsem měl ze života peklo. Rychle jsem zjistil, že ta roztomilá prsatá dívka není pro mě. Já jsem to věděl a ona to věděla také. Najednou v kanceláři nic nefungovalo: úkoly nebyly hotové; volající poslouchali urážky; zmeškávaly se schůzky; přehlížely se detaily. A moje veselá, slunečná kalifornská sekretářka plnila teď kancelář zamračenou kyselostí. Každé její slovo a poznámka vůči mě byly trpké a obviňující.

Nevěřil jsem vlastním očím. Nejenže to mezi námi neklaplo, ale navrch jsem ji teď ještě musel propustit. „To je hrůza,“ stěžoval jsem si doktoru Nortonovi. „Zhrzená láska ve fúrii změní ženu,“ podotkl doktor Norton.

Tou dobou už jsem chápal, k čemu jsou ta kázání dobrá. Doktor Norton se mě pokoušel přimět k poznání, že určitá životní pravidla už platí dlouho a že život z nich pravděpodobně pro mě výjimku neudělá. Tohle pochopit mi skutečně dělalo potíže. Pořád jsem si myslel, že věci půjdou tak, jak chci já. A pořád znovu jsem se přesvědčoval, že se mýlím.

Několik měsíců jsem chodil s dívkou, kterou jsem měl rád, když jsem se setkal se slavnou filmovou hvězdou. Najednou jsem si chtěl s tou hvězdou vyjít, ale předpokládal jsem, že to bude jen krátký románek, který brzo skončí, a nechtěl jsem, aby se to moje stálá přítelkyně dozvěděla.

„Když budete mít schůzku se slavnou hvězdou, vaše dívka se to dozví,“ řekl dr. Norton.

„Jak?“ řekl jsem. „Jen spolu jdeme na večeři do takové zastrčené restaurace.“

Jenže o té mojí večeři v zastrčené restauraci ještě ten den mluvila v televizi reportérka společenské rubriky. Nejen moje dívka, ale celá její rodina a přátelé se dozvěděli, co jsem udělal. Moje dívka se se mnou rozešla. Všichni mě považovali za krysu.

Mně taky nebylo nejlíp. Nějak se mi ten společenský život vymykal z rukou. Dával jsem to za vinu své chuti na sex. „Já si nemůžu pomoct,“ vykládal jsem doktoru Nortonovi. „Chodím s nějakou dívkou, pak uvidím jinou dívku a chci ji. A pak potkám ještě další dívku a tu chci taky.“

„Hmm,“ prohlásil neutrálně.

„Kdy to skončí?“ ptal jsem se ho. „Možná až budu starší. Možná se za pár let sexuálně uklidním. Pak to přestane.“

„No,“ protáhl, „mně je skoro šedesát…“ Pokrčil rameny. „Ono to nepřestane?“ pochopil jsem.

Nevěděl jsem, jestli mě má taková perspektiva těšit nebo děsit.

Doktor Norton si o podstatě mých problémů myslel něco jiného. Domníval se, že se dostávám do potíží, protože neříkám ženám pravdu. Myslel si, že bych jim měl všem sdělit, že v tomhle období svého života se chci scházet s mnoha ženami, a hotovo. „Pak byste si mohl odpustit ty tajnosti,“ vysvětloval.

Jenže já jsem to udělat nedokázal, protože jsem se bál, že žádná z těch žen by mě nechtěla, kdyby věděla, že se scházím i s jinými.

O rok později jsem se rozvedl. Koupil jsem si v Hollywoodu dům. Můj život se trochu usadil. Podařilo se mi napsat pár scénářů a pokoušel jsem se dát dohromady film, který bych režíroval. Život se mi docela líbil, ale stále více jsem se vzdaloval akademickému prostředí, v němž jsem žil tolik let. Na filmu mě mnoho věcí šokovalo. Například všichni lidé, kteří se kolem filmu točili, lhali. Lhali pořád. Říkali, že se jim líbí váš scénář, i když se jim nelíbil; říkali, že vás najmou, když to v nejmenším neměli v úmyslu. Nechápal jsem, proč ti lidé neřeknou nikdy to, co říct chtějí. Mátlo mě to. Proč všichni lžou?

A také styl jednání byl u filmu jiný než na akademické půdě, na kterou jsem byl zvyklý. Mluvilo se třeba o filmu a šéf studia se zeptal: „Co obsadit Joea Masona?“

„Ne, to by podle mě nebylo ono,“ řekl jsem já.

Za týden jsem měli další schůzku nad obsazením a šéf studia se zeptal: „Co Joe Mason?“

„Ten se na to nehodí,“ namítl jsem. „A osobně jsem ho nikdy neměl rád.“

Pak při příští schůzce šéf studia zase začal: „Co Joe Mason?“

To už jsem zuřil, protože film pořád nebyl obsazený. Vstal jsem, naklonil jsem se k němu přes stůl a zařval jsem: „Já Joea Masona nesnáším] Když ho vidím, chce se mi zvracet! Nenávidím Joea Masona!“

„No no,“ zvedl šéf studia ruce, „vždyť stačí říct.“ Takže jsem se začal učit, že běžný každodenní styl komunikace v Hollywoodu vyžaduje, z akademického pohledu vzato,příšerné přehánění. Čekalo se od vás, že budete křičet a ječet a vyvádět tak, jak by to na Harvardu nepřicházelo v úvahu. Ale v Hollywoodu vás nikdo neposlouchal, když jste nekřičeli a neječeli.

Také hollywoodské prostředí bylo exotické. Byli tu homosexuálové a teatrální typy a lidé, kteří brali drogy a provozovali orgie a nejrůznější podivnosti. Bylo to svým způsobem fascinující, ale já jsem z toho byl často nesvůj.

Nakonec jsem začal chodit s dívkou, která byla slavný sex-symbol. Docela mě těšilo, že chodím s někým takovým, i když skutečný sex jsme nikdy neměli. Sex ji nezajímal a koupala se málokdy, takže měla silný odér, který brzdil moje nadšení. Ale byla to živá a přátelská osůbka a já jsem s ní trávil čas rád.

Jednou mi volala, že přijde pozdě, protože jde k věštkyni. Nepřekvapilo mě to. Lidé v Hollywoodu byli celí pryč do takových bláznivin, do věštců, astrologie, divných diet. Každého zajímalo, v jakém jste znamení. Obvykle jsem odpovídal: „V neonovém.“ Prostě spousta hloupostí.

Když se konečně objevila, byla celá rozčilená: „Michaeli, tu ženskou musíš vidět!“

„Proč?“ ptal jsem se. Nevěřím na věštkyně.

„Poslyš,“ vysvětlovala ona, „řekla mi věci, které určitě nikdo nemůže vědět!“

No jistě, myslel jsem si. Jako každá taková.

„Ne,“ namítala, „poslouchej. Byla jsem bez peněz a potřebovala jsem práci, tak jsem natočila nízkorozpočtový film na Filipínách. Nikdy jsem to nikomu neřekla.“

O tom filmu jsem rozhodně nevěděl.

„A když jsem tam byla, setkala jsem se s jedním vojenským pilotem a ten mě bral s sebou na výlety v nadzvukové stíhačce.“

To jsem taky nevěděl.

„No a ta věštkyně mi tohle všechno řekla. A rozhodně to nemohla nijak vědět!“

Neudělalo to na mě dojem.

„Jdi se přesvědčit sám.“

Nechtěl jsem. Byla to ztráta času a peněz.

Později ten večer jsem mluvil o filmu nazvaném Westworld, který jsem chtěl točit. Studio MGM se nechovalo nijak povzbudivě. Jeden den říkali, že to točit budou. Druhý den zase, že to padlo. Dělalo mi starosti, co se nakonec doopravdy stane.

„Jdi se jí zeptat, Michaeli.“

A domluvila mi mou první schůzku s věštkyní.

Věštkyně byla Britka, asi padesátiletá, a uprostřed odpoledne měla na sobě prošívaný župan. Bydlela v malém domě v San Fernando Valley. Všechny rolety měla stažené, takže bylo uvnitř temno a pochmurno. Vedla mě do zadní místnosti, kde na podlaze ležely činky a u zdi stál rotoped. Byl tu cítit mastek. I tady byla tma a stažené rolety. Posadila mě na postel a sedla si vedle mě. Vzala mě za ruku.

„Uvolněte se, miláčku,“ řekla.

Chvíli bylo ticho. Držela mě za ruku.

Rozhodl jsem se, že když už jsem u věštkyně, pokusím se celému procesu napomoci tak, že úplně vyprázdním mozek. Jak jsem tam s ní seděl, snažil jsem se na nic nemyslet a mít hlavu prázdnou.

„Co to děláte?“ řekla po chvilce. „Nedokážu vás číst, co to děláte?“

„Snažím se vyprázdnit si hlavu,“ odpověděl jsem.

„Tak se uvolněte. Nesnažte se dělat vůbec nic.“

„Dobře,“ kývl jsem. A jen jsem koukal na činky a rotoped. Pak začala mluvit.

„Vidím vás obklopeného knihami,“ řekla. „Spoustou a spoustou knih.“

Pokračovala tím, že je ve vzduchu nějaký nový projekt, ale že si s tím nemám dělat hlavu, že je to ještě trochu předčasné. Projekt začne koncem února.

Být s ní bylo docela příjemné, vůbec ne tak divné, jak jsem si to představoval. Byla to prostě paní, která jako by lovila věci ze vzduchu a mluvila o nich. Měl jsem dojem, jako bych poslouchal její fantazie o mně. Asi takový pocit to byl.

Ale věděl jsem, že to, co mi povídá, je nesmysl. Byl listopad. MGM stanovilo jako datum konečného rozhodnutí 15. prosinec. Ale ať už studio v tuto dobu řekne cokoli, nebylo absolutně možné, aby se film začal točit v únoru, ať už u MGM nebo jinde. Takže se rozhodně mýlila.

Řekla také, že mě přitahují jasnovidné a spirituální záležitosti. V tom se také mýlila. Byl jsem vědec. Tyhle věci mě vůbec nezajímaly.A navíc tvrdila, že i já sám mám parapsychologické schopnosti, což mi dokázalo - pokud vůbec byl ještě nějaký důkaz potřeba -, že je nemá ani jeden z nás. Protože jsem dobře věděl, že já nic takového nemám.

Pak ještě říkala něco dalšího o mé minulosti a rodině, ale nic jednoznačného. Jak jsem tam tak s ní seděl, v duchu jsem si už představoval, jak budu tento zážitek vyprávět pro pobavení svým přátelům. Věštkyně? Ženská v županu, co sedí v místnosti s činkami? Pěkná pitomost!

O pár týdnů později, 15. prosince, MGM Westworld odpískalo. To pro mě byl poslední hřebíček do rakve té věštkyně.

O dva dny později pak MGM změnilo názor. Studio film přece jen natočí, pokud budeme producent a já souhlasit s absurdně napjatým natáčecím plánem. Nelíbil se nám, ale film jsme točit chtěli, a tak jsme souhlasili.

Film se začal natáčet 23. února příštího roku, takže jsem musel připustit, že v jedné věci měla přece jen pravdu. Jenže tou dobou jsem už měl v hlavě úplně jiné věci. Konečně jsem točil film!

V srpnu 1973 jsem se vracel letadlem z Chicaga, kde se promítal Westworld. Vypadalo to, že film bude mít úspěch. Producent a já jsme i přes nemožný rozpočet a časový plán dokázali natočit a uvést film za šest měsíců. Mnoho lidí předpovídalo, že to nedokážeme; řada jich na to dokonce vsadila své místo. Ve studiu budou brzo padat hlavy - ale ne naše! Teď, když ten intenzivní tlak náhle skončil, byli jsme oba, producent i já, skoro hystericky spokojení sami se sebou. Dokázali jsme to. Nejenže jsme stihli termíny, ale ten malý nízkorozpočtový film, jak se zdálo, i zabral! Seděli jsme v tom letadle a cítili jsme se jako páni světa.

Zničehonic jsem se celý zpotil. Během pár vteřin jsem měl úplně promočené šaty. Zmocnila se mě panika, sevřel mě silný záchvat úzkosti. Ale proč právě teď, uprostřed toho nadšení? Chvíli mi trvalo, než jsem na to přišel.

Celý život jsem měl před sebou jasné cíle: na střední škole - dostat se na dobrou univerzitu; na univerzitě - dostat se na medicínu; na medicíně - stát se spisovatelem; jako spisovatel - točit film.

Bylo mi třicet let. Absolvoval jsem Harvard, učil na Cambridgeské univerzitě, vystoupil na Velkou pyramidu, získal lékařský titul, oženil se, rozvedl, absolvoval jsem doktorandskou stáž na Salk Institute, vydal dva bestsellery a teď jsem natočil i film. A najednou mi došly cíle.

Můj život uvízl na suchu. Proto jsem se tak zpotil. Co teď budu dělat? Neměl jsem ponětí.

V příštích týdnech jsem propadl otupělosti a pak důkladné depresi. Připadalo mi, že nic nemá cenu. A nemusím jistě říkat, že mnoho soucitu se mi také nedostalo. Být v depresi kvůli úspěchu, to nejen nebylo atraktivní, to nebylo ani pochopitelné. Moji přátelé si neuvědomovali, že příště se to může stát jim.

Začal jsem obcházet knihkupectví, občas jsem tam nechal dobrých pět set dolarů najednou a nosil jsem knížky domů v krabicích. Knížky o každém představitelném tématu: dinosauři, horkovzdušné balony, Karel II., hloubkové potápění, islámské umění, předpovídání počasí, počítačová grafika, indonéská kuchyně, kriminologie, Benjamin Franklin, Himálaj, viktoriánská města, fyzika vysokých energií, tygři, Leonardo da Vinci, britský Rádž, čarodějnictví, vegetariánské pokrmy, říše Inků, Winslow Homer. Nic mě nezajímalo, a tak mi všechno připadalo stejně nudné.

Jednou jsem narazil na knihu jménem Be Here Now (Buď tady a teď). Byla to ezoterická, kvazináboženská knížka o východní filozofii, knížka toho druhu, na jaké jsem se obvykle ani nepodíval, ale měla zvláštní tvar a vypadala jako ručně vyrobená a to mě zaujalo. Autorem byl Ram Dass, dříve Richard Albert, vyloučený profesor psychologie na Harvardu. Býval jsem reportérem harvardského Crimsonu v šedesátých letech, kdy Albert a jeho kolega Timothy Leary byli vyhozeni z fakulty za to, že dávali studentům LSD. Dobře jsem si na to pamatoval. A teď jsem měl v ruce jeho knihu.

Odnesl jsem si ji domů a přečetl ji. Kniha měla tři části. V první byla normální próza; druhá sestávala z ručně psaných slov a obrázků, z jakési neuspořádané koláže; třetí část byla průvodce pro meditaci.

Přečetl jsem první část. Očekával jsem, že tam najdu nesouvislé plácání chudáka, který si zlikvidoval mozek drogami a mystickými cestami, které nikam nevedly. Ale místo toho jsem objevil jasně psanou historii ctižádostivého a úspěšného intelektuála z Východního pobřeží, který najednou zjistil, že jeho život, jeho domy, jeho auta, jeho milenky, jeho dovolené, jeho práce, to všechno ho neuspokojuje.

Věděl jsem přesně, o čem mluví.

Měl jsem úplně stejný pocit.

Richard Albert, renegát z Harvardu, zjevně nevyvážený muž, který v životě špatně dopadl, mi najednou připadal jako člověk, s nímž se dokážu velmi silně ztotožnit. Musel jsem si to v hlavě hodně šikovně zdůvodňovat, abych sám sobě dovolil s ním souhlasit. Richard Albert přece jen musel mít něco do sebe.

Ale mělo to ještě další důsledky. Albert, nyní Ram Dass -to nové jméno mi vázlo v krku - ani jsem ho nechtěl vyslovit - Ram Dass odjel do Indie. Po několika letech se vrátil s odpověďmi, které mu zřejmě vyhovovaly. Zdálo se, že teď má ze všeho lepší pocit, že našel novou perspektivu. Podnikl pouť do Indie. Měl bych to udělat také?

Samotná ta představa se mi příčila. Její důsledky. Neuměl jsem si představit sám sebe jako hledače svaté pravdy. Nosit bílá roucha, meditovat nad vlastním pupkem. Ještě pořád jsem nakupoval tradiční americké oblečení u tradiční americké firmy Brooks Brothers. A líbilo se mi tam nakupovat.

Musela existovat jiná cesta.

Můj postoj vůči mystickým cestám ztělesňoval vtip o žákovi, který v Indii vyhledá svatého muže, najde ho, jak medituje na vrcholu hory, a bez dechu se ptá: „Jaký je smysl života?“ Svatý muž odpoví: „Život je květina.“ Student nevěří vlastním uším. „Život je květina?“ A svatý muž na to odpoví: „Chceš říct, že není?“ To byla moje představa: nikdo neví víc, než vím sám. Aspoň ne doopravdy. Profesor může vědět víc o svém konkrétním předmětu a obyvatel města může vědět víc o svém městě, ale pokud jde o realitu, nikdo neví víc než já. Soudil jsem, že vím všechno, co se vědět dá.

Věděl jsem, že historie člověka neúprosně doložila vítězství rozumu nad pověrami a že tento proces vyvrcholil naším přijetím vědy jako nejlepší metody, jak zjišťovat pravdu a využívat vesmír. V minulosti lidé věřili nejrůznějším nesmyslům, ale díky plodům vědy jsme dokázali zahnat temnotu a žít ve světle rozumu.

Což znamenalo, že i když teď byl život možná zlý, v minulých dobách mohl být jen horší. Historie, jak jsem si ji představoval, byla historií stálého pokroku. Nic jsme neztráceli, jen získávali. Nebylo možné, aby na tom lidé řekněme ve středověku byli lépe než já dnes. Bylo to nepředstavitelné. Středověké lidi dusila jejich společenská struktura, tehdejší ekonomika je udržovala v chudobě a jejich náboženství je nutilo stavět ty pitomé (i když krásné) katedrály.

Já jsem žil v rychlém světě vědy, kde se technické časopisy po pěti letech vyřazují z knihoven. Obecně vzato jsem se raději díval dopředu. Žil jsem ve vzrušující době, kdy poznáváme podstatu skutečnosti na subatomové úrovni, podstatu vesmíru a podstatu života. Žil jsem v nejosvícenějším, nejbohatším, nejpokročilejším, nejsvobodnějším období historie lidstva.

A věděl jsem, že i přes slávu, peníze a účty za psychiatra jsem nešťastný.

A připadalo mi, že Ram Dass není.

Přečetl jsem jeho knihu několikrát a snažil se najít v jeho příběhu jinou cestu, svou vlastní cestu. Pokaždé, když jsem knihu četl, připadalo mi, že to, co Richard Albert říká, dává větší smysl. Bylo to stále jednoznačnější. Stále jasněji mi to připadalo jako lepší způsob, jak se chovat, lepší způsob, jak na věci pohlížet.

Ještě pořád jsem se však nehodlal vzdát svého života a odjet do Indie.

Ale četl jsem knihy. Objevil jsem knihkupectví jménem Bodhi Tree, které se specializovalo na podobná ezoterická témata. Hodně jsem tam chodil a brzo mi jména jako Krishnamurti a Yogananda připadala stejně známá jako Watson a Crick nebo Hubel a Wiesel. A hodně jsem jezdil na Maui.

Na počátku sedmdesátých let bylo Maui úžasné místo. Mohli jste se tam potápět a naslouchat záhadným podvodním zpěvům velryb. Mohli jste si udělat výlet do skrytých zelených údolí a nemuseli jste se bát, že vás zastřelí pěstitelé drog. Za dvě hodiny jste se dostali z pláže na ledový vrchol Haleakaly, tři tisíce metrů nad mořem. V kráteru Haleakaly existovala přinejmenším tři různá prostředí: lávová poušť, horská louka a tropický deštný prales. Obzvlášť působivé bylo ticho uvnitř kráteru a nezemský vzhled zdejší krajiny.V té době na Maui nejezdily davy; ještě tam nepostavili ty obludné hotely, které vypadají, jako by je navrhoval Walt Disney a Albert Speer. Lahaina byla ospalé, ošuntělé městečko plné hippies; knihkupectví tu byla plná „duchovních“ knih. Většinu z nich jsem neznal. Četl jsem tu poprvé Sethovy knihy, četl jsem tu Carlose Castanedu a Kena Wilbura. Vůbec jsem tu poprvé četl spoustu knih.

A ještě něco jsem udělal: začal jsem zase cestovat.

Bangkok

Cestoval jsem už předtím. Cestoval jsem celý život. Moji rodiče byli neúnavní cestovatelé a svoje děti brali s sebou. Každý rok v červenci, když skončila škola, nás všechny naskládali do auta a vyrazili jsme na nějaké vzdálené místo. Jeden rok to byl jihozápad a Mexiko. Druhý rok severovýchod, pobřeží Tichého oceánu. Další rok kanadská část Skalistých hor.

Když jsem skončil střední školu, viděl jsem osmačtyřicet amerických států, Kanadu, Mexiko a pět evropských zemí.

Po absolvování první části vysoké školy jsem získal stipendium Henryho Russella Shawa a rok jsem cestoval po Evropě a severní Africe. To bylo v roce 1965. Rok cestování, to byla příležitost - a jako student jsem byl až posedle důkladný. Obcházel jsem muzea v Paříži a Amsterodamu, vybavený spoustou průvodců a komentářů. Když jsem přijel do města, kde bylo některé důležité muzeum zavřené, zůstal jsem radši o den déle. Viděl jsem všechno. Jedl jsem všechno. Vyzkoušel jsem všechno. V Egyptě jsem vystoupil na vrchol Cheopsovy pyramidy, prohlédl si ji uvnitř a pak navštívil každé důležitější archeologické naleziště mezi Sakkárou a Asuánem. Nic nebylo příliš malé nebo příliš vzdálené, aby to uniklo mé prohlídce; nikde nebylo moc horko ani moc hmyzu; pokud něco vyvolávalo otázky, viděl jsem to. V Madridu jsem vyhledal zastrčené činžáky, které byly raným dílem Antonia Gaudího; ve Francii jsem obešel celý seznam Le Corbusierových staveb. Probojovával jsem se dopravními zácpami v Neapoli a hledal Caravaggiovy práce. Ve Francii a Španělsku jsem navštívil všechny známé jeskyně s prehistorickými kresbami. Zajímal jsem se o románské kláštery. V Řecku jsem strávil dva týdny jen na Peloponésu a prohlížel si klasické památky, které popisoval Guide Bleu. Guide Bleu jsem používal proto, že to byl ten nejpodrobnější průvodce, jakého jsem objevil, a dal jsem mu přednost i přesto, že jsem se musel prokousávat popisy památek svou mizernou francouzštinou.

Takže než jsem nastoupil na medicínu, mohl jsem o celé Severní Americe, Evropě a severní Africe říct: „Tam jsem byl.“ Vyznal jsem se. Nedělaly mi problémy různé jazyky a různé měny. Pas a zavazadla jsem měl náležitě ošoupané. Dokázal jsem přijet do neznámého města, najít hotel, zvládnout příslušný jazyk natolik, abych se domluvil, a nedělat si s tím hlavu.

Byl jsem zkušený cestovatel.

Medicína byla tak finančně náročná, že jsem si v těch letech mnoho cestování dovolit nemohl. A pak jsem odvykl. Neznámá místa mě už příliš nezajímala. Pracoval jsme na své kariéře, žil jsem svůj život. Nakonec jsem si uvědomil, že jsem skoro deset let žádnou opravdovou cestu nepodnikl.

Když můj život uvízl na mělčině, usoudil jsem, že bude lepší, když se trochu pohnu z místa. Rozhodl jsem se letět do Bangkoku, kam mě můj přítel Davis Pike už několikrát zval na návštěvu. Koupil jsem si letenku, poslal Davisovi zprávu, že jedu, a vyrazil jsem. Moje první zastávka byl Hongkong.

Existuje málo tak vzrušujících zážitků jako noční přistání na hongkongské letiště Kai Tak. Hory, voda, světla budov dohromady tvoří magický dojem, jako by člověk letěl do nitra zářícího drahokamu. Byl jsem bez sebe, už jen když jsem se díval z okénka. A pak jsem vystoupil z letadla a zaútočily na mě pachy - ta zvláštní asijská kombinace mořské vody, sušených ryb, množství lidí - moje rozčilení se ještě desetkrát zvýšilo. Jel jsem taxíkem přes město kolem otevřených a jasně osvětlených stánků, lidí, kteří dřepěli na chodnících, pracovali, všechen ten život na ulicích - to bylo fantastické! Nikdy jsem nic takového neviděl!

Přijel jsem do hotelu Peninsula a připadalo mi, že je nejnádhernější na světě. V Evropě nic takového nebylo. Všechno bylo maličko jiné. Na každém patře byli lidé v bílých livrejích, připravení posloužit hostům. Pokoje byly přepychové. A v elegantní mramorové koupelně stála karafa s pitnou vodou a malá cedulka, že voda z kohoutku se pít nemá. Nádhera! Exotika! Ta kombinace nákladného mramoru a té malé cedulky! V Evropě nic takového není!

Když jsem usínal, byl jsem blažený.

Druhý den jsem se probudil připravený poznávat Asii. S průvodcem v ruce jsem chodil po ulicích Kowloonu, pak jsem přejel trajektem do Victorie. Toulal jsem se bez cíle a užíval si rušných ulic. Pak jsem šel na ústřední tržiště, protože jsem byl přesvědčený, že trh vždycky stojí za vidění, že je to dobrá orientace, jak lidé žijí. Vždycky jsem se rád podíval na trhy na francouzském venkově a v severní Africe.

Ústřední tržiště byla dvoupatrová otevřená betonová stavba s kachlíčkovanými stěnami. Páchlo to tam jako v márnici. Podřezávali tam kuřata a malá zvířata rovnou na ulici. Viděl jsem tam člověka, který na chodníku rozřízl prasečí střeva a vlnitý vnitřní povrch oplachoval zahradní hadicí.

Najednou jsem byl vyčerpaný. Musel jsem si jít lehnout. Projevila se pásmová nemoc. Vrátil jsem se do hotelu a několik hodin spal.

Odpoledne jsem si pak vzal taxi a jel do Aberdeenu na druhém konci Victorie. V té době byl Aberdeen pozoruhodné místo, obrovská zátoka plná člunů, kde žily tisíce lidí. Najal jsem si člun a jel jsem si zátoku prohlédnout. Bylo to fascinující, vidět obrázky života na člunech. Zase už jsem byl nadšený. Pak jsem šel na trh na pobřeží Aberdeenu, kde lidé ze člunů nakupovali jídlo.

Číňané kladou velký důraz na čerstvost jídla. Často jsem viděl Číňanku, jak nese igelitový sáček s vodou, ve které plavala živá ryba; jak jsem se dozvěděl, byla to večeře pro její rodinu a tímto způsobem zůstala čerstvá do poslední minuty. Aberdeenský trh byl pod velkými zelenými stany, hodně rozsáhlými a hodně zaplněnými. Lidé po mně koukali a vtipkovali; stává se mi to v Asii všude kvůli mé výšce, ale Číňané jsou veselí a mně se to celé líbilo. Díval jsem se, jak čerstvá a rozmanitá je zelenina; díval jsem se na oblečení a ostatní věci na prodej. Pak jsem s určitými obavami vešel do úseku masa. Byl jsem ale psychologicky připravený; tržiště v Aberdeenu mě z míry nevyvedlo. Prošel jsem jím do úseku ryb, kde muži s křikem vychvalovali čerstvost a kvalitu svého zboží. Jeden muž své ryby vykostil, měl jich asi tucet vyložených před sebou na šikmém pultě. Každá ryba na sobě měla červenou skvrnu. Ta červená skvrna pulzovala. Neměl jsem tušení, co to může být. Podíval jsem se blíž.

Ten člověk vykostil ryby tak obratně, že ponechal srdce netknutá. Ta odhalená rybí srdce bila jako viditelný důkaz,že jsou ryby čerstvé. Díval jsem se na tucet bijících rybích srdcí.

Musel jsem si jít lehnout.

Brzo se z toho stalo téměř pravidlo. Vydával jsem se na výpravy, než jsem narazil na něco, co mě náhle vyčerpalo a zahnalo mě zpátky do mého pokoje, abych se zotavil. Ale bylo to svým způsobem ponižující. Byl jsem přece zkušený cestovatel. Takové drobnosti by mě neměly rozházet. Proč mě tedy tak vyvádějí z míry?

Byl jsem přesvědčený, že to musí být pásmová nemoc. Ale ať to bylo cokoli, zhoršovalo se to.

Seznámil jsem se s několika americkými dívkami a ty mě vzaly na velkou čínskou večeři. Byla příjemná, ale velice zvláštní. První chod byly krevety. Malé krevety. Loupali jsme je rukama a maso jedli. Pak přišel druhý chod. Všichni jsme vyklopili slupky na ubrus vedle svého talíře, abychom měli místo na další jídlo. A tam ty skořápky zůstaly celý zbytek večera, malá hromádka vedle každého stolovníka.

Nebo přípitky. Číňané strašně rádi pijí na zdraví a večeře se neustále přerušuje přípitky. Ale viděl jsem, že všichni pijí tak, že drží sklenici jednou rukou a prstem druhé ruky se dotýkají dna sklenice. Ptal jsem se Australanky, která seděla vedle mě, proč to všichni dělají? Vysvětlila mi, že když člověk připíjí, musí držet sklenici oběma rukama, ale že u druhé ruky stačí jediný prst.

Další chody. Nosili je celé hodiny. Člověk si zvykl, že se něco postavilo doprostřed stolu, chvilku se z toho ujídalo a pak přišlo zase něco jiného.

V jednu chvíli doprostřed stolu postavili vařenou rybu, jednu z mnoha. S někým jsem mluvil, a když jsem se zase podíval - ryba byla pryč! Čistě obraná. Přitom tam byla jen pár vteřin. Co se stalo s tou rybou, ptal jsem se. Bylo mi vysvětleno, že ta ryba je velká lahůdka. Každý ji oceňuje. Taková ryba stojí čtyři sta dolarů.

Poté, co jsem tuhle rybu propásl, byl jsem už ve střehu. Okamžitě jsem se rozehnal hůlkami po každé nové věci, kterou na stůl postavili. Poměrně brzo se objevila další ryba, která všem chutnala. Vršek byl vzápětí úplně obraný. Viděli jsme teď páteř a maso pod ní. Připadalo mi jako ta nejjednodušší věc rybu obrátit nebo páteř vytáhnout, ale nikdo u stolu to neudělal. Ryba tam prostě ležela napůl snědená.

Nakonec jsem to nevydržel. Zeptal jsem se: „Můžu tu rybu obrátit?“

„To nevím,“ odpověděla Australanka vedle mě.

„Chci říct,“ vysvětloval jsem, „jestli je společensky přijatelné tu rybu obrátit.“

„Ano, jistě.“

„Tak proč to nikdo neudělá?“

„No nejspíš proto, jak sem přijeli.“

„Jak sem přijeli?“ divil jsem se.

„A samozřejmě jak se budou vracet domů.“

Nechápal jsem to. Připadalo mi, že jsme se úplně vzdálili od původní otázky na rybu. Pokračoval jsem: „Takže nebude vadit, když tu rybu obrátím já?“

„Jak pojedete domů?“ chtěla vědět.

„Stejně jako jsem přijel sem, taxíkem.“

„Ale nepojedete cestou přes vodu?“

„Ano…“ Do restaurace jsme jeli člunem.

„Tak to ji obrátit nemůžete,“ řekla. A vysvětlila mi, že když člověk po jídle přejíždí vodu, rybu obrátit nemůže.

„Tak co kdybych jen vytáhl páteř?“ navrhoval jsem s nadějí.

Zavrtěla hlavou. „Je mi líto.“

Pak rychle řekla něco čínsky, přišel číšník a rybu obrátil. A všichni se zase pustili do jídla.

„Bydlí tady,“ vysvětlila a ukázala hlavou na číšníka. A takhle to pokračovalo, všichni jsme seděli vedle hromádky krevetových skořápek, připíjeli jsme s prstem opřeným o dno sklenice a nikdo nesměl obrátit rybu. Člověk nevěděl, co se stane příště. Na konci večera čestný host, postarší muž, který byl čínskou filmovou hvězdou, nám předvedl ukázku bojového umění. Míhal se místností, rychlý, pružný, elegantní, silný. Bylo mu sedmašedesát. Napadlo mě: Je toho hodně, co ještě nevím.

Když jsem přistál v Bangkoku, čekal na mě můj kamarád Davis, který v Thajsku žil už pět let. „Cos dělal v Hongkongu? Tam je hrozná nuda, úplný Západ. To vůbec není opravdová Asie. Tady to je mnohem zajímavější.“

Když jsme jeli z letiště, dával mi Davis základní rady pro život v Bangkoku. „Existují čtyři základní pravidla, která v Thajsku nikdy nesmíš porušit,“ vysvětloval. „Za prvé, když jsi v chrámu, nikdy nelez na Buddhovu sochu.“

„Dobře.“

„Za druhé, vždycky měj hlavu níž, než je hlava budhovy sochy.“

„Dobře.“

„Za třetí, Thajce se nikdy nedotýkej na hlavě.“

„Dobře.“

„Za čtvrté, když máš nohy zvednuté od podlahy, nikdy ti ani jedna nesmí ukazovat na žádného Thajce. To je hrozná urážka.“

„Dobře,“ kývl jsem zase. Osobně jsem si myslel, že je dost nepravděpodobné, že by k některé z těch situací došlo. Řekl jsem Davisovi, že si nemyslím, že bych během celého svého pobytu v Bangkoku některé z těch pravidel porušil.

„Pochybuji,“ odpověděl zachmuřeně. „Jen doufám, že neporušíš všechna čtyři.“

Pak mi vysvětlil, jak vyslovit svou bangkockou adresu v thajštině. Bydlel jsem u Davise; vysvětlil mi, že budu muset být schopen říct taxikáři, kam má jet, a protože anglicky umět nebude a číst thajské písmo taky ne, nedá se dělat nic jiného než si adresu zapamatovat. Umím ji dodneška: Sip-jet, Suk-humvit soi yee-sip.

Davisův dům byl krásný, samé elegantní leštěné dřevo, vzadu krásná zahrada a bazén. Představil mě sluhům, připomněl mi, že si mám při vstupu zout boty, a pak mi ukázal můj pokoj ve druhém patře.

„Buddhu ve tvém pokoji jsme přestěhovali,“ řekl Davis. „Postavili jsme ho na prádelník, je to nejvyšší kus nábytku v pokoji, ale ve tvém případě nevím, jestli… já to tušil, vidíš, pořád ještě jsi vyšší než Buddha, když stojíš. To není dobré. Promluvím si se sluhy.“

„O čem?“

„No, myslím, že pro tebe udělají výjimku, když jsi tak vysoký. Ale pomohlo by, kdyby ses trochu nahrbil, když jsi v pokoji, abys nebyl větší než Buddha víc, než je nezbytné.“

Pomyslel jsem si: Vždyť to je pokoj pro jednoho. Nikdo mě tady neuvidí. Budu tu sám a Davis mi říká, že se mám hrbit kvůli Buddhovi. Připadalo mi to bláznivé, ale slíbil jsem, že se budu snažit.

Myslel jsem si, že si ze mě Davis možná dělá legraci, ale nedělal. Thajci jsou úžasní, bezstarostní lidé, ale svoje náboženství berou vážně a v tomto ohledu nejsou k cizincům tolerantní. Viděl jsem později Thajci cenzurovaný film s Peterem Sellersem A Girl in My Soup. Byl to bizarní zážitek: Peter Sellers vstal od stolu a socha Buddhy ve výklenku ve zdi vybuchla jako prskavka z černého inkoustu a tak to pokračovalo, dokud si Sellers zase nesedl. Pak jste zase viděli pokojného Buddhu. Thajský cenzor začernil obraz Buddhy okénko po okénku, kdykoli byl Peter Sellers vyšší než socha.

Thajci to tedy brali skutečně vážně, Davis promluvil se sluhy a já jsem se v soukromí svého pokoje hrbil. Ale technicky vzato, už jsem porušil jedno pravidlo ze čtyř.

Druhý dne jsme šli po ulici Bangkoku a procházeli jsme kolem několika dětí. Shlukly se kolem nás a byly milé a přátelské; pohladil jsem jedno po hlavě. „Ajajaj,“ povzdechl Davis. Dvě ze čtyř porušena.

„Buddhisté,“ vysvětloval Davis, „věří, že hlava, nejvyšší část těla, je posvátná a nikdo se jí nemá dotýkat. U dětí je to ještě jakž takž přijatelné, ale dospělého se tak nedotýkej nikdy. To myslím vážně. Ono je vůbec nejlepší nedotýkat se dospělého Thajce vůbec.“

Pokrotle jsem mu to slíbil. Ten večer jsme byli na večeři a já jsem si tam povídal s thajským kameramanem, který točil reklamy pro australské společnosti a celovečerní filmy pro thajský trh. Byl to velice zajímavý člověk; povídali jsme si o složení štábu a o metodách práce. Pak nás hostitelka zavolala k večeři. Šli jsme spolu, a když jsme došli ke dveřím, dal jsem mu přednost a položil mu ruku na rameno, aby vešel přede mnou. Kameraman na zlomek vteřiny ztuhl, pak vešel.

Ohlédl jsem se. Davis vrtěl hlavou.

Toto druhé pravidlo bylo tedy obtížnější, než jsem si představoval. Musel jsem si dávat pozor na svůj přirozený sklon dotýkat se lidí.

Po večeři jsme seděli na polštářích kolem nízkého kulatého stolu. Naproti mně seděla Thajka. Tvářila se dost odtažitě, mluvila s někým jiným. Jak večer ubíhal, začala po mně vrhat zlé pohledy. Později občas přerušila rozhovor a vysloveně se na mě zamračila. Netušil jsem, oč jí jde. „Michaeli,“ sykl Davis. „Ajajaj.“

Podíval jsem se po sobě. Všechno mi připadalo v pořádku. „Nohy,“ napovídal Davis.Seděl jsem na polštáři, opíral se vzadu lokty o zem. Nohy jsem měl zkřížené. Nic s nimi nebylo. V ponožkách jsem neměl díry.

„Michaeli…“

Protože jsem měl zkřížené nohy, jedna z nich neležela na podlaze - a ukazovala na tu Thajku. Zle po mně koukala, protože na ni ukazovala moje noha.

Narovnal jsem nohy a postavil je obě na zem. Žena se mile usmála.

„Snaž se mít nohy pořád na zemi,“ radil Davis. „Jinak to skoro nejde.“

Tři ze čtyř pravidel porušena.

Kromě toho jsem taky dělal spoustu menších chyb. Pořád jsem zapomínal zouvat si boty, když jsem vstupoval do něčího domu. Také se mi ohromně zalíbil thajský pozdrav, kdy se člověk ukloní a před obličejem přitom vytvoří stříšku z prstů. Říká se tomu wai. Rád jsem to dělal a Thajci se bavili, když mě viděli. Jednou mě tak pozdravilo malé dítě u krejčího. Oplatil jsem mu to.

„Nikdy nedělej wai dítěti,“ napomenul mě Davis.

„Panebože,“ povzdechl jsem. Už jsem si na svou neobratnost začínal zvykat. „Proč ne?“

„Udělat wai dospělému je znamení úcty. Ale udělat to na dítě znamená zkracovat mu život.“

„To jsem nevěděl.“

„To nic. Nezdálo se, že by to jeho rodiče moc vyvedlo z míry.“

Alespoň to čtvrté pravidlo jsem neporušil, to o šplhání na Buddhovy sochy v chrámu. Za to v Thajsku turisty zavírají. Thajské chámy jsou nádherné a krásně udržované. Často představují poklidné pozlacené oázy uprostřed ošklivé pouště řvoucí dopravy a ošklivých betonových domů.

Thajsko byla první buddhistická země, ve které jsem byl. Překvapovalo mě všechno - barvitost chrámů, způsob, jakým se v nich lidé chovali, květy a vonné tyčinky a kněží v žlutých rouchách.

Ale zjistil jsem také, že se mi v těch chrámech líbí. Nebyl jsem si jistý, co vlastně se mi líbí, rozhodně ne ta vyčerpávající ozdobnost, ale něco ano. Líbil se mi ten pocit. Líbilo se mi, jak se lidé v chrámu chovají. O buddhismu jsem nevěděl naprosto nic. Nevěděl jsem, co to náboženství učí, jaké jsou jeho zásady. V jednom z chrámů mi Thajec, který mluvil anglicky, řekl, že buddhisté nevěří v boha. To mi připadalo jako hodně velký extrém - náboženství, které nevěří v boha.

Zajímalo mě to a to náboženství se mi líbilo, přestože mnoho let jsem všude vykřikoval, že jsem ateista a že jsem proti náboženství. Ale tady v chrámu byl… prostě mír. Šel jsem do knihkupectví a začal číst knihy o buddhismu.

A ještě jiné věci se děly. Davis pořádal večeři pro Petera Kanna, který byl tehdy asijským dopisovatelem The Wall Street Journal. Znal jsem se s Peterem z harvardského Crimsonu, kam jsme před mnoha lety oba psali. Byl pořád bezstarostný, zábavný, velice chytrý a velice schopný, ale teď v něm bylo i cosi tvrdého a světaznalého, co jsem obdivoval. Peter byl dopisovatelem ve Vietnamu, a když válka skončila, zůstal v Asii. Mohl nosit košile s epoletami a nevypadal v nich hloupě.

Při té večeři jsem seděl vedle anglické kadeřnice, která měla vlasy na jedné straně hlavy nabarvené na červeno a na té druhé na zeleno. Předpokládal jsem, že to asi bude v Londýně poslední móda, ale nebyl jsem si jistý. Dokonce jsem ani nevěděl, jestli se o tom mám zmínit nebo ne, a tak jsem radši držel jazyk za zuby.

Konverzace u večeře těkala tam a sem, dokud se někdo mezi řečí nezmínil, že Peter byl v Hunze. Všichni kolem stolu byli najednou celí rozčilení. V Hunze, vážně? To je neuvěřitelné. To je fantastické. Nick Spenser, Davisův soused, byl samá otázka: „Tak to jste jel do Gilgitu?“

„Ano,“ odpověděl Peter.

„Letěl jste do Gilgitu?“

„Ano.“

„Jak dlouho to trvalo?“

„Týden v Rávalpindí.“

„To není tak zlé.“

„Ne,“ řekl Peter, „to bylo v pohodě.“

„A v Chitralu jste taky byl?“

„Ne, tentokrát ne,“ zavrtěl hlavou Peter.

Snažil jsem se dát si to dohromady. Hunza, Gilgit, Rávalpindí. Hunza bylo zjevně nějaké místo. Ale vůbec jsem nevěděl jaké a nechápal jsem, jak to, že všichni kolem stolu vědí tolik o místě, o kterém já jsem ani neslyšel. Co je ostatně na té Hunze tak zajímavého? Nějaké místní letovisko? Nedozvěděl jsem se to, protože konverzace pokračovala: „Byl jste taky v Bhútánu?“

„Ne, nikdy,“ zavrtěl hlavou Peter. „Copak se tam dá jet?“

„Billy v Bhútánu byl.“

„Vážně? O tom se mi nikdy nezmínil. Jak to dokázal?“

„Zná se s přítelem vládnoucí rodiny. Jel z Dárdžilingu.“

„A co Nagar?“

„No, když člověk vidí Hunzu, tak už může jet i do Nagaru, ne?“

Takhle to pokračovalo a já jsem se pořád neměl čeho chytit. Mlčky jsem poslouchal asi patnáct minut. Když už jsem to nemohl vydržet, obrátil jsem se k té kadeřnici se zelenými a červenými vlasy a řekl tiše: „O čem to mluví?“

„O zemích,“ odpověděla.

Div jsem se nezhroutil. Mluvili o zemích a já jsem o žádné z nich nikdy neslyšel.

„Bhután a Hunza jsou země?“

„Ano. V Himálaji.“

To mě trochu uklidnilo. Kdo může vědět, co se schovává v každé štěrbině Himaláje? Měl jsem pocit, že moje nevědomost je omluvitelná. Ale jak rozhovor pokračoval, uvědomil jsem si, že svět, ve kterém se pohybuji, je svět, v němž pokud neznám všechno, aspoň jsem o většině z toho slyšel. Moje neznalost himalájských států byla sice na jednu stranu trapná, ale svým způsobem také osvěžující. Až dojedu domů, rozhodně si o nich něco přečtu.

Davisův přítel Ed Bancroft, hezký investiční bankéř, který žil v Bangkoku, byl zhýralec. Byl to jediný skutečný zhýralec, se kterým jsem se kdy setkal. Když hosté večeře odcházeli, Bancroft oznámil Peterovi a mně, že nám teď ukáže proslulý noční život Bangkoku. Davis prohlásil, že je unavený a nepůjde s námi.

V Patpongu, kdysi rekreační čtvrti pro americké vojáky z Vietnamu, byly kluby zvané „Playboy“ a „Mayfair“. V klubu Playboy jsme viděli thajské dívky předvádět nejrůznější varianty ovládání jistých svalů s cigaretami a banány, což všechno se dělo pod fosforeskujícími světly a za jeku a křiku davu. Divácká atraktivita takové podívané mi přišla celkem omezená, pokud člověk nebyl úplně opilý, což většina diváků byla.

Navštívili jsme několik dalších barů a pak jsme šli do masážního salonu. Bylo to obří moderní místo, velké jako hotel. Ed Bancroft nám doporučil, že vzhledem k tomu, že nejsme z města, mohla by se nám líbit masáž celým tělem, kdy po vás dívka klouže ve vaně s mýdlem.

Odvedli nás k jednosměrnému zrcadlu, kudy jsme se mohli podívat do místnosti plné dívek, které měly naškrobené bílé uniformy a jmenovky. Všechny dívky se dívaly naším směrem, protože přímo pod zrcadlem byla televize. Chodilo to tak, že si klient vybral číslo a manažer příslušnou dívku přivolal, aby ho namasírovala.

Ed mluvil thajsky, a tak mluvil u okna s manažerem a rozebíral s ním náš výběr. Některé volby nebyly zřejmě žádoucí, i když jsem nepřišel na to proč.

Celý ten zážitek, jak jsme tam stáli před zrcadlem, byl bizarní. Na můj vkus to trochu moc připomínalo trh s otroky nebo dražbu nebo nepokrytou prostituci. Ale nikdo to tak nebral. Nebyla tu žádná pokoutní hříšná atmosféra; bylo to přesně jako masážní salon, svým způsobem zdravý a poctivý. Odešel jsem se svou dívkou do vykachlíkované místnosti, kde byla do podlahy zapuštěná mělká kruhová vana. Dívka připravila kbelík mydlin, napustila do vany trochu vody a posadila mě do ní. Pak mě vydrhla hrubým kartáčem, což bylo určitým masochistickým způsobem příjemné, a potom mi gestem naznačila, abych si lehl na břicho. Svlékla si všechny šaty, namydlila si tělo, položila se mi na záda a začala se po mýdle vrtět a klouzat.

Jenže já jsem měl problém. Především jsem se do vany nevešel: nohy mi trčely přes okraj. Takže když si na mě lehla, strašně mě bolely holeně. A kromě toho, protože jsem měl prohnutá záda, neustále jsme ztráceli kontakt; hihňala se a pořád se mě snažila vmáčknout do lepší polohy, ale ve vaně prostě nebylo dost místa. Pak se mi dostalo mýdlo do nosu a já jsem se rozkašlal.

Rozhodli jsme se, že to zabalíme. Opláchla mě, já jsem se otřel, oblékl a vrátil se nahoru. „Tak co?“ ptal se Ed. „Nebylo to neuvěřitelné?“

„Nezapomenutelné,“ souhlasil jsem.

Pak se objevil i Peter a vyrazili jsme dál, Ed se zvláštním leskem v očích. Bylo vidět, že má ještě něco za lubem. „Nevěstinec?“ zeptal se. „Já nevím,“ pokrčil jsem rameny. „Je už dost pozdě.“Peter jen něco neutrálně mručel.

„Jen tam nakoukneme,“ pobízel nás Ed. Ukazoval nám město; on byl místní odborník; nechtěl s touhle divokou jízdou skončit.

„Tak jo, nakouknout můžeme.“

Ale nálada v autě se zhoršovala. Mě stále ještě bolely holeně od té kluzké masáže, i když bych ostatním nikdy nepřiznal, že jsem zažil něco jiného než čiré blaho. Peter nemluvil vůbec, kouřil cigarety a koukal z okénka. Dostávali jsme se na tu vratkou půdu, jaká se občas nabídne mužům, kteří spolu vyrazí „na tah“ nebo „za kočkama“. Je to situace, která vypovídá mnohem víc o společenství mužů než o těch kočkách. Teď, ve dvě ráno, v dusné bangkocké noci, se zkrátka nikomu nechtělo být tím prvním, kdo to vzdá.

Ale náš průvodce Ed si naše mlčení vyložil tak, že nás jeho dosavadní itinerář nudil. Domníval se, že jsme přesycení a že potřebujeme výjimečný podnět.

„Já vím co,“ prohlásil a luskl prsty. „Dětský nevěstinec!“

„Ede,“ namítl jsem, „nestačil by normální?“

„Ne, ne, ne. Rozhodně dětský nevěstinec. Počkejte, to je neuvěřitelné místo, to musíte vidět.“ A vyrazili jsme do parné noci. Myslím na scény z filmů, na exotické epizody v exotických cizích zemích.

Peter pořád ještě kouká z okna. Zase si všimnu nárameníků na jeho košili. Ptám se: „Viděl jsi někdy dětský nevěstinec?“

„Osobně ne,“ odpoví. Naprosto klidně. Bancroft vjede z postranní uličky do jedné z navzájem nerozlišitelných šedých betonových budov Bangkoku. U brány je strážný a pak nádvoří. Na nádvoří jsou parkovací boxy, před každým z nich závěs.

„To je na auta; zatáhnete závěs, aby nikdo neviděl poznávací značku,“ vysvětluje Ed. „Chodí sem politici a vůbec významní lidé. Počkejte tady.“

Vyskočí z auta a je pryč. Za chvilku se vrátí. „V pořádku, můžeme.“

Jdeme vzhůru po širokém schodišti z ulice. Vejdeme do něčeho, co nejvíc připomíná veliký byt. Dlouhá předsíň a po obou stranách dveře.

„Podíváme se, co tu dneska mají,“ prohlásí Ed. Vedou nás chodbou k prvním dveřím.

Uvnitř je místnost ověšená barevnými indickými látkami, růžovými a červenými. Ostré světlo. Na polštářích v místnosti sedí a koukají na televizi ženy silně, křiklavě nalíčené. Nepřipadají mi jako děti.

„Jsou dost staré,“ prohlásí Peter a vesele se zašklebí na Eda; provokuje ho.

„Staré? Panebože! To jsou babizny]“ Ed rychle něco řekne thajsky muži vedle sebe.

„Zajímalo by mě, jak jsou doopravdy staré,“ řekne Peter. Mluví teď svým reportérským hlasem, ne dopisovatelským. Tolik a tolik žen, takový a takový průměrný věk.

Jdeme chodbou do jiných dveří. Další pokoj ověšený lacinými látkami. Ženy v kombiné, v podprsenkách a kalhotkách, v podvazkových pásech. Efekt bordelu poněkud kazí fakt, že několik z nich v rohu místnosti vaří. Tyhle dívky jsou o něco mladší.

Muž se na nás tázavě podívá.

„Já nevím, co si ten chlap myslí,“ rozčiluje se Ed. „Naposled jsem tady byl s…“ jmenuje váženou osobnost, „a měli tu sedmileté, osmileté. Vážně. Neuvěřitelné.“

Jdeme zase chodbou, ještě do jiné místnosti. Kdykoli postoupíme dál, zmocňuje se mě stále větší klaustrofobie. Jsou tu cítit zvláštní pachy, maskované vonnými tyčinkami. Chodba je stále užší. Drobné ženy postávají v chodbách, shlukují se kolem nás, snaží se nás přimět, abychom si vybrali je, a ne ty ženy v pokojích. Mají špinavé prádlo, křiklavé líčení, sahají po nás, tahají nás za šaty. Když se usmějí, je vidět, že jim chybějí zuby.

„Aha, tohle je ten pokoj,“ prohlásí spokojeně Ed.

Dveře se otevřou. Uvidíme hrstku předpubertálních děvčátek. Vypadají na deset, jedenáct. Oči mají tmavé, líčení rozmazané. Chovají se stydlivě, nakrucují se a mrkají na nás přes rameno. Jedna z dívek nejistě vrávorá na podpatcích bot, které jsou jí velké.

„Tak co vy na to, chlapi?“ ptá se Ed. Nadšeně se šklíbí.

Já chci jediné: zmizet odtud. Je mi jedno, jestli si o mně budou myslet, že jsem zženštilý. Je mi jedno, co si budou myslet. Chci prostě pryč od těch ubohých dětí a páchnoucích chodeb, kde po mně pořád někdo sahá, tahá mě, malé prsty se ke mně vztahují. „Pane… pane…“

„Já to asi zabalím,“ prohlásím. „Jsem nějaký utahaný.“

„Počkej, jestli se ti žádná nelíbí, můžeme se podívat jinam.“

„Ne, mám toho dneska plné zuby. Vážně. Počkám na vás venku.“

„No dobře. Jak chceš.“ Ed se podívá na Petera. „Petere?“ Tohle je další klasický okamžik „tahu“. Jeden z party to právě vzdal, je unavený nebo má výčitky svědomí nebo si vzpomněl na manželku nebo cokoli jiného, a teď se ukáže, jak ten večer půjde dál. Balíš to taky, nebo pokračuješ?

Peter odpoví: „Mám chuť na cigáro. Taky počkám venku.“

„Prosím vás,“ vrtí Ed hlavou; zklamali jsme ho. „Nevíte, o co přicházíte.“

„To budeme muset risknout,“ pokrčí rameny Peter.

Jdeme s Peterem ven, sedíme na nárazníku Edova auta, kouříme a povídáme si o tom, co se v našem životě událo za těch deset let, co jsme se neviděli. Najednou cítíme spojenectví, protože je noc a jsme unavení a oba jsme se rozhodli nevyzkoušet dětské prostitutky a chceme se ujistit, že ten druhý si o nás nemyslí, že jsme zbabělí nebo tak něco. Moc příjemně si popovídáme a pak se zase objeví Ed.

„Máte smůlu, pánové. Fakt jste o moc přišli. Byl tam materiál, jaký se hned tak nevidí.“

„Co se dá dělat.“

„Tak jo, co kdybychom se teď stavili v kavárně a porozhlídli se, co tam je za holky? Co?“

Oba prohlásíme, že jsme hrozně unavení. Ed řekne, že podle něj jsme se dost nepobavili. Ujistíme ho, že ano. Povede se nám vrátit se do Davisova domu. Vejdu do svého pokoje s hlavou skloněnou, abych nebyl výš než Buddhova socha, a okamžitě usnu.

Druhý den jsem šel na večeři k člověku, který vedl v Bangkoku reklamní agenturu. Pocházel z Austrálie a byl proslulý svým kuchařským uměním; všichni stáli o to, aby je pozval na jídlo.

Před večeří někdo rozbalil thajskou marihuanu, ubalil joint a poslal ho kolem. Někteří hosté kouřili, někteří ne. Já jsem si trochu dal. Copak se dá jet do Thajska a nevyzkoušet thajskou trávu?

Když se joint vrátil, dal jsem si ještě.

„Dávej pozor,“ varoval mě Davis, „je to hodně silné.“

„Prosím tě, neboj,“ uklidňoval jsem ho, „já jsem z L. A.“

Davis pokrčil rameny. Před večeří jsem si dal také pár vodek. Bylo mi moc pěkně, jak jsem tam tak posedával a povídal si s lidmi. Vlastně jsem byl rád, že je mi tak hezky, protože už několik dní jsem měl pořád takový nejasně nepříjemný pocit, že jsem daleko od domova. To jest, že jsem přetažený, osamělý, že mé nové zážitky jsou pro mě znepokojivější, než jsem sám sobě připouštěl.

Ale pak, když jsme vstávali a šli ke stolu, jsem si uvědomil, že jsem to přehnal. Byl jsem dost mimo, dokonce jsem měl trochu potíže s koordinací. No nic, myslel jsem si, to bude dobré, až si zase sednu. Bude to dobré, až něco sním.

Seděli jsme u stolu a po mé levici byla Indka, manželka diplomata. Po pravici jsem měl thajskou finanční ředitelku té reklamní agentury. Podávalo se jídlo, konverzace byla velice příjemná.

A pak jsem najednou začal vidět šedivě. A ta šeď temněla. A pak jsem oslepl.

Bylo to zvláštní. Slyšel jsem rozhovor a cinkání příborů kolem mě, ale byl jsem úplně slepý.

Indka mě požádala, abych jí něco podal.

„Promiňte,“ řekl jsem, „já vím, že to zní divně, ale já jsem slepý.“

Potěšené se zasmála: „S vámi je legrace.“

„Ne, vážně. Jsem slepý.“

„Chcete říct, že nevidíte?“

„Ne. Nevidím.“

„To je zvláštní. Proč?“

Tu otázku jsem si kladl také. „To nevím.“

„Myslíte, že je to něčím z jídla?“

„Ne, to asi ne.“

„Už mě vidíte?“

„Ne. Pořád nic.“

„Co budeme dělat?“ řekla.

„Nevím,“ odpověděl jsem.

Uvědomili hostitele. Domlouvali se, co budou dělat. Vypadalo to, že to všichni berou jako normální jev. Říkal jsem si -to už se v tomhle domě stalo, že někdo oslepl? Pak jsem cítil, jak mě několik lidí nese nahoru do patra a pokládá na postel v klimatizované ložnici.

Uběhla nějaká doba. Otevřel jsem oči. Nic jsem neviděl.

Teprve teď jsem si začal dělat starosti. Nic proti tomu být slepý chvilku, ale ono to nemizelo. Pomyslel jsem si, kolik je asi hodin, a nahmatal jsem hodinky. Bude to snad tak už napořád? Budu si muset pořídit braillovské hodinky? V jaké místnosti to vlastně jsem?

Uběhla zase nějaká doba. Někdo se dotkl mého ramene. Podíval jsem se a uviděl jsem postarší Thajku, jak se na mě usmívá. Podala mi sklenici vody, zahihňala se a odešla. Po chvíli se vrátila. To už jsem viděl všechno, ale bylo mi strašně. Pak jsem usnul. Mnohem později se objevil Davis, pohoršené zamlaskal a odvezl mě domů.

Ráno jsem řekl Davisovi, že dnes nepůjdu do města, že budu radši v klidu, že si možná sednu u něj v zahradě k bazénu. Budu si číst. Srovnám si trochu v hlavě všechny ty zvláštní věci. „Dobrý nápad,“ kývl. „Ale dávej si pozor. Zahradník tam minulý týden viděl kobru.“

Davis mi oznámil, že pojedeme na pár dní na venkov. Musel tam zkontrolovat stav prodeje pro farmaceutickou společnost, pro kterou pracoval. Léky na předpis se tou dobou v Thajsku legálně volně prodávaly a všichni mezinárodní výrobci léků považovali Thajsko za důležitý trh.

Krajina byla plochá, zelená a krásná. Bydleli jsme v čínských hotelích a byl to úžasný výlet. Nakonec jsme dojeli do Ajuttchaje. Davis řekl, že obejde obchody, aby viděl, jak si vedou. „Ale tady za rohem je velké tržiště,“ poradil mi. „Velké venkovské tržiště. Mrkni se tam, bude tě to zajímat.“ Šel jsem za roh.

Tržiště bylo obrovské, skoro půl hektaru. Celé bylo zastíněné proti slunci bílými plachtami. Ten krásný otevřený prostor byl plný kdejakého zboží od zeleniny po oblečení. Loudal jsem se kolem a díval se, co lidé prodávají. Plachty visely tak nízko, že jsem se musel sklánět, ale trh byl fascinující a já byl rád, že ho vidím.

Kvůli své výšce jsem budil značný rozruch. Venkované se zastavovali a zírali na mě. A jak to má většina Asijců ve zvyku, smáli se. Smích se nejdřív ozval jen tu a tam, ale rostl, až se smálo celé tržiště. Všichni se mi smáli, ukazovali si na mě a smáli se. Dobromyslně jsem se usmál také. Věděl jsem, že to nemyslí zle. Byl to jen výraz rozpaků.

Smích pokračoval. Už jsem ho vnímal jako ryk, jako příboj oceánu. Lidé odbíhali a přiváděli své přátele. Celé město přiběhlo, aby se na mě podívalo. Smích sílil. Teď už se smály čtyři nebo pět stovek lidí. Byl jsem exponát. Všude kolem jsem viděl otevřená smějící se ústa. Konečně jsem se podíval na zem a uviděl jsem u svých nohou starou Thajku, jak se válí po zemi a popadá se za břicho v hysterickém záchvatu smíchu. Její tělo jsem měl v cestě; překročit jsem ji nemohl.

Rozhlédl jsem se kolem a pomyslel jsem si: To je vážně zajímavý zážitek. Teď máš šanci poznat, jaký je to pocit, když se ti směje pět set lidí. Tak jaké to je?

A najednou jsem si uvědomil: Nenávidím to. Obrátil jsem se a rychle jsem odešel.

Vrátil jsem se do obchodu, kde jsem se rozloučil s Davisem. Chechtal se od ucha k uchu. „Já věděl, že z tebe budou mít gaudium,“ řekl.

„Panebože.“

„Oni to nemyslí zle.“

„Já vím,“ kývl jsem. „Ale stejně.“

Thajci jsou proslulí svou dobrosrdečností. Říká se jim Dánové Asie, protože jsou bezstarostní a přátelští. Oblíbený výraz mai pen rai znamená - víceméně - „nevadí“ a používá se k řešení nejrůznějších rozruchů a zklamání. Často jsem si všiml, jak pozoruhodnou povahu Thajci mají, úplně jinou než to, nač jsem byl zvyklý z domova.

Jednoho dne v Bangkoku, když jsem se taxíkem vracel do Davisova domu, uviděl jsem Thajku a Evropanku, každou v jednom autě, jak se pokoušejí vyhnout na úzké cestě. Obě se vykláněly z okna a ječely na sebe. Nikdo neřekl: „Mai pen rai.“

Pomyslel jsem si: Je načase jet domů. Druhý den jsem odletěl.

Celkem vzato jsem to považoval za dost traumatizující výlet. Pak jsem si uvědomil, že ačkoli jsem se považoval za zkušeného cestovatele, byl jsem ve skutečnosti strašně vázaný na jednu kulturu. Navštívil jsem jen malou část světa - Severní Ameriku a západní Evropu.

Začal jsem přemýšlet o všech těch místech, kde jsem nebyl. Nebyl jsem v Africe. Nebyl jsem doopravdy v Asii. Nebyl jsem v Jižní ani Střední Americe. Vlastně jsem nikdy nebyl ve většině světa.

Bylo načase zjistit, o co přicházím.

Bonaire

Zapadající slunce se rudě odráželo v oceánu a my jsme se neohrabaně brodili z pláže se světly a dýchacími přístroji. Zastavili jsme se po pás ve vodě, abychom si nasadili masky a upravili upínací pásy. Za námi, v hotelu Bonaire, lidé mířili do jídelny na večeři.

Zeptal jsem se své sestry: „Nemáš hlad?“

Zavrtěla hlavou. Sestra se ještě nikdy dřív nepotápěla v noci a měla z toho trochu strach.

Přijeli jsme do Bonaire na dvoutýdenní potápěčskou dovolenou v létě 1974. Kim právě dokončila druhý ročník právnické fakulty a já jsem měl hotový náčrt svého nejnovějšího románu; oba jsme se těšili na pořádný odpočinek a skvělé potápění.

Bonaire je holandský ostrov pětasedmdesát kilometrů od pobřeží Venezuely. Ostrov je vlastně vrchol potopené hory s hladkými stěnami; dvacet metrů od písčité pláže byla křišťálově čistá voda už třicet metrů hluboká. Člověk se mohl jít na hodinu potápět se světlem a ještě stihnout být včas v jídelně na večeři.

Tak jsme to plánovali.

Sestra si vložila náustek mezi zuby a já jsem uslyšel zasyknutí, jak vdechla vzduch. Objala se kolem ramen a naznačila mi, že je jí zima; chtěla už vyrazit. Zakousl jsem se do náustku.

Ponořili jsme se pod hladinu.

Podmořská krajina je tmavomodrá, malé rybky se míhají jako stíny nad pískem a nad trsy korálů. Slyším zvuk vzduchových bublinek, které mi kloužou kolem tváře. Podívám se, jak si vede Kim; je v pohodě, tělo má uvolněné. Kim je dobrá potápěčka a já se potápím už přes deset let.

Noříme se hlouběji, podél svahu do tmy.

Rozsvítíme světlo a svět kolem okamžitě dostane jasné, křiklavé barvy. Korály a houby jsou všechny zářivě zelené, žluté, červené.

Sestupujeme níž černou vodou a vidíme jen to, co osvětluje kužel našich reflektorů. Najdeme velké ryby spící pod korálovými převisy. Můžeme se jich dotknout, což se ve dne nikdy nepovede. Noční zvířata jsou aktivní; černobíle skvrnitá muréna vykoukne ze své díry, protáhne si silné čelisti a sleduje nás černými korálky očí. Kužel mé svítilny zachytí prchající chobotnici a ta zrudne podrážděním. Mezi korály najdeme maličkého červeně pruhovaného kraba, který není větší než můj malíček.

Při tomhle potápění mám v plánu fotografovat, proto mám na krku fotoaparát. Udělám několik snímků a sestra mi zaklepe na rameno a naznačí, že chce fotoaparát také. Stáhnu šňůru z krku a podám jí ho. Pohybuji se pomalu; ze zápěstí mi visí reflektor a s ním si připadám neohrabaný. Kim uchopí přístroj a přitáhne si ho.

Najednou cítím ostré škubnutí v čelisti a náustek mi vyletí ze rtů. Nemám vzduch.

Okamžitě chápu, co se stalo. Šňůra fotoaparátu zachytila vzduchovou trubici. Když sestra brala kameru, vzala s sebou i náustek.

Nemám vzduch. Vznáším se v noci v inkoustově černé vodě a nemám vzduch.

Zůstávám klidný.

Když člověku vypadne náustek, vždycky klesne na pravou stranu těla. Pokaždé ho najdete viset vedle pravého boku. Sáhnu po něm.

Náustek tam není.

Zůstávám klidný.

Šmátrám po něm. Vím, že je někde kolem mého boku. Musí být. Nahmatám nádrž. Nahmatám pás se zátěží. Nahmatám postroj. Prsty, které ohmatávají mé potápěčské vybavení, se pohybují stále rychleji.

Náustek tam není. Jsem si tím teď jistý: není tam. Náustek tam není.

Zůstávám klidný.

Vím, že náustek se nevyrval z hadice, protože kdyby se to stalo, vyvalil by se vzduch a slyšel bych to. Místo toho se vznáším v přizračném černém tichu. To znamená, že náustek je někde kolem mě. Když nepadl napravo, musím ho mít za krkem, někde u vršku kyslíkové láhve. Tam se hledá trochu hůř, ale sáhnu si dozadu a hmatám po vzduchové hadici. Cítím vršek láhve, kovový ventil. Nahmatám několik hadic. Nerozeznám ale, která z nich je ta moje vzduchová. Hmatám ještě chvíli.

Nemůžu ji najít.

Zůstávám klidný.

Jak jsem hluboko? Podívám se na hloubkoměr. Teď osmnáct metrů. To jde. Jestli dokážu vydechovat pomalu a rovnoměrně a dostat se na hladinu. Určitě to dokážu. Aspoň skoro určitě.

Ale bylo by lepší ten náustek najít. Tady dole. Moje sestra se vznáší ve vodě dva metry nade mnou, ploutvemi zlehka vlní kousek od mé hlavy. Přesunu se k ní a ona se na mě podívá. Ukážu si na ústa. Koukej, něco mi chybí. Nemám náustek, Kim.

Zamává na mě a ukáže mi palcem, že je v pořádku. Věší si fotoaparát na krk. Uvědomím si, že v té tmě mě asi dobře nevidí.

Popadnu ji za paži. Ukážu si na ústa. Nemám náustek! Nemám vzduch!

Zavrtí hlavou, pokrčí rameny. Nerozumí. Co mám za problém? Co se jí to pokouším sdělit?

Plíce už mě začínají pálit. Vyfouknu několik bublin a znovu si ukážu na pusu. Koukej: nemám náustek. Proboha!

Kim pomalu kývne. Nevidím její oči, protože světlo se odráží od skla jejích brýlí. Ale rozumí. Přinejmenším myslím, že rozumí.

Plíce už mi hoří. Už brzo budu muset vyrazit k hladině.

Už nejsem klidný.

Ve tmě se pomalu přesune za mě. Její reflektor mám za hlavou, takže na korál dole dopadá můj stín. Přehrabuje se v hadicích za mým krkem. Přebírá je. Teď je za mým levým ramenem. Vlevo ne, Kim! Musí být někde vpravo! Pohybuje se pomalu! Strašně jí to trvá. Plíce mi hoří.

Vím, že budu muset prudce vyrazit k hladině. Říkám si pořád dokola: Nezapomeň vydechovat, nezapomeň vydechovat. Jestli zapomenu cestou nahoru vyfukovat vzduch, plíce mi prasknou. Nemůžu si dovolit zpanikařit.

Kim mě vezme za ruku Něco mi podává svým pomalým, zdlouhavým způsobem. Tohle není vhodná chvíle, aby mi něco dávala! Prsty sevřu gumu: vložila mi do dlaně náustek! Vrazím ho mezi zuby a vyfouknu.

Zabublá voda, pak vtáhnu chladný vzduch. Kim se na mě tázavě podívá. Saju hltavě vzduch, několikrát zakašlu. Vznáší se ve vodě vedle mě a sleduje mě. Jsem v pořádku?

Saju vzduch. Srdce mi buší. Motá se mi hlava. Teď, když je všechno v pořádku, cítím veškerou paniku, kterou jsem předtím potlačoval. Panebože, skoro jsem umřel! Kim se na mě dívá. Jsem už v pořádku?

Ukážu jí palec nahoru. Ano, jsem v pořádku. Dokončíme ponor, i když mám potíže se soustředit. Jsem rád, když je po všem. Když vystoupíme na pláž, zhroutím se. Celé tělo se mi chvěje.

„To bylo divné,“ řekne sestra. Vysvětlí mi, že vzduchová hadice se nějak zkroutila, takže mi visela za levým ramenem. „Nevěděla jsem, že se něco takového může stát,“ řekne. „Chvilku trvalo, než jsem na to přišla. Není ti nic?“

„Snad ne,“ zavrtím hlavou.

„Třeseš se.“

„To je mi asi jen zima.“

Dám si horkou sprchu. Když jsem sám ve svém pokoji, cítím šílenou chuť na sex, nutkavou touhu. Pomyslím si - to je ale klišé, unikl jsem smrti a mám chuť se rozmnožovat. Ale je to tak. Cítím to. Jenže jsem tady se svou sestrou, proboha.

Než dojíme večeři, uklidním se. Příštích pár dní je obyčejnějších. Ještě jednou se potápíme v noci. Nic zlého se nestane. Pustím se do románů, které jsem si přivezl. Pracuji na pořádném opálení. Další týden se dobře bavíme. A vyzkoušíme všechna standardní místa ponorů, která na Bonaire nevynechá žádný potápěč.

Ale já chci zkusit víc.

„Já vám neřeknu, kde to je,“ prohlásil šéf potápěčů, když jsem se ho zeptal na vrak. Slyšel jsem, že někde u severního pobřeží ostrova leží zajímavý vrak.

„Proč ne?“

„Umřel byste, kdybyste to zkoušel,“ odpověděl.

„Vy jste tam byl?“ zeptal jsem se.

„Jistě.“

„A taky jste neumřel.“

„Já jsem věděl, co dělám. Vrak je hluboko, nejmělčí část ve dvaačtyřiceti metrech. V takové hloubce můžete bez dekomprese zůstat maximálně čtyři minuty.“

„Vážně je to kolesový parník?“

„Ano. Kovový trup. Nikdo neví, kdy vlastně ztroskotal, možná někdy na přelomu století.“

Snažil jsem se ho přimět, aby se o tom rozpovídal, a doufal jsem, že mu přitom uklouzne tolik náznaků, abych se zorientoval.

„Ta loď se svalila ze svahu?“ I to jsem četl. Bonaire má na všech stranách příkré srázy, svah, který klesá od břehu skoro přímo dolů v některých místech i šest set metrů.

„Jo. Ta loď nejspíš původně ztroskotala na pobřeží - aspoň je tam pár kousků poblíž břehu, jen asi v devíti deseti metrech - a pak se potopila. A jak se potápěla, valila se ze svahu. Teď leží na boku přes čtyřicet metrů hluboko.“

„To musí být něco.“

„No jo. To je. Pořádně veliký vrak.“

„Takže části jsou už v devíti metrech poblíž břehu?“

„Jo.“

„A jaké části?“

„Zapomeňte na to,“ odbyl mě.

Nakonec jsem řekl: „Koukejte, já vím, co dělám. Už se s vámi potápím přes týden, takže víte, že něco umím. Nemusíte mi odsouhlasit, co dělám, ale není fér ani mi neříct, kde ten slavný vrak je.“

„Jo?“ ušklíbl se. „Tak vy si myslíte, že na to máte, co?“ Zatvářil se sveřepě. „No dobře, tak takhle na to musíte jít. Jeďte sedm kilometrů na východ, až narazíte na malý přístav. Pak se oblékněte, skočte do vody s celým vybavením a plavte od přístavu na sever asi sto metrů, dokud neminete zelený domek na pobřeží. Až budete mít domek asi tak na dvou hodinách, začněte koukat dolů do vody. Uvidíte ráhno a lana asi v devíti metrech přímo pod sebou. Plavte dolů k ráhnu, pak se přehoupněte přes kraj a plavte dolů podle svahu tak rychle, jak dokážete. Až se dostanete do třiceti metrů, odtrhněte se od svahu a plavte rovnou dopředu na volný oceán. Budete si myslet, že plavete rovně, ale ve skutečnosti budete klesat a asi ve čtyřiceti metrech narazíte na ten vrak. Je obrovský. Nemůžete ho minout. Jasné? Ještě tam pořád chcete?“

Ty rady zněly obtížně, ale ne neproveditelně. „Ano,“ kývl jsem, „jasně.“

„Dobře. Ale pamatujte si, jestli se vám něco stane, zapřu, že jsem vám řekl, kde to je.“

„V pořádku.“

„A pamatujte si, v téhle hloubce budete nadupaní, tak si dávejte pozor na čas; nezapomeňte, že limit bez dekomprese máte tam dole jen čtyři minuty. Vrak je tak obrovský, že ho za čtyři minuty rozhodně nemůžete vidět celý, tak to ani nezkoušejte. A nezapomeňte si hlídat zastávky cestou nahoru. Nejbližší dekompresní komora je osm hodin letu od Bonaire, takže si dejte pozor, ať to nezvoráte. Jestli dostanete dekompresní nemoc, je velká šance, že umřete. Jasné?“

„Jasné,“ kývl jsem.

„A ještě něco -jestli se tam rozhodnete jít, neberte si foťák. Váš Nikonos je zkoušený jen do čtyřiceti metrů, zdeformujete pouzdro.“

„Dobře,“ kývl jsem, „díky za pomoc.“

„Dejte na moji radu,“ varoval mě ještě, „nechoďte tam.“ Zeptal jsem se sestry, co si o tom myslí. „Proč ne?“ řekla. „Zní to zajímavě.“ Druhý den jsme se tam jeli podívat.

Byl to nějaký průmyslový přístav s molem vybíhajícím pár metrů do moře. Vypadalo to tam rozbité a nepoužívané. Kolem pobřeží bylo několik rozviklaných chatrčí, žádná zelená. Ještě dál na sever byla nějaká rafinérie nebo průmyslový komplex, kde kotvily velké lodě. Voda u mola byla kalná a nelákavá.

Měl jsem chuť to vzdát. Zeptal jsem se sestry, co ona na to. Pokrčila rameny. „Když už jsme tady. „Dobře,“ kývl jsem, „aspoň se můžeme podívat po stěžni.“ Navlékli jsme si výbavu, nafoukli vesty a zamířili k severu. Plavalo se dost těžko; sledoval jsem pořád domky na břehu. Už jsem si skoro myslel, že nás šéf potápěčů poslal špatně, když jsem se najednou ohlédl a uviděl kousek stranou zelené dveře. Od mola vidět nebyly.

Podíval jsem se do vody. Přímo pod námi byl těžký stěžeň a ráhno a pár drátěných lan zapletených do korálů. Vypadala skoro nová.

„Myslíš, že je to ono?“ zeptal jsem se sestry. Pokrčila rameny. „Takhle to popisoval.“ Zeptal jsem se, co podle ní máme udělat. „No, když už jsme takhle daleko…“ řekla. „Dobře, jdeme,“ souhlasil jsem. Vložili jsme si náustky mezi zuby, vyfoukli vesty a zamířili dolů k ráhnu.Zblízka bylo ráhno veliké - dvanáct metrů dlouhé, třicet centimetrů v průměru. Bylo docela málo porostlé. Plavali jsme podél něj směrem od pobřeží. Pak jsme se přehoupli přes okraj a zamířili podél srázu dolů.

To je vždycky vzrušující okamžik, přehoupnout se přes podmořskou římsu, ale teď mi bušilo srdce. Podmořská krajina byla ošklivá, hodně znečištěná od toho průmyslového podniku. Voda byla kalná a viditelnost mizerná; plavali jsme ve splašcích. Moc světla tam nebylo a stále ho ubývalo, čím hlouběji jsme plavali. A museli jsme plavat rychle, aby nám stačil vzduch.

Ve třiceti metrech jsem se podíval na otevřený oceán a usoudil, že instrukce byly špatné. Ale stejně nebylo snadné opustit špinavý svah a vyrazit přímo do toho kalného přítmí. Rozhodl jsem se klesnout hlouběji, než vyrazím. Ve čtyřiceti metrech jsem zamířil ven. Neviděl jsem víc než tak metr dva před sebe, ale jakmile jsem opustil sráz, bylo těžké na něco zaostřit. Neměl jsem se na co dívat kromě mléčných pruhů nečistoty vznášejících se v oceánu.

Nejvíc mi vadilo, že vrak mineme; v téhle hloubce nebylo možné ho hledat. Neměli jsme na to ani dost času, ani dost vzduchu.

A pak najednou celé moje zorné pole zaplnila plocha rezavého kovu.

Hleděl jsem na ocelovou stěnu.

Vrak.

Ohromilo mě, jak je obrovský; byl mnohem větší, než jsem si ho představoval. Byli jsme u čáry kýlu, která se táhla přes dno lodi. Klesli jsme až do osmačtyřiceti metrů. Spustil jsem stopky a plaval vzhůru podél trupu do dvaačtyřiceti metrů. Kovový povrch trupu byl pokrytý vzrostlými houbami a korály. Vytvářely krásné vzory, ale barev v téhle hloubce moc nebylo; pohybovali jsme se černobílým světem. Minuli jsme okraj trupu a vyplavali na palubu, která byla skoro svislá a stěžně mířily ze svahu dolů. Směry to byly bláznivé, ale člověk si zvykl. Udělal jsem pár obrázků, rychle jsme se rozhlédli a pak už naše čtyři minuty uplynuly. Pomalu jsme se začali vracet na povrch.

Když potápěč dýchá stlačený vzduch, do krve mu proniká dusík. Pak se stanou dvě věci. První je ta, že dusík působí jako anestetikum a způsobí otravu - dusíkovou narkózu, slavné „hlubinné opojení“, které je tím výraznější, čím hloub plavete. Tahle narkóza je nebezpečná; jsou známy případy, že omámení potápěči si vytáhli náustek, aby „dali nadýchat rybám“.

Druhá věc je, že dusík, který pronikne do krve, se musí během výstupu nechat zase pomalu uniknout. Pokud se potápěč vynoří příliš rychle, dusík z jeho krve vybublá jako sodovka z láhve, když se otevře. Ty bublinky působí bolestivé křeče v kloubech, ale mohou také způsobit ochrnutí a smrt. Čas potřebný k dekompresi je závislý na tom, jak dlouho potápěč dole byl a jak hluboko.

Podle oficiálních potápěčských tabulek jsme vlastně já a sestra nepotřebovali dekompresní zastávky vůbec, ale potřeba dekomprese závisí i na takových proměnných, jako je teplota, aktuální zdraví potápěče, nebo jestli ho někde škrtí skafandr a znemožňuje dusíku volně unikat. Je to tak proměnlivé, že jsme se rozhodli zdvojnásobit dekompresní zastávky - dvě minuty v šesti metrech, šest minut ve třech metrech -, abychom si byli jistí. Provedli jsme dekompresní zastávky a pak doplavali zpátky k molu.

Oba jsme byli nadšení: potopili jsme se k vraku a nezemřeli jsme! A vrak byl pozoruhodně krásný.

Rozhodli jsme se, že se tam potopíme znovu a prohlédneme si ho víc. Vzhledem ke čtyřminutovému limitu jsme si řekli, že se budeme muset jednou potopit k přídi a jednou k zádi.

O pár dní později jsme plavali kolem zádi lodi, asi pětapadesát metrů hluboko. Ponor proběhl hladce; naskytl se nám pěkný pohled na koleso. Začali jsme se u vraku cítit docela příjemně. Ohromně nás to těšilo. Cítili jsme se jako děti, které porušily pravidla a ono jim to opakovaně prochází. A také jsme si zvykali na narkózu, na to, že jakmile se dostaneme k vraku, připadáme si jako opilí.

O pár dní později jsme se potopili potřetí a zkoumali příď. Ta ležela čtyřiašedesát metrů hluboko, a když jsme plavali kolem ní, pociťoval jsem narkózu už hodně silně. Svíral jsem přístroje a pořád kontroloval ciferníky, abych si byl jistý, že mám v pořádku vzduch. Uvědomoval jsem si, že mám potíže se soustředěním. Každý ponor jsme začínali s dvěma tisíci dvěma sty librami vzduchu a já jsem chtěl mít na vynoření vždycky ještě tisíc zbylých, protože trvalo skoro jedenáct minut, než jsme se dostali na povrch.Vrak byl neuvěřitelně krásný; měl to být náš poslední ponor k němu, a ještě pořád nám trošku času zbývalo, takže jsem se rozhodl ukázat sestře maličký jemný korálový vějíř na jednom ze stěžňů v hloubce pětapadesáti metrů. Plavali jsme k němu a prohlédli si ho, a pak bylo načase se vrátit. Podíval jsem se na hodinky; čtyři minuty byly pryč, blížili jsme se k pěti. Podíval jsem se na ukazatel vzduchu. Zbývalo mi šest set liber.

Zmocnila se mě panika: šest set liber, to nebylo dost vzduchu, aby to stačilo na vynoření. Co se stalo? Musel jsem se špatně podívat na ukazatel.

Podíval jsem se znovu: pět set liber.

Tak to jsem byl v průšvihu. Nemohl jsem nahoru rychle; to by jen zvýšilo riziko dekompresní nemoci. Nemohl jsem ani zadržovat dech, to by mě bezpečně zabila embolie. Nemohl jsem ani dýchat méně často; celý vtip byl právě v tom, že jste přebytečný dusík vydýchali.

Podíval jsem se vzhůru k hladině, kterou jsem neviděl, pětapadesát metrů nad sebou. Náhle jsem cítil váhu vší té vody nad sebou i svou křehkost. Polil mě studený pot, i když jsem byl pod vodou. Netušil jsem, že je něco takového možné.

Nemělo cenu ztrácet čas; čím jste hloub, tím rychleji spotřebováváte vzduch. Honem jsme vyrazili vzhůru.

Pravidlo je, že stoupáte asi osmnáct metrů za minutu, což znamená, že na hladinu by nám to trvalo tři minuty. Po jedné minutě, v šestatřiceti metrech, mi zbývalo tři sta liber vzduchu. Po dvou minutách, v osmnácti metrech, to bylo sto devadesát liber, ale ještě jsem měl před sebou dekompresní zastávky.

V tak zoufalé situaci jsem ještě nikdy nebyl. Samozřejmě že bych se byl mohl snadno vynořit na hladinu - jenže to by mi nebylo nic platné. Byl jsem dole příliš dlouho a hladina teď pro mě byla nebezpečná, možná i smrtící. Musel jsem počkat pod hladinou, jak nejdéle to půjde. Ale nemohl jsem zůstat sedm minut pod vodou, když mi zbývalo pouhých sto devadesát liber vzduchu.

V šesti metrech jsme se zastavili na první dekompresi. Moje sestra, která nikdy nespotřebovala mnoho vzduchu, mi ukázala svoje měřidlo. Zbývalo jí tisíc liber. Mně už jen sto padesát. Signalizovala mi: Chci se s ní o ten její podělit?

Tohle se učí při potápěčském kurzu. Mnohokrát jsem to cvičil. Ale teď jsem panikařil; neměl jsem dojem, že bych dokázal zvládnout celou proceduru - vytáhnout si z pusy svůj vzduch a ten její si předávat tam a zpátky. Na to jsem byl moc vyděšený.

To mi ten potápěčský kurz byl hodně platný.

Zavrtěl jsem hlavou, že ne.

Vystoupili jsme do tří metrů a vznášeli se ve vodě těsně pod hladinou, přidržovali jsme se silného korálu. Snažil jsem se opakovat si, že dekompresní zastávky jsou zdvojené a že vlastně stejně nejsou potřeba. Je pravda, že jsme přesáhli limit pro potápění bez dekomprese, ale ne o moc. Snad o minutu. Možná o míň.

Nedokázal jsem sám sebe přesvědčit, že mi nic nehrozí - jediné, na co jsem dokázal myslet, bylo to, jak jsem byl hloupý, nechat to dojít takhle na doraz a vystavit se takovému nebezpečí. Myslel jsem na všechny svoje přátele, kteří dekompresní nemoc dostali, a na to, jak se to stalo: bylo to vždycky totéž. Jednoho dne byli trochu nepečliví, trochu lehkomyslní, trochu líní. Nedávali si pozor.

Přesně jako já.

Díval jsem se na vzduchový ciferník, díval se, jak jehla zvolna klesá. Před mým duševním zrakem se ukazatel zvětšil, byl veliký jako talíř. Viděl jsem každé škrábnutí, každou nedokonalost. Viděl jsem malá zachvění, drobné pulzy jehly s každým mým nadechnutím. Na ukazateli bylo už jen padesát liber. Pak třicet liber. Ještě nikdy mi zásoba vzduchu tak neklesla. Všiml jsem si maličkého šroubku na ciferníku, který měl jehle zabránit klesnout pod nulu. Dýchal jsem dál a pohyboval končetinami, abych se ujistil, že mě neberou křeče. Taktak jsme dokončili šestiminutovou dekompresi. Jehla se zarazila o šroubek. Vyčerpal jsem láhev do konce.

Na hladině se mě sestra ptala, jestli mi nic není, a já jsem řekl, že ne. Ale byl jsem velmi nervózní. Usoudil jsem, že se nejspíš nic nestalo, ale ještě několik hodin jsem si tím nemohl být jistý. Vrátil jsem se do pokoje a chvilku jsem si zdřímnul. Odpoledne jsem se vzbudil a brněla mě kůže. Ale kruci.

To byl jeden z příznaků dekompresní nemoci. Ležel jsem na posteli a čekal.

Brnění a šimrání se zhoršovalo. Nejdřív jsem ho cítil na rukou a nohou, pak i na prsou. Cítil jsem, jak se mi šplhá vzhůru po krku, jak se šíří… blíží se k obličeji… Už jsem to nevydržel; vyskočil jsem z postele a šel do koupelny. Neměl jsem žádné léky, ale musel jsem něco udělat, aspoň si vzít aspirin. Cokoli.

Vytřeštil jsem na sebe oči do zrcadla.

Tělo jsem měl pokryté divnou růžovou vyrážkou. Byla to nějaká kontaktní dermatitida.

Vrátil jsem se do postele, zhroutil se na ni a usnul. Dekompresní nemoc jsem nedostal.

Pokud to můžu odhadnout, způsobilo dermatitidu hotelové mýdlo.

Víc než deset let jsem se nikdy nedostal do potíží. Ale během té dovolené na Bonaire jsem zažil vážné problémy dvakrát za dva týdny.

V té době jsem v tom viděl jen nehody, smůlu. Uběhl víc než rok, než jsem si začal uvědomovat zákonitosti vlastního jednání, fakt, že jsem se vystavoval stále větším rizikům, dokud jsem se nakonec skutečně nedostal do problémů. Zděsil jsem se, když jsem si konečně uvědomil, co jsem to dělal. Ale závěr byl nevyhnutelný: na nějaké úrovni, z nějakého důvodu, jsem se pokoušel zabít.

Ale proč bych se měl chtít zabít? Nedokázal jsem najít vysvětlení v tehdejších událostech svého života. Práce mi šla. Ukončil jsem nepovedený milostný románek, ale to bylo před několika měsíci a už jsem na to nemyslel. Celkem vzato jsem si připadal spokojený a optimistický.

Ale přesto v tom byla jasná zákonitost. Opakovaně jsem riskoval, aniž bych si byl něčeho takového vůbec vědom.

Ale skutečně jsem o tom nevěděl? Protože když jsem o tom zpětně přemýšlel, uvědomil jsem si určité divné, netypické starosti, které jsem zažíval při dovolené na Bonaire. Na člověka, který má volno, jsem byl neobvykle ustaraný. Bál jsem se, že mi v potápěčské službě naplní láhve špatným vzduchem. Bál jsem se, že dostanu otravu jídlem v restauracích. Bál jsem se, že budu mít smrtelnou nehodu v autě. Jenže na silnicích skoro nikdo nejezdil, restaurace byly absolutně hygienické a služby pro potápěče pečlivě vedené. Už tehdy jsem sám sobě říkal, že jsou ty obavy obzvlášť nepodložené. Teď jsem si musel přiznat, že to nebyly obavy, ale skrytá přání.

V každém případě, dokud jsem byl na Bonaire, nedal jsem si to dohromady, a po celé té epizodě jsem získal nový respekt k moci podvědomí. Dokázal jsem, přinejmenším sám sobě, že můj předpoklad, že jakýmsi samozřejmým a automatickým způsobem vím, co dělám a proč, je prostě nesprávný.

Když jsem byl nucen připustit podvědomou motivaci, znamenalo to, že jsem musel začít hodnotit své chování jinými metodami než obvyklým vědomým sebezkoumáním; protože to, co si myslím, že právě dělám, téměř jistě není tím, co dělám skutečně. Svým způsobem jsem se na sebe musel podívat zvenčí.

Jeden časem prověřený způsob je naslouchat postřehům někoho zvenčí - přítele, společníka nebo terapeuta. Jsou také způsoby, jak lze podobnou perspektivu získat posunem vědomí, změnou k tomu, co se někdy nazývá „stavem svědka“. Tyto meditativní stavy mě v tomto období nezajímaly. Ale z úplně jiných důvodů jsem narazil na jinou užitečnou techniku.

Asi kolem roku 1974 se začalo hodně mluvit o takzvaných vnitřních hodinách, o denním rytmu lidského těla a jeho hormonů. Zjistilo se, že většina lidí se neřídí přesně čtyřiadvacetihodinovým cyklem, ale že obvyklý cyklus je o něco delší nebo kratší, což znamená, že občas žijeme synchronně se dnem, občas ne.

Kromě toho se také začaly brát v úvahu psychologické účinky ženského menstruačního cyklu. V Anglii se začalo mluvit o tom, že by měla být oficiálně uznána existence syndromu zvaného PMS, premenstruační syndrom. A obecně se uznávalo, že mnoho žen zažívá během měsíčního cyklu výkyvy nálady a chování.

Napadlo mě, jestli třeba nemůže být i něco jako mužský menstruační cyklus. Koneckonců mezi oběma pohlavími jsou fyzické analogie - mužský šourek a ženské stydké pysky, varlata a vaječníky, penis a klitoris a tak dále. Připadalo mi tedy nepravděpodobné, že by se u žen vyvinul měsíční hormonální cyklus a u mužů by po ničem takovém nebylo ani stopy.

To byl úkol pro endokrinologa, ale mě hormony nezajímaly. Zajímalo mě, jestli moje vlastní nálady sledují nějaké zákonitosti, které si neuvědomuji. Jak se o tom přesvědčit?

Zeptal jsem se svého kamaráda Arnolda Mandella, neurobiologa, jak mám vést objektivní záznamy subjektivní nálady. Je tu totiž samozřejmě nebezpečí, že nevědomky vytvoříte zákonitosti ve vlastních údajích. Arnold říkal, že nejlepší je každý den udělat znamení na neoznačené stránce v diáři, přičemž horní okraj stránky je nejlepší a dolní nejhorší nálada. Začal jsem to tedy dělat.

Protože jsem musel každý den udělat značku, začal jsem si tu a tam i něco zapisovat. Vždycky jsem se domníval, že vést si deník je zbytečně pracné a příliš franklinovské. Ale protože jsem to dělal z jiného důvodu, nevadilo mi to.

Po pár týdnech jsem se s ohromením podíval na své poznámky. Každý den jsem byl hrozně kritický! Jedna zlá poznámka za druhou - o něčem nebo o někom.

Nepovažoval jsem se za obzvlášť kritického, ale zjevně jsem takový byl. Začal jsem sledovat lépe svůj duševní stav v průběhu dne. Skutečně se zdálo, že mám často sklony k odsudkům a utrhování, dokonce i když to nemám v úmyslu, Rozhodl jsem se tedy dávat si na takové chování pozor a změnit ho. A bylo to překvapivě obtížné.

Nikdy jsem nedokázal vysledovat ve změnách svého chování nějaký pravidelný měsíční cyklus, ačkoli jsem to čas od času znovu zkoušel. Později jsem napsal i počítačový program, pomocí kterého jsem mohl zaznamenávat svou náladu na prázdnou obrazovku. Pořád mám ještě podezření, že takový cyklus existuje, možná dvouměsíční, řekněme sedmi nebo osmitýdenní. Ale nikdy jsem to nedokázal.

Ovšem dokázal jsem si, že má velkou cenu vést si deník, a od té doby to také dělám. Přečetl jsem si znovu Franklinovu Autobiografii a všiml jsem si, že si vedl záznamy o sobě samém přesně jako já, z týchž důvodů. Tento nejpraktičtější a nejpozornější z lidí usoudil, že pečlivé vedení záznamů je jediný způsob, jak zjistit, co doopravdy dělá.

Pahang

Začal jsem se zajímat o sultána z Pahangu, vládce největšího a nejbohatšího státu v Malajsii. Měl jsem představu, že bych o něm mohl psát, a slyšel jsem, že oslava jeho narozenin stojí za vidění - dostihy v palácových zahradách, místní tance a obřad, při němž jeho poddaní rituálně otráví ryby v řece a pak je sbírají na speciální večeři. Všechno to vypadalo náležitě exoticky. Na malajském konzulátu v Los Angeles jsem se dozvěděl, že sultán slaví narozeniny koncem května. Týden před příslušným datem jsem tedy odletěl do Singapuru s představou, že najdu někoho, kdo by mi zařídil na oslavu vstup jako novináři. Kdyby se mi to nepovedlo, hodlal jsem tam prostě proniknout sám.

Představa, že se „nabourám“ do narozeninové oslavy sultána z Pahangu, se mi líbila tak moc, že jsem všem tvrdil, že právě tohle mám v úmyslu. Znělo to výstředně a odvážně.

Bohužel když jsem dorazil do Singapuru, dozvěděl jsem se, že sultánovy narozeniny nejsou v květnu. Narozeniny starého sultána byly v květnu, jenže ten už je několik let mrtvý. Jeho syn, současný sultán z Pahangu, slaví narozeniny 21. října. Byl jsem tu o pět měsíců předčasně.

Připadal jsem si jako hlupák: navíc tu také byla otázka, co teď podniknout, když už jsem jednou v Singapuru. Rozhodl jsem se, že si prohlédnu aspoň kousek provincie Pahang - narozeniny nenarozeniny - a dozvěděl jsem se, že uprostřed džungle tam leží národní park jménem Taman Negara. Zařídil jsem si, že ho budu moci za týden navštívit. Malajská vláda vyžadovala týden na zpracování mé žádosti, protože v té oblasti se dosud bojovalo s komunistickými partyzány.

Můj přítel Don, u kterého jsem bydlel, mě instruoval, pokud jde o partyzány. Don byl mezinárodní právník, ale během války bojoval ve Vietnamu. „Koukej,“ začal, „když tě přepadnou ze zálohy, vždycky utíkej směrem k místu, odkud se střílí.“

„Vážně?“ Nepřipadalo mi to logické.

„Ano,“ kývl Don, „vyskoč z auta a utíkej směrem k palbě.“

„Proč?“

„Protože oni to dělají tak, že postaví dva chlápky k jedné straně cesty a ti začnou střílet. Všichni ostatní se postaví na opačnou stranu silnice, protože čekají, že vyskočíš z auta na protější straně. A když to uděláš, jsi nechráněný, a v tom momentě to do tebe našijou.“

V duchu jsem si udělal poznámku, abych na to pamatoval.

Prchat směrem k palbě.

„Nejspíš na to nedojde, ale tyhle věci je vždycky dobré vědět,“ uzavřel Dan. „A teď, máš kompas?“

„Ne,“ odpověděl jsem. „Budu mít průvodce.“

„Proboha, do džungle nikdy nelez bez kompasu,“ hrozil se Don, „a snaž se sehnat si slušnou mapu. Nebude to tak jednoduché, ale pokus se nějakou dobrou najít v Kuala Lumpuru.“

„Dobře,“ kývl jsem, „udělám to.“

„A dál, co víš o pijavicích?“

David měl spoustu informací. Radil mi dlouho do noci. Za chvíli jsem si už zase připadal hrozně odvážný. Koupil jsem si kompas a mapu a odletěl jsem do Kuala Lumpuru, kde jsem se měl setkat se svým průvodcem. Byl to mladý čínský biolog jménem Dennis Yong. Vyrazili jsme ještě týž den.

Do Taman Negary se jede takhle:

V Kuala Lumpuru, moderním hlavním městě Malajsie, nasednete do land cruiseru a vyrazíte. První tři hodiny je silnice dlážděná dvouproudová dálnice v hornaté džungli. Pak je to jednopruhová dlážděná silnice, pak prašná cesta, pak blátivá stezka. Po půldenní jízdě blátivá stezka končí u řeky, v místě zvaném Kuala Tembeling. Kuala znamená „ústí řeky“; většina vesnic leží na soutocích řek.

V Kuala Tembeling nasednete do dlouhého štíhlého člunu se závěsným motorem a vyrazíte po řece Tembeling. Řeka je neuvěřitelně pokojná; míjíte malé vesničky oddělené navzájem oblastmi džungle. Jak hodiny plynou, vesniček je méně a džungle přibývá. Nakonec vesnice zmizí docela. Je jenom džungle.

Po třech hodinách na řece člun přistane na místě jménem Kuala Tahan. Tam najdu několik obyčejných betonových budov - restauraci a čtyři nebo pět bungalovů pro hosty. To je Taman Negara, dříve soukromé letovisko sultána z Pahangu, které daroval národu jako přírodní rezervaci.

Ještě nikdy jsem v džungli nebyl. A určitě jsem nikdy nebyl takhle daleko od civilizace. Je tu docela pohodlně a Dennis je ztělesněná výkonnost. Ale přesto si připadám strašně vzdálený od všeho, co znám. Nikdy bych nepřipustil, že jsem vyděšený, ale jsem.

Okamžitě vyrazíme na nejbližší pozorovatelnu, ne příliš daleko od bungalovů. Dennis mi vykládá, že v Taman Negara jsou tygři, nosorožci a sloni, ale že zvířata jsou plachá a zahlédnete je málokdy. Nesmíme dělat žádný hluk, jinak zvířata nepřijdou.

Na stezce v džungli mi Dennis dá gestem najevo, abych mlčel, a od té chvíle už nemluvíme. Vystoupíme po dřevěných schůdkách a posadíme se v posedu - je to vyvýšená dřevěná budka s úzkými okny obrácenými k mýtině. Na mýtině je solný koláč a v bahně kolem mnoho otisků zvířecích tlap. Zvířata zatím žádná nevidím. Čekáme a nemluvíme.

Mlčení mi vyhovuje. Strávil jsem celé roky tím, že jsem psal a nemluvil. Mlčet mi nevadí. Hledíme na mýtinu s trávou a slaným lizem a čekáme, až zvířata přijdou.

Za chvilku se objeví anglická dvojice. Usadí se na posedu s námi, ale mluví. Dám si prst na ústa. Zašeptají: „Promiňte,“ a neřeknou nic asi třicet vteřin. Pak začnou šeptat. Napadne mě, že je to nejspíš něco naléhavého, jenže není. Jen obyčejné klábosení. Nechce se mi je sekýrovat, ale zdvořile je požádám, aby mlčeli. Dennis jim vysvětlí, že zvířata nepřijdou, pokud tady v úkrytu nebudeme úplně zticha. Podrážděně se ohradí, že venku stejně žádná zvířata nejsou. Několik minut mlčí. Pak jeden z nich začne bubnovat prsty o lavici a druhý oškubávat došky na střeše. Pak si zapálí a za chvilku už zase šeptají, pak se tiše rozhovoří a potom už mluví normálně.

Když zachytím jejich pohled, znovu zmlknou a celý cyklus začne od začátku. Uvědomím si, že ti lidé prostě nedokážou být zticha. Nejsou schopní mlčet. Chtějí vidět zvířata, ale nedokážou nemluvit tak dlouho, aby mohla přijít. Sleduji je s úžasem; připadá mi, že jsou svým způsobem inkontinentní. Bylo by jim trapné, kdyby se počurávali, ale to, že nejsou schopni být zticha déle než pár vteřin, jim trapné nepřipadá.

Nakonec odejdou. Dennis a já zůstaneme v úkrytu sami ještě hodinu. Žádné zvíře nepřijde.Vrátíme se na posed po večeři. Noc je dramatická, protože zatažené nebe se tu a tam rozzáří nehlučným světlem blesku z vedra, takže na prostor před námi dopadá blikotavé namodralé světlo.

Džungle kolem je hlučná. Cvrčci pronikavě cvrčí, žáby a ropuchy vydávají hluboké bručení. Náhle krátce zahouká sova a z druhé strany údolí jí odpoví jiná.

Kolem desáté začnou zvuky utichat. Kolem půlnoci je klid. Zvířata nepřišla. Jdeme do postele. Bydlím v bungalovu číslo pět. Dennis mi řekl, že ten patřil přímo sultánovi, když tu byl. Pomyslím si: No, aspoň něco. Spím v osobním sultánově pavilonu. Aspoň to.

Druhý den se vypravíme do džungle. Cesty v národním parku jsou víc než tři metry široké. Dennis mi vysvětluje, že se musí prosekat tak doširoka proto, že džungle znova naroste hrozně rychle. Míjíme kvetoucí červený zázvor, ježatý ratan a občas nějakou malou orchidej, ale většinou je krajina monotónně zelená, velmi temná a dusná.

Dennis mi slíbil, že uvidíme gibbony, a také je slyšíme hýkat všude v klenbě stromů nad námi, jejich výrazné „kau-au“. Slyším je také šustit mezi větvemi, ale nevidím je. Nakonec za pomoci dalekohledu zahlédnu v dálce proti nebi čtyři černé siluety. Otřesou větvemi a jsou pryč. Viděl jsem gibbony; lepší pohled se mi už nenaskytne.

Jak jsme se snažili na ně co nejlépe podívat, sešli jsme pár metrů z cesty. Ohlédnu se a vidím, že mě obklopují kapradiny a rostliny stejně vysoké jako já. Vidím všemi směry jen metr dva. Jsem naprosto ztracený.

Dennis se zasměje a vyvede mě zpátky na cestu. Jdeme dál a on mi vypráví, že orang asli, lidé z domorodých kmenů malajského pralesa, dokážou jít džunglí dlouhé hodiny a neztratit se. Dennis chodil s domorodci na dlouhé výpravy, ušli několik stovek kilometrů, a když šli o mnoho týdnů později zpět, domorodci se neomylně každý večer vraceli na stejná tábořiště.

Ptám se, jak to dokážou. Dennis zavrtí hlavou. Neví to. Řekne, že strávil v džungli hodně času, ale nedokáže to pochopit. Podle něj tady člověk musí vyrůst. Musí to pro něj být jako jeho město, podobně jako ve městě vyrůstáme my. Člověk se prostě musí vyznat v okolí.

Upozorňuje mě na různá drobná nebezpečí - malé škorpiony na práchnivějícím stromě a pijavice, které se kroutí přes cestu jako tencí červi. Dennis sám jde bos. Prvnímu člověku ve skupině dají pijavice pokoj, vysvětluje. Reagují na vibrace; první člověk projde, druhý a třetí se stanou kořistí pijavic. Podívám se dolů a vidím, jak se mi jedna proplétá tkaničkami bot. Dennis mi řekne, že si nemám dělat starosti; jestli tam pak ještě bude, řekne mi, co mám dělat. Pomyslím si: Jestli tam pak ještě bude?

Vzduch pod stromy je horký a vlhký. Jsem promáčený potem. Občas je z cesty vidět dál do džungle. Stromy jsou všechny jakoby lehce poprášené barvou - červenou, žlutou, bílou, růžovou; svah tady vypadá jako podzimní stráň někde ve Vermontu, ale světlejší, vybledlá. Dennis mi vysvětlí, že je právě období sucha a stromy kvetou. Proto mají všechny ty pudrové barvy. Vidím tisíce drobných kvítků.

Jdeme hodinu a nakonec se dostaneme k výhledu, o který nám šlo. Sotva popadám dech, jsem strašně unavený a vděčný za odpočinek. Zastavíme se a já okamžitě zjistím, jaké důsledky má ta spousta květů. Včely.

Celá obrovská džungle kvete a jsou tu tisíce a tisíce včel. Všiml jsem si jich, už když jsme šli, ale teď, když jsem se zastavil, snesou se na mě. Lezou mi po fotoaparátu a po rukou, když se snažím udělat pár obrázků. Podívám se dolů a vidím, jak se mi hemží po pažích, po tričku.

Dennis radí, abych zůstal klidný, že je zajímá jen můj slaný pot a že mě nebodnou, když nebudu panikařit a budu se pohybovat pomalu. To mi stačí, abych se uklidnil. Včely mi nijak zvlášť nevadí, ani na ně nejsem alergický. Pár včel mě z míry nevyvede. Vlastně je to docela zajímavý zážitek. Včel přistává stále víc.

Cítím, jak mi lezou po tvářích a po čele. Cítím je v uších, slyším bzučení jejich mnoha křídel. Vidím, jak mi lezou po obroučkách brýlí. Cítím, jak mě šimrají jejich nožky na víčkách, cítím jejich hrozen na rtech. Už nejsem klidný. Chce se mi ječet.

Musím sebrat všechny síly, abych se nerozeřval. Mám už tolik včel na sklech brýlí, že skoro nevidím Dennise. Má také na sobě pěkných pár včel a usmívá se na mě. „Tobě dávají přednost,“ řekne. „Dobrý a slaný.“Snažím se vědomě dýchat, abych se vyhnul přerývanému, zkrácenému, panickému lapání po vzduchu. Daří se mi to, držím se, ale i tak si nejsem jistý, jestli se v příštím okamžiku nerozeřvu.

„Vadí ti ty včely?“ zeptá se Dennis. Trochu, odpovím.

„Jestli ti vadí,“ navrhuje Dennis, „můžeme zase jít a včely odletí.“ Ale ještě jsem příliš unavený na to, abych mohl zase vykročit. Musím to se včelami ještě chvilku vydržet. A jak po mně lezou, po košili a nahoru do podpaží a vzadu na krku a mezi prsty, jak je cítím úplně všude, uvědomím si, že jen čekám, kdy mě bodnou. Kdybych skutečně dokázal věřit, že mi nedají žihadlo, dokázal bych se uklidnit.

„Nebodnou tě,“ ujišťuje mě znovu Dennis. „Chtějí tě jen olízat. Jsou hrozně hodné.“

Připadá mi nepředstavitelné, že by mě nebodly. To už jsem včelami úplně obalený. Mám jich na sobě tolik, že úplně cítím, jak mě jejich váha tíží.

A ještě mě žádná nebodla. Podívám se dolů a vidím, jak se moje hruď se včelím kobercem zvedá a klesá. Nechci už fotografovat - stejně na to přes včely pořádně nevidím. Konečně se Dennis zeptá: „Tak už se můžeme vrátit?“

„Ano,“ odpovím.

Pomalu vykročíme. Včely jedna po druhé odlétají. Za pár chvil už nemám na sobě žádnou a jsem zpátky na stezce. Nedostal jsem ani jediné žihadlo.

To odpoledne se setkám s několika orang asli z kmene Semai. Jsou to nevysocí, podsadití negroidní lidé, kteří se vzhledem hodně liší od Malajců a Číňanů, tvořících většinu populace. Připadám jim legrační, protože jsem tak vysoký.

Zdá se mi, že jeden muž vaří v kotlíku drápy. Vysvětlí mi, že připravuje jed. Semai sbírají mízu ze stromu ipoh a pak ji vaří s drápy a hadími hlavami (i když Dennis tvrdí, že ty hadí hlavy nejsou nutné, že je to jen rituální přísada). Výsledný produkt na šípu z foukačky způsobuje křeče a smrt zvířeti až do velikosti opice.

Kousek od něj jiný muž opéká čínský tabák s cukrem. Semai ho tak kouří raději.

Muži vypadají nervózně. Dennis vysvětluje, že jsou vždycky trochu paranoidní, protože ještě dlouho ve dvacátém století je Malajci stříleli jako lovnou zvěř. Vypráví se historky o malajských sultánech, kteří jezdili na kapotách svých bentleyů a stříleli do džungle na malé pralesní lidi.

Dennis mě poučí, že domorodý šaman se těší velkému respektu a že se s ním často radí i významní Malajci, když onemocní. Semai svým šamanům říkají berhalak, což znamená člověka, který se dokáže dostat do transu. Semai jsou přesvědčení, že do transu se dokáže dostat v jejich kmeni každý a že tedy každý je do jisté míry šaman, ale někteří jedinci jsou v tom obzvlášť dobří a stávají se tedy úspěšnými šamany, kteří umějí zahnat zlé duchy a léčit lidi. Obvykle je k tomu, aby se stal berhalakem, člověk vybídnut snem o tygru a o těch nejmocnějších šamanech se věří, že jsou to „tygrodlaci“.

Sny jsou pro Semai důležité, a dokonce i o snu malého dítěte se dlouze diskutuje, radí se mu, jak přivolat další sny, a je k tomu povzbuzováno. Semai věří, že dokážou své sny ovládat.

Tu noc spíme v pozorovatelně necelý kilometr od Kuala Tahan. Vzdálenost i od těchto slabých stop civilizace je vzrušující. Jsem si jistý, že dnes v noci uvidíme tygra. Cítím to. Jsem vzhůru celé hodiny a pozoruji blesky z horka osvětlující krajinu. Tygra neuvidím.

Ráno se v úkrytu probudím ztuhlý a je mi zima. Dennis je pryč. Podívám se ven na slaný liz. Sklání se nad ním a zkoumá stopy kopyt v blátě.

„Stopy divokého prasete,“ hlásí. „Promeškali jsme ho.“

Divoké prase, to nijak úžasně nezní. Vlastně jsem rád, že jsem radši usnul, než abych celou noc čekal na divoké prase. „Tygři žádní?“

„Dnes v noci ne.“

Na člunu plujeme peřejemi do Kuala Trengganu, cestou uvidíme poblíž řeky hlídající ještěrku a nad námi přeletí zoborožec. Pak uvidíme na vlhkém břehu stopy tygra. Všichni jsou z toho nadšení, ale já, jestli něco, jsem jen ještě zklamanější: vidím pořád jen stopy něčeho, nikdy tu věc samou.

Z Kuala Trengganu jsme chtěli jet dál proti proudu menší říčky, ale člunaři mě varují, že už je dlouho sucho, říčky jsou vyschlé a nedostaneme se tam.

Pořád mám ještě vztek kvůli tygrovi, a tak navrhuji, abychom to stejně zkusili.Pokrčí rameny a varují mě, že se nejspíš daleko nedostaneme.

Trvám na tom, abychom to zkusili.

Pokrčí rameny, usmějí se a vyrazíme proti proudu říčky. Skoro okamžitě narazíme na vyschlou peřej. Musíme člun přenést. Vystoupíme, přetáhneme loď, znovu nastoupíme, dno lodi skřípe o kamenité dno říčky, podaří se nám postoupit o dalších sto metrů - až k dalším vyschlým peřejím. Znovu vystoupíme a přeneseme člun. To opakujeme ještě třikrát, až prohlásím, že nemá cenu pokračovat, hladina je příliš nízká.

Pokrčí rameny, usmějí se a vyrazíme zpátky. Nikdo neřekne nic.

Cestou zpátky si uvědomím, že mě teď ty tygří stopy zajímají víc, a chci zastavit a prohlédnout si je. Jenže vlna za naším člunem břeh dočista omyla. Stopy jsou pryč.

Ten večer po večeři se s Dennisem vracím ve tmě k svému bungalovu. Posvítí do lesa a řekne: „Mat je tady.“

„Mat?“ Dvě svítivé oči, těžký, temný stín na zemi. „Ano. A jedno z jejích dětí.“ Vidím druhé oči.

Dennis vykročí vpřed a já jdu za ním. Brzo poznám, že Mat je březí laň, která klidně leží na zemi. Když se přiblížíme, Mat vstane. Je zhruba metr osmdesát vysoká, krásná a neplaší se, ani když přijdeme blíž.

Dennis mi vysvětlí, že „mat“ je malajské slovo pro pátek, což je den, kdy před mnoha lety tato laň přišla z džungle do osady. Vesničané ji nakrmili a ona zůstala, a když měla potomky, nastěhovali se do osady i někteří z nich.

„Kvůli Mat tady nemají kozy,“ podotkne Dennis. „V každé vesnici Malajci s oblibou chovají kozy a jedí je, ale když sem přišla Mat, zjistilo se, že nemá kozy ráda a že je vždycky ukope.“

„Tak co tedy vesničané udělali?“

„Už kozy nechovají.“

„Ale když je tak rádi…“

„Já vím. Ale přišla Mat, a proto už kozy nemají.“

Nakonec se příběh Mat a vesničanů stal pro mě symbolem celé té cesty. Lidé z vesnice se setkali s jelenem, jelen u nich zůstal, a oni proto už nejedí své oblíbené jídlo. To je všechno.

Napadl mě asi tucet jiných možností. Já bych postavil ohradu pro kozy. Pokusil bych se Mat vycvičit, aby dala kozám pokoj. Choval bych kozy ve vedlejší vesnici a sem je vozil až na poslední chvíli. Koupil bych si mrazák a kozí maso v něm uchovával mražené. Možná bych Mat zahnal, aby sem přestala chodit.

Stručně řečeno, já bych bojoval, kdežto vesničané prostě akceptovali situaci a život šel dál.

Začal jsem si uvědomovat, kolikrát se stejná poučka během této cesty opakovala.

Včely - nelíbily se mi, ale musel jsem je snést, nemohl jsem nic dělat.

Málo vody v řece - chtěl jsem jet proti proudu, ale nemohl jsem nic dělat.

Zvířata, která nepřišla - nelíbilo se mi, že je nevidím, ale nemohl jsem nic dělat.

Nemohl jsem způsobit, aby pršelo; nemohl jsem naplnit řeky nebo zabránit džungli kvést nebo přimět divoká zvířata, aby se objevila. To všechno byly věci, na které jsem neměl vliv, a byl jsem nucen se s tím smířit. Stejně jako jsem byl nucen smířit se s tou dvojící, která nedokázala přestat mluvit.

Vlastně jsem si začal uvědomovat, že ačkoli oni nedokázali přestat mluvit, mnohem větší problém jsem měl já. Nedokázal jsem přestat snažit se ovládat všechno kolem sebe - včetně těch dvou. Nedokázal jsem nechat věci běžet po svém. Byl jsem městský, technologiemi odchovaný člověk, zvyklý na to, že může věcmi pohnout. Nesčetněkrát mě učili, že člověk se má snažit uvést věci do pohybu, že nedělat to je ostudná pasivita. Celý svůj život jsem prožil ve městech a snažil jsem se bok po boku vedle ostatních snažících se lidí. Všichni jsme se snažili něčeho docílit: manželství, zaměstnání, zvýšení platu, uznání, dítěte, nového auta, nového života, nového postavení, čehokoli.

Žil jsem tím horečně aktivním způsobem víc než třicet let, a když jsem se konečně začal hroutit, když jsem se pokoušel ovládat celý svůj život a práci a lidi kolem sebe, ocitl jsem se nakonec v malajské džungli a zažil jsem tam týden plný věcí, nad nimiž jsem vůbec žádnou kontrolu neměl. A nikdy mít nebudu. Událostí, které mi připomněly, že mám svoje hranice - a v širší perspektivě dost tvrdé hranice - a že mi nepřísluší, abych se všechno snažil ovládat tolik, nakolik jsem to dělal, i kdybych nakrásně mohl.

Když jsem se vrátil domů, uvědomil jsem si, že se cítím mnohem lépe. Ne odpočinutě, jak člověk po některých dovolených bývá, ale vysloveně lépe. Dlouho jsem nemohl přijít na to proč.

V Los Angeles nikdo ani nevěděl, kde Malajsie leží, a lidé se mě ptali, proč jsem tam jezdil. Pořád jsem jim vykládal o lani jménem Mat a o tom, jak vesničané přestali jíst kozí maso. Nijak dramatický příběh to nebyl a nikdo na něj také nereagoval a já jsem nakonec přemýšlel, proč to vlastně pořád opakuji. „Co mám na tom jelenovi a vesničanech?“ divil jsem se. A jednoho dne mi to došlo.

Deset let po cestě do Pahangu jsem v Los Angeles sepisoval tyhle poznámky. Pak jsem se převlékl a vyrazil do posilovny. Tam jsem si všiml, že jsem na sebe navlékl stejné modré tričko, které jsem před těmi deseti lety měl v džungli, když mě obalily včely. Vždycky jsem měl to tričko rád, i když teď už bylo hodně oprané. Byl to jeden z nejstarších kusů oblečení, které jsem měl.

Když jsem přišel domů, vyhodil jsem ho.

Co je moc, je moc. Jeden způsob, jak ovládám sám sebe, je ten, že si nechávám věci příliš dlouho. Moje minulost je v mém životě až příliš přítomná. Proto jsem to tričko vyhodil. Připadalo mi to jako krok správným směrem.

Útok slona

V roce 1975 jsme s Loren bydleli na Craigově farmě, což byla sto padesát čtverečních kilometrů velká rezervace v severní Keni. Ona a já jsem se seznámili před rokem a prožívali jsme právě vášnivý milostný vztah. Výlet do Afriky nám připadal jako dobrý nápad. Na Craigovu farmu jsme jeli proto, že jsem chtěl chodit mezi zvířaty pěšky a to se ve vládních rezervacích nesmí.

Studoval jsem na vysoké škole antropologii a po tolika letech akademické práce jsem doufal v nějaké bezprostřední zážitky; chtěl jsem si vyzkoušet, byť krátce, jaké to asi bylo být primitivním lovcem v africké savaně. Představoval jsem si, jak stopuji divoká zvířata, jak se k nim nebezpečně přiblížím, až uvidím, jak jim pod kůží hrají svaly a budu moci zblízka pozorovat jejich chování. Pak na nějaký neznámý popud -možná zaviněný mou vlastní chybou, prasknutím větvičky -se plaché hlavy poplašeně zvednou, vylekaně se rozhlédnou a pak oddusají pryč. Jenže tak to vůbec nebylo.

Zvířata mě viděla na půl kilometru daleko a klidně poodešla. Když jsem je sledoval, poodešla ještě kousek. Nikdy jsem se k nim nedokázal dostat blíž než na půl kilometru. Neviděl jsem je nikdy ani znepokojená, natož polekaná. Jejich hlavy se nikdy prudce nezvedly. Místo toho po mně čas od času vrhla znuděný pohled, všimla si mých ubohých pokusů o sledování a odešla.

William Craig, který šel se mnou, mi vysvětlil, že každé zvíře si udržuje od člověka charakteristický odstup. Je to něco jako neviditelná hranice; když ji porušíte, zvířata se prostě přesunou tak daleko, aby ji obnovila. Pro většinu zvířat je to určitý zlomek kilometru.

Strávili jsme den na otevřených pláních mezi zebrami a žirafami a antilopami, v pozadí se zvedal zasněžený vrcholek Mount Kenya. Bylo to vlastně vzrušující, ale zároveň k vzteku.

Začalo mi být jasné, že přiblížit se nepozorovaně k žirafě (jak jsem to viděl ve filmech dělat Pygmeje) je mnohem obtížnější, než jsem si představoval. Žirafy nejsou tak hloupé, jak vypadají; mají vynikající zrak a obvykle se také zdržují ve společnosti zeber, což jsou zvířata s vynikajícím čichem.

Došlo mi, že stopování zvířat je dovednost asi tak na úrovni skoku o tyči: vypadá to snadně, když to dělá někdo jiný, ale když se o to člověk pokusí sám, čeká ho nepříjemné překvapení.

Nic ten den nevycházelo tak, jak jsem si to představoval. Zjistil jsem, že zebry cválají jako koně, ale štěkají jako psi; to štěkání je jejich charakteristický zvuk. A také jsme neviděli zvlášť mnoho druhů zvířat. Žádné slony, žádné lvy, nic skutečně vzrušujícího.

A kromě toho všechna ta zvířata byla k mé přítomnosti tak lhostejná, že to bylo k vzteku. Neděsil jsem je; nudil jsem je. Vlastně mě to trochu uráželo. Všechno, co se ten den stalo, jsem bral osobně, a zvířata ve svém přirozeném prostředí vypadala tak neosobně - tak hluboce bez zájmu o mě.

V tomto rozpoložení jsem se večer vrátil do tábora Lamu Downs, kde jsem měl strávit svou první noc pod africkými hvězdami. Nikdy předtím jsem ve stanu nespal, když nepočítám jednu noc na skautském táboře na Long Islandu. To ovšem mělo do Afriky daleko.

Craigovi ukázali Loren a mně, jak je všechno zařízeno -lůžka, syčící plynové lampy, sprcha pod širým nebem vzadu za stanem a tak dále. Všechno to bylo přepychové. Připadal jsem si velice pohodlně.

Pak jsme večeřeli v jídelním stanu a Craigovi mluvili o své farmě a o zvířatech, která tam žijí. Měli obavy, protože ačkoli tohle i normálně bylo suché období, teď už trvalo sucho hodně dlouho a sloni zmizeli. Říkali, že na farmě obvykle mívají pěkných pár slonů, ale teď už je několik týdnů neviděli. Povídali jsme a jedli a venku se stmívalo.

Po večeři jsme s Loren zamířili Zpátky do našeho stanu. Už bylo hodně tma. Uvědomil jsem si, že mě napadá ještě pár dalších otázek. Například divoká zvířata. Tušil jsem, že divoká zvířata, kterým jsem se ve dne nebyl schopen přiblížit, by se v noci mohla rozhodnout mě navštívit.

Craigovi se zasmáli. Ne, zvířata nikdy v noci do tábořiště nechodí. Samozřejmě, stal se už případ, že se ráno vzbudili a zjistili, že v teplém popelu včerejšího ohně spí veliký nosorožec, ale to je výjimka.

Chtěl jsem vědět, jak moc velká výjimka?

Ještě jsem si nevšiml, že tito lidé právě tak snadno uklidňují jako znejišťují.

Hodně velká, prohlásili. Zvířata vás neobtěžují skoro nikdy. Jistě, občas v korunách stromů vřeští opice, takže nemůžete spát, a tak podobně. Ale zvířata dole na zemi ne.

To už mi začalo dělat starosti něco jiného. Látka stanu vypadala hodně slabounce, když jsem si představil, že venku spí nosorožec. Může zvíře vlézt do stanu?

Kdepak, ujišťovali mě. Samozřejmě stalo se už, že leopard protrhl drápy látku stanu a k smrti vyděsil dámu uvnitř. Vzbudila se, zaječela, a tím leoparda zaplašila. Ale tenkrát na tom bylo něco neobvyklého. Nepamatují si už přesně co. Buď v tom stanu měli jídlo, nebo ta dáma zrovna měla menstruaci, něco takového. Ne že by leopard přišel a jen tak vám roztrhl stan.

„Vážně?“ ujišťoval jsem se.

Vážně, kývli Craigovi, které už ta hra přestala bavit. Vážně, zvířata v noci do tábora nechodí. Zvířata nemají ráda společnost lidí a nepřibližují se k nim. Ostatně vidíte ty lucerny?

Ukázali na tři plynové lucerny rozmístěné mezi stany. Vysvětlili mi, že jsou rozsvícené celou noc a to světlo zvířata zaplaší. Můžete se na to spolehnout. Kolem stanů se nikdy žádná zvířata nevyskytují. Vidíte támhle tu říčku? Na druhém břehu se tu a tam nějaké zvíře vyskytne. Ale nikdy na tomhle, kde jsou stany, lucerny a lidé.

Dobře se vyspěte, popřáli nám vesele, a řekli dobrou noc.

Loren a já jsme zapnuli zip a šli si lehnout.

Loren v dětství hodně tábořila a nevadilo jí spát v noci v lese. Já jsem naopak byl tak nervózní, že jsem spát nemohl. Chvíli jsem si četl a doufal, že začnu být ospalý.

Byl jsem ale úplně vzhůru a poslouchal zvuky zvenčí.

Jenže venku žádné zvuky nebyly. Byl úplný klid. Cikáda, závan větru v korunách akácií. Jinak ticho.

Na lůžku na druhé straně stanu se Loren obrátila zády ke světlu. Díval jsem se, jak se její rameno rytmicky zvedá a klesá. Pomyslel jsem si: Přece nemůže prostě jen tak usnout.“Hej!“ zašeptal jsem. „Ty jdeš spát?“

„Je noc, ne?“

„Jsi unavená?“

„Prosím tě, spi, Michaeli.“

„Já nejsem unavený!“ zašeptal jsem. „Tak zavři oči a předstírej, že jsi.“ Něco jsem venku uslyšel, nějaký zvuk. „Hele, slyšela jsi to?“

„To nic není. Já jdu spát, Michaeli.“

A za chvilku už Loren pochrupovala. Záviděl jsem jí, jak snadno se ponořila do nevědomí.

Já jsem se naopak potřeboval vyčurat. Ignoroval jsem to nutkání. Rozhodně nepůjdu v noci ze stanu ven. Ostatně stan s latrínou byl až na druhém konci tábora. Jak čas běžel, zjistil jsem, že to prostě ignorovat nemůžu. Budu muset něco udělat. Podíval jsem se pod lehátko, jestli tam není nočník. Byli to přece Britové, člověk nikdy neví. Nočník nikde. Prohlédl jsem si vchod zapnutý na zip, abych zjistil, jestli by to náhodou nešlo nějak provést, aniž bych vyšel ven. Nešlo.

Tou dobou mi hlásek v hlavě spílal: Proboha, Michaeli, seber se. Čeho se bojíš? Tmy? Co myslíš, že tam je? Jsi směšný. Ještěže Loren spí, jinak by si tě opravdu přestala vážit, dospělý chlap a bojí se vylézt ze stanu vyčurat!

A druhý hlásek říkal: Koukej, vždyť nemusíš daleko. Stačí vylézt metr před stan a můžeš to provést rovnou tam. A představ si, oč ti pak bude líp!

To už bylo nutkání hodně silné. Nazul jsem tedy boty, rozepnul stan, zatajil dech a vystrčil hlavu.

Byla úplná tma. Lampy, které měly svítit celou noc, byly zhasnuté. A to ještě nebyla půlnoc!

Připadal jsem si jako postavička z kresleného filmu, když jsem tak vystrkoval hlavu ze stanu, svaly na krku strnulé napětím, jak jsem čekal, poslouchal, rozhlížel se…

A nic. Venku nic nebylo. Žádné zvuky, žádná zvířata, prostě nic. Oči si časem zvykly na tmu, ale stejně jsem nic neviděl. Uvědomil jsem si, že celou dobu tajím dech. Vyskočil jsem ven, vyběhl těsně za provazy stanu, ulevil jsem si, vletěl jsem zpátky a zatáhl za sebou zip. V bezpečí! Rozhlédl jsem se po stanu, Loren spala a poklidně oddechovala. Ohromovalo mě, že to dokáže. Spala tak klidně, jako by byla někde v bezpečném hotelovém pokoji.

Záviděl jsem jí, ovšem na druhou stranu bylo důležité, aby aspoň někdo tady v buši zůstal bdělý. Zhasl jsem, lehl si na záda, naprosto vzhůru, a poslouchal, jestli něco neuslyším. Pořád nic.

Bylo úplné ticho. A už byla skoro půlnoc.

Proti své vůli jsem začínal být ospalý, když jsem najednou uslyšel jasné suché lupnutí. Bylo to, jako by se pod nějakou nohou zlomila větvička. Pak jsem slyšel nějaký praskot. Něco velkého se prodíralo suchým křovím.

Připadalo mi to jako slon.

Hodně blízko.

Loren pořád ještě klidně spala.

Poslouchal jsem dál. Chvilku bylo ticho, pak jsem zase uslyšel praskot. Měl pomalý rytmus, přesně jako by šel slon. No ale ať to bylo cokoli, bylo to pořádně velké a pořádně blízko.

Ještě chvíli jsem poslouchal, a když jsem to už nemohl vydržet, zašeptal jsem: „Hej! Spíš?“

„Hmmm,“ řekla ospale a převalila se na záda.

„Hej,“ nenechal jsem se odbýt. „Poslouchej! Venku něco je!“

Okamžitě byla vzhůru a polekaně se vztyčila na loket. „Kde?“

„Venku! Hned tady! Něco velikého! Zní to jako slon.“

Padla zpátky na postel. „Prosím tě, Michaeli. Slyšel jsi, co říkali. Už týdny tu žádného slona neviděli.“

„Tak poslouchej!“

Dlouho jsme poslouchali spolu.

„Nic neslyším.“ Řekla to podrážděně. „Proč šeptáme?“ řekla pak normálním hlasem.

„Přísahám ti,“ odpověděl jsem také normálním hlasem, „že jsem něco slyšel.“

Právě v té chvíli se praskot ozval znovu. Hodně zřetelně a hlasitě.

Loren se prudce vzpřímila a zašeptala: „Co myslíš, že to je?“

Zašeptal jsem také: „No, slon.“

„Viděl jsi ho?“

„Ne.“ Popravdě řečeno, pokusit se prohlédnout si zdroj těch zvuků mě dosud nenapadlo. „Nejspíš to nepůjde. Ty lampy venku jsou zhasnuté. Venku je tma jako v pytli.“

„Vem si baterku.“ Ve stanu jsme měli silnou baterku. „Dobře. Kde je?“

„Hned u postele.“

„Tak jo.“

Další praskot. Pokud mě neklamou uši, byl zdroj těch zvuků už hodně blízko, tak dva tři metry.

Doplížil jsem se s baterkou k zipu. Otevřel jsem malou ventilaci se sítí proti komárům a posvítil ven. Ale světlo se odráželo od sítě. Neviděl jsem nic. „Co vidíš?“

„Nic.“

„Budeš muset otevřít zip!“

„Ani náhodou.“

„Ty se bojíš?“

„Jo!“

„No dobře,“ povzdechla, „tak já.“

Vylezla z postele, vzala ode mě baterku a dolezla ke vchodu do stanu. Rozepnula zip asi patnáct centimetrů odspoda. Další praskot zvenčí. „Zní to blízko,“ zašeptala a zaváhala.

Čekal jsem.

Rozepnula dalších patnáct centimetrů, na pár vteřin posvítila ven, pak zapnula zip a zhasla.

„Tak co?“ zeptal jsem se.

„Nic jsem neviděla. Myslím, že tam nic není.“

„Tak co dělá ten rámus?“

Praskot, lámání větviček pokračoval. Pořád byl blízko.

„Já myslím, že nic,“ prohlásila Loren, „jenom vítr.“

„To není vítr,“ řekl jsem.

„Tak se podívej sám.“

Vzal jsem si baterku. Přiblížil jsem se k zipu. Znovu jsem poslouchal přerušované praskání.

„Co myslíš, že to je?“ zeptala se a natahovala uši.

„Já myslím, že slon,“ opakoval jsem.

„Ale slyšel jsi je přece, to nemůže být slon. Musí to být něco jiného, třeba velký pták na stromě nebo tak něco.“

Rozepnul jsem zip skoro metr a posvítil ven. Kužel světla vylétl do tmy. Otáčel jsem jím kolem. Viděl jsem větve stromů. Pak jsem v kuželu světla uviděl něco kulatého, přes co visely nějaké chlupy nebo třásně. Nejdřív jsem nedokázal rozeznat, co je to.

Pak jsem si uvědomil: Dívám se na obrovské oko. To chlupaté byly řasy. Slon byl tak blízko, že jeho oko vyplňovalo celý kruh světla z baterky. Byl necelé dva metry ode mě. Byl obrovský. Spásal keře a trávu.

„Je to vážně slon,“ zašeptal jsem a zhasl baterku. Byl jsem podivně klidný.

„Děláš si legraci!“ zašeptala. „Slon? Tys ho viděl?“

„Ano.“

„Proč jsi zhasnul?“

„Nechtěl jsem ho naštvat.“

Říkal jsem si, že slonovi by se nemuselo líbit, aby mu někdo svítil baterkou do oka. Nechtěl jsem, aby ze vzteku nebo zmatku rozdupal stan. Nevěděl jsem nic o citech slonů, ale tenhle mi zrovna teď připadal klidný a nemělo cenu to měnit.

Loren vyskočila z postele a vzala si baterku. „Ukaž. Kde je?“

„Neboj, toho nemůžeš přehlédnout.“

Posvítila si ven ze stanu. Ztuhla. „On je přímo tady.“

„Já jsem ti to říkal.“ Nemohl jsem si to odpustit; celou dobu jsem měl pravdu; byl tady slon.

„Ale vždyť říkali, že nikdy nechodí přes řeku?“

„Já nevím, ale vím, že hned před naším stanem je veliký slon.“

„Co budeme dělat?“

„Nevím.“

„Myslíš, že nám něco udělá? Já myslím, že nám neudělá nic.“ Loren měla ve zvyku položit otázku a sama si na ni odpovědět, aniž by čekala na radu nebo nesouhlas.“

„Nemám ponětí, co udělá.“

„Máme zkoušet utéct?“

„Neřekl bych,“ zavrtěl jsem hlavou. „Myslím, že bychom neměli vylézat ze stanu ven.“

„Možná zadem, jak je sprcha?“

„Radši ne.“

„Mohli bychom volat o pomoc - ostatní stany jsou hned přes cestu.“

„Křik by ho mohl rozzuřit,“ namítl jsem. „Ostatně co bychom tak volali?“

„No co: Máme před stanem slona!“

„A co by oni mohli dělat?“

„To já nevím, ale musejí přece vědět co s tím, když se u stanu turistů objeví slon.“

„Já myslím, že křik by ho znervózněl.“

„Třeba bychom ho dokázali zaplašit.“

„Je mnohem větší než my.“

„Tak co můžeme dělat?“ zeptala se.

Celou tu dobu, co jsme se dohadovali, se slon mírumilovně procházel podrostem před stanem, pásl se a pohyboval se svým pomalým, těžkopádným způsobem. Slon nevypadal neklidně. A všechny možnosti akce, které se nám nabízely, vypadaly neproveditelně.

Vlezl jsem do postele.

„Co děláš?“ divila se.

„Jdu do postele.“ Byl jsem klidný.

„Jako nic? Když máme hned před stanem nebezpečného slona?“

„Stejně s ním nemůžeme nic dělat,“ řekl jsem, „takže můžeme jít klidně spát.“

A také jsem to udělal. Usnul jsem skoro okamžitě a poslouchal jsem přitom, jak se slon prodírá venku podrostem.

Druhý den ráno po snídani jsem řekl: „Mimochodem, včera v noci jsem viděl před naším stanem slona.“

Ale to určitě ne, odpověděli. To není možné. Kvůli suchu tu už slony hezky dlouho neviděli a kromě toho zvířata na tuhle stranu řeky nikdy nechodí.

„No, tenhle byl hned u stanu.“

Nastalo rozpačité ticho. Ten zhýčkaný cestovatel je sice popletený, ale platí účty, a tak je třeba zachovat zdvořilost. Někdo zakašlal a zeptal se, jestli jsem se nemohl splést.

„Ne,“ zavrtěl jsem hlavou. „Byl to určitě slon. A velký.“

„No co,“ prohlásil můj průvodce Mark Warwick, velice chytrý třiadvacetiletý ochránce přírody, „tak se podíváme, ne?“

Šli jsme tam a prohlédli půdu před naším stanem. Byla tam spousta sloního trusu, který se dost dobře nedal přehlédnout, a v měkké zemi kulaté otisky nohou. Každý byl velký jako pořádný tác.

„No to snad ne,“ divili se, „včera v noci tu byl vážně slon!“

„A pořádně velký,“ podotkl někdo jiný.

„A došel až ke stanu. Obtěžoval vás nějak?“

Kdepak, odpověděl jsem. Vůbec ne.

„Spal jste klidně a tak?“

Ale ano, spal, řekl jsem já. Vůbec mi to nevadilo.

A popravdě řečeno jsem skutečně dobře spal, když jsem si konečně přestal dělat starosti. Dost na mě zapůsobila ta náhlá změna vlastního citového stavu ze sotva ovládané hysterie v odtažitý klid, když jsem uviděl to obří oko. Jak k tomu došlo? Dlouho jsem měl pocit, že to bylo tím, že jsem praktická osoba, která, když má před stanem slona, probere všechny možnosti - utéct, volat o pomoc, zahnat slona -, a když je všechny zavrhne, rozumně se rozhodne jít spát.

Ale později jsem si uvědomil, že jsme takoví všichni. Dokážeme se vybláznit k hysterické panice nad možnostmi, na které se nechceme ani podívat. Co když mám rakovinu? Co když přijdu o práci? Co když moje děti berou drogy? Co když plešatím? Co když mám před stanem slona?

Co když stojím před něčím strašným, s čím si neumím poradit?

A ta hysterie vždycky zmizí v okamžiku, kdy jsme ochotni vyslechnout odpověď. I když ta odpověď potvrdí to, čeho jsme se celou dobu báli. Ano, máte rakovinu. Ano, vaše děti berou drogy. Ano, máte před stanem slona.

Otázka teď zní, co s tím budete dělat. Následné emoce možná nejsou příjemné, ale hysterie ustane. Hysterie doprovází neochotu podívat se zpříma na to, co se skutečně děje; jen to posiluje naši neochotu to vidět. Cítíme, že se bojíme na to pohlédnout, a přitom právě to nedívání je příčinou našeho strachu. Jen se podíváme, přestaneme se bát.

Vědět předem, co s něčím uděláte, není tak snadné. Vzpomínám si, jak jsem se v roce 1968 chystal potápět z člunu na Panenských ostrovech a nějaký člověk si tam navlékal obsáhlou potápěčskou výstroj. Zajímalo mě to, protože ten člověk byl instruktorem potápění a instruktoři si toho obvykle moc neberou. Nakonec si k holeni připnul nůž. Celý život jsem viděl potápěče, jak si připínají nože, a nikdy jsem nechápal proč.

Zeptal jsem se: „Promiňte, ale proč si berete nůž?“

„No, to víte,“ odpověděl, „pro všechny případy.“

„Pro jaké případy?“

„To víte. Kdyby se něco stalo.“

„Třeba co?“

„Třeba kdyby se vám zapletla lana a musel jste se odříznout.“

„Jak by se mohlo něco takového stát?“

„No, třeba ve vraku. Když se potápíte do vraku, tak se vám zapletou lana.“

„Ale tady žádné vraky nejsou.“

„Já vím, ale stejně je dobré mít nůž. Vidíte něco hezkého, kus korálu nebo tak, tak to uříznete a vynesete ven.“

„Tohle je chráněný podmořský park, tady nic brát nemůžete.“

„Já vím, ale ono to má i jiné důvody.“

„Jaké třeba?“

„Obranu.“

„Obranu proti čemu?“

„No, co tam dole je. Třeba žraloci.“

Byl to malý nůž s dvaceticentimetrovou čepelí. Snažil jsem se představit si tu podmořskou bitvu. „S tímhle nožem byste se ubránil žralokovi?“

„To si pište.“

„Myslíte, že by protnul kůži? Žraloci mají dost tuhou kůži.“

„Ale to víte, že ano. Protnul by kůži.“

„Takže myslíte, že byste tím nožem žraloka zabil.“

„Dá se říct.“

„No ale abyste žraloka bodnul, to byste k němu musel být hrozně blízko, ne? Ten žralok by musel být těsně u vás.“

„No, oni to tak dělají, víte.“

„Já vím. Jenže jde mi o to, že kdybyste žraloka zahlédl, tak místo abyste zmizel do bezpečí, musel byste zamířit přímo k němu, protože byste ho musel mít hodně blízko, abyste na něj mohl tím nožem zaútočit.“

„Ale to bych nedělal.“

„Ne?“

„No jistěže ne. Zmizel bych. Jasně že ano. Koukejte, ten nůž je pro všechny případy. Pro případ, že by po mně šel.“

„A kdyby po vás šel, tak byste se ho snažil bodnout?“

„No, asi ne, nejspíš bych ho praštil rukojetí po čumáku. Víte, oni žraloci mají ty čumáky hodně citlivé; když je přes ně praštíte, obvykle se obrátí a zmizí.“

„Ale proč byste ho nemohl praštil po nose kamerou?“ řekl jsem a ukázal na mohutný přístroj u jeho nohou. „Tu byste měl stejně v rukou a je mnohem snazší praštit žraloka velkou kamerou než malou rukojetí nože.“

„Jo, asi bych to tak udělal,“ souhlasil.

„Tak proč máte ten nůž?“

„Člověk nikdy neví,“ odpověděl a ponořil se.

S tím se přít nedalo.

Později, když potápění skončilo a my byli zpátky ve člunu, odepnul si nepoužitý nůž a řekl: „Víte, přemýšlel jsem o tom, na co jste se ptal, proč mám ten nůž. Víte proč?“

„Proč?“ chtěl jsem vědět.

„Protože se s ním prostě cítím bezpečnější.“

S tím se taky nedalo přít.

„Prostě mám pocit, že jsem na všechno připravený, když mám u sebe nůž.“

„No řeknu vám,“ odpověděl jsem, „každý žralok, kterého jsem kdy viděl, mi připadal tak veliký a silný a rychlý, že bych se nejspíš o moc líp necítil, i kdybych věděl, že s sebou mám malý nůž.“

Prudce vzhlédl. „Vy jste viděl žraloky?“ zeptal se.

Jednou na Bora-Bora jsem se potápěl se svým bratrem. Ve člunu byli ještě další dva potápěči, muž a jeho desetiletý syn. Protože byl chlapec tak malý, potápěli jsme se v laguně, a ne venku u útesu.

Chlapcův otec nedokázal mluvit o ničem jiném než o žralocích. Pořád se ptal: „Jsou tady nějací žraloci?“

A my jsme mu pořád odpovídali: „Nic nebezpečného, nedělejte si starosti.“ Laguna byla ve skutečnosti plná běloploutvých žraloků. Člověk je viděl pořád, dokonce i když šnorchloval deset metrů od hotelové pláže.

A ten člověk říkal: „Klid, chlapče, žraloků se bát nemusíš.“ Byl nervózní, ruce se mu třásly, mluvil rychle. Chlapec si nedělal starosti vůbec. Prostě se šel potápět.

Ponořili se první. Bratr řekl: „Doufám, že to ten chlápek zvládne.“ Bylo totiž skoro jisté, že tam dole žraloky uvidí.

Přehoupli jsme se přes bok a pustili jsme se do prozkoumávání korálů. O chvíli později jsme viděli toho člověka, jak doprovází syna nahoru. Chlapci došel vzduch. Pak se muž vrátil a vnořil se mezi korály, začal je fotografovat Nikonosem s bleskem.Za chvilku kolem proplul žralok. Zatajil jsem dech a čekal jsem, že ten chlapík se vyděsí. Jenže on ho vůbec neviděl. Byl úplně zaujatý fotografováním.

Objevili se další žraloci. Žraloci mu proplouvali po levici. Žraloci mu proplouvali po pravici. Žraloci klouzali nad ním; žraloci se prosmekli pod ním. Během deseti minut se musel setkat snad s tuctem žraloků.

Když se vrátil do člunu, prohlásil: „Moc pěkný ponor, ne?“

„Moc pěkný,“ souhlasili jsme.

„Díky bohu, že jsem nepotkal žádné žraloky,“ pokračoval. „Nevím, co bych dělal, kdyby tam nějaký byl.“

Kilimandžáro

„Kurz je sedm k jedné proti,“ prohlásil průvodce.

„Proti čemu?“ zeptal jsem se.

„Že se dostaneš až na vrchol Kilimandžára. Udělal jsem průzkum mezi našimi muži a sedm k jedné si myslí, že to nedokážeš.“

Bylo pozdě odpoledne a my jsme byli v táboře v kráteru Ngorongoro v Tanzanii; blížil se konec mého dvoutýdenního safari v Africe s průvodcem Markem Warwickem. Teď jsem měl v plánu výstup na Kilimandžáro. Nějak moc jsem si s tím hlavu nelámal - až doteď.

Zvědavě jsem se zeptal Marka: „A jak jsi hlasoval ty?“

„Že ne.“

„Takže ty si taky nemyslíš, že to dokážu?“

„Ne.“

„Ty jsi na Kilimandžáru byl?“

Zavrtěl hlavou. „Takový blázen nejsem. Slyšel jsem, co říkali lidi, kteří se odtamtud vrátili.“

„Já jsem slyšel, že to celkem nic není,“ namítl jsem. „Že je to na vrchol vlastně procházka.“

„No, tak spousta lidí tu procházku nedokončí,“ odpověděl. „Nelži sám sobě. Je to pěkná dřina, takový trekking ve výšce nad pět a půl tisíce metrů.“

Před těmi několika měsíci, kdy jsem četl průvodce po Africe a plánoval svou cestu, to vypadalo jinak. V knihách bylo napsáno jen to, že slavná hora Kilimandžáro je vyhaslá rovníková sopka se širokým svažitým kráterem, což znamenalo, že ačkoli je to nejvyšší hora v Africe, nahoru se dá prostě vyjít, nepotřebujete k tomu žádné speciální vybavení ani horolezecké schopnosti. Protože Kilimandžáro leží na rovníku, klima je tu mírnější než na jiných srovnatelně vysokých vrcholech. Výstup byla celkem rutina; provedly ho tisíce lidí ročně. Výstup trvá průměrně pět dní a dá se snadno zařídit přes každou cestovní kancelář. Znělo to zajímavě.Seděl jsem na podlaze ve svém losangeleském domě, knihy rozložené všude kolem sebe, a řekl jsem Loren: „Koukni, podle tohohle bychom mohli vystoupit na Kilimandžáro. Máš do toho chuť?“

„Jasně,“ kývla. „Proč ne?“

Zavolal jsem tedy do své cestovní kanceláře a řekl, že chci vystoupit na Kilimandžáro, a tamní pracovnice prohlásila, že to není problém; naplánuje nám to po zakončení safari, jen si nesmíme zapomenout zabalit pořádné boty a větrovku. Tím to skončilo.

Nikdy jsem žádné horské výstupy nepodnikal, ale příslušné boty jsem měl; pořídil jsem si je před několika lety při natáčení filmu. Nosil jsem je týden v poušti a vzpomínal jsem si, že sedly celkem slušně - ne skvěle, ale slušně. Starou větrovku jsem měl ještě z bostonských dob. Přibalil jsem svetr a jedny džíny navíc; v cestovce mi řekli, že všechno ostatní dostanu na místě.

Jestli šlo jen o chůzi, byl jsem přesvědčený, že to zvládnu. Hrál jsem tak jednou týdně tenis a nijak zvlášť jsem se přitom neunavil. Ale pro všechny případy jsem poslední dva dny safari omezil pivo a cigarety. Pro všechny případy.

Ale teď, v příjemném africkém soumraku, kdy slunce zapadalo, vzduch chladl a průvod divokých zvířat kráčel majestátně po dně kráteru Ngorongoro, mi můj průvodce, můj vůdce a rádce, bílý lovec, který mě a Loren dva týdny doprovázel po Africe, tvrdil že si on a muži, kteří se starají o tábor, myslí, že na vrchol Kilimandžára nedojdu.

Jen jsem se na něj užasle podíval, jako by byl špatně informovaný. „Podle mě to nebude problém,“ řekl jsem. „Už jsi někdy byl ve větší výšce?“

„Jasně,“ odpověděl jsem a zapátral v paměti. Jako dítě jsem byl na ledovci v Kanadě. Taky jsem byl na návštěvě u příbuzných v Coloradu v Boulderu. Jasně že jsem byl ve větší výšce. Skutečně jsem nechápal, proč se s tím tak nadělá. „Pět a půl tisíce metrů je dost vysoko,“ potřásl Mark hlavou. „Takováhle výška změní všechno.“

„Hmm,“ prohlásil jsem mlhavě. Pořád jsem měl dojem, že je Mark špatně informovaný, nebo přinejmenším že něčemu nerozumí. Mark si mou neurčitost vyložil jako obavu.

„Koukej, nelam si s tím hlavu,“ zasmál se a plácl mě po rameni. „To byl jenom vtip.“

„Ale nebyl.“

„Byl, vážně.“

„O co se vsadíš, že to dokážu?“ ptal jsem se.

„Koukej, Michaeli,“ chlácholil mě, „to byl fakt jenom vtip. Bereš to zbytečně vážně.“

Trval jsem na svém. „Vsadíme se o večeři, až se vrátím do Nairobi,“ prohlásil jsem a jmenoval jsem francouzskou restauraci, o níž mluvil jako o výborné a velmi drahé.

Mark se sázkou souhlasil. „Platí,“ řekl. „A teď, jak ověříme, že ses na vrchol skutečně dostal?“

„To myslíš, že bych ti lhal?“

Pozvedl ruce. „Jen se tě ptám, jak se o tom přesvědčím. Sázka je sázka. Jak to dokážeš?“

„No, třeba fotkami,“ navrhoval jsem. „Budu mít fotky.“

„Ty ještě nebudou vyvolané.“

„Nechám ti je v Nairobi vyvolat.“

Ukázalo se ale, že barevné fotky se v Nairobi vyvolávat nedají; všechny zakázky se posílají do Anglie a trvá to týdny.

„Tak si opatřím potvrzení od průvodce nebo od někoho.“

„Může být falešné.“

„No tak ti řekne Loren, jestli jsem se nahoru dostal, nebo ne.“

„To je pravda,“ kývl, „ona mi řekne, jestli jsi tam došel.“

Dohodli jsme se tedy, že až budu zpátky v Nairobi, zaplatí Mark večeři, pokud mu Loren potvrdí, že jsem na vrcholu opravdu byl.

Pak mě něco napadlo. „Počkat, co když Loren nahoru nevyjde?“

Mark zavrtěl hlavou. „Mládenci sázejí šest ku dvěma, že ona se na vrchol dostane. Starost máme o tebe.“

„No to ti pěkně děkuju,“ řekl jsem.

Hotel Marangu stál na úpatí hory. Vedla ho okouzlující starší Němka. Hotel býval dřív farmou; byl spartánský a účelný a zdálo se, že jeho jedinou funkcí je sloužit jako základní tábor pro turisty chystající se k výstupu na horu. Slyšel jsem, že v okolí je takových hotelů několik.

Loren se vykoupala a poznamenala pak, že je tu spousta horké vody.

„To víš,“ řekl jsem, „to asi musí být. Když se lidé vrátí shora, chtějí mít pořádnou spoustu horké vody a tečka.“Zatímco se koupala, já jsem si vyšel do zahrady za hotelem. Byl časný večer. I když jsme celé poslední dva dny jezdili po okolí Kilimandžára, horu jsem pro mlžný opar dosud neviděl. Teď nebyla vidět také, ale mezi růžemi v zahradě stála na podstavečku malá lakovaná fotografie hory a cesty vzhůru, usoudil jsem tedy, že originál nejspíš bude přímo přede mnou.

Vrátil jsem se do hotelového pokoje a svěřil jsem se Loren, že jsem dost zklamaný, že hora, na kterou zítra vyrážíme, není vidět. Loren to zřejmě nevadilo; nevyváděla ji z míry určitá abstraktnost celého dobrodružství.

Ten večer s námi v jídelně s tmavou leštěnou podlahou večeřela jen jedna další skupina, rodina Američanů: manžel, manželka a jejich syn - teenager. Mnoho nemluvili, v tváři měli jakoby omámený výraz, ale jejich pohyby, dokonce i ty, jimiž nabírali polévku, byly neobvykle úsporné; ti lidé měli rozhodně něco za sebou.

Byl jsem si jistý, že se vrátili z hory.

„No tak, proč se jich nezeptáš, jaké to bylo?“ pobídla mě Loren. Vzhledem k tomu, že jsme další den vyráželi, dost nás to zajímalo. Byli jsme celí rozjaření očekáváním. To bylo v příkrém kontrastu s onou plochostí a otupělostí, která vyzařovala z navrátivší se americké rodiny. Počkal jsem, až odcházeli, a když šli kolem našeho stolu, zeptal jsem se jich, jestli byli nahoře.

Ano, potvrdili. Zrovna dnes odpoledne se vrátili. „Všichni jste došli až na vrchol?“ zeptala se Loren. Ano, oni všichni došli až na vrchol. „A někdo z vaší skupiny to nezvládl?“ Nevěděli to jistě, ale slyšeli o skupině anglických studentů z jiného hotelu, kteří šli nahoru ve stejnou dobu. Několik z těch studentů to nedokázalo a vraceli se. Některým se udělalo zle z výšky.

Při řeči z jejich očí nezmizel ten otupělý výraz. Nepoznal jsem, jestli jsou unavení, zklamaní, jestli se jim stalo něco divného, o čem nechtějí mluvit.

„No a jaké to bylo?“ ptal jsem se vesele. „Ten výstup?“ Mlčeli. Zdálo se, že na tu otázku nikdo nechce odpovědět. Dívali se po sobě. Nakonec promluvila manželka. Bylo to dobré. Byl to pěkný výstup. „Těžký?“ Místy. Čtvrtý den nebyl jednoduchý. Ten zbytek ušel.

Znepokojovala mě ta bezvýrazná intonace, to uzavřené chování. My jsme na ně byli zvědaví, ale oni naprosto nejevili žádnou zvědavost na nás. Nezeptali se, odkud jsme; nezeptali se, jestli jdeme taky nahoru; nenabídli nám žádné rady, tipy nebo povzbuzení. Jen odpovídali na naše otázky, ale sami nedodali nic; pak nechali rozhovor odumřít, řekli dobrou noc a odešli.

„Hm,“ podotkla Loren, když se za nimi dívala.

„Do čeho to lezeme?“ zeptal jsem se.

„Já myslím, že byli prostě jenom unavení,“ řekla.

Spal jsem špatně a probudil jsem se krátce po svítání. Vyšel jsem do chladné zahrady. Mlžný opar zřídl a já jsem poprvé viděl vznášet se nad růžemi široký bílý kužel Kilimandžára. Hora byla tak široká, že mě to zklamalo; představoval jsem si spíš něco jako dramatický kužel Fudži než neškodný oblouk sněhu, který teď ležel přede mnou. Skoro jsem si ho nevyfotografoval, tak málo pozoruhodně vypadal.

Na druhou stranu vypadalo Kilimandžáro bezpečně a mateřsky. Spíš jako prs než jako hora. A to mě uklidnilo.

Jak těžké může být něco takového?

Němka nám udělala úvodní přednášku. S překvapením jsme zjistili, že nebudeme vystupovat sami; půjde s námi ještě šest dalších lidí. Dostali jsme instrukce, že se máme rozdělit do skupin po čtyřech, protože chatky k přenocování jsou vždy pro čtyři lidi. Loren a já jsme se přidali ke kalifornskému právníkovi jménem Paul Myers a švýcarskému chirurgovi Janu Newmeyerovi. Oba byli zkušení horolezci, ale oba byli o deset let starší než já. Měl jsem pocit, že jim budu v pohodě stačit. Loren si starosti nedělala; bylo jí teprve dvaadvacet a byla ve formě.

Němka měla plánky, fotky a mapy; tuhle přednášku už vedla mockrát a šlo jí to hladce a dobře. Dnes, první den, projdeme deštným pralesem do výšky dva tisíce sedm set metrů. Druhý den nás čeká výstup po loukách do tří a půl tisíc metrů. Třetí den přejdeme vysoké, chladné a větrné sedlo mezi dvěma vrcholy Kilimandžára a strávíme noc v plechovém přístřešku ve výšce čtyř a půl tisíc metrů, na úpatí kužele. Další den ve dvě ráno nás naši průvodci vzbudí a začneme potmě výstup k vrcholu, abychom se tam dostali brzo ráno, kdy je nejlepší počasí i výhled. Na vrchol se dostaneme všichni, když nebudeme spěchat; není to tak dávno, říkala, co nahoru došel šedesátiletý muž; přišel sice o něco později než ostatní, ale dokázal to bez potíží. Nezapomínejte, že na vrcholku je ve vzduchu jen poloviční množství kyslíku než na úrovni moře. V takové výšce je klíčové nespěchat, radila nám. A dodala, což mi přišlo divné, že se nemáme nechat od průvodců strkat - prý se občas nabízejí, že vás budou strkat, ale nijak to nepomáhá. Varovala nás také před nebezpečím výškové nemoci a řekla, že se máme okamžitě vrátit, když dostaneme suchý kašel.

Z vrcholu sestoupíme do tří a půl tisíc metrů a tam přespíme v přístřešcích. Následující den se vrátíme do hotelu. Celkem budeme pryč pět nocí. Dohromady ujdeme sto patnáct kilometrů. Průvodci a nosiči jsou schopní; pokud potřebujeme nějaké oblečení navíc, přinesou nám je do našich pokojů, zatímco budeme balit; nakonec řekla, že se nám výstup určitě bude líbit, a popřála nám štěstí.

Skupiny vyráží z hotelu svižným tempem. Malé děti z okolních vesnic jdou s námi, klábosí lámanou angličtinou, žebrají. Slunce svítí, ranní vzduch voní očekáváním, dobrodružstvím. Jsem strašně rozčilený. Nikdy v životě jsem nic takového nepodnikal a jsem přesvědčený, že to bude úžasné.

Ani ne za hodinu je moje nadšení pryč. Žebrající děti nám připomněly, že nejsme průkopníci, spíš turisté na cestě do známého letoviska. Jejich roztomilost mě dráždí, protože si ji nacvičily na mých předchůdcích a připomínají mi tím, že přede mnou tudy šly tisíce jiných.

Nad horou se zase usadil opar; horu, která je naším cílem, už nevidíme. Kráčíme prašnou cestou skrz chudé zemědělské vesničky, pohled kolem není nijak atraktivní a teplo se změnilo ve vedro. Hrozně se potím. Oblečení mě dře v pase, v rozkroku a v podpaží. A co hůř, cítím, že mám na nohou puchýře, a to nejdeme ještě ani hodinu.

Zastavím se u kraje cesty, zuju boty a prohlédnu si svoje nohy. Loren prohlásí, že jsem si měl vzít dvoje ponožky, tenčí dovnitř a tlustší přes ně. Tyhle dvoupoložkové tábornické moudrosti odbudu mávnutím ruky. To nic není; večer si to zalepím. Paul projde kolem a podotkne, že má u sebe kus mechu, kdybych potřeboval; odpovím - ne, díky, a v duchu přemýšlím, co to ten mech může být. Nějaká léčivá rostlina?

Jdu dál.

Vstoupíme do deštného pralesa na spodních svazích Kilimandžára. Je krásný a šťavnatý, bublají tu potůčky a mech visí z obrovských stromů, které se v obloucích spojují nad našimi hlavami a zastiňují slunce. Je tu chladněji a cesta vede podél čistého potoka. V korunách štěbetají opice. Nadšení se mi vrací. Netrvá ale dlouho a vlhkost vzduchu, voda lapená pod příkrovem stromů, kapky stékající z listí jako neustálý déšť, to všechno mi začíná jít na nervy. Šaty už mám úplně promočené. Neobdivuji už okolní krásu, netěší mě čistá voda zurčící po hladkých kamenech. A nohy mě bolí čím dál víc.

Vstoupit do pralesa byla úleva, ale úleva je také, když z něj v časném odpoledni vyjdeme na otevřenou louku se skoro dva metry vysokou trávou. Tou dobou už jsem ale hodně unavený - šokuje mě, jak moc unavený - a stezka, která tou loukou vede, je příkrá. Uvažuji o tom, jak daleko ještě asi musím jít. Není tu žádný ukazatel, aby mi napověděl, jak jsem na tom, jak daleko je to ještě k přístřeškům. Nemůžu plánovat, nemůžu měřit svůj postup a připadám si už strašlivě vyčerpaný. Čeká mě ještě hodina chůze? Dvě hodiny? Pak uvidím na hřbetu mezi trávou hnědé trojúhelníky přístřešků Mandara. Leží hodně blízko. Jsou čtyři odpoledne. Vlastně nejsem zase tak unavený.

Jediný problém jsou moje nohy. Hrozně bolí, a když si zuji boty, zjistím, že mám velké puchýře na patách a na malíčcích obou nohou. Zalepím je, dám si časnou večeři - chleba a hovězí z konzervy - a jdu spát. Paul říká, že ve větších výškách nikdy dobře nespí. Já rozhodně spím špatně.

Ze zítřka jsem dost nervózní.

Druhý den je až neuvěřitelně jiný. První den se krajina měnila - vyschlá savana, pak deštný prales a pak horská louka -, ale nikdy nebylo vidět nikam dál, nebylo podle čeho se orientovat, člověk neměl ponětí, kde na hoře právě je. Prostě se jen šlo.

Druhý den je kolem stále stejná horská louka. Hodinu cesty od přístřešků vidíme náhle dokonale jasně vrchol Kilimandžára, svahy sopky pokryté sněhem. Jsem uchvácený. Zastavíme se a fotografujeme. Tady, na pláni nízké trávy, kde mi nic nebrání ve výhledu, už vidím, kde jsem - postupuji po úbočí obrovitého širokého kužele. Ale ta sopka je tak široká a její svahy tak mírné, že brzo se vrchol zase ztratí; je někde před námi, schovaný za klamně mírnými hřebeny. Znovu tak přijdu o pohled na svůj cíl a to mě zase odradí; ptám se průvodců, kdy Kilimandžáro zase uvidíme.

Na každou takovou otázku odpovídají stejně: Ukážou na zem pod mýma nohama a řeknou: „Tohle je Kilimandžáro.“ Když se vyjádřím jasněji, pokrčí rameny. Zřejmě nechápou, proč pořád chci tu horu vidět, když po ní přece jdu. Nakonec náš průvodce Julius odpoví: „Vrcholek se sněhem uvidíte zítra, celý den. Dnes ne, ale od zítřka.“

Jdu dál. Dnes není vlastně nikdy vyslovené vedro a chůze je příjemná, půda pod nohama je tmavá a houbovitá. Občas je ze stezky skoro ke kolenům hluboký příkop, vyšlapaný všemi, kteří tudy už prošli. A také potkáváme na cestách víc lidí; nepochybně turisté z jiných hotelů. Nejrůznější lidi nejrůznějšího věku. Ta rozmanitost je povzbudivá.

Celkem vzato je to příjemný den. Jedinou starost mi dělají nohy, které mě bolí. Dnes mám na sobě sportovní a ne turistické boty, ale škoda už se stala. A každou chvíli mi dojde dech; zastavuji se každých patnáct dvacet minut a odpočívám. Loren není zřejmě unavená vůbec, jenže mně je třiatřicet a jí dvaadvacet. Ale i tak, jak běží den, vidím, že i ona oceňuje mé časté zastávky.

Když nevidíme vrchol, rozhlížím se po lobelkových stromech, které, jak mi řekli, se objevují kolem hranice tří tisíc tří set metrů. Nemám tušení, jak lobelkové stromy vypadají, a protože jsme stejně už za hranicí, kde rostou stromy, podrobuji zkoumání každou zvláštní rostlinku. Ptám se průvodců: „Lobelka? Lobelka?“ a oni jen vrtí hlavami.

Nakonec, když si děláme přestávku na pozdní oběd, usedneme vedle světle zelené rostliny, něco přes metr vysoké, s tlustými, jakoby nafouknutými listy. Julius na ni ukáže a řekne, že tohle je lobelka.

Při každé zastávce průvodci a nosiči sedí a kouří. Nechápu, jak můžou. Já sípu a lapám po dechu a každou čtvrthodinu se zastavuji. A lobelky v třech tisících metrech - třech a něco -znamenají, že jsme sotva v polovině.

Přestávám si být tak jistý, jestli se dostanu nahoru. Po zbytek dne už nemám co hledat, jen chatky Horomba, kde budeme dnes spát. Když se k nim dostaneme, jsem strašně unavený a nohy mě příšerně bolí.

Přístřešky stojí na pozoruhodném místě - „áčka“ postavená na černé lávě ve výšce tři tisíce sedm set padesát metrů, shlížející dolů na vrstvu mraků. Když zapadá slunce, vzduch je růžový a nachový. Pocit, že kráčím ve výšce, které obvykle dosahují jen letadla, je úžasný. Také se mi z toho trochu točí hlava. Když se teď jen loudám po táboře a nepochoduji po stezce, uvědomuji si, jak silně na mě výška působí. Nemůžu pohodlně dýchat, dokonce ani když si sednu. Vybaví se mi termín z lékařské fakulty - „klidová dyspnoe“ - bezdechost bez pohybu. Nikdy jsem si neuvědomil, jak snadno člověk propadá panice, když nemůže popadnout dech.

Vzpomenu si na výškovou nemoc, která může v této výšce začít působit problémy. Výšková nemoc způsobí, že se člověku začnou plnit plíce vodou. Příčina je neznámá, ale když má člověk suchý kašel nebo ho bolí hlava, musí se okamžitě vrátit dolů, jinak může zemřít. Zkusmo zakašlu. Výškovou nemoc nemám.

Opravdovou starost mi ale dělají nohy. Nechce se mi ani zout boty a zjistit rozsah škod. Když to konečně udělám, zjistím, že náplasti se posunuly a příliš mě neochránily; puchýře jsou větší než včera, a navíc praskly, takže se objevila rudá, zanícená a strašlivě citlivá kůže pod nimi.

Je to tak zlé, že spolknu hrdost a požádám o pomoc Paula. Tomu stačí jeden pohled a volá Jana, který je koneckonců chirurg. Jan vytáhne svůj „mech“ - ukáže se, že je to tenká vypodložená bavlněná látka s lepicí vrstvou na jedné straně - a začne z ní odstřihovat kusy na překrytí mých puchýřů. Spotřebuje na mě všechnu svou zásobu. Pak poodstoupí a prohlásí, že to by mohlo stačit. Poděkuji mu.

„Ano,“ pokývne smutně hlavou, „ale je to smůla.“

„Proč?“

„No,“ odpoví s pohledem na moje nohy, „teď se musíte vrátit.“

„Ne,“ zavrtím hlavou.

„Podle mého názoru,“ prohlásí káravě, „nemůžete s nohama v tomhle stavu zítra pokračovat. Musíte se vrátit dolů.“

„Ne,“ řeknu, „půjdu dál.“ Samotného mě překvapuje síla vlastního odhodlání ve chvíli, kdy tam sedím se zavázanýma nohama a sotva dýchám. Ale vlastně mi to nepřipadá jako odhodlání, spíš jako logika. Už jsem šel dva dny. Když se vrátím, bude to také trvat dva dny. To jsou celkem čtyři. Zatímco když půjdu dál ještě jeden den, tak za celkem pět dní dojdu k vrcholu a zpátky.

Už jsem došel příliš daleko, než abych se vracel; přinejmenším mně to tak připadá.

Jan odejde. Za chvilku se objeví Loren. „Mluvila jsem s Janem. Ty tvoje nohy mu dělají starost.“

„Hm.“

„Jan říkal, že bys mohl dostat infekci. Ze prý se hlína ze stezky zadírá do té poraněné kůže a že by z toho mohla být ošklivá infekce.“

Uvažuji, kam tím asi míří.

„Mluvila jsem už s průvodcem,“ pokračuje, „a není to problém. Dělají to každou chvíli. Pošlou s tebou dolů jednoho nosiče, takže se nemusíš bát, že by ses ztratil. A se mnou si starosti nedělej; Paul a Jan na mě dohlídnou a bude to dobré.“ Bere to všechno hrozně samozřejmě. Vylézt na tuhle horu prostě pro ni tak moc neznamená. Sám nevím, proč je to pro mě tak důležité.

„Já se nevrátím,“ řeknu. Ale už když to říkám, uvědomuji si, že neuvažuji realisticky. Jsme ve výšce tři tisíce sedm set padesát metrů na úbočí hory. Mám hodně ošklivé puchýře. Má pravdu: měl bych se vrátit.

„Ty nohy vypadají vážně hrozně. Víš docela jistě, že můžeš jít dál?“

„Vím to jistě.“

„No dobře,“ pokrčí rameny. „Snad víš, co děláš.“

„Vím.“

„Zítra to prý je nejhorší,“ podotkne.

„To je dobré,“ odbudu ji. „Já to zvládnu.“

Třetí den vyrážíme brzo. Terén se náhle mění na velmi příkrý; hodinu se škrábeme po lávovém svahu rukama nohama. Vzduch je mnohem chladnější; vyrážíme ve svetrech, ale brzo si oblékáme větrovky; pak rukavice; pak zatahujeme kapuce.

Po dvou hodinách vyjdeme z úzkých lávových říms do sedla. Náhle máme takový výhled, že se až lekneme; přinejmenším teď vím, kde jsem.

Kilimandžáro má vlastně dva hlavní vrcholy. Kibo je široký lávový kužel, na jižních svazích pokrytý sněhem. O pár kilometrů na východ je ještě jeden, starší sopečný kužel Mawenzi

a ten vypadá docela jinak - rozeklané, hrubé příkré linie a sněhové jazyky na rozpadajících se skalnatých výběžcích. Mawenzi je asi pět tisíc sto metrů vysoký, Kibo pět tisíc devět set. Oba vrcholy odděluje vzdálenost jedenáct kilometrů a mezi nimi leží svažující se pouštní plošina ve výšce přibližně čtyř tisíc metrů zvaná „sedlo“.

A právě sem jsme se dostali, na úpatí Mawenzi, a před námi se otevřel pohled přes větrné sedlo směrem ke Kibu, jehož tupý vrcholek teď brzo ráno nezakrývaly mraky. Je to svým způsobem úžasný, i když trochu bezútěšný pohled. Poprvé během celé výpravy jsem si uvědomil, jak jsem v tom nepřátelském prostředí zranitelný. Stojím na pusté pláni čtyři tisíce metrů vysoko. Nejsou tu stromy, rostliny, vůbec žádný život, jen červené skály a písek a ledový vítr. Před sebou, na úpatí Kiba, vidím třpytící se tečku - plechovou střechu chaty Kibo, kde strávíme noc před zítřejším konečným výstupem ve tmě na lávový vrchol.

Oblečení, které bylo zpočátku příliš teplé, které mě kousalo a lepilo se mi na tělo, je teď ve větru tenké jako papír. Je mi strašná zima; navléknu na sebe všechno, co nesu v příručním batohu, a vydáme se s Loren přes sedlo.

Dokonce i chůze po rovinatém terénu je v téhle výšce obtížná a Loren požádá o odpočinek - to je za celou cestu poprvé, co něco takového udělala. Po poledni se kolem vrcholů začnou objevovat mraky a vrhají na pustou planinu rychle ubíhající stíny. Jdeme teď do mírného kopce, protože přístřešek je ve výšce čtyři tisíce sedm set metrů. Vzdálenosti tady klamou; chata vypadá sotva hodinu vzdálená, ale po hodině chůze se zdá pořád stejně daleko.

Jdeme pomaleji a pomaleji, a když se nakonec dostaneme k chatě Kibo a pozdravíme se s Paulem a Janem, kteří už tu chvíli jsou, máme pocit, že se pohybujeme zpomaleně. Je to paradox - řídký vzduch způsobuje, že se chováme, jako bychom byli pod vodou, v hustém prostředí.

Paul a Jan přišli o svou obvyklou dobrou náladu. Vlastně všichni jsou hodně podráždění po úmorném plahočení k chatě. Lidé si stěžují - na vítr, na lůžka, na jídlo, na počasí. Všeobecná nálada je mizerná. Paul podotkne: „To už jsem zažil. Je to tou výškou. Člověk je podrážděný. A samozřejmě všichni jsou nejistí.“

„Nejistí?“

„Jestli se dostanou na vrchol.“

Já rozhodně nejistý jsem, ale Paul je zkušený horolezec, který se zúčastnil několika trekkingových výprav v Nepálu. „Vy jste taky nejistý?“

„V podstatě ne. Ale člověka to rozhodně napadne. Musí.“ Ubytování v chatě Kibo připomíná sibiřský vězeňský tábor. Kolem všech čtyř plechových zdí stojí trojpatrové postele, uprostřed místnosti je prohlubeň, kde se jí. Vítr kvílí ve štěrbinách stěn; nikdo se uvnitř nesvléká. Večeříme v pět odpoledne - ovesnou kaši a čaj. Nikdo toho moc nesní. Všichni myslíme na výstup. Druhý den se musíme dostat na vrchol do desáté hodiny, protože potom se pravděpodobně zkazí počasí, zakryje výhled a vrchol začne být nebezpečný. Pokud budeme vystupovat příliš pomalu, hrozí nám, že nás kvůli počasí už vůbec na vrchol nepustí.

Jeden z průvodců nám nastíní plán: vzbudí nás čajem (v téhle výšce žádná káva) ve dvě ráno a ve tmě začneme s výstupem. Jedna lucerna na dva lidi. Budeme se držet pohromadě, abychom se ve tmě neztratili. Odsud to na vrchol trvá šest hodin; po třech hodinách dojdeme k jeskyni, kde se můžeme zastavit a odpočinout si, ale jinak už nepotkáme žádný úkryt až na vrchol a pak zpátky do chaty. Bude hodně zima. Máme si obléknout všechno oblečení, které s sebou máme.

Už teď mám na sobě všechno oblečení, které mám. Dlouhé spodky a troje kalhoty, dvě trička, dvě košile, svetr a větrovku. Na hlavě mám vlněnou lyžařskou kuklu. Lezu ve všech těch šatech do postele, zouvám si jen boty a pak se soukám do spacího pytle. I všichni ostatní spí oblečení. V postelích jsme už v sedm, mlčíme a posloucháme kvílející vítr.

Spát je nemožné. Kdykoli začnu usínat, prudce se vzbudím náhlým děsem, přesvědčený, že se dusím, a pak si uvědomím, že je to prostě tou výškou.

Nejsem jediný, kdo má tyhle problémy. V potemnělé chatě slyším sténání a kletby v půl tuctu jazyků po celou noc. Je to skoro úleva, když se mnou průvodce zatřese, podá mi plastikový šálek s kouřícím horkým čajem a řekne mi, ať se oblékám.

Všude kolem si lidé natahují boty a rukavice. Nikdo nemluví. Jestli něco, je atmosféra ještě pochmurnější než předtím. Paul se u nás zastaví, aby nám popřál hodně štěstí při výstupu; doufá, že to dokážeme. Napadne mě, jestli je to nějaká horolezecká tradice, tohle přání štěstí na poslední chvíli. Vždyť jsme se dostali až tak daleko, zbývá už jen kousek, kdo by to teď vzdal? Leda blázen. Koneckonců, myslím si, jak zlé to může být?

Chopíme se luceren a vyjdeme z plechové chaty do tmy k vrcholu hory.

Cesta se velmi rychle mění ve zlý sen. Lucerna je k ničemu, vítr ji sfoukne; je naprostá tma. Nevidím nic a neustále klopýtám přes kameny a malé překážky. Jsem přesvědčený, že by to bolelo, kdybych cítil nohy, jenže je mám necitlivé chladem. Dokonce i když v botách zahýbám prsty, necítím nic. Jak klopýtám po svahu vzhůru, chlad a necitlivost se pomalu šíří po nohou vzhůru, nejdřív k holením, pak ke kolenům, pak do půli stehen. Stezka vzhůru je příkrá a vyčerpávající, ale chlad je tak pronikavý, že se vždycky zastavíme jen na chviličku, jen abychom ve tmě popadli dech, a pak klopýtáme dál. Spíš cítím, než vidím průvodce, nosiče a ostatní turisty. Občas zaslechnu zavrčení nebo hlas, ale většinou se všichni plahočí mlčky; slyším jen vítr a vlastní namáhavý dech. Jak jdu, mám spoustu času uvažovat o tom, jestli budu mít na nohou omrzliny. Je to moje chyba - na tenhle výlet jsem byl naprosto nepřipravený. Nepřivezl jsem si správné vybavení, především pořádné boty; to bylo vážné opomenutí a teď za to možná budu ošklivě potrestán. Ale omrzliny neomrzliny, jsem už na tom vážně zle. Upřímně řečeno, nemyslím si, že to dokážu. Ještě chvíli budu moci jít, ale dlouho už to nejspíš nebude. Někde vedle sebe uslyším Loren. „Jsi to ty?“

„Jsem,“ odpovím. „Cítíš nohy?“

„Už je necítím hodinu,“ odpoví. Chvilku je ticho. Pak: „Poslechni, co tady děláme?“

Ta otázka mě zaskočí. Neumím na ni odpovědět. „Užíváme si dobrodružství,“ řeknu a vesele se zasměju. Smích mi neoplatí.

„To je bláznovství,“ řekne. „Lézt na tuhle horu je bláznovství.“

Její slova mi proniknou do vědomí. V mysli ani v nejmenším nepochybuji, že má pravdu. Je to bláznovství, dělat něco takového. Ale na druhou stranu mám nutkání hájit rozhodnutí vystoupit na vrchol, jako by to byl přítel, kterého nechci nechat kritizovat.Plahočím se ve tmě dál, unavený, necitlivý, lapám po dechu, mrznu, připadám si jako vězeň na nuceném pochodu. Kladu jednu nohu před druhou. Jednu nohu před druhou. Pokouším se vytvořit si rytmus a v něm se pak pohybovat vpřed.

Uvažovat o tom, jestli je to všechno bláznovství, nebo ne, mi v tom zrovna nepomáhá. Ignoruji její prohlášení a dál šlapu ve svém rytmu. Jak dlouho to tak dělám, to nevím jistě; podívat se na hodinky je příliš velká námaha; neohrabaně odhrnovat vrstvy oblečení, abych odkryl zeleně fosforeskující ciferník, který se očima slzícíma mrazem stejně špatně čte. Po chvíli už na čase nezáleží. Prostě jen jdu.

Když dorazíme k jeskyni na půl cestě, překvapí mě to. V jeskyni není teplo, ale aspoň tu nefouká, a tak se přinejmenším zdá teplejší. Všichni můžeme rozsvítit lucerny, takže máme i světlo. Můžeme se na sebe navzájem podívat. Lidé se choulí k sobě, tiše hovoří. Na mnoha tvářích vidím šok. Nejsem jediný, komu ten výstup připadá jako noční můra.

Loren sedí vedle mě a zašeptá: „Ten anglický pár se prý vrací.“

„Ano?“

„Jí je zle. Zvrací z té výšky.“

„Aha.“ Vůbec nevím, o kom to mluví. A je mi to jedno.

„Jak je ti?“ zeptá se.

„Strašně.“

„Co nohy?“

„Kusy ledu.“

Pauza, pak řekne: „Koukni, pojď se vrátit.“

Šokuje mě to. Tato žena, která má tolik energie, která tolik ovládá své tělo, to teď chce vzdát. Má toho dost. Chce to

vzdát.

„Koukni,“ pokračuje, „mně nepřipadá trapné říct, že jsme se dostali do pěti tisíc metrů a pak jsme to vzdali. Nejsme ve formě. Pět tisíc, to je sakra dobré.“

Nevím co říct. Má pravdu. Uvažuji o tom.

Loren rychle mluví dál. „Je to šílenství, tohle dělat. Není k tomu důvod. Bláznivě si něco dokazujeme - a proč? Komu na tom záleží? Vážně. Pojď se vrátit. Řekneme všem, že jsme tam došli. Kdo se to dozví? Vždyť na tom nezáleží. Nikdo nebude nic vědět.“

Jediné, nač jsem schopen myslet, je: Já to vědět budu.

A myslím na spoustu jiných věcí, třeba že nejsem typ, který se vzdává, a že si myslím, že vzdávání je nakažlivé, že jak začneš věci vzdávat, postihne to celý tvůj život - ale to jsou sportovní řeči, trenérské řeči a já si nejsem jistý, jestli jim věřím.

Věřím jednomu: Já to budu vědět. Jsem v pasti své vlastní vnitřní čestnosti, o níž jsem netušil, že ji mám.

„Chci jít dál,“ odpovím.

„Proč?“ řekne. „Proč je pro tebe tak důležité vylézt na vršek nějaké pitomé hory?“

„Když už jsem až tady, můžu už klidně dojít až nahoru,“ řeknu. Zní to vyhýbavě. Fakt je ten, že lepší odpověď neznám. Vypořádal jsem se s velkou dávkou bolesti a velkou dávkou úzkosti, abych se dostal až takhle daleko, a teď tu sedím v jeskyni v temnotě před svítáním, na vrchol mi zbývá jen pár hodin a já to teď prostě vzdát nemůžu.

„Michaeli, tohle je šílenství,“ řekne.

Ostatní začínají opouštět jeskyni, aby pokračovali ve výstupu. Zvednu se.

„Jen ještě hodinu,“ řeknu. „Ještě hodinu to přece vydržíš. Když se pak ještě pořád budeš chtít vrátit, tak se vrátíme.“ Říkám si, že za hodinu bude svítat a jí se to všechno bude jevit lépe a to ji povzbudí, aby šla dál. Soudím, že když bude vědět, že já pokračuji, nevzdá to také.

A já pokračuji. Překvapuji sám sebe vlastní silou a odhodláním.

Svítání je nádherný duhový pás, který změní rozeklaný vrchol Mawenzi v reliéf. Říkám si, že bych se měl chvíli zastavit a pokochat se. Nedokážu to. Říkám si, že bych se měl zastavit a vyfotografovat si to, abych se mohl později potěšit obrázkem. Ale ani udělat fotku nedokážu. Ztratil jsem schopnost udělat cokoli, co nějaká zvířecí část mého mozku posoudí jako zbytečný výdaj energie. Není nezbytné udělat snímek. Neudělám ho tedy.

Ale pár myšlenek mi přesto do vědomí pronikne. Nikdy jsem neviděl oblohu tak indigově černou. Vypadá to jako obloha z kosmických snímků - a já si uvědomuji, že není divu, vždyť jsem teď přes pět kilometrů nad povrchem země a obvyklá modrá obloha, tvořená atmosférou a rozptýleným prachem, je pryč.Druhá věc je ta, že obzor je zakřivený. Není o tom pochyb. Svítání tvoří oblouk, který se na krajích sklání dolů. Vidím na vlastní oči, že stojím na kulaté planetě. Ale ve skutečnosti je to nepříjemný pocit, jako bych se díval na svět širokoúhlým objektivem. Podívám se jinam.

Kladu jednu nohu před druhou, jednu nohu před druhou. Opírám se o turistickou hůl a dýchám a držím si rytmus. Čekám, až se vzduch ohřeje; nakonec k tomu skutečně dojde - nepatrně. Přinejmenším vidím, kam jdu. Ale když se podívám nahoru, vrchol mi připadá vzdálený. Většina ostatních turistů je už dál a jejich barevné bundy kontrastují s béžovou sutí sopky.

Suť je geologický termín pro malé kamínky sopečného původu. Kráčíme vzhůru po kotníky v suti. Je to jako jít po svislé pláži. Uděláte dva kroky nahoru a o jeden sklouznete dolů. Dva kroky nahoru, jeden dolů. Cíl se vůbec nepřibližuje.

Dvě hodiny po východu slunce přijde pro mě vůbec nejhorší chvíle. Jsem naprosto vyčerpaný a najednou si uvědomím, když se podívám na ostatní lezce výš po svahu, že jdou jako horolezci z dokumentu National Geographic. Připomíná mi to některý z těch filmů, kdy se stateční lezci prodírají sněhem, hlavu skloněnou, v zarytém, záměrném rytmu. Krok, nádech, výdech. Krok, nádech, výdech.

Lidé nade mnou se tak pohybují. A já také. Stala se ze mi postava z televizního dokumentu. Tohle vůbec není moje prostředí. Loren má pravdu - nečekal jsem, že to bude takhle těžké. Na tohle nejsem stavěný. Nemám na to formu. Nemám zájem to dělat, ani teď, ani nikdy příště. Komu ostatně na nějakém takovém výstupu záleží? Milion lidí už vylezlo na Kilimandžáro, není na tom nic zvláštního. Není to žádný skutečný úspěch. Nic to není.

Můj průvodce Julius vidí, že jsem vyčerpaný. Nabídne mi, že mě bude tlačit. Odmítnu ho. Nabídne to Loren a ta souhlasí; postaví se za ni, uchopí ji v pase a postrkuje ji svahem nahoru. Ale nepřipadá mi, že by to Loren pomáhalo. Zdá se mi, že tady musí jít každý sám.

Poměrně brzo Loren řekne Juliovi, aby ji strkat přestal, a pokračuje sama. Zdá se, že mě už nevnímá, ačkoli jsme jen kousek od sebe. Je ztracená ve svém soukromém světě soustředěného úsilí.

Snažím se uvědomit si, co se mi odehrává v hlavě. Začal jsem chápat, že výstupy ve větších výškách jsou duševní proces, cvičení v soustředění a vůli. Uvědomuji si, že některé myšlenky mi odčerpávají energii, ale jiné mi umožní jít pět nebo deset minut bez zastávky. Snažím se přijít na to, které fungují nejlépe.

K mému překvapení mentální povzbuzování („Ty to dokážeš, jde ti to skvěle, jen tak dál“) nepomáhá. Naopak, provokuje to protikladné myšlenky, že lžu sám sobě a že to nedokážu.

Stejně neúčinné je soustřeďovat se na rytmus, na tempo, počítat kroky nebo nádechy, snaha o jakousi bezmyšlenkovitost. Tím se všechno jen posune do jakési duševní neutrality, což není špatné, ale ani zvlášť dobré.

Stejně překvapivé je, že když se soustředím na své vyčerpání, neuškodí mi to. Můžu si myslet - panebože, mě tak strašně bolí nohy, já už je nezvednu ani o krok -, a přitom mě to nezpomalí. Je to pravda a nohy mě nebolí víc jen proto, že si myslím pravdu.

To, co nakonec funguje nejlépe, jsou myšlenky na pěkný teplý bazén v Kalifornii. Nebo dobré pivo a kari k večeři, které si dám, až se vrátím do civilizace. Havajské palmy a příboj. Potápění. Něco hodně vzdáleného od mého současného okolí. Příjemná fantazie nebo sen.

Myslím tedy na bazény a palmy, zatímco se plahočím štěrkem a sutí. Kolem osmé ráno začne být Julius ustaraný. Lidé se už vracejí z vrcholu - hluboce je nenávidím - a Julius se chce postarat, abychom se dostali nahoru, než přijde špatné počasí. Ptám se ho, jak je to ještě daleko. Odpoví, že pětačtyřicet minut.

Že je to pětačtyřicet minut, to říká už poslední dvě hodiny.

Svým způsobem to není jeho chyba. Horní svahy Kilimandžára nabízejí bizarně málo dramatickou perspektivu. Asi takový výhled by měl mravenec na převrácené salátové míse - vidíte jen zakřivený povrch, který se zužuje, jak se blížíte k vrcholu, ale jinak je víceméně pořád stejný.

Je velice dramatické být tam, protože vaše tělo cítí příkrost výstupu a z pohledu na lezce před vámi se vám točí hlava. Ale nevypadá to jako nic těžkého.

Julius nás začíná pobízet vpřed, uplácí nás čokoládovými tyčinkami, vyhrožuje nám mraky. Nemusí se namáhat. Jdeme tak rychle, jak jen to dokážeme, a konečně kolem deváté dojdeme na Gillman’s Point, označený malou betonovou deskou, ve výšce pět tisíc sedm set metrů. Skutečný vrchol, Uhuru Point, je sice až ve výšce pět tisíc devět set metrů, ale většina turistů se zastaví na Gillman’s Point s tím, že cti bylo učiněno zadost. Já to tak rozhodně udělám.

Stojím na vrcholu, nechám se fotografovat, přečtu si desku, podívám se na vlaječky a upomínky, které tu nechaly předchozí skupiny lezců. Lhostejně se rozhlížím po kraji. Necítím nadšení, necítím sebeuspokojení, necítím nic. Jsem prostě tady na vrcholu. Přece jen jsem se sem dostal, a teď jsem tady.

Loren mi poděkuje, že jsem ji dostal na vrchol, a já jí odpovím, že to dokázala sama. Navzájem se fotografujeme. A celou tu dobu myslím jen na jediné. Jsem tady. Došel jsem sem.

Jsem na vrcholu Kilimandžára.

Ječíme na celé kolo a kloužeme sutí dolů po botách, občas padáme, smějeme se a kloužeme dál po zadku. Trvalo nám sedm hodin vystoupit z chaty Kibo; zpátky dole jsme za hodinu. Z Kibo jdeme dalších patnáct kilometrů přes sedlo. Špatné počasí, kterým nám vyhrožovali, konečně přijde, občas sněží nebo padá sníh s deštěm. Konečně se dostaneme do chaty Horombo, kde strávíme noc. Dohromady jsme od dvou od rána ušli devětadvacet kilometrů.

Ten večer v chatce si prohlídnu své nohy. Když si stáhnu boty, mám na ponožkách rudé skvrny. Rychle se znovu obuji. Na mých zraněních ostatně nezáleží. Zítra večer budeme zpátky v hotelu. Loren přijde s malým zrcátkem, rozesměje se a ptá se, jestli chci vidět, jak vypadám; já řeknu, že ano. Neviděl jsem se čtyři dny. Zírám na špinavou tvář s ježatým strništěm, rudou kůží, krví podlitýma očima. Vůbec toho cizího člověka nepoznávám.

Nějaký místní podnikavec v chatě Horombo prodává pivo Tucker za pět dolarů láhev a najde spoustu zákazníků. Paul a Jan si dají po jednom a já také. Jdu skoro hned spát, kolem páté odpolední.

Druhý den ráno zjistím, že při sestupování z hory se zapojují do hry úplně jiné svaly; do oběda se mi klepou nohy. A zatímco puchýřům na patách se při sestupu ulevilo, ty na prstech naopak bolí příšerně. Takže sestup není pro moje nohy nijak snazší.

I když se vracíme přesně stejnou cestou, překvapuje mě, jak jinak na zpáteční cestě vypadá. Svým způsobem je to obvyklý objev turistů: jakákoli cesta vypadá jinak směrem tam a jinak směrem zpátky. Ale do jisté míry za to může i můj vlastní pocit, že jsem uspěl a horu zlezl. Cítím se jinak.

V hotelu je voda ve vaně okamžitě neprůhledně černá. Já i Loren se každý vykoupeme dvakrát, jak se snažíme se očistit. Sednu na hotelovou postel, stáhnu ponožky a „mech“ a konečně si pořádně prohlédnu své nohy. Puchýře jsou rozedřené a odhalují velké plochy krvácející, otevřené, špinavé kůže, na patě až ke kotníku. Ty nohy vypadají tak hrozně, že požádám Loren, aby je vyfotografovala, ale nakonec jsou z toho obrázky jako z lékařské učebnice a já je později vyhodím.

Ještě pár let poté jsem měl kůži na nohou jinak zbarvenou, a když jsem byl na pláži nebo si zul boty, lidé se mě ptali: „Co to máš s patami? Mají takovou divnou barvu?“ A já jsem jim pak začal vysvětlovat, že jsem vystupoval na horu, a oni se začali tvářit divně a já jsem zmlknul. Postupem času jsem o výstupu na horu přestal mluvit docela.

Zjistil jsem jednu věc: považoval jsem sám sebe za člověka, který nemá rád výšky a zimu, který je nerad špinavý, za člověka, který nemá rád fyzickou námahu ani nepohodlí. A tady jsem strávil pět dní prochladlý, špinavý a vyčerpaný; shodil jsem deset kilo; a byl to úžasný zážitek.

Uvědomil jsem si pak, že jsem sám sebe definoval příliš úzce.

Zážitek s výstupem na Kilimandžáro mě ovlivnil tak mocně, že ještě dlouho potom, kdykoli jsem sám sebe přistihl, že říkám: „Já nejsem člověk, který by tohle rád dělal, tohle rád jedl, tohle rád poslouchal,“ automaticky jsem šel a udělal právě to, co jsem si myslel, že se mi nebude líbit. Obecně vzato jsem zjistil, že se sám v sobě pletu - líbilo se mi to, co jsem myslel, že se mi líbit nebude. A i když mi nějaký zážitek nebyl příjemný, zjistil jsem, že se mi líbí mít nové zážitky.

Za druhé, i když jsem vysoký, vždycky jsem si potají myslel, že jsem fyzicky slabý a v podstatě nepříliš zdravý člověk. Po výstupu na Kilimandžáro jsem musel připustit, že jsem mentálně i fyzicky silný. Musel jsem změnit svůj vlastní pohled na sebe. Výstup na tu horu byl ten nejtěžší fyzický výkon, jaký jsem kdy v životě podnikl, ale dokázal jsem to.Samozřejmě, částečně to bylo tak tvrdé proto, že jsem k tomu přistupoval jako úplný hlupák. Nebyl jsem ve formě a nebyl jsem připravený a odmítal jsem kohokoli poslouchat.

Dnes mi připadá neuvěřitelné, že jsem neměl nejmenší ponětí, co mě čeká, že jsem netušil, jakou námahu představuje skoro šesti tisícový vrcholek, že jsem neměl potuchu o příslušné přípravě a vybavení. Tolik z mého tehdejšího chování vypadá jako záměrně nevědomé, jako by mi to schválně mělo způsobit šokující, tvrdou zkušenost. Určitě to tak bylo. A byl to zážitek, který jsem plně docenil až po letech.

Ale tehdy mě prostě jen otupil. Když jsme se vykoupali a Loren vyfotografovala moje kotníky pro poučení budoucím, oblékli jsme se a šli do leštěné jídelny. Paul a Jan mlčky večeřeli u jednoho stolu, jiní lezci u dalších. Když jsme si sedali k jídlu, pociťovali jsme kamarádské spiklenectví. Byli jsme hrozně unavení, mnohem víc unavení než hladoví, ale byli jsme také někde mimo, ve zvláštním světě vyhrazeném pro vyčerpané sportovce, ve světě, kde je triumf tlumený, kde zisky a ztráty jsou v rovnováze.

U jiného stolu seděla rodina, která na nás zvědavě hleděla. Věděl jsem, že zítra ráno vyrážejí nahoru a chtějí vědět, jaké to je.

Pomyslel jsem si: Co jim můžu říct? Nemůžu jim říct, jaké to je doopravdy. K čemu by to bylo? Uvědomil jsem si, že se dívám jinam a doufám, že se nezeptají.

Otec: „Vylezli jste nahoru?“

„Hmm,“ řekl jsem.

„A dostali jste se oba až na vrchol?“

„Hmm.“

Ticho. „Jaké to tam nahoře je?“

Je to dobré, řekl jsem jim. Je to těžké, ale dobré. Některé dny jsou hodně tvrdé, ale je to dobré. Berte to prostě den po dni. Je to dobré.

Zírali na mě. Ten pohled jsem znal. Snažili se přijít na to, proč mluvím tak bezvýrazně. Bylo mi to jedno. Zítra na to přijdou sami a ten výstup jim bude tím, čím právě pro ně být má.

Když jsme se po večeři vraceli do svého pokoje, slunce právě zapadalo. Kilimandžáro se vznášelo nad zahradou jako bledý, zarudlý duch bez těla. Nezemský. Neskutečný. Už teď neskutečný.

Další den jsme odletěli do Nairobi.

Kouzelníkova pyramida

Nad obzorem yucatanské džungle se objevuje žlutý pruh svítání a já stoupám na příkrou Kouzelníkovu pyramidu a rozhlížím se po rozsáhlých mayských rozvalinách Uxmalu.

Je to výjimečný pohled, sledovat vycházející slunce, jak ozařuje bledé stavby dávného města. S průvodcem v ruce se je snažím identifikovat. Přímo přede mnou stojí bílé nádvoří budovy zvané klášter. Na západ stojí velký mnohapatrový guvernérský palác, o kterém se říká, že to je nejvelkolepější jednotlivá budova, jaká kdy byla v obou Amerikách postavena. Poblíž ní leží Želví dům a Holubí dům. A za nimi se nejasně rýsují nahrbené zelené siluety - pozůstatky dalších staveb, které leží v okolní džungli dosud neobjeveny.

Za svítání je Uxmal opuštěný. Turisté dosud spí; občas vykřikne nějaký papoušek, ale většinou je džungle prázdná. Město přede mnou je poklidné, ale já přesto pociťuji úzkost.

Když se podívám přímo pod sebe na Kouzelníkovu pyramidu a její skoro svislé schody, jímá mě závrať. Ale ještě víc mě dezorientuje, když si uvědomím, kde vlastně jsem, protože Uxmal je velká záhada.

Pyramida, na níž stojím, je oválná stavba třicet osm metrů vysoká. Říká se jí buď Kouzelníkova, nebo někdy také Trpaslíkova pyramida, z důvodů, které nejsou zcela jasné. Klášter a guvernérský palác jsou názvy vzniklé ze zvyklosti; už ta jména nesly, když v nich roku 1841 bydlel archeolog John Lloyd Stephens.

Želví dům dostal jméno podle řady želv na své fasádě. Holubí dům se tak jmenuje proto, že jeho střecha připomíná holubník. Ale nikdo neví, jak se těm domům doopravdy říkalo nebo k čemu sloužily. Nikdo nemá nejmenší ponětí.

Na vrcholu pyramidy je snadné propadnout úzkosti, protože hledím na rozsáhlé ruiny, které nikdo nechápe. Uxmal je město ležící osmdesát kilometrů od oceánu a sto šedesát kilometrů od Chichén Itzá. Proč tu bylo postaveno? Jaký vztah má k ostatním mayským městům? Kolik lidí žilo v tomto obřím komplexu, které záznamy datují do roku 987 n. 1.? K čemu to město bylo?

Včera večer jsem sledoval v Uxmalu světelnou a zvukovou show, podobnou světelným a zvukovým představením jinde ve světě, jenže tady vyprávění umně skrývalo před publikem, jak málo se toho vlastně doopravdy ví. Uxmal není francouzský zámek ani egyptská pyramida. Nemá žádnou jasnou chronologii, žádný pochopitelný účel. Nelze jmenovat vládce, nelze citovat jejich výnosy, nelze vylíčit historii výstavby. Uxmal je naprosto záhadná ruina. Když jsem tam seděl a díval se, jak po budovách hrají barevná světla, cítil jsem v publiku jakési spiklenectví, rozhodnutí nepřiznat hloubku té nevědomosti. Bylo skoro nesnesitelné hledět na tento obrovský komplex a připustit, že o něm nic nevíme. Musíme přece vědět. Je příliš velké, než abychom mohli nevědět. Uxmal není detail, historická poznámka pod čarou. Je to veliké, impozantní město. Jak je možné, že o něm nic nevíme?

Díval jsem se, jak nad budovami vychází slunce. Džungle se ohřívala. O hodinu později se začali objevovat první turisté, procházeli mezi zříceninami s průvodci v rukou. Přečtou si v nich o pravidlech míčových her, které se hrály v míčovnách, o významu nejrůznějších obřadů a lidských obětí. Přečtou si datum založení Uxmalu a přečtou si, že jeho pozdně klasickému architektonickému stylu se říká dekadentní. Zdroje těchto informací citovány nejsou. Návštěvníkům nikdo nepřipomene, že učenci nedokážou snadno rozluštit hieroglyfy, které průvodce tak výmluvně shrnují. Také se jim nepřipomene, že vědci netuší, jak vlastně vznikla tato dávná civilizace mayských stavitelů chrámů, proč vzkvétala, ani proč zanikla. Takové poznání lidi příliš vyvádí z míry. Člověk, který je na dovolené, nestojí o to, procházet se zříceninami obrovského zničeného města a přečíst si přitom: „O tomhle místě nevíme vůbec nic.“

Ale pravda je, že to nevíme.

Čím víc zblízka se člověk dívá na historii, tím se stává méně spojitou. Zdálky, z nadpisů kapitol v učebnicích, vypadá historie velice úhledně. Ale když se podíváte blíž, všechno se rozpadne. Šerý dávnověk není šerý; těžko říct, uprostřed čeho vlastně leží středověk; renesance byla právě tak zrozením jako znovuzrozením. Ostatně tyto etapy jsou stejně významné jen pro evropskou historii, což je jen malý zlomek historie světové. Na dalších částech zeměkoule a v dalších kulturních tradicích bylo všechno jinak.

Konstrukce, které si sami budujeme ohledně vlastní historie, jsou pro nás většinou neviditelné. Skutečností se stává samotná interpretace. A nikde není tento fakt vidět jasněji než při výkladu artefaktů prehistorie a rané historie. To, čemu věříme při pohledu na dávné rozvaliny, si celé vytváříme samí. V Knossu na Krétě objevil Arthur Evans ruinu, kterou nazval Palác krále Minoa. Od té doby jím poslušně procházejí turisté. Jenže neexistuje žádný důkaz, že Knossos vůbec byl palác, nebo že král Minos - pokud to byla historická postava - měl co společného s jeho výstavbou nebo obýváním. Podobně se stále dokola opakuje příběh o tom, jak Heinrich Schliemann objevil Tróju. Jenže Schliemann pouze objevil do té doby neznámé město v Malé Asii. Neexistuje jediný důkaz, že Schliemann objevil Tróju. Neexistuje dokonce ani přesvědčivý důkaz o tom, že Trója kdy existovala jinak než v básníkově obrazotvornosti.

Schliemann se pak věnoval vykopávkám v Mykénách, známém historickém středisku v Řecku. Tam usoudil, že nalezl Agamemnonův hrob. Ale neexistuje důkaz, že to tak opravdu je. Nalezl hrob a nazval ho hrobem Agamemnonovým. Jenže neexistuje ani důkaz, že byl Agamemnon skutečná historická postava.

Vnitřní psychologické nutkání vytvořit příběh, vysvětlit zříceniny, na něž hledíte, je skutečně velmi silné. To byl onen šok, který jsem pocítil na Kouzelníkově pyramidě, když jsem se díval, jak ranní slunce rozlévá světlo po tváři dávného města. Zanedlouho jsem už i já s průvodcem v ruce procházel zříceninami Uxmalu a předstíral, že vím víc, než jsem věděl.jsem měl vztek. Měl jsem vztek celou cestu domů. Do Connecticutu jsem se dostal druhý den pozdě večer, unavený a strašně podrážděný. Měl jsem hrozný vztek, že tam musím být. Ostatním jsem to neříkal, protože truchlili. Ale já měl prostě jen vztek.

Druhý den ráno jsem se také vzbudil ve čtyři. Nemohl jsem spát. To už jsem byl tak unavený, že bylo obtížné mít vztek. V celém domě vládlo strašné vyčerpání. Neustále někdo volal, lidé z celé země. Všichni byli hrozně milí. A také byla spousta práce, spousta drobností, květiny a jídlo a tak dál, a do města přilétali příbuzní. Bylo to napůl jako pořádat velkou párty - mělo to všechny ty nevýhody, ale žádnou z výhod.

Rozhodl jsem se, že bych se měl něčím zaměstnat a vyřizovat pochůzky, už proto, že jsem byl jediný, kdo neustále neplakal. Bratr si toho všiml a řekl mi: „Koukej, já vím, že jsi ho neměl rád, ale stejně to byl tvůj otec, chápej, byl to táta, dělal, co mohl.“

„Jo? Hovno,“ řekl jsem. To v podstatě shrnovalo moje pocity. Bratr byl chápavý; o to to bylo horší. Ale řekl jsem, že někdo si uprostřed těch ubrečených scén přece musí pamatovat, že ten chlap měl v sobě pěknou porci zloby. A nejen vůči mně. Bratr přece nemohl otce nijak zvlášť milovat po nejrůznějších příhodách, na které jsem si sám vzpomínal. A co tenkrát, jak zmlátil sestru tak, že doktor chtěl zavolat…

„No dobře, dobře, máš pravdu,“ řekl bratr a šel pryč. Pak se obrátil. „Koukej, Miku. Teď je mrtvý.“

Věděl jsem, že bratr vždycky pro každého hledá omluvu. Bratr měl v sobě dobrotu, jaká mně chyběla. Uměl odpouštět. Já ne. Zvlášť v tomhle konkrétním případě ji ze mě dávno vytloukli.

Zařizoval jsem tedy, co bylo třeba. Vyhovovalo mi to. Jediný problém byl, že jsem byl strašně unavený. Sotva jsem se pohyboval. Když jsem dojel do květinářství, byla strašná námaha otevřít dveře auta, vystoupit, zavřít dveře, vejít dovnitř, vzpomenout si, proč jsem přišel, mluvit s květinářem v normálních oznamovacích větách, odpovědět, když se mě ptal, jak chci platit. Bylo to, jako by se všechno dělo pod vodou. Nebo jako bych měl slabé srdce a nemohl popadnout dech. Byl jsem pomalý; bolestně, únavně pomalý.

Když jsem všechno zařídil, byl jsem vážně vyčerpaný. Čistil jsem s Kim, mou starší sestrou, v kuchyni zeleninu a podrážděně jsem prohlásil: „Koukej, já vážně nevím, proč tady musím všechno zařizovat já, proč já se musím držet, když vy se všichni hroutíte.“

„Nikdo to po tobě nechce,“ odpověděla.

Když to řekla, uvědomil jsem si, že má pravdu - vzal jsem to na sebe sám. Šel jsem do svého pokoje a rozplakal se.

Plakal jsem se smíšenými pocity, protože jsem pořád měl vztek, ale byl jsem také smutný. Byl jsem smutný z toho, co se stalo mezi otcem a mnou, smutný, že se už nikdy nic nevyřeší, smutný z toho, že žil svůj život tak, jak žil, že nebyl šťastný a že to skrýval.

Všechny tyto pocity jsem měl zároveň a na několika úrovních; bylo to dost zvláštní a přitom to byla výrazná úleva. Ještě jsem měl vztek, ale nebyl jsem už tak přetažený. A byl jsem schopen přijímat všechno o něco lépe. Ještě na mě čekalo mnoho zkoušek: příjezd příbuzných, zítřejší rozloučení s mrtvým a pozítří pohřeb.

Vzal jsem si prášek na spaní, ale stejně jsem se vzbudil ve čtyři s pocitem, že musím něco udělat, něco vyřešit. Pak jsem si vzpomněl: nemůžu dělat nic. Je mrtvý. Není co vyřešit. Nemůžu udělat nic, čím bych ulevil své matce nebo komukoli jinému. Nic z toho už nemám v rukou.

Nemohl jsem nic dělat.

Byl to divný pocit. Nemohl jsem nic dělat. Jen to nějak přečkat a znova se sebrat a jít dál. Plakal jsem teď hodně, kdykoli mi bylo do pláče, a to bylo dobře. Napadlo mě: Máme to v sobě zakódované stejně jako schopnost rodit. Sami od sebe umíme truchlit. Zkazíme to jen tehdy, když se stavíme přirozeným procesům do cesty.

Takže teď se chovám přirozeně, myslel jsem si. Ale nijak jsem se netěšil na ten nejnepříjemnější z rituálů, na rozloučení s mrtvým v pohřebním ústavu.

Dokonce i zařizovat to mi připadalo příšerné. Volal jsem ráno do pohřebního ústavu a oni mi řekli, že otec není ještě připravený, že nastaly určité problémy a že mají trochu zpoždění. Moc se omlouvají, ale vyhovovalo by nám to v půl třetí odpoledne?

Řekl jsem ano.

Matka se ptala: „Tak co?“

Uvažoval jsem, co jí říct. Že se zdrželi s úpravami těla?“Ehm… že měli moc práce a že… ehm… budou hotoví až v půl třetí.“

Kývla. „Mají problémy s jeho pusou,“ řekla zcela věcně. Ukázalo se, že otec zemřel na své židli s otevřenými ústy a nastal rigor mortis. Připadalo mi, že to bere úplně klidně.

Ve dvě třicet jsme si všichni oblékli kabáty a vzali si papírové kapesníky a jeli do pohřebního ústavu. Bál jsem se toho. Nikdy jsem neviděl mrtvé tělo nikoho z rodiny, nikoho skutečně blízkého. Nevěděl jsem, jaký to bude pocit. Byl bych raději zůstal doma, ale byl jsem nejstarší syn a musel jsem doprovázet matku. Jel jsem tedy.

Pohřební ústav byl v typicky connecticutském hrázděném domě. Schody byly zledovatělé; muselo se po nich opatrně. Slunce svítilo, ale jinak byla zima.

Mou matku čekala v hale její sestra a my jsme je všichni sledovali, jestli jejich setkání proběhne bez problémů. Proběhlo. Všichni jsme se šli podívat na ostatky.

Jakmile jsem vkročil do místnosti, napadla mě bláznivá a nečekaná myšlenka: On je tady. Je ještě živý.

Mezitím se moje matka rozběhla k otcovu tělu, vrhla se na ně, plakala, mluvila na něj a líbala ho. Bylo mi trapně, jako bych neměl být svědkem této scény mezi nimi. V jedné chvíli se ke mně otočila a řekla: „Je strašně studený.“ Ale byla pořád ve svém vlastním světě, vyrovnávala se s věcí svým vlastním způsobem a bylo pozoruhodné, s jakou silou a přímostí to činila. Plakala, mluvila na něj, otírala mu z tváře svoje slzy. Skutečně se do toho vložila.

Snažil jsem přijít na to, proč se mi zdálo, že tu otec ještě je. Znovu jsem se na to soustředil: ano, cítil jsem to. Je tady. Zdržuje se tady v místnosti. Je zmatený.

Věděl jsem, že i jiní lidé hovořili o podobných zážitcích, ale já jsem nepatřil k těm, kdo věří, že duše se zdržuje poblíž mrtvého těla, obzvlášť po náhlé smrti.

Tak kde se ten pocit vzal? Dojem, že místnost je teplá. Pocit, že se vznáší u stropu, dívá se dolů na nás všechny a diví se, proč tady jsme. Nebo jsem si tak jen promítal vlastní neochotu připustit, že je můj otec skutečně mrtvý? Protože to mi rozhodně dělalo potíže. Pořád jsem hleděl na jeho hruď a čekal, že se nadechne. Byl jsem si jistý, že je dosud živý. Věděl jsem, že je tady v místnosti. Jen jsem nemohl přijít na to, jak to vím.

Pak jsem znova plakal. Konečně moje matka naposledy otce políbila a řekla, že skončila. Když vycházela ven, pochválila pohřebníka, že odvedl dobrou práci, že otec vypadá velmi pěkně. Pak jsme všichni vyšli před dům.

Nazítří byl pohřeb.

Druhý den matka prohlásila, že chce ostatky ještě před pohřbem znovu naposled vidět. Nikdo z toho nebyl moc nadšený, protože rozloučení předchozího dne proběhlo velmi emocionálně. Ale já jsem si chtěl potvrdit svou včerejší reakci, a tak jsem řekl, že půjdu s ní.

Vrátili jsme se do místnosti, kde bylo vystaveno tělo. Jen jsem vstoupil, podivil jsem se, jak jsem si kdy mohl myslet, že tu můj otec je. Teď byl pryč. Místnost byla chladná a prázdná až na tělo, které kdysi patřilo mému otci. Moje matka se na něj podívala, došla k němu, chvilku plakala, ještě chvíli se dívala. Ale neobjala ho ani nepolíbila. Jen tam chvilku stála. Pak jsme místnost opustili a šli na pohřeb.

Můj otec byl důležitý člověk a měl mnoho obchodních přátel, kteří přišli na pohřeb. Pohřeb byl velmi působivý a bylo to hezké uctění jeho památky. Tou dobou už jsem byl tak zmatený z vnímání jeho přítomnosti nebo nepřítomnosti, že jsem seděl na mši a přemýšlel: Je tady? Nebyl tam. Z pohřebních obřadů jsem nevnímal skoro nic.

Všiml jsem si, že i když sedím v citové rychlodráze a zmítají mnou emoce, je mi jasné, co dává smysl a co ne. Například návštěvníci přicházející do domu dávali smysl. Člověka to donutilo nějak fungovat, když musel s lidmi chvilku klábosit. Nezávazné řeči dávaly smysl. Všem to vyhovovalo: pojďme si chvilku povídat o basketbalu nebo jak si Jimmy vede ve škole. A nebylo nutné říkat nic o tom, jak je smrt mého otce mrzí. Lidé vždycky tvrdí: „Já nevím co říkat.“ Jenže ono není co. Stačí přijít; to řekne všechno.

Ale návštěvy, které hodně plakaly nebo zůstaly déle než půl hodiny, ty smysl nedávaly. Byly únavné.

A nechat si přivézt jídlo dávalo smysl, ale jen pokud byla příprava velice jednoduchá, protože cokoli složitějšího než ohřát oběd bylo nepřekonatelně obtížné.

Rozloučení s mrtvým dávalo smysl. Telegramy a telefonáty dávaly smysl, dokonce i pozdě večer, protože stejně nikdo nespal.Ale náboženské obřady v kostele mi moc smysl nedávaly. Sám kostel mi připadal mrtvý, plný starých rituálů a starých způsobů provádění věcí, které se opotřebovaly už před staletími a už neposkytovaly útěchu, alespoň mně ne. Pocity mě docela zmáhaly; dožadovaly se nějaké skutečné odpovědi, ne této majestátní umělé ceremonie, jejíž nejmladší prvky pocházely z devatenáctého století. Nebyla to ničí vina. Pro mě to prostě tak bylo. Matce obřad poskytl útěchu a kromě toho plnil důležitou společenskou funkci.

Pak jsme šli ven na hřbitov k samotným pohřebním obřadům. Byl slunečný den, hezký, ale chladný. Všichni byli unavení. Díval jsem se na náhrobní kámen a uvažoval, jestli tu můj otec je. To už jsem ho hledal všude. Ale tady na hřbitově nebyl. Kámen mi připadal malý. Nasedli jsme zase do aut a odjeli.

Zeptal jsem se bratra, jestli ten první den v pohřebním ústavu pociťoval něco neobvyklého.

„Co třeba?“

„No, že tam táta je. Že v té místnosti zůstává.“

„Ty jsi to cítil?“ zeptal se.

„Ano. Ty taky?“

„Ne,“ zavrtěl hlavou. „Já ne. Já jsem byl jenom smutný, že je mrtvý.“

Další den jsem se vrátil do Kalifornie.

Irsko

Jsem režisérem filmu zvaného Velká vlaková loupež, který volně vychází ze skutečné vlakové loupeže, k níž došlo ve viktoriánské Anglii. Točíme v Anglii a v Irsku. Mezi herci jsou Sean Connery, Donald Sutherland a Lesley-Anne Downová.

Splnila se mi tajná celoživotní touha. Jsem mezinárodní filmový režisér, točím v cizině s velkými filmovými hvězdami! Jsem štěstím bez sebe! Můžu si obléknout safari vestu a kolem krku si pověsit režisérský hledáček!

Ale v hloubi duše mám také strach: je to teprve můj třetí film a nejsem tedy nijak zkušený režisér. Nikdy jsem netočil v cizině. Nikdy jsem nedělal dobový film. Nikdy jsem nepracoval s cizím štábem. A i když jsem spolupracoval s dobrými herci, nikdy jsem nerežíroval takové velké hvězdy.

Aby mohl člověk režírovat film, musí se chovat autoritativně, a já se autoritativně necítím ani trochu. Naopak, připadám si izolovaný a pod strašným tlakem. Jsem v Dublinu sám; Loren zůstala v Americe, protože dokončuje studium práv. V celém štábu jsou jen tři Američané: já sám, producent John Foreman a šéf kaskadérů Dick Ziker. John má s filmováním v zahraničí hodně zkušeností a já spoléhám na jeho úsudek, ale režisér jsem já a nakonec musím přece jen rozhodovat sám. A mám z toho strach.

Nikdy jsem nevěděl, co dělat s podobnými obavami z nových úkolů. Připadá mi, že se s nimi nedá dělat nic než je nějak přečkat, projít jimi. Přinejmenším částečně je ta hrůza z nových úkolů oprávněná; jistá míra úzkosti dokonce zlepšuje výkon. Ale tady v Dublinu neprojevuji svou autoritu správně. Nefunguje to. John Foreman mi říkal, že anglické filmové štáby titulují režiséra „governor“ nebo „guv“. Mě nikdo neoslovuje „guv“. Nikdo mě neoslovuje „pane“. Nikdo mě neoslovuje nijak.I když je mi pětatřicet, štáb si myslí, že jsem příliš mladý, abych věděl, co dělám. Všichni se snaží mě převézt, dělat věci za mými zády. Chci, aby se něco udělalo tak a tak, a oni jdou a udělají něco jiného. Hodně se přeme.

Kromě toho existuje hodně rozdílů mezi britskými a americkými filmařskými zvyklostmi. V Americe režisér plánuje scény s kameramanem; v Anglii s operátorem kamery. Scény se jinak číslují. Technická terminologie je jiná. Anglické filmové štáby mají čtyři přestávky na jídlo denně, ale Američané přerušují práci jen na oběd. Když chci pracovat přesčas, britský štáb se musí sejít a hlasovat.

Dokonce i ty nejzákladnější signály se zadrhávají. V Americe mě považují za málomluvného režiséra, ale Angličané považují množství mé energie za absurdně velké. Můj asistent režie, který mě kritizuje tak otevřeně, že to hraničí s drzostí, se nakonec zeptá, jestli něco beru. Myslí drogy, speed. Šokuje mě to a zeptám se ho, proč si to myslí. Odpoví, že si to myslí celý štáb, protože dělám všechno hrozně rychle. Ujistím ho, že žádné drogy neberu.

Prvních pár dnů natáčení běží mizerně. Máme napůl irský a napůl anglický štáb a obě ty půlky se nemají rády, což je důsledek historického nepřátelství. Kdykoli se něco pokazí, obviňuje z toho jedna polovina tu druhou. Postupujeme pomalu. Nikdo mě neposlouchá. Postavím kameru na určité místo a štáb ji přemístí. Vždycky s ní hnou, i kdyby to bylo jen o třicet centimetrů. Já ji vracím zpátky, kde ji chci mít já. Počasí je strašné. Mám dojem, že neděláme nic jiného, než že máme přestávky na jídlo. Nabíráme zpoždění.

Každý večer se ztěžka vracím do svého hotelového pokoje v Dublinu. Vypadá jako hala plicního sanatoria. Podlahy jsou křivé, tapety těžkopádně viktoriánské. Chci volat domů, ale u telefonní společnosti stávkují. Pak stávkuje i pošta. Jsem úplně izolovaný.

Zeptám se Johna Foremana, co mám dělat. Poradí mi: „Promluv si s Geoffem. Geoffovi jsi sympatický.“

Geoffrey Unsworth je vrchní osvětlovač. Je velice uhlazený a významný. Všichni ho milují. Geoff a já spolu každý den jezdíme na exteriéry a máme spoustu času na to si povídat. Geoff zřejmě chápe mé potíže, ale není jednoduché to upřímně probrat. On je britsky rezervovaný a mně je to trapné. Jak se ho můžu zeptat, proč mě nikdo nerespektuje? Povídáme si tedy o technických věcech: proč neděláme víc záběrů, jak docílit toho, aby věci běžely snadněji.

Geoff pořád říká: „Rád bych viděl některý váš film.“ Domnívám se, že je jen zdvořilý. Můj poslední film Coma je dosud v distribuci v Americe a bylo by obtížné nechat si kopii poslat do Irska.

Problémy zatím pokračují. Přibližně po týdnu Geoff řekne: „Víte, myslím, že lidé ze štábu by skutečně rádi viděli některý váš film.“ Znovu mu vysvětlím, jak obtížné by bylo sehnat kopii. Nicméně se mi podaří spojit se dálnopisem s MGM v Los Angeles a jednu kopii si objednat.

Problémy zesilují. Situace se zhoršuje. Irové a Angličané ve štábu na sebe občas křičí. Jako skupina postrádáme soudržnost a já vím, že je to proto, že nemáme vůdce. Jsme zoufale pomalí: práce je dobrá, ale všechno trvá strašně dlouho. Smlouva na produkci toho filmu zní tak, že když nám dojdou peníze, musíme s natáčením skončit, ať je film hotový nebo ne. Tlak na mě je obrovský. Nadělej víc záběrů. Dokonči víc scén. Zrychli tempo.

Jenže tempo se nikdy nezrychlí.

Geoff opakuje: „Rádi bychom viděli některý váš film.“

Konečně kopie přijde a v pátek večer po práci ho štábu pustíme. Většina lidí je u toho.

V pondělí ráno přijdu do práce, připraven na obvyklou nekonečnou bitvu. Vejdu na scénu, proplétám se mezi světly a kabely. Jeden z elektrikářů se na mě usměje.

„Dobrejtro, guv,“ řekne.

Co se stalo? Štáb usoudil, že Coma je celkem dobrý film a že asi přece jen vím, co dělám. Díky Geoffovi je od té chvíle atmosféra docela jiná a postupujeme mnohem lépe vpřed.

Štáb natahuje bílé prostěradlo uprostřed pole, aby helikoptéra věděla, kde přistát. Ploty kolem pole lemují davy místních lidí. Zírají na prostěradlo a čekají, že se něco bude dít. Jejich pozornost mění prostěradlo v umělecké dílo. Zabalené irské pole, 1978. Připadalo by mi to legrační, kdybychom neměli zpoždění.

Je osm ráno a hrozná zima. Jsme na provinčním nádražíčku kousek od irského Mullingaru a chystáme se zahájit týdenní filmování na střeše jedoucího vlaku. Sean Connery se rozhodl provádět kaskadérské kousky na střeše vlaku sám. Malá lokomotiva z roku 1863 syčí páru před nádražíčkem a táhne za sebou naše speciálně upravené vagóny. Je načase začít točit, ale helikoptéra s kamerou ještě nedorazila z Anglie. Navrhnu zkušební jízdu vlakem. Vylezeme po žebříku na střechu vagónu a vyrazíme.

Za pár minut se Connery směje od ucha k uchu jako malé dítě na kolotoči. Je to báječný sportovec, který by mohl klidně být profesionálem v americkém fotbalu. Teď lehce skáče z vagónu na vagón a zjevně se báječně baví. Blížíme se k mostu a musíme si lehnout na břicho na střechu. Mostní konstrukce nám přesviští pár centimetrů nad hlavami. Connery se burácivě rozesměje: „To je nádhera!“

Vrátíme se na nádraží a začneme točit. Nadšení mizí a práce se znovu stává prací. Je potřeba neustálá bdělost. Irské železnice nám dovolily používat třicet kilometrů trati v nejkrásnější části země, ale protože jsme v Irsku, tak přes trať vede dvacet mostů, každý v jiné výšce. Některé jsou hodně nízko. Předem jsme zmapovali a změřili každý most, ale nikdo není ochoten mapě věřit. Před každým záběrem se pomaličku plížíme pod mostem, abychom si ověřili, kolik máme místa.

Ještě nebezpečnější jsou elektrické a telefonní dráty, které se místy táhnou přes trať; jsou neoznačené a člověk je obvykle do poslední chvíle nevidí.

Kromě toho autentická dobová lokomotiva plive na nás dozadu proud žhavých jisker. Kudy jedeme, doslova podpalujeme okolí. Každý večer, když se vrátíme domů, vlezu do sprchy a myji si vlasy. Stéká ze mě inkoustově černá voda.

Connery se vrhá do práce se zápalem. Je to jeden z nejpozoruhodnějších lidí, s nimiž jsem se kdy setkal, veselý a vážný zároveň. Hodně jsem se naučil jen tím, že jsem mohl být v jeho společnosti. Je sám se sebou spokojený, přímý a upřímný. „Rád jím rukama,“ řekne, když se pustí v luxusní restauraci do jídla prsty, a je mu jedno, co si o tom kdo myslí. Triviality ho do rozpaků nepřivádějí. Důležité je jídlo. Lidé si přijdou pro podpis a on se na ně zamračí. „Teď jím“ řekne přísně. „Přijďte později.“ Přijdou později a on jim zdvořile podepíše jídelní lístek. Nemá nikomu nic za zlé, pokud sám nechce. „Hodně velkou část života jsem strávil tím, že jsem byl nešťastný,“ vysvětluje. „Pak jsem si jednou řekl - jsem tady na den a můžu si ho buď užít, nebo ne. Tak jsem se rozhodl, že bude lepší si užívat.“ A je to na něm znát, ten pocit, že má kontrolu nad sebou a svými náladami, že si je sám volí. Působí celistvě a sebejistě. Nejobvyklejší poznámka o něm zní: „On je opravdový muž“

Jednou v letadle nějaká žena povzdechne: „Ach, vy jste tak mužný.“ Connery se zasměje. „Ale já jsem hodně ženský,“ tvrdí. A myslí to vážně; tahle stránka jeho osobnosti ho těší. Je to nadaný mim a rád zkouší sám, přehrává si všechny role. Umí až s šokující přesností napodobit každého ze svých kolegů, včetně Donalda a Lesley-Anne, která hraje hlavní ženskou roli. Vypadá to, že se pořád baví. Těší ho všechny stránky jeho já, všechny jeho chuti.

Já tak otevřený nejsem a on si ze mě dělá legraci. Jednou po záběru mám pocit, že gesta jeho rukou byla trochu moc zženštilá. Vyhlásím, že budeme záběr opakovat, ale nejsem si jistý, jak Seanovi říct, co má změnit. Jak má člověk sdělit agentovi 007, že je zženštilý?

„Seane, při tom posledním záběru jste tam dělal rukou takové gesto…“

„Ano, co je s ním? Mně přišlo dobré.“

„No, ehm, bylo trochu, ehe, volné. Ochablé.“ Přimhouří oči. „Co se mi to snažíte říct?“

„No, mohlo být trochu ostřejší. Silnější, víte?“

„Silnější…“

„Ano, silnější.“

„Chcete říct, že vypadám jako teplouš?“

„Ano. Trochu.“

„No tak to prostě řekněte, vy chytráku!“ zařve na mě. „Prostě řekněte, co chcete. Nemáme na to celý den!“ A natočí scénu znovu, s jiným gestem.

Později si mě vezme stranou. „Poslyšte, ničemu nepomůžete, když budete chodit kolem horké kaše. Leda nás nutíte hádat, co vlastně chcete. Vy si myslíte, že to je věc zdvořilosti, jenže ve skutečnosti nám to leda ztěžujete. Řekněte, co máte na mysli, a je to.“

Slíbím, že to zkusím. A daří se mi to pak už lépe, i když nikdy nedokážu být tak přímý jako on. On říká: „Člověk by měl vždycky mluvit pravdu, protože když řeknete pravdu, tak z toho bude problém toho druhého.“

Sám se svou zásadou řídí; vždycky říká pravdu. Sean jako by žil v přítomnosti, reaguje na události s ničím neovlivněnou bezprostředností, která nebere ohled na minulost a budoucnost: je vždycky upřímný. Někdy pochválí člověka, kterého, jak vím, nemá rád. Občas se vztekle oboří na blízké přátele. Vždycky říká pravdu tak, jak ji v té chvíli vidí, a když se to někomu nelíbí, jeho problém.

Natáčecí dny na vlaku pokračují. Štáb si dává velký pozor; nikomu se nic nestalo. Ale teď jsme dotočili ten nejnebezpečnější záběr, ve kterém Sean nesmí vidět mosty, které se k němu blíží, a skrčit se na poslední chvíli, takže jeho hlava je mine o pár centimetrů. Všechny ty záběry byly pečlivě naaranžovány a načasovány, ale všem se nám ulevilo, že je máme za sebou.

Nakonec točíme dlouhý záběr, kdy Sean přebíhá přes celou délku vlaku a skáče z jednoho vagónu na druhý. Protože točíme ze všech stran, visíme - kameraman a já - na postranních stupátkách, všichni ostatní jsou uvnitř ve vlaku. Snažím se sledovat záběr a zároveň se včas přikrčit vždycky, když mi kamera švenkuje přes hlavu.

Začneme točit. Sean utíká po vlaku. Cítím nepříjemný, štiplavý pach. Ucítím ostrou bolest na temeni hlavy. Uvědomím si, že mi od jisker z lokomotivy začaly hořet vlasy. Horečně se plácám po vlasech a snažím se je uhasit, protože nestojím o to, aby se kouř z mé hlavy objevil v záběru kamery, až přese mě přejede.

V té chvíli Sean přeskočí na nejbližší vagón, klopýtne a upadne. Napadne mě: Panebože, Seane, nepřeháněj to, tak moc nebezpečně to zas vypadat nemusí. Má u sebe uzlík oblečení, to je pro příběh důležité. Při pádu ho upustí a já si uvědomuji, že něco takového by Sean nikdy neudělal, že musel upadnout doopravdy. Zatím se já pořád snažím dostat jiskry z vlasů. Sean se vydrápe na nohy sebere šaty a klopýtá dál s výrazem skutečné bolesti. Podaří se mi uhasit jiskry, právě když přese mě kamera švenkne. Záběr doděláme.

Pak zastavíme vlak; všichni vystoupí. Sean má ošklivě rozseknutou holeň a nechává si ji ošetřit.

„Jste v pořádku, Seane?“

Podívá se na mě: „Věděl jste,“ zeptá se, „že vám hoří vlasy? Měl byste být opatrnější.“

A zasměje se.

Jeho bezprostřední pohled mu umožňuje dojít k některým překvapivým závěrům. Čtvrtý natáčecí den musíme do vlaku všichni kromě Seana, protože točíme z helikoptéry a ta uvidí na celou délku vlaku. Sedím tedy vevnitř, na hlavě cylindr, v klíně vysílačku. Vlak se rozjede a já slyším, jak strojvedoucí hlásí rychlost: „Pětadvacet mil za hodinu… třicet… pětatřicet mil za hodinu…“

Rychlost jsme dohodli předem. Helikoptéra ohlásí, že je na místě. Křiknu do vysílačky „Akce!“ a záběr se rozjede. Sedím tam, poslouchám dunění rotoru helikoptéry nad námi, snažím se představit si záběr, snažím se podle zvuku zjistit, jak to pokračuje. Pilot ohlásí, že záběr je dobrý. Zastavíme vlak a Sean sleze. Zuří, dupe a stěžuje si: „Tam nahoře je to příšerně nebezpečné! Ten zatracený vlak rozhodně nejede žádných zatracených pětatřicet mil v hodině!“

„Jede, Seane,“ uklidňuji ho.

Po tolika dnech natáčení už udržování stálé rychlosti celkem zvládáme. Je to nutné, protože při natáčení se musí jezdit rozdílnými rychlostmi podle toho, z jakého úhlu snímá kamera. Pokud jsou záběry stranou od směru jízdy, zdánlivá rychlost je vyšší a vlak tedy musí jet pomaleji. Pokud se točí ve směru jízdy, musí se jet rychleji. Pokud by se rychlost takhle neměnila, vypadalo by to pak ve filmu, že v některých záběrech jede vlak rychleji než v jiných.

Takže tohle jsme si už dávno vyzkoušeli. Jeden z asistentů režie sedí v otevřené kabině lokomotivy s vysílačkou. Když začínáme jakýkoli záběr, hlásí rychlost. Až se dostaneme na domluvené tempo, začneme točit. Dělali jsme to takhle celou dobu.

Sáhnu po vysílačce: „Chrisi, jak rychle jel vlak při tomhle posledním záběru?“

Hlas z lokomotivy řekne: „Pětatřicet mil v hodině.“

Podívám se na Seana a pokrčím rameny.

Sean mi sebere vysílačku a ptá se: „Jak víte, že to bylo pětatřicet mil v hodině?“

Dlouhá pauza.

„Počítáme telegrafní tyče,“ řekne hlas.

Sean mi vrátí vysílačku.

Pomalu vychází najevo významný fakt. Lokomotiva je skutečný stroj z roku 1861 a nemá žádný přístroj na měření rychlostí. Muži v kabině odhadují rychlost podle toho, jak rychle míjejí telegrafní tyče. Ale je jasné, že je to strašně nepřesná metoda. Najednou všichni přemýšlíme: Jak rychle ten vlak vlastně doopravdy jel?

Helikoptéra letěla souběžně s vlakem po většinu záběru. Voláme vysílačkou pilota: „Jak rychle jel ten vlak v posledním záběru?“

„Pětapadesát mil za hodinu,“ odpoví pilot. „Říkali jsme si, že se pan Connery nejspíš zbláznil, že na něco takového přistoupil!“

Pomstěný Sean založí ruce na prsou. „Vidíte?“ řekne.

Tahle příhoda mi dokázala, jakou sílu má nezatížený pohled na věc. Točili jsme už několik dní, zvykli jsme si na pohodlnou rutinu a nikdo z nás se neobtěžoval podívat, jak vypadá kabina lokomotivy. Celé dny nikoho nenapadlo se zeptat: Jak poznáte rychlost? Mohli jsme se na to zeptat kdykoli. Jenže to nikdo neudělal - až Sean.

Jednoho dne po obědě Sean prohlásí: „Večer končím.“

„Cože?“

„Končím na tom vlaku,“ prohlásí klidně. „Balím to. Vracím se do Dublinu, dám si oraz.“

Máme naplánované ještě tři natáčecí dny. Myslím, že celé tři dny potřebovat nebudeme, ale aspoň jeden celý filmovací den ano. Proč toho chce nechat?“

„Už mám toho zatraceného vlaku po krk,“ vysvětluje.

Byla to přece zábava, taková úžasná zábava a já vůbec nechápu, proč se jeho nálada tak náhle změnila. Je pravda, že viděl všechny denní práce, a ví, kolik dobrých záběrů už máme. Už jsem natočil přes šest hodin záběrů pro něco, co v konečném filmu bude patnáctiminutová scéna. Takže jsem prostě jen přeopatrný, jak už tak režiséři bývají. Chce mi prostě ukázat, že mě prokoukl?

„Končím,“ opakuje, „končím.“ Víc neřekne. Na konci dne odjede a vrátí se do Dublinu.

Druhý den ráno točíme ještě pár posledních záběrů, pohledy, úvodní záběry a tak podobně. Jsem na střeše vlaku s kaskadérem a kameramanem. Jedeme hodně rychle. Ve vysoké rychlosti se vlak kolébá a nečekaně sebou škubne; je to nervák.

A náhle, v jednom okamžiku, mám toho vlaku dost i já. Tunely už nejsou zábavné, dráty nad hlavou už nepředstavují výzvu, nerovnosti kolejí a mrazivý vítr už nejsou osvěžující Je to jen vyčerpávající a nebezpečné a já toho chci okamžitě nechat a z vlaku slézt. A uvědomím si, že přesně to se stalo předchozího dne Seanovi. Měl toho dost a věděl, kdy má přestat. Sekvence je hotová. Je načase vrátit se do studia a dělat něco jiného.

Londýnští jasnovidci

Jmenovalo se to Spiritualistická asociace Velké Británie; já jsem tomu říkal jasnovidecký bufet. Měli tam všechny možné druhy věštců a mohli jste s nimi konzultovat jen za deset dolarů na hodinu.

Asociace používala své věštce k tomu, aby přilákala lidi k náboženství spiritualismu. O to jsem zájem neměl, ale velice mě zajímala možnost paranormálních jevů a množství různých typů okultistů, které tam měli, bylo ohromující.

Byli tam takoví, kteří pracovali s psychometrií - drželi v ruce předmět a četli z něj; byli tam takoví, kteří prostě spustili, jen jste vešli do dveří; někteří věštili z čajových lístků, někteří z tarotových karet, někteří z květin; byl tu jeden, který dělal něco s pískem; byli tu jasnovidci, kteří vám povídali o vaší rodině, o mrtvých příbuzných a o minulých životech; byli tu psychologičtí jasnovidci a byli tu jasnovidci velmi pragmatičtí. Dohromady patřilo k asociaci čtyřicet jasnovidců a pro člověka, který měl zájem o jev jasnovidnosti obecně, to bylo neuvěřitelně skvělé.

Chodil jsem tam skoro každý den, cestou domů z práce.

Když jste vešli, minuli jste křeslo sira Arthura Conana Doyla, který byl nejslavnějším a nejvlivnějším členem, jakého kdy asociace měla. Při pohledu na to křeslo jsem vždycky poněkud vystřízlivěl. Každého, kdo má vědecké zázemí a začne se zajímat o metafyzické záležitosti, musí příklad Arthura Conana Doyla znepokojit.

Tvůrce Sherlocka Holmese byl skotský lékař, zběhlý katolík, nadšený sportovec a viktoriánský gentleman. Nejčastěji je spojován s chladným deduktivním mozkem svého vymyšleného detektiva, ale Conan Doyle projevoval zájem o spiritualismus, mysticismus a metafyziku dokonce už během studia na lékařské fakultě. Jeho příběhy často obsahovaly silné nadpřirozené prvky; například v Psu baskervillském vládne neustálé napětí mezi nadpřirozeným a světským objasněním událostí.

V roce 1893 Conan Doyle vstoupil do Společnosti pro psychický výzkum, což byla velmi úctyhodná instituce; jejím prezidentem byl politik Arthur Balfour a mezi jejími viceprezidenty byli tak významní vědci jako americký psycholog William James a evoluční přírodovědec Alfred Russel Wallace. Byla ovšem také kontroverzní, jak dobře ukázal případ fyzika Williama Crookese a média Florrie Cookové.

V devatenáctém století byly velmi populární spiritistícké seance. Skupina platících zákazníků se sesedla v temné místnosti a médium se snažilo vyvolat duchy z jiného světa. Patřilo k tomu samozřejmě velké množství rekvizit: stříbrné trouby, jimiž mrtví mluvili, skříně, do kterých se zamykala média, vznášející se tamburíny a jiné svítící předměty, které přelétaly vzduchem nad sedícími. V nejokázalejších případech médium předvádělo ektoplazmu, tvář nebo postavu mrtvé osoby. A tohle byla specialita Florrie Cookové.

Během svých seancí se Florrie nechávala zamknout do skříně, kde upadla do transu. Brzo se vynořila velice přitažlivá mladá žena ve fosforeskujícím rouchu. Toto krásné zjevení, údajně vražedkyně jménem Katie Kingová, pak chodilo po místnosti. Pod svými tenoučkými závoji byla nahá a ve viktoriánské Anglii způsobila senzaci.

Poté, co William Crookes navštívil jednu seanci, začaly ho schopnosti médií tak fascinovat, že si na několik měsíců nastěhoval Florrie Cookovou k sobě domů. Po nějaké době prohlásil, že to není podvodnice.

Jenže většině lidí bylo zřejmé, že Florrie Cooková a Katie Kingová je jedna a táž osoba. Crookes tvrdil, že ve dvou případech viděl zároveň Katie Kingovou i Florrie Cookovou, ale o jeho vlastní objektivitě se tou dobou už dost pochybovalo, a kromě toho byl proslulý tím, že špatně vidí.

Nakonec se kontroverzní duch Katie Kingové přestal zjevovat a Florrie Cooková vyvolala dalšího ducha jménem Marie. Jednoho večera sir George Sitwell popadl Marii za ruku, ta zaječela a utekla. Přítomní otevřeli uzamčenou skříň a zjistili, že je prázdná, jen na zemi že leží šaty Florrie Cookové. Podvod byl konečně dokázán.

Epizoda s Williamem Crookesem a Florrie Cookovou se zdá být jasnou lekcí, že i vědec se může nechat oklamat. AleConan Doyle se choval hodně jako Crookes; během celého života projevoval překvapivou míru ochoty uznávat hodnověrnost různých nepravděpodobných událostí. I když prohlásil, že „odmaskovávání falešných médií je naší naléhavou povinností“, a ačkoli několik podvodníků skutečně osobně odhalil, obecně vzato byl pozoruhodně důvěřivý. To vyvrcholilo epizodou fotografií vil, která je typickým příkladem neopatrného Doylova výletu do spirituálního světa.

V roce 1920 dvě děti z Yorkshiru, Elsie a Frances Wrightovy, prohlásily, že ve venkovské zahradě vyfotografovaly víly. Otec dívek byl amatérský fotograf, který měl vlastní temnou komoru. Z tohoto i z jiných důvodů fotografie okamžitě vzbudily podezření. Mluvčí Eastman Kodak prohlásil, že fotografie jsou „viditelně padělané“. Expert newyorských novin Herald Tribune řekl, že víly jsou panenky. Mnoho lidí se ptalo, proč se víly oblékají podle poslední pařížské módy.

Conan Doyle poslal přítele, aby s dívkami promluvil - on sám se s nimi nikdy nesetkal. Pak prozkoumal fotografie a v publikaci The Corning of the Fairies (Příchod víl) zveřejnil svůj názor, že obrázky malých okřídlených lidiček jsou pravé a že dokazují existenci víl.

To právě mi dělalo starost: že jinak rozumný lékař a později spisovatel mohl zajít až tak daleko, že postupně sám sebe přesvědčil o existenci víl. V minulosti jsem se s Conanem Doylem silně ztotožňoval a teď mi připadalo, že jdu dost těsně v jeho stopách. Umínil jsem si, že budu hodně opatrný.

Připadalo mi, že nejdřív ze všeho se musím přesvědčit, jestli nějaká „jasnovidnost“ vůbec existuje. Z vlastní lékařské zkušenosti jsem totiž bezpečně věděl, že se dá zjistit spousta věcí jen tím, že někoho pozorujete. A také jsem jednou strávil nezapomenutelnou hodinu na bazaru v Istanbulu pozorováním dvou tureckých pouličních obchodníků, kteří oslovovali procházející zákazníky v tuctu různých jazyků - vždycky správně. Může existovat spousta normálních, nejasnovidných postřehů a já jsem chtěl jejich vliv minimalizovat. Stanovil jsem si tedy následující pravidla:

1. Nikdy jsem neudal své skutečné jméno.

2. Během výkladu jsem nikdy nenapovídal. V praxi to znamenalo, že jsem se pokoušel vůbec nemluvit, aby věštec ani nevěděl, jestli jsem Angličan, nebo ne. Když už jsem musel něco říct, vydával jsem neurčité zvuky jako „Hmmm“ a „Ehm“. A ať jsem to už poprvé řekl jakkoli, snažil jsem se to pak opakovat přesně stejně, beze změny intonace, po celý zbytek sezení. Pokud mě věštec nutil mluvit, říkal jsem: „Možná“ nebo „Nevím jistě“. A pak jsem se té věty držel po celý výklad.

3. Nikdy jsem neposkytoval vizuální náznaky. Žádné zbytečné pohyby těla, žádné poposedávání během výkladu. Zaujal jsem pozici a setrval v ní.

4. Snažil jsem se na nic nemyslet. To pro případ, že by mi někdo dokázal číst myšlenky. Člověk nikdy neví.

5. Snažil jsem si pamatovat všechno, co bylo řečeno - to, co sedělo, i to co ne. Člověk má obvykle tendenci nechat se ohromit tím, co věštec uhodne, a přehlédnout to, v čem se splete, chtěl jsem to vidět vyrovnaně. Pořád jsem si dělal poznámky.

S tím plánem jsem byl docela spokojený, ale věděl jsem, že bude krajně obtížné ho dodržet v praxi. I když jsem měl v úmyslu nedat jasnovidcům nic, podle čeho by mě mohli „přečíst“ běžnými metodami, fakt je ten, že všichni neustále předkládáme jeden druhému velké množství informací - oblečení, držení těla, barva pleti, postoj, pohyby těla, tělesný pach, rychlost dýchání a tak dále. Neexistuje žádný způsob, jak tomu zabránit, leda absolvovat výklad po telefonu. Naše fyzická přítomnost je nevyhnutelně prozrazující.

A i když jsem nehodlal poskytnout věštcům žádné pohyby nebo přízvuk hlasu, které by jim mohly posloužit jako zpětná vazba, považoval jsem za nepravděpodobné, že bych se dokázal svého plánu držet tak dokonale, jak bych rád. Ovšem měl jsem v úmyslu ztížit jim to, jak jen to půjde.

Štěstí mi přálo; hned první jasnovidka, se kterou jsem se setkal, se pro mé plány báječně hodila. Bylo jí přes šedesát a byla skoro slepá. Také moc dobře neslyšela, protože si myslela, že jsem z Londýna. Nevyvracel jsem jí to. Jen jsem tam seděl. Abych si vyprázdnil mysl, soustředil jsem se na její nateklé kotníky.

Povídala o tom i onom, pronesla pár psychologických poznámek, ale nic zvlášť konkrétního. Asi po hodině klábosení najednou řekla: „Co proboha děláte za prácí?“ a v hlase jí zazněla skoro panika.Okamžitě dodala: „Neříkejte mi to, neříkejte mi to. Já si to jen nemůžu dát dohromady. Nikdy jsem ještě nic takového neviděla.“ Pak mi řekla, co vidí.

Viděla mě pracovat v místnosti podobné prádelně, s velkými bílými koši, a v těch koších se svíjeli černí hadi, jenže to nebyli hadi. A slyšela strašné zvuky, které se pořád opakovaly, něco jako uáááá-uóóóó, uóóóó-uáááá, a viděla obrázky běhat tam a zpátky, tam a zpátky. A říkala také něco o kloboucích nebo o cylindrech a o staromódních šatech.

A to si nedokázala dát dohromady. A bylo jí to nepříjemné, ty zvuky a hadi a věci. Řekla: „Vy jste skutečně hrozně zvláštní člověk.“

Já jsem ovšem věděl přesně, co vidí. Viděla místo, kde jsem poslední dva týdny doslova žil, střižnu, kde jsme přetáčeli film tam a zpátky, což doprovázely ty příšerné zvuky. Ten film byl Velká vlaková loupež a všichni herci měli na hlavě cylindry.

Neexistoval absolutně žádný způsob, jak to ta malá slepá paní s oteklými kotníky mohla vědět.

Odcházel jsem od ní s divnými pocity. Všechny moje pečlivé plány se teď zdály nepodstatné. Bez ohledu na to, jak moc jsem nedokázal kontrolovat pohyby svého těla, své výrazy i zavrčení, bez ohledu na to, jak moc mohla ona při svém výkladu slepotu jen předstírat, věděl jsem až příliš dobře, že neexistuje přirozený způsob, kterým jsem jí mohl naznačit, jak vypadá střižna, kterým jsem jí mohl předat obrazy, jež ona si chybně vyložila jako „prádelnu s hady“. K tomu jsem ji nijak nenavedl. Nebylo to možné. A jen málo lidí na světě vidělo filmovou střižnu; to nebyla obecně známá věc. Tak odkud tu informaci vzala?

Napadaly mě jen dvě možnosti. Jedna byla, že ji někdo informoval. Telefonicky jsem se sice objednával pod cizím jménem, ale když jsem vešel do budovy, mohl mě docela dobře poznat někdo v recepci a ten někdo mohl nějak té ženě sdělit, kdo jsem, že mám něco společného s filmem. V místnosti, kde věštkyně seděla, nebyl sice telefon, přinejmenším viditelný ne, ale člověk nikdy neví. Kdyby byla informovaná, vysvětlovalo by to všechno.

Druhá možnost byla, že je to jasnovidka a že ten jev skutečně existuje.

Vrátil jsem se na Spiritualistickou asociaci za několik dní. Tentokrát jsem se setkal s malým, pečlivým, lakonickým mužíkem. Vztáhl ke mně ruku, luskl prsty a řekl: „No tak? Dejte mi něco.“

„Co třeba?“

„Hodinky budou stačit.“

Podal jsem mu svoje hodinky.

„Nebojte se. Vrátím vám je. Sedněte si támhle.“

Držel hodinky v ruce, mnul je mezi prsty, hrál si s nimi. Seděl v houpacím křesle. Začínala mě bolet hlava. Nebylo mi v jeho společnosti příjemně.

„Věříte ve spiritualismus?“ zeptal se.

„Nevím.“

„Byl váš dědeček voják?“

„Nevím.“

„Aha, vy jste jeden z těch, co pořád říkají to samé, co? Nechcete mi nijak pomoci, že?“

„Nevím,“ řekl jsem. Držel jsem se svého plánu, ale připadalo mi to hloupé.

„To je jedno,“ pokrčil rameny. „Poslužte si. Vidím vašeho dědečka jet na koni; vypadá jako voják. Vidím vašeho dědečka pracovat s kamenem. Vidím na zemi odštěpky kamene; pracuje s kamenem.“

Můj dědeček zemřel v armádě při chřipkové epidemii v roce 1919, dřív, než se můj otec narodil. Můj dědeček pracoval jako kameník, tesal náhrobní kameny; viděl jsem fotografie. „Váš otec je mrtvý,“ řekl jasnovidec. „Zemřel nedávno?“ Můj otec zemřel před osmi měsíci. „Ano,“ odpověděl jsem. „Je v pořádku. Vaše matka příliš truchlí. Měl byste jí říct, že váš otec je v pořádku a že chce, aby se přestala tak trápit. Řeknete to své matce?“

„Ano.“ Ale myslel jsem si: No jasně, to víš. Zavolám matce a řeknu jí, takový otravný divný mrňous vzal do ruky moje hodinky a říkal, že táta je na onom světě v pořádku, mami. To určitě.

A také jsem si pomyslel, že tohle je modelová situace. Když ten chlapík uhodl, že otec nedávno zemřel, mohl říct celkem bez obav, že se splete, že matka příliš truchlí a že bych jí měl říct, že je otec v pořádku. Je to modelová situace a nic to neznamená.

Muž zamnul hodinky v ruce.

„Váš otec udělal některé dobré věci a některé špatné věci.“Další běžná poznámka. To se dá říct o každém mrtvém. Neudělalo to na mě dojem.

„Vašeho otce mrzí, co vám udělal.“

Neřekl jsem nic.

„Váš otec se k vám choval, jak nejlépe uměl, ale chápejte, on sám otce neměl, a tak neměl nikoho, kdo by ho to naučil.“

To byla pravda a nebylo tak snadné to uhodnout.

„Váš otec nevěděl, jak se k vám chovat, a vy jste ho samozřejmě odstrašoval. Proto mezi vámi vznikaly obtíže. Ale on ví, že vám ublížil, a teď ho to mrzí. Chce, abyste to věděl. Chce vám teď pomoci.“

Neřekl jsem nic.

„V noci často chodíte pěšky městem. V takových chvílích je vám otec blízko a chce vám pomoci.

V Londýně jsem se scházel se ženou, která bydlela poblíž mého hotelu. Často jsem v noci chodil domů pěšky, užíval jsem si chladného vzduchu a lehké londýnské mlhy, a v těch chvílích jsem myslel na otce.

„Vidím, že vaše sestra je právnička,“ řekl náhle. „Ale je to Američanka. Co dělá v Anglii?“

Moje sestra a její manžel byli právě v té době na dovolené v Anglii. Sám jsem nevěděl přesně kde - ještě jsem se s nimi nesetkal a ani nesetkám, dokud koncem měsíce nepřijedou do Londýna.

A tak to šlo po celý zbytek hodiny. Ten mužík byl sice protivný, ale dost přesný.

Vrátil jsem se za pár dní. Setkal jsem se se ženou středního věku, která na sobě měla skotský tvídový kostým a vypadala jako vysoká verze slečny Marplové. Velice autoritativně mi sdělila, že jsem z Malty, že jsem jedináček, že dělám práci, která má něco společného s jídlem nebo restauracemi a že si mám dávat pozor, protože mě někdo podvádí.

Odcházel jsem úplně šokovaný. Ta žena se naprosto mýlila. Připadalo mi, že už čirou náhodou by musela narazit na nějaký fakt o mně, který by byl pravdivý. Ale ten výklad se do posledního detailu mýlil.

Protože jsem režíroval film, měl jsem auto s řidičem. Mého řidiče Johna Kinga začalo zajímat, proč tak často do té asociace chodím.

„Co tam vlastně přesně dělají, Michaeli?“

„Mají tam lidi, kteří člověku vykládají, myslím jasnovidce.“

„To vykládají budoucnost?“

„Někdy. Nebo někdy mluví jenom o vás, o tom, jaký jste člověk.“

„Copak vy sám nevíte, jaký jste člověk?“ John byl veskrze praktický.

„No, ale je to zajímavé, když vám to řekne někdo, kdo vás nezná.“

„A říkají to dobře?“

„Obvykle ano.“

John chvilku mlčel. Pak se zeptal: „Vy věříte tomu, že někdo dokáže předpovědět budoucnost?“

„No, myslím, že něco na těch výkladech bude,“ odpověděl jsem.

Dál jsem se zatím nedostal: bylo by bývalo absurdní tvrdit, že všechny ty výklady se dají nějak obyčejně vysvětlit. Jeden jasnovidec mi řekl jména mých kalifornských přátel. Jiný mi popsal můj dům a úpravy, které jsem v něm provedl. Třetí vyprávěl o traumatické příhodě ze třetí třídy, kdy jsem vypustil kanárka slečny Fromkinové z klece, pták vletěl do stropního větracího otvoru a celou hodinu se nevrátil.

Tohle by nemohla vysvětlit ani síť těch nejsvědomitějších informátorů. Ani jsem tu informaci nemohl nechtě „prozradit“ jasnovidci nějakou běžnou cestou. Dokonce jsem si na tu příhodu ani nepamatoval, dokud mi ji nepřipomněl. To mi bylo úplně jasné. Bylo mi úplně jasné, co se nestalo. Méně jasné už mi bylo, co se stalo a co to všechno znamená. Především se mi nechtělo podle těchto přesných popisů mé minulosti rovnou usuzovat, že někdo dokáže předpovídat budoucnost. Vidět budoucnost mi připadalo jako něco docela jiného než vidět minulost.

Především: svou minulost dokážeme sdělit všichni. Můžu vám vyprávět o svém životě a vy pak o něm budete něco vědět: na tom není nic záhadného. A že někdo dokáže učinit totéž bez mluvení, že je schopen mi „číst myšlenky“ beze slov, to se dá brát jen jako zdokonalení už existující schopnosti, stejně jako tryskové letadlo je zdokonalením dvojplošníku. Uznat tohle mi žádné problémy nečinilo, i když jsem nechápal, jak se to dělá.Na drahou stranu jsem cítil, že existují teoretické námitky proti vidění do budoucnosti. Podobně jako existují teoretické námitky proti cestování vyšší rychlostí, než je rychlost světla. Nedokázal jsem pochopit, jak by to šlo dělat, a to mi značně ztěžovalo schopnost uvěřit, že se to dělá. Koneckonců minulost existuje v tom smyslu, že minulost je dřívější přítomnost, nyní na odpočinku. Ale budoucnost ještě neexistuje. Tak jak by ji někdo mohl vnímat?

Ostatně stejně jsem si nebyl jistý, kolik informací o budoucnosti vlastně dostávám. Pokud jsem mohl odhadnout, dostával jsem přesné údaje o minulosti a současnosti. O budoucnosti nic moc.

Proto jsem s Johnem mluvil váhavě.

„Co se vám na tom líbí,“ chtěl vědět John, „když tam za těmi lidmi chodíte?“

„No… já vlastně nevím. Jen mě to zajímá.“ To bylo to nejlepší vysvětlení, kterého jsem byl schopen. V jistém smyslu dodnes je.

Pak, protože pořád vypadal zmateně, jsem řekl: „Víte co? Až tam příště půjdu, sjednám schůzku i pro vás.“

Když jsem po příštím sezení vyšel ven, našel jsem ho už v autě. Byl bledý a vyděšený.

„Teda ten chlap. Víte, co mi řekl?“

„Ne. Co?“

Ale John mi to neprozradil. „Jak můžou takové věci vědět?“

„Jaké věci?“

„No, já jsem tomu nemohl uvěřit, jak to všechno věděl. Měl jsem z toho husí kůži.“

„Co říkal, Johne?“

„No, nic. Klidně vám povím, že o tohle tedy nestojím. Tam už se nikdy nevrátím, to vám klidně povím.“

Byl ochoten mluvit jen o svých reakcích na zážitek, ne o zážitku samotném.

„Já nevím, co se vám na tom líbí,“ podotkl později. „Nechápu, proč tam tak rád chodíte.“

„Já nechápu, proč vy ne,“ odpověděl jsem.

Jeho reakce mi nebyla jasná. Dokázal bych pochopit skepticismus nebo lhostejnost. Ale strach?

O mnoho dní později mi o tom něco naznačil. Jeli jsme do

studia a on řekl: „Abych pravdu řekl, já toho o sobě nechci tolik vědět. A nechci, aby to věděl někdo jiný.“

Takže z tohohle měl strach. Strach z odhalení. Strach z narušení soukromí. Strach z toho, že budou odkryty jeho slabosti nebo tajemství. Strach z toho, co skrývá budoucnost.

To jsem dokázal pochopit. Vzpomněl jsem si, jak jsem se poprvé setkal se skutečným psychiatrem. Byl to otec dívky, kterou jsem znal z vysoké školy, a seděl jsem vedle něj při večeři. Vůbec se mi ten večer nechtělo otevřít pusu, protože jsem si myslel: Ať řeknu cokoli, prokoukne mě a zjistí, že jsem mělká, labilní a sexem posedlá karikatura mladého muže. Takže jsem držel jazyk za zuby.

Po chvíli psychiatr podotkl: „Moc nemluvíte.“

„Hmm.“

Položil mi několik otázek o studiu, aby mě přiměl k řeči. Odpovídal jsem úsečně; nechtěl jsem se nechat rozpovídat.

Nakonec řekl: „Jste ze mě nervózní?“

„Trochu,“ přiznal jsem. A pak jsem mu řekl o svých obavách, že mě dokáže z mých náhodných poznámek analyzovat.

Zasmál se. „Nejsem ve službě,“ řekl. „Člověk se naučí vypínat.“

Ale to mě nijak neuspokojilo. On to nejspíš věděl, protože pokračoval: „Víte, psychiatrie není zase tak mocná. Jestli nechcete, abych se něco dozvěděl, pochybuji, že bych to dokázal zjistit při rozhovoru u večeře.“

To bylo lepší. Trochu jsem se uklidnil. A nakonec jsme si docela pěkně popovídali.

Ale dosud jsem si pamatoval ten iracionální strach z moci jiného člověka a strašný pocit neprozkoumané psychiky. Kdo ví, co tam dole je? Lepší se nedívat. Lepší nenechat ani nikoho jiného, aby se díval. Mohli byste utrpět nehezký šok.

Se strachem jsem už problémy neměl a v Londýně jsem své jasnovidce prozkoumával s nadšením. Jak čas běžel, začal jsem si všímat určitých společných prvků jejich chování.

Například: jasnovidci obvykle okolo některých věcí krouží. Jsou jako slepci, kteří se dotýkají sochy ze všech stran a snaží se zjistit, co představuje. Vnímají kousky a zlomky celku. A mají sklon se opakovat. Jako by chodili kolem něčeho pořád dokola, snažili se to nahmatat a sdělovali své dojmy.Všiml jsem si také, že mají sklon mluvit, jako by překládali. Snaží se přecházet z jednoho jazyka, z jednoho systému vyjádření, do druhého. Občas to vede k tomu, že mluví velmi neurčitě. Filmový producent je „člověk zodpovědný za jiné lidi“. Filmový střihač je „člověk, který dostane dřív udělané věci a sestavuje z nich nový celek“. Sekretářka, která nám kazila práci, byla „osoba, která si myslí, že dělá správné věci, ale která je rozzlobená a dělá chyby, o kterých sama neví“.

Jindy zase byli až zbytečně konkrétní. Neřekli, že jsem spisovatel; řekli: „Vidím vás obklopeného knihami.“ Neřekli, že mám moderní dům, ale: „Váš dům je hodně otevřený, je tam hodně skla a venku mnoho zelených stromů.“ A tak podobně. Všiml jsem si také, že často postupují v určitých kolejích nebo stopách. Chvíli po nich jdou a najednou z nich vypadnou - zničehonic začnou mluvit o něčem, co se ke mně nevztahuje nebo co je prostě vysloveně nesprávné. Zjistil jsem, že jakmile začnou prohlašovat nesprávné věci, obvykle tak chvíli pokračují, než se vrátí zpátky do správných kolejí.

Snažil jsem se vypozorovat, co způsobuje tohle vypadnutí z kolejí i návrat k nim. Připadalo mi, že z nich vypadli, kdykoli mi začali věnovat přílišnou pozornost. Když se na mě opravdu podívali, podotkli třeba něco jako „Vypadáte hrozně mladý,“ nebo „Jste hodně vysoký,“ nebo „Vy nejste Angličan, že ne?“ A pak vypadli ze správné stopy: připadalo mi tedy, že mě musejí ignorovat, aby byl jejich výklad správný. Nejpřesnější byli tehdy, když mluvili jakoby sami k sobě, když se tvářili, že v místnosti vůbec nejsem. V tomto smyslu prováděli pravý opak technik vyžadujících pečlivé zkoumání dotyčné osoby. Tady se naopak zdálo, že pečlivé zkoumání vyvolávalo chyby.

Všiml jsem si také, že jasnovidné informace byly neuspořádané, že to byla zvláštní a někdy protivná směs důležitého a triviálního, jako by všechno bylo stejně důležité. Bylo to, jako by při podobném výkladu naše obvyklé procesy zvažování informací byly vyřazeny.

Konečně jsem si všiml, že jasnovidci mívají specifické a opakovatelné oblasti, kde se pletou. Jedna taková souvisí s podobnostmi. Spletou si Colorado se Švýcarskem, pláž s pouští, lékařské knihy s právnickými. Obvykle také chybují v čase -mnohem pravděpodobnější je, že správně odhadnou roční období než konkrétní rok. Často se mýlí v pořadí věcí a v jejich množství. Připadalo mi, že člověk prostě nemůže od jasnovidce chtít, aby byl přesný, pokud jde o množství a časování; to prostě neumějí.

Všichni jasnovidci, s nimiž jsem se setkal, se mi jevili jako výrazné osobnosti. Jako lidé měli jen málo společného. Ale způsoby, jakými získávali informace a pracovali s nimi, si byly navzájem mnohem podobnější.

To posílilo moje přesvědčení, že na tom skutečně něco je, že ti lidé se nějak dostávají k informacím, jež obyčejní lidé neznají. Nevěděl jsem, proč oni k nim přístup mají a my ostatní ne, ale nezdálo se mi, že by to byly jen nějaké hokus pokusy. Naopak, jako skupina mi připadali až pozoruhodně přímí. Žádné seance, žádná fosforeskující ektoplazma. Prostě si sedni a já ti řeknu, co vidím.

Dva z těch věštců říkali, že mám sám parapsychologické schopnosti. Jeden říkal, že budu psát o okultním světě. No to určitě, myslel jsem si.

Po třech měsících, kdy jsem chodil k věštcům, byl film hotový a já jsem se chystal opustit Londýn.

„Tak co,“ ptal se mě John King, „k čemu jste došel?“

Nedošel jsem k ničemu. Nevěděl jsem, co si mám myslet. Byl jsem si jistý, že někteří lidé, ať už nějakou náhodou při zrození nebo zvláštním výcvikem, se dokážou naladit na jiný zdroj informací a mohou o lidech vědět věci, které podle našeho názoru vědět nemohou.

Méně jsem si ale byl jistý, že lze předpovídat budoucnost. Možná ano, možná ne, zněl můj názor. A dobře jsem si byl vědom příkladu neopatrného Conana Doyla. Slíbil jsem sám sobě, že já takovou chybu neudělám.

To všechno pro mě symbolizoval zpáteční let z Londýna domů. Když jsem prošel odbavením, British Air oznámil, že let má zpoždění, a cestující museli několik hodin zůstat v hale.

Nakonec v BA rozhodli, že letadlo odletí, jen co se dokončí oprava, a tak nechali všechny nastoupit a podávali pití. To už byla venku tma. Seděl jsem na svém místě s drinkem v ruce, četl jsem si a občas jsem vykoukl ven do tmy. Měl jsem pocit, jako bych skutečně už letěl. Pak kolem okénka přejel vysokozdvižný vozík a celou iluzi rozbil. Když žádná pozemní vozidla nebyla v dohledu, iluze se pomalu vrátila.Trochu podobné pocity jsem měl z těch parapsychologickýchh experimentů. Připadalo mi, že letím, ale rozhodl jsem se ještě počkat a ověřit si, jestli ještě pořád nejsem na zemi.

Baltistán

Trek do Baltistánu vedl po horolezecké cestě směrem k vrcholu Mašerbrum, který je se svými sedmi tisíci osmi sty dvaceti metry hlavním lezeckým cílem v odlehlé částí pákistánského pohoří Karákoram.

Bylo toho spousta, co jsem o Karákóramu nevěděl. Na mapě představuje součást rozsáhlého členitého pásma hor, které se táhne od Afghánistánu po Barmu, pohoří, které je vytlačováno do výše, jak se indický subkontinent tlačí na Rusko - pohoří, jemuž jsem vždycky říkal Himálaj. Jenže „Himálaj“ je ve skutečnosti jen východní část těchto hor. Na západě se pohoří jmenuje Karákoram a ještě dál na západ Hindúkuš.

Myslel jsme si také, že Himálaj je nejvyšší pohoří na světě, ale není. Himálaj se sice může pochlubit Everestem, nejvyšší jednotlivou horou, ale Karákoram je nejvyšší pohoří, které si může připsat druhý nejvyšší vrchol K2 a tři další vrcholy vyšší než sedm tisíc devět set metrů. Dohromady deset ze třiceti nejvyšších hor světa je shromážděno tady, v malém pohoří Karákoram, které je dlouhé jen něco přes tři sta kilometrů, což je jen o málo víc než desetina délky Himaláje.

A konečně, domníval jsem se, že Karákoram je zelený a zalesněný jako americké Skalnaté hory. Neuvědomil jsem si, že hlavní vrcholy Karákóramu jsou v průměru o tři kilometry vyšší než vrcholy Skalistých hor a že jsou to víceméně holé skály tyčící se nad základnou pustých horských plání - vyzařuje z nich pozoruhodná větrná a pochmurná nádhera, ale pořád je to pustina.

To všechno jsem viděl z letadla PIA, kterým jsme letěli z hlavního města Rávalpindí na sever do Skardu. Ty rozeklané ostré vrcholy nemají v Novém světě žádný protějšek; Skalnaté hory vedle nich vypadají jako unavené staré kopečky a největší ze zdejších hor, třeba Nanga Parbat, vysloveně vyrážejí dech.A když jsme přistáli ve Skardu, vyšli jsme do prostředí pouště: bylo dusivé horko, nad přistávací dráhou se chvěl rozpálený vzduch, který zkresloval pohled na rozeklané holé vrcholky všude kolem nás. Skardu bylo východisko naší cesty; na místním tržišti jsme si opatřili poslední zásoby a setkali jsme se tu s naším vojenským doprovodem, hezkým osmadvacetiletým majorem Shanem Affridim. Každá skupina turistů v Pákistánu musí mít s sebou vojenský doprovod.

Celý další den jsme jeli v džípech podél řeky Indu po silnici vysekané ve skalách a na noc jsme se utábořili v Chapulu, velké vesnici o asi čtyřech stech domů - přibližně tak velké vesnice v téhle části světa bývají. Náš vůdce Dick Irvin najal nosiče na nadcházející trek. Bylo to dost složité vyjednávání, které pokračovalo dlouho do večera. Navíc ho komplikoval fakt, že jsme neměli dobré mapy oblasti, do které jsme se chystali. Přesné mapy Pákistánu se vůbec shánějí obtížně; Dick měl oxeroxované poznámky někoho, kdo podobnou cestu podnikl před pár lety, a to bylo všechno. Nemohli jsme tedy říci příliš přesně, v jakém pořadí budeme procházet vesnicemi; někteří nosiči z Chapulu měli v úmyslu v té či oné vesnici skončit, a tak docházelo ke sporům a k dalšímu vyjednávání. Nosiči tvrdili, že vůbec nemáme ponětí, kam jdeme. Mně bylo jasné, že mají pravdu.

Major Shan zachovával během celého dohadování diskrétní mlčení. Měl jsem pocit, že i on je přesvědčen, že nevíme, kam jdeme.

Mluvil jsme o tom s Loren. Loren a já jsme se předchozí zimy vzali; tenhle výlet měl být naše opožděné líbánky. Loren právě dokončila práva a chovala se obzvlášť bezstarostně.

Druhý den ráno jsme překročili řeku Šiok na zaku - voru z nafouknutých kozích střev přivázaných pod deskou z dřevěných tyčí. Plavidlo postrkovali místní člunaři. Ranní slunce zasvítí do kaňonu a teplota vyletí nad sedmatřicet stupňů, i když je teprve osm ráno. Otevřeme deštníky a vykročíme. Naším cílem pro první den je Mishoke, malá vesnice, která, jak doufáme, leží mezi vesnicemi Kande a Micholu.

Jsme teď v oblasti zvané Baltistán. Vysoké, skalnaté horské vrcholy, v údolí, jímž jdeme, terasovitá žlutá obilná políčka a malé vesničky se skupinkami meruňkových stromů kolem. Krajina má v sobě přísnou krásu a spoustu protikladů. V této oblasti si muslimské ženy musejí zakrývat tvář a vzdálit se, když uvidí cizího muže. Celý den, jak jdu po cestě, vidím ve žlutých polích ženy, které přede mnou prchají. Připadám si přitom divně, jako bych byl malomocný. Ale pak slyším, jak se ty ženy smějí, když utíkají, a uvědomím si, že celá ta věc se stala jen kulturní hrou, svým způsobem formalitou, jako je třeba podávání rukou, jenže naopak.

Nebylo možné ženy fotografovat a jako muž jsem s nimi samozřejmě nemohl ani mluvit. V muslimském Baltistánu jsou obě pohlaví přísně oddělena. Někdy večer si ženy z naší skupiny šly přisednout k vesnickým ženám. Loreniny dlouhé světlé vlasy pokaždé vyvolaly úžas. Ženy se kolem ní shlukovaly, dotýkaly se jejích vlasů. Často se domnívaly, že je nemocná. Malé děti se před ní schovávaly, protože ji považovaly za ducha. Ženy se také zajímaly o Lorenino oblečení, protože měla na sobě kalhoty. Někdy jí zmáčkly prsa, aby si ověřily, že je skutečně žena.

Z baltistánských zvyklostí oddělování pohlaví pramenily nečekané obtíže. Když jsme večer přišli do nějaké vesnice, museli jsme čekat, než jsme si šli ke studni pro vodu, protože kdyby byli u studny viděni cizí muži, ženy by se k ní dobrou hodinu nepřiblížily ve strachu, že by se ti lidé mohli nečekaně vrátit. Tím by se zdržela večeře a narušilo by to vesnický život, takže jsme čekali, až si všichni vesničané vodu načerpají, a pak jsme si teprve pro ni šli my.

Po několika dnech cesty poodešla Loren kus proti proudu, aby se poblíž vesnice vykoupala. Šla sama, protože kdybych ji doprovázel, byla by to urážka místních zvyků; dostalo se jí rady, aby se umyla, jak nejrychleji to půjde, což v té ledově chladné horské vodě byla celkem zbytečná připomínka. Za chvíli přiběhla se šaty v náručí, na hlavě šamponovou pěnu. Zatímco se ve spodním prádle koupala, skupina místních žen se po ní vrhla a začala ji kamenovat, až musela utéct.

V jiné vesnici se ženy rozčílily, protože Loren odmítla kojit jejich děti; dokonce i když major Shan (z diskrétní vzdálenosti) vysvětlil, že Loren nemá mléko, ženy zůstaly uražené. Nemohly uvěřit, že žena v Lorenině věku nemá děti a nekojí.

Během dne dosahovaly teploty devětačtyřiceti stupňů. Potili jsme se pod deštníky a vyvinula se u nás nová posedlost: vodou. Nikdy dřív jsem se o vodu zvlášť nezajímal. Bylo to něco, co teklo z kohoutku, co bylo vždycky k dispozici a bylo toho dost. Voda nepatřila k tomu, o čem by člověk přemýšlel. Ale tady, každé ráno, než jsme vyrazili, se Dick Irvin podíval do poznámek a řekl nám, kde během dne můžeme čekat, že najdeme vodu. Ve vesnicích samozřejmě voda byla, ale od jedné vesnice k druhé to bylo několik kilometrů. Mezitím jsme museli hledat potoky a závlahové kanály. Každý jsme u sebe měli dvě litrové láhve a plnili jsme si je, kdykoli jsme našli vodu.

Voda byla vždycky znečištěná, a tak jsme ji dezinfikovali jodovými krystaly, takže pak byla červenohnědá a chutnala nemocnicí. Čisticí proces vyžadoval čas a závisel na tom, jak chladná voda byla. Museli jsme dávat pozor na to, jak dlouho je už jod ve vodě, než jsme ji pili. Následky pití znečištěné vody mohly totiž být tak zlé, že se nám na to ani nechtělo myslet. Tohle i jiné věci nám neustále připomínaly naši izolaci. Izolace s sebou přináší svou vlastní realitu. Dokonce i běžné události vás začnou znepokojovat.

Například jsme se museli přebrodit přes několik řek - žádné rozbouřené proudy, jen obyčejné kluzké, ledové, rychlé říčky. Normálně bych je přešel bez přemýšlení, ale tady člověk musel uvažovat jinak. Kdyby při přechodu řeky někdo uklouzl a zlomil si nohu - a kdyby to byla komplikovaná zlomenina - bylo možné, že by zemřel dřív, než by se dokázal dostat zpátky do civilizace. Kdyby uklouzl a jen si podvrtl kotník, museli by ho dva nosiči dopravit zpátky, bolelo by to a celý výlet by byl zkažený.

Takže: při přechodu obyčejné říčky byl člověk pod velkým tlakem, aby se nezranil. Když nacházel jen znečištěnou vodu k pití, byl pod velkým tlakem, aby si ji správně upravil a nevystavoval se tak nebezpečí ochromujícího průjmů. A tak dále.

To byl jeden aspekt té izolace. Druhým aspektem byl vzhled samotných těch vesnic. Byly od sebe tak osm kilometrů vzdálené a my jsme denně ušli kolem osmnácti devatenácti, takže obvykle to bylo tak, že jsme ráno z jedné vesnice vyrazili, kolem poledne míjeli další a utábořili se na noc poblíž třetí. Na to, jak blízko u sebe ty vesnice byly, se dost ostře lišily. Dokonce i moje necvičené uši rozeznaly, jak se liší řeč od jedné vesnice k druhé, a viděl jsem i proměny architektury vesnických dřevěných domků. Každá vesnice měla vlastní osobitý styl. Ohromilo mě, jak jsou různé; ale byly to horské vesnice a po většinu roku byly od sebe odříznuté hlubokým sněhem - izolované tak, jako by od sebe ležely stovky mil.

Jak naše cesta pokračovala, v kraji se už vědělo, že po cestě jdou ferengi. V každé vesnici oznamovali voláním náš příchod a lidé vybíhali, aby nás viděli. Rodiče brali děti za ruku a vedli je na cestu, aby jim ukázali cizince; lidé stáli na střechách domů a koukali na nás dolů, když jsme procházeli kolem. Tato nepokrytá zvědavost byla naprosto přátelská, ale zároveň divná.

V těchto místech se objevuje jen malá hrstka turistů; o měsíc dřív tudy prošel tým japonských horolezců směřujících na Mašerbrum, ale od té doby prakticky nikdo.

Znovu a znovu jsme se setkávali s fakty izolace. Jedli jsme sušenou tábornickou stravu, ale v téhle výšce bylo obtížné vařit vodu a naše jídlo obvykle chutnalo jako polévka s barevnými kousky lepenky. Někdo požádal Dicka Irvina, jestli by nemohl ve vesnici koupit nějaké čerstvé jídlo.

„Myslím, že bychom to neměli dělat,“ odpověděl. Vysvětlil, že Baltistánci v těchto odlehlých vesnicích pěstují obilí a meruňky a něco málo dobytka a že všechno, co vypěstují, budou v tvrdé zimě potřebovat. Nemají nic navíc, co by mohli prodat návštěvníkům.

„Ani když jim zaplatíme?“

„No, ony jim peníze nejsou moc k ničemu dobré,“ odpověděl.

„Jak to myslíš?“ ptal se někdo. Jak by mohly někomu peníze nebýt k ničemu dobré?

„No, tady nikde není ani banka, ani tržiště, jedině ve Skardu, a to je sto padesát kilometrů daleko. Většina těch lidí nikdy nebyla ani v nejbližší vesnici deset kilometrů daleko, tím méně ve Skardu. Když jim zaplatíte penězi, uloží je někde v domě a nikdy je na nic nepoužijí.“

Vyprávěl nám, že když vláda před pár lety měnila peníze, poslala zprávu všem vesničanům, aby přinesli své úspory a nechali je vyměnit dřív, než budou bezcenné. Ještě mnoho let nato se staré peníze stále objevovaly a lidé z vesnic se hrozně zlobili, když se dozvěděli, že už nic neplatí.

Po dvou dnech chůze se nám naskytl dobrý pohled na vrchol Mašerbrumu před námi. Šel jsem před zbytkem skupiny a užíval jsem si, že jsem na stezce sám. Asi kolem čtvrté hodiny jsem dorazil do vesnice, v horkém slunci ospalé. Tušil jsem, že je to Kande a že tady budeme tábořit.

Vyběhl mi vstříc hlouček dětí. Shlukly se kolem mě, dotýkaly se mě, mého batohu, fotoaparátu. Na něco se mě ptaly pořád znovu a znovu dokola, ale nevěnoval jsem jim příliš pozornosti, protože jazykem urdú nemluvím a stejně bych jim nerozuměl.

Ukázal jsem na vesnici a vyslovil jméno, které, jak jsem se domníval, nesla - Kande. Vyslovil jsem to „Kandí“ a doufal jsem, že je to správně. Nevšímaly si mě nejspíš ze stejného důvodu - předpokládaly, že ať řeknu cokoli, nebudou mi rozumět. Snažil jsem se jim nějak vysvětlit, že se ptám na jméno jejich vesnice, ale moc úspěchu jsem neměl. Zklamaně jsem to vzdal.

Sedl jsem si, otevřel batoh a snědl hrst sušené směsi. Děti sledovaly všechno, co jsem dělal, a debatovaly o každém mém pohybu.

Tou dobou už se přestaly dotýkat mého oblečení a bot, ale stále ještě ukazovaly na můj Nikon. Pořád se zajímaly o aparát, něco říkaly, ukazovaly na mě, pak na fotoaparát. Na něco se mě ptaly. Konečně jsem to pochopil - vůbec to nebylo urdské slovo. Říkaly. „Nippon? Nippon?“ pořád dokola. Nejdřív ukazovaly na fotoaparát a pak na mě.

„Nippon? Nippon?“

Ptaly se mě, jestli jsem Japonec.

Byl jsem tak ohromený, že jsem se ani nerozesmál. Mám přes dva metry a jsem výrazně západní typ. Neuměl jsem si představit, že by si mě třeba i dítě mohlo splést s Japoncem. Copak nevidí zjevné rozdíly mezi Japoncem a člověkem ze

Západu?

Odpověď zněla - ne, nevidí.

Když jsem o tom přemýšlel, uvědomil jsem si, že v jejich očích musejí podobnosti mezi mnou a předešlými japonskými horolezci přehlušit všechny rozdíly. Já i oni jsme byli exotičtí cizinci v těžkých botách a syntetickém oblečení v jasných, nepřirozených barvách, nesli jsme si batohy, deštníky a fotoaparáty, jedli jsme exotické jídlo, které jsme si nosili v malých plastových sáčcích - v tom všem jsme byli stejní, Japonci i já. Byli jsme až neuvěřitelně stejní a neuvěřitelně odlišní od vesnických dětí. Co záleží na tom, že barva naší pleti nebyla tak docela táž a že jsme se trochu lišili výškou? Takové rozdíly byly zjevně nepodstatné.

Podíval jsem se na to z jejich hlediska a usoudil jsem, že mají pravdu.

Nemohl jsem ty děti kritizovat, protože sám jsem zažil podobné chyby ve vnímání. O tři roky dřív, když jsme s Loren jezdili po východní Africe, narazili jsme na samburskou manyattu, která se právě stěhovala. Samburové jsou polokočovný kmen a v severní Keni bylo sucho, které je donutilo přestěhovat se a hledat trávu pro stáda.

Ženy vedly osly naložené jejich pozemskými statky; zastavili jsme land rover, abychom si se dvěma z nich promluvili - byly to matka a dcera. Ženy měly oholené hlavy a na sobě složité korálkové ozdoby, které jim obepínaly čela a visely dolů na nos. Uši měly propíchnuté a vytažené, takže lalůčky jim visely v dlouhých smyčkách, a měly i mnoho ručně tepaných kovových náramků a náhrdelníků. Kolem tváří jim bzučely mouchy, které jim lezly po kůži; ani se je nepokoušely odehnat.

Vedle nich stáli jejich osli, kteří nesli proutěné, tkané a kožené věci. Všechno, co vlastnily, bylo prosté, ručně dělané z přírodních materiálů.

Vesele si svahilsky povídaly s naším průvodcem, podělili jsme se s nimi o žvýkačky a já jsem si uvědomil, že se snažím navázat s nimi nějaký lidský kontakt. Podíval jsem se znovu na jejich oholené hlavy a na ozdoby a pokoušel jsem se v nich vidět ženy, sexuální stvoření, ale dělalo mi to nečekané potíže; upřímně jsem se snažil obdivovat řemeslné zpracování předmětů, které vezly; trochu jsem propadl panice, když jsem tak hleděl na mouchy lezoucí po jejich tvářích a uvědomil jsem si, že za chvilku zase nastoupíme do land roveru a odjedeme, zatímco ony zůstanou tady, v té horké opuštěné krajině, se svými osly naloženými trochou prostého majetku. Propast mezi nimi a mnou byla náhle příliš veliká a já jsem si uvědomil, že si říkám: To nejsou lidé. Nejsou to lidské bytosti.

Sám jsem se těch myšlenek zděsil. Koneckonců na vysoké škole jsem studoval antropologii a měl jsem tedy být lépe než většina ostatních připraven vidět lidství pod maskou kulturně podmíněných artefaktů. A přestože jsem se skutečně snažil vidět v těch dvou domorodých ženách lidi, „stejné jako ty a já“, nedokázal jsem to. Viděl jsem v nich zvířata, tvory, kteří vlastní nějaké ty prosté, dost ubohé věci.

Obvykle, když si pomyslím něco, co mě podobně vyvede z míry, mám starost, že to ostatní nějak poznají. Bojím se, že budou vědět, že se mi nelíbí nebo že si myslím, že jsou hloupí, nebo co mě to právě napadlo. Ale teď jsem se na ty ženy díval naprosto lhostejně. Byl jsem si jistý: Ty nikdy nepřijdou na to, co si myslím.

A tak jsem se na ně díval, udělal jsem si pár fotografií, pak jsme nasedli do auta a jeli dál a obě ženy brzo zmizely vzadu za námi v oblaku prachu z land roveru. A krátce nato jsem zapomněl, že jsem nebyl schopen vidět v těch ženách lidi. Všechno se to rozplynulo a já jsem začal být zvědavý, jestli vyjdou ty fotografie a co asi řeknou moji přátelé, až jim ukážu obrázky samburských žen.

O pár dní později jsme projížděli masajským územím cestou k jezeru Baringo. Celý den jsme viděli Masaje, muže stojící v polích s dobytkem, děti hrající si u cesty.

Kolem poledne jsme míjeli řadu mladých dívek v bílých šatech s volány. Dívky měly také bíle nalíčené tváře, hihňaly se a smály a zjevně byly ve sváteční náladě. „Koukej,“ řekla Loren, „jdou k prvnímu přijímání.“ Zastavili jsme. Dívky se shlukly kolem, usmívaly se a vesele na nás mávaly. „Nejsou kouzelné?“ ptala se Loren. „Vzpomínám, jak jsem šla k prvnímu přijímání já.“

Náš průvodce si odkašlal. „To není, ehm, přijímání,“ řekl.

„Ne? Tak co to je?“ chtěla vědět Loren.

Vysvětlil nám, že ty dívky jdou na rituální obřízku. Masajské mladé ženy prodělávají v dospívání chirurgické odstranění klitorisu. Loren šokované zmlkla a jen třeštila oči na usmívající se dívky. „Tak proč jsou tak šťastné?“ zeptala se nakonec.

Chtěla znát vysvětlení takového mrzačení, ovšem vysvětlení samozřejmě nedávalo smysl. Masajští muži říkají, že klitoris odstraňují, aby omezili přehnané sexuální choutky žen, ale o masajských ženách je všeobecně známo, že přehnané sexuální choutky mají i tak; poté, co Masajka porodí první dítě, nikdo od ní ani v nejmenším neočekává, že bude sexuálně věrná.

„Tak proč se to tedy vůbec dělá?“ ptala se Loren.

„Je to něco jako promoce,“ vysvětlil průvodce. „Pěkná promoce,“ řekla.

V časném odpoledni se land rover přehřál, takže jsme se na chvíli zastavili, otevřeli kapotu a nechali motor chladnout. Vytáhli jsme oběd a dali si sendviče. Za chvilku přišel z blízkého pole masajský chlapec, který tam pásl dobytek. Dal jsem mu sendvič, který vážně přijal.

Pak přiběhl jiný chlapec. Řekl jsem Loren: „No nazdar, to jsem si něco spískal. Budu teď muset nakrmit celé široké okolí.“ Začal jsem se přehrabovat v krabici a hledat nějaký sendvič, o který nestojím. Kde jsou ty sýrové? Ty nesnáším.

Ale když druhý chlapec doběhl, první rozlomil sendvič napůl a kus dal druhému chlapci. Udělal to okamžitě, aniž by dal najevo nějakou neochotu se rozdělit. Obě děti na mě hleděly a každé drželo půlku sendviče. Zastyděl jsem se.

Za chvilku byla kolem auta celá skupina dětí a my jsme rozdali zbytek jídla. Děti byly milé a ostýchavé a většinou na nás jen mlčky hleděly. Sledovaly všechno, co jsme dělali -jak jsme zacházeli s fotoaparáty, jak jsme zakládali film, jak jsme odkládali sluneční brýle do držáku na palubní desce, jak jsme pili limonády z plechovek.

Všechno to sledovaly se zdvořilou vážností, kterou jsem se naučil od Afričanů očekávat, a po chvíli jsme si na sebe navzájem zvykli. Seděl jsem na sedadle auta u otevřených dveří, tváří obrácen ven, a díval jsem se na děti a ony se dívaly na mě. To chvíli trvalo a já jsem se zasnil, a když jsem se zase vrátil do reality, uvědomil jsem si, že se chovají divně. Jeden po druhém se předkláněly, nakláněly hlavu a dívaly se na mě ze strany.

Nejdřív jsem si myslel, že je to nějaká hra. Usmál jsem se.

Neoplatily mi úsměv; jen se dál tak divně nakřivo dívaly. A něco si mezi sebou povídaly.

A pak mi to došlo: snažily se nakouknout mi do šortek. Viděly, že jsem hodně vysoký, a byly zvědavé, jestli tomu odpovídá i všechno ostatní.

A nebyly by se nikdy chovaly takhle otevřeně, kdyby si nemyslely: Ten stejně nikdy nepřijde na to, co děláme.

A věděl jsem až příliš dobře, co ta myšlenka znamená. Znamenalo to, že vidí mě a ostatní pasažéry land roveru jako ne tak úplně lidi, ne tak docela lidské bytosti. To nejsou opravdoví lidé; nemyslí a necítí stejně jako my a nepochopí, co děláme.

Konec našeho treku v Baltistánu se blížil. Vrátili jsme se do Mishoke, velké vesnice hned u řeky Ši-ok. Za soumraku tam místní lidé právě vykonávali každoroční rituál, při kterém ženy kladly zapálené svíčky na hroby mrtvých na vesnickém hřbitově. Byl to na pohled krásný obřad, ačkoli muži se na něm odmítli podílet, seděli stranou a ještě se ženám posmívali. V Mishoke jsme se také dozvěděli, že člunaři stávkují a že tedy nemáme jak překročit řeku a vrátit se zpátky domů.

Obrátil jsem se k Loren. Jen pokrčila rameny a usmála se. Loren si odmítala dělat starosti, věřila, že všechno nějak dopadne. Ale já jsem rozhodně obavy měl. Jak mně se to jevilo, situace nebyla dobrá.

Za necelých čtyřiadvacet hodin měly přijet džípy ze Skardu, aby nás vyzvedly v Chapulu. Jestli na ně nebudeme v Chapulu čekat, nikdo netušil, co se stane. Džípy na nás možná počkají a možná také ne. V Chapulu nebyla jediná vysílačka, kterou bychom je mohli přivolat zpátky, jak by jednou odjely. Prostě vypadalo to, že nejlepší bude nějak se do Chapulu dostat.

Jenže jsme nemohli přes řeku.

Nedali by se člunaři přesvědčit, aby stávku ukončili? Ne, jsou pryč. Nabídli jsme závratné úplatky. Ne, člunaři z řeky odešli a nikdo neví kam. Nemohl by vory řídit někdo jiný? Ne, to také nejde. A existuje ještě jiná cesta přes řeku?

Ano, západně od Chapulu je most. Je to čtyřicet kilometrů od Mishoke, kde jsme teď. Ovšem někteří lidé měli dojem, že most byl loni v létě stržen. Došlo na další vyptávání. Lidé z vesnice se shodli, že most byl poškozen, ale pravděpodobně ještě stojí a je funkční.

Stejně jsme ale nemohli ujít čtyřicet kilometrů za jediné dopoledne. Vybalili jsme večeři a mezitím pokračovalo vyptávání. Ukázalo se, že někdo ve vesnici vlastní benzinový traktor a že ten traktor má připojený jakýsi vůz. Nemohli bychom si pronajmout traktor a k mostu dojet?

Ano, traktor si najmout můžeme. Bohužel pro něj není benzin. To nás na chvíli dostalo. Nabídli jsme další úplatky. Nakonec začali přicházet lidé s malými láhvemi benzinu, podobnými láhvím piva. Koupili jsme je. Prohlédli jsme traktor a na zítřek jsme ho najali.

Měli jsme tedy plán, ale na můj vkus v něm bylo příliš mnoho nejistoty. Ten večer ve stanu jsem byl celý nervózní. Loren byla klidná. Znepokojovalo mě, že je tak pokojná; cítil jsem rozpor mezi námi, rozpor mezi mou a její realitou. Já jsme měl obavy a považoval jsem to za správné. Ona si starosti nedělala a neviděla důvod, proč by si je dělat měla. Neshodovali jsme se a to mě znepokojovalo.

Druhý den ráno jsme poskakovali a kodrcali se na káře za traktorem po nerovném terénu a přes několik širokých řek. Na konci cesty jsme byli vyčerpaní a obalení špínou. Ale dostali jsme se k mostu, který byl ve výborném stavu. Přešli jsme ho a na druhé straně si většina lidí zula boty a namočila si nohy do chladné řeky. Já jsem byl rozzlobený na Loren, cítil jsem, jak se jí vzdaluji, a tak jsem šel s majorem Shanem nahoru do kopců vyhlížet džípy. Seděli jsme ve stínu skal a v palčivém poledním horku čekali na džípy. Z naší vyhlídky jsme viděli na několik kilometrů silnice vinoucí se krásnou opuštěnou krajinou. Kouřili jsme cigarety. Shan mžoural na silnici, která se v horku chvěla. Nakonec řekl: „Dobré místo na přepad.“

„Cože?“ zeptal jsem se.

„Dobré místo na přepad,“ opakoval. Vysvětlil mi, že z tohohle vysokého stanoviště jsme pány silnice; hrstka mužů by tu mohla zastavit poměrně velké množství vozidel. Lidé v autech by neměli kam utéct; mohli bychom je všechny postřílet.

Jen jsem na něj zíral. Myslel to naprosto vážně. Uvažoval o nejlepších způsobech, jak zabíjet lidi. Překvapilo mě, že může zdejší krajinu vidět tak odlišně než já.

„Jsme blízko u indické hranice,“ vysvětlil. „Když je člověk voják, nemůže si dovolit klamat sám sebe. Musí vidět věci takové, jaké jsou.“

Pak změnil téma a zeptal se, jak jsem dlouho ženatý.

„Deset měsíců,“ odpověděl jsem.

„To není vaše první manželství?“

„Ne. Druhé.“

„Máte děti?“

„Ne. Děti nemám.“

„A budete mít děti s Loren?“

„Ano, plánujeme to.“

„Je právnička, že?“

„Ano. Právě dostudovala.“

„Aha.“ Vzal balíček cigaret a nabídl mi další. Vypadalo to jako ukončení hovoru.

Konečně přijely džípy a ještě ten večer jsme dorazili do Skardu. V ubytovně Loren padla na postel: „Pánbůh zaplať!“

„Co se děje?“ ptal jsem se.

„Měla jsem hrozný strach.“

„Já myslel, že nemáš,“ divil jsem se.

„Blázníš? Bez člunů? Když nebylo jak se dostat přes řeku?“

„Proč jsi mi to neřekla?“ ptal jsme se.

„Protože ty jsi vyváděl,“ odpověděla, „a nemělo cenu, abychom se nervovali oba, tím by se všechno jen zhoršilo.“

„Ale stejně bych byl radši, kdybys mi to byla řekla.“

„Proč? Nebylo by to k ničemu dobré.“

Chápal jsem, co říká, ale teď jsem cítil jiný druh izolace, ne izolaci geografickou, tedy izolaci ze vzdáleného místa, ale z izolace mezi lidmi, dokonce i mezi Loren a mnou. Cítil jsem něco nevysloveného, něco nejasného a možná nevyhnutelného.

A tak jsme odjížděli z Baltistánu.

Šangri-la

Pět let poté, co jsem slyšel svého přítele Petera Kanna mluvit o jeho návštěvě Hunzy, jel jsem do tohoto bájného místa i já. Maličký horský stát, známý jako dávné Šangri-la a tradičně uzavřený pro cizince, se rok předtím otevřel. Bylo to místo, kde byli lidé krásní, inteligentní a imunní proti nemocem; kde se dožívali sto čtyřiceti let na dietě z meruněk; kde koexistovali v harmonii v nádherném horském prostředí, odříznutém od všeho špatného a zkaženého, co přináší civilizovaný svět.

To byla Hunza. Byl jsem nadšený, že tam jedu.

V Islámábádu čekala naše skupina dva dny na letadlo do Gilgitu, což bylo výchozí místo pro cesty do Hunzy. Dvoudenní čekání nic nebylo; Peter čekal mnohem déle a skupiny horolezců vyčkávaly občas na let i měsíc. Ale my jsme měli předem daný časový plán; kromě toho teď existovala ještě jiná cesta, jak se z Islámábádu dostat na sever do Gilgitu - karákóramská dálnice.

Toto výjimečné stavební dílo byla silnice tři sta kilometrů dlouhá, která překonávala nejdrsnější pohoří světa. Většinou vedla údolím řeky Indu, jednou z největších soutěsek světa. Vlastně tu silnici postavili Číňané a během výstavby zemřely stovky dělníků.

Najali jsme autobus, naložili jsme do něj své věci a vyrazili. Cesta měla trval patnáct hodin, možná víc; nikdo si tím nebyl moc jistý. Autobus bylo typické pestrobarevné pákistánské vozidlo, které vypadalo na první pohled jako psychedelická fantazie ze šedesátých let. Každý kus povrchu venku i uvnitř byl pokrytý znameními, tkaninami, kousky zrcátek, vyklepaným plechem a celá ta věc byla pomalovaná šílenými víry fosforeskujících barev. Svým způsobem to bylo příšerné, ale mělo to všechny známky exotična - a rozhodně bylo na co koukat, když člověka přestal bavit pohled z okna.Náš pákistánský řidič byl najat speciálně pro tuto cestu, protože silnici znal. Vzal si s sebou teenagera, který mu seděl u nohou, na schodech ke vchodovým dveřím. Každý řidič autobusu měl takového chlapce, který dostával malou mzdu a dělal pro řidiče drobné práce, nosil mu jídlo a dával cestujícím pozor na zavazadla.

Prvních pár hodin jsme míjeli plochá obilná pole, úhledné vesnice, velbloudy na cestě. Na oběd jsme se zastavili v Abbottabadu, což je město s mnoha britskými koloniálními budovami, které kdysi bylo nejvzdálenější výspou britského impéria v této části světa. Z Abbottabadu se Britové v devatenáctém století dvakrát pokusili dobýt Afghánistán a dvakrát neuspěli. Tuhle oblast západního Pákistánu na hranicích s Afghánistánem obývají Pathanové a jiné kmeny. Stejně jako Afghánci jsou to divocí bojovní válečníci; jejich život se točí kolem válčení takovým způsobem, jaký lidé ze Západu nedokážou dost dobře pochopit.

Za Abbottabadem začala být cesta opuštěnější a drsnější a vjeli jsme do údolí řeky Indu. Příštích několik hodin jsme kličkovali a zahýbali kolem řeky, viděli jsme nádherné pohledy na hluboko zaříznutou řeku a na sedm a půl tisíce metru vysoký Nanga Parbat na východě.

Celé dopoledne řidič kouřil cigarety s nezaměnitelnou vůní hašiše a teď, v poledním teple, začal usínat. Chlapec po jeho boku do něj šťouchl a probudil ho, kdykoli mu klesla hlava, ale často se stávalo, že autobus vybíral prudké zatáčky tak zeširoka, že nám dobře nebylo.

Nakonec jsme udeřili na řidiče, který popřel, že by se něco dělo. Ptali jsme se, co by ho udržovalo v bdělejším stavu. Řekl, že hudba. Za chvíli jsme už poslouchali dunící pákistánskou hudbu v psychedelickém autobusu, který se kodrcal po karákóramské dálnici podél soutěsky Indu cestou do bájné Hunzy.

Po deseti hodinách jsme se zastavili v malé vesničce u silnice, abychom si dali čapáti a trochu si protáhli nohy. Setkali jsme se tam s britským hippie, který nám řekl, že silnice na sever je uzavřená kvůli sesuvu půdy. Projet do Hunzy není možné; budeme se muset vrátit. Po deseti hodinách se nám té zprávě nechtělo věřit a ozvalo se mnoho poznámek o tom, že je to špinavý zfetovaný hajzlík a že určitě neví, co mluví.

Na příští zastávce jsme se ptali znova. Ano, byla to pravda, silnici zahradil sesuv půdy. Do Hunzy se projet nedá.

Podíval jsem se na majora Shana. Nezdálo se, že by si dělal starosti. „Možná už to odstranili,“ pokrčil rameny.

To jsem mu docela rád věřil, protože podobné sesuvy jsme míjeli celý den. Obvykle to byly jen malé hromádky kamení, shrnuté buldozerem z cesty; nezdály se mi jako žádný velký problém. Skála v soutěsce řeky se drolila a připadalo mi, že karákóramská dálnice prostě bude těmito malými závaly trpět vždycky.

Ostatně poté, co jsme se dvanáct hodin kodrcali v autobuse, nikdo vážně neuvažoval o návratu. Mířili jsme dál na sever, k sesuvu.

Zeptal jsem se: „Kdy k tomu došlo?“

„Před dvěma dny,“ odpověděl major Shan. „Možná před třemi.“

Jeden z dalších cestujících v autobuse zavrtěl nevěřícně hlavou a prohlásil: „No tak si to představte. Silnice zavalená před dvěma dny a oni to ještě neodstranili. Strašná země.“

Krajina kolem se změnila v plochou pustinu. Byla naprosto opuštěná a v dálce bylo vidět nízké hory. Na mapách byla označena jako „Kmenové území“.

Slunce klesalo k západu, světlo bylo měkčí. Zastavili jsme se pro benzin u pumpy: malá bouda, několik stojanů a mnoho kilometrů na všechny strany poušť. Bylo to krásné a opuštěné.

Major Shan si mě vzal stranou a šli jsme spolu dozadu za autobus. Kopal nohou do pneumatiky a vypadalo to, že se mu nechce do řeči. Měl tmavé letecké brýle, a tak jsem mu ani neviděl do očí.

Nakonec řekl: „Nemám s sebou zbraň.“

„Ne?“

„Mohl jsem si ji vzít. Napadlo mě to. Ale nechtěl jsem turisty děsit, tak jsem si ji nevzal.“

„A je to problém?“

„No, teď si ji nemám jak opatřit.“

„A na co bychom ji potřebovali?“

„Brzo bude tma,“ rozhlédl se kolem. „Sesuv je asi hodinu cesty před námi. Až se tam dostaneme, bude už taková tma, že ho nebudeme moci přejet. Budeme se muset na noc utábořit.“

Všichni jsme tušili, že to tak může dopadnout, a všechno tábornické vybavení jsme měli v autobuse: jídlo, stany, spací pytle, prostě všechno. Takže žádný problém. Nebo snad ano? Major Shan se rozhlédl kolem. „Tahle oblast,“ řekl, „není v noci bezpečná.“

Bylo to, jako by mi ta slova střelil do mozku. Tahle oblast není v noci bezpečná. Snažil jsem se ovládnout stále silnější pocit nevíry nad tím, co mi říkal. Připadalo mi to jako scéna ze špatného filmu, kdy se autobus plný turistů najednou dostane do problémů. Dalo mi dost práce, aby mi čelist pracovala, jak má, a abych mluvil srozumitelně. A když už se mi povedlo promluvit, zněl můj hlas příliš slabě. „Jak to myslíte?“

„Tahle oblast není v noci bezpečná,“ opakoval. „Ale co to znamená? Jsou tady banditi nebo co?“

„Těžko říct, co se může stát. Ta oblast není bezpečná. Nemůžeme tábořit venku. Je mi líto. Nemám s sebou zbraň.“

„Co tedy máme dělat?“ Rozhlédl jsem se po krajině a snažil se ji vnímat jako hrozivou. Ale pořád mi připadala úplně stejná. Mluvil jsem za autobusem s naším vojenským průvodcem a připadalo mi, že obsah našeho rozhovoru nemá nejmenší souvislost s tím, co vidím kolem sebe. Říkal mi, že jsme v nebezpečí, a já jsem nechápal proč.

„A nemyslíte,“ navrhl jsem, „že kdybychom někde sjeli ze silnice, kdybychom odjeli několik kilometrů od ní a utábořili se tam, že by bylo všechno v pořádku?“

„Venku tábořit nemůžeme.“ Říkal to bez výrazu. Ukázal na auta jedoucí po silnici. „Nikdo z těchhle aut nebude tábořit venku. Než bude na silnici tma, budou všichni v bezpečí.“

„Tak co můžeme dělat?“

„Nechci lekat vaše přátele. Asi patnáct kilometrů zpátky, v Chilas, je vojenská základna,“ řekl. „Můžeme to zkusit tam.“

Už jsem to začínal chápat. Potřeboval někoho, kdo by ostatní o plánu informoval. „Můžeme to zkusit tam?“

Pokrčil rameny. „Bude tam večer hodně plno. Možná nás odmítnou, ale myslím, že spíš ne, protože jste cizinci.“

„Dobře,“ kývl jsem. Šel jsem a řekl ostatním, že major Shan navrhuje, že bude lepší strávit noc na vojenské základně o patnáct kilometrů zpátky než tábořit venku.

Nikdo nic nenamítal. Ukázalo se, že vojenská základna v Chilas je sto kilometrů daleko, a než jsme se tam dostali, byla inkoustově černá noc. Jak major správně předpovídal, byla základna přeplněná, kasárna a ubytovny přetékaly; ve světlech autobusu jsme viděli cestovatele spát na zápražích, v autech, všude. Než jsme našli velitelství a někoho zburcovali a než nás poslali do nepoužívaného domku pro vyšší vojenské návštěvy, bylo skoro jedenáct večer. Úplně utahaní jsme vylovili z autobusu spací pytle a ustlali si na podlaze. Ještě později dojel další autobus s cizinci; ti spali v patře. Neprobral jsem se natolik, abych si je prohlédl.

Odjeli jsme v šest ráno. Krajina teď vypadala vesele slunečná a prázdná; věděli jsme, že se dnes určitě dostaneme do Hunzy, sesuv nesesuv. Vrátili jsme se stejnou trasou, kterou jsme už jeli, minuli jsme benzinovou pumpu a znovu jsme se ponořili do soutěsky Indu. To dobrodružství, které právě skončilo, nás víc zklamalo než co jiného. Představovali jsme si sami sebe v ohrožení banditů nebo lupičů, zachráněné na poslední chvíli; byla to vzrušující představa a bylo jasné, že žádné další vzrušení už nás na cestě nečeká. Pak jsme dojeli k sesuvu.

Nebyl jsem vůbec připravený na to, jak bude obrovský. Byl skoro tři čtvrtě kilometru široký a přes kilometr dlouhý; byl to jediný hladký šikmý svah sypkého písku, který se táhl z hor až dolů k řece. Miliony tun sypkého písku.

„Není divu, že tohle neodstranili za dva dny,“ podotkl někdo.

„Obvykle jsou velice dobří,“ vysvětloval major Shan, „ale tohle bude podle mě trvat týden. Vidíte sami, jak se s tím lidé vypořádávají: náklaďáky a autobusy z Hunzy dojedou až tam na druhou stranu a auta z Islámábádu dojedou sem, lidé ten zával přejdou pěšky a na druhé straně nasednou do jiného auta nebo autobusu.“

Na druhou stranu jsem skoro nedohlédl, byla hrozně daleko. Budeme muset přejít pěšky.

Viděl jsem lidi, kteří tudy chodili, malé trpasličí postavičky na obrovském písčitém svahu. Chodili oběma směry po malých stezkách vyhloubených ve svahu. Byl to terén vhodný tak pro horskou kozu.

Díval jsem se na to a najednou se mi sevřel žaludek. Přejít ten sesuv bude hrozně nebezpečné, asi jako přejít ledové pole. Nepočítal jsem při téhle cestě s žádným nebezpečím a právě jsem přežil něco, co jsem považoval za příjemnou fantazii -bandity v oblasti, která v noci není bezpečná. Nebyl jsem připraven na skutečné nebezpečí, navíc tak přízemní.

Zemřel při sesuvu půdy v Pákistánu. Takové pochmurné, trapné zakončení života. A lidé doma by to ani nechápali. Chcete říct, ze ho to zavalilo?

Ne ne, nic takového. K tomu sesuvu došlo už pár dní předtím a on přes něj přecházel, spadl do řeky a utopil se. Utopil?

No, strhlo ho to. Tělo se nenašlo.

Byl vysoký. Pokud si vzpomínám, moc dobrou rovnováhu neměl.

Ne. Myslím, že ne. Ta představa se mi vůbec nelíbila.

Mezitím na samotném závalu bylo rušno. Pár set metrů nad přecházejícími pracovaly na vyčištění svahu buldozery, které vypadaly jako malé žluté hračky. Každých pár minut také armáda odpálila malou nálož, země se zatřásla a do vzduchu vylétl gejzír písku a kamení. V tom všem chaosu lidé obratně procházeli přes rozsáhlou příkrou, klouzavou písečnou plochu. Každou chvíli se po svahu na procházející kutálel balvan nebo malá písečná lavina, ale lidé jen uhnuli a nechali ji sesypat dolů do řeky.

Díval jsem se na to a věděl jsem, že se na druhou stranu nedokážu dostat.

Slyšel jsem, že ten svůj výlet zkrátil. Vážně?

Jo, dostal se až kdovíkam do Pákistánu a pak tam byl nějaký malý sesuv půdy nebo co, a on zpanikařil. Vyděsil se. Musel se vrátit domů.

Díval jsem se na sesuv s majorem Shanem. Nabídl jsem mu cigaretu. Zeptal jsem se: „Myslíte, že se dokážeme dostat na druhou stranu?“

„No jistě,“ kývl. „Vidíte přece, jak to lidé přecházejí.“

„Já vím, pokračoval jsem, „ale máme ve skupině i starší lidi…“

„Těm starým pomůžu.“

„A pak se třeba někdo bude bát.“

„Těm pomůžu taky.“

„Hm, dobře… ehm…“

Tázavě se na mě podíval. Nemohl jsem dělat nic jiného než říct pravdu.

„Já nevím, jestli to dokážu.“

Ta slova jako by zůstala viset ve vzduchu jako nepříjemné přiznání.

Major Shan se na mě dlouho díval.

Mlčky dokouřil a pak cigaretu zašlápl na silnici.

„Dokážete to,“ řekl.

Měl pravdu. Nedalo se dělat nic jiného než přejít na druhou stranu a také jsem to udělal. Hrůzou mi stály všechny chloupky na těle, srdce mi bušilo. Byl jsem vyděšený, ale dokázal jsem to.

Zatímco jsem procházel, jeden z dalších účastníků výpravy fotografoval. Ale na fotkách není vlastně nic vidět. Na fotkách to nevypadá nebezpečně, a dokonce ani moc zajímavě. Ale byla to ta nejnebezpečnější věc, kterou jsem kdy zažil.

O dva dny později jsem se blížil k Baltitu, hlavnímu městu Hunzy. I když jsem nevěřil těm historkám o Hunzakutech, jak se říká místním lidem, když jsem teď byl tady, nemohl jsem nad nimi nepřemýšlet; o tomhle místě se povídaly neuvěřitelné věci.

Podle pověstí bylo horské království Hunza obýváno potomky perských vojáků, kteří přišli s Alexandrem Velikým, když v roce 327 př. n. 1. dobyl Indii. Tím se údajně vysvětlovala krása vysokých Hunzakutů se světlou pletí i jejich vynikající fyzické i vojenské schopnosti. Hunzakutové byli mnohem inteligentnější než okolní loupeživé kmeny; těšili se výjimečně dobrému zdraví, ať už díky životu ve velké nadmořské výšce, díky prosté dietě skládající se většinou z meruněk a obilí, díky neuspěchanému životu nebo ještě z jiného důvodu. Také jejich společenský život je zdravý; mir, jejich vládce, soudí osobně ty nemnohé spory, které v jeho království vzniknou.

Vyběhla nám naproti skupina dětí. Ohromilo mě, jak otrhaně a nepřitažlivě vypadají. Směs etnik - Číňané, Peršané, Afghánci, Mongolové - tu nedala vznik krásným míšencům, ale deformovaným a zakrnělým „voříškům“. V této zemi proslulé soběstačností nás děti chytaly za šaty a pokoušely se nám prodat granáty z místní těžby. Do několika špinavých pěstiček jsem nahlédl; byly to kameny mizerné kvality.

V samotných vesnicích jsem se rozhlížel po těch úžasně starých lidech, ale žádné jsem neviděl. Byly tu nemoci a chudoba a na všech stranách následky drsného horského života: genetické vady, stopy příliš těsných příbuzenských svazků, zákaly, vyrážky, infekce, mokvající vředy.

Příroda v Hunze byla ovšem úžasná; malý státeček se skládal ze zelených terasových políček usazených v údolí vysokých zasněžených hor, jejímž středem protékala řeka Hunza. Nad městečkem se tyčila bílá pevnost, skutečně nádherně umístěná. Jenže byla nepoužívaná, okna měla rozbitá, fasáda se loupala.

Hunza kdysi býval autonomní horský stát, jeden z řetězce feudálních národů, který se táhl přes celý Himálaj a kam patřily ještě Swat, Ladákh, Nagar, Nepál, Sikkim a Bhútán. V devatenáctém století podporovali Britové tyto státečky jako nárazník proti Indii a dalším mocným sousedům na severu - Rusku a Číně. Po celá staletí zůstaly tyto malé národy odříznuté od světa, nepřístupné v horách a uzavřené pro cizince. Vznikala kolem nich řada pověstí.

Britové v roce 1891 na krátkou dobu Hunzu dobyli poté, co útoky tamních banditů na karavany začaly být neúnosné dokonce i na standardy tohoto kouta světa, kde zákony neplatí. Britové ale dovolili Hunze ponechat si nezávislost. Pákistánská vláda si teď chtěla ty nezávislé horské státy podmanit. Jejich procedura byla prostá: počkali, až mir zemře, a nedovolili jeho nástupci převzít moc. Poslední mir z Hunzy zemřel před dvěma lety; pákistánská vláda zemi převzala a otevřela ji turistům.

Viděli jsme tedy jen slupku bývalého státu, pozůstatky toho, co tu kdysi bylo. Zůstali jsme v Hunze dvě noci. Byla poklidná a krásná, obzvlášť při západu slunce, kdy údolíčka, topící se už ve stínu, zářila světlem odrážejícím se od horských štítů. Ale nebylo to ono Šangri-la, které jsme si představovali.

Z Hunzy jsme jeli do údolí Hopar v sousedním království Nagar. Podle pověstí byli Nagarové právě tak očerňováni jako Hunzakuti idealizováni. O Nagarech se říká, že jsou tmavší, slabší, křehčí a zkaženější než Hunzakuti. Nagarové nedbají na hygienu, jsou nevděční a nepříjemní. Hunzakuti tvrdí, že to, že jste v Nagaru, poznáte podle spousty much, které tam všude jsou.

Jak to často u sousedních států bývá, lidé a způsob života se člověku zvenčí jeví prakticky stejně. Blízkost ovšem způsobuje soupeření a je přirozeným lidským sklonem vidět všechny špatné vlastnosti na té protější straně údolí.

V Nagaru jsme tábořili v krásném údolí u ledovce Bualtar. Nikdy předtím jsem ledovec neviděl a připadal mi úžasný, jako zmrzlá řeka kamene. Při zběžném pohledu se zdálo, že tu není vůbec žádný led. Byly tu prostě dvě svislé stěny soutěsky ze zaschlého bláta a uprostřed mezi nimi tekoucí, řece podobný tvar šedého kamene. V Nagaru je mnoho ledovců, včetně šedesát kilometrů dlouhého Hisparu; ten je druhý největší na světě, když vynecháme polární čepičky. Bualtar byl ale malý, dost krotce vyhlížející ledovec.

Jednoho dne jsme se - vůdce naší výpravy Dick Irvin, Loren a já - rozhodli projít se po ledovci. Loren i já jsme byli za výlet vděční; během pobytu v tom hezkém tábořišti mezi námi narůstalo nevyslovené napětí, které se k tomu krásnému okolí nehodilo. Cítil jsem, že Loren něco leží v hlavě, ale nechtělo se mi ptát se jí. Když jsem to konečně udělal, jen zavrtěla hlavou a řekla, že se nic neděje. Napětí ale zůstalo.

Na den strávený na ledovci jsme se těšili; to prostředí mě fascinovalo - místy trochu kluzké, větrné a velmi chladné, což po dusném horku tábora vypadalo divně. Ale po prvním překvapení začal být ledovec pořád stejný, prostě velká zmrzlá řeka pokrytá kamením, a po hodině jsme měli té chůze dost. Dick, který byl v mnohem lepší kondici, se rozhodl pokračovat. Loren a já jsme vyrazili zpátky do tábora.

Dolů na ledovec jsme scházeli po mírné svažující se cestě, jenže vedla oklikou a znamenalo to jít skoro o dva kilometry dál. Pokud bychom byli ochotni šplhat po hlinitých srázech, mohli jsme se vrátit do tábora rovnou. Po skalách vedly stezky a viděli jsme, že po nich pastýři honí kozy, věděli jsme tedy, že jsou schůdné.

Zvolili jsme příhodnou stezku a vykročili vzhůru. Srázy byly poměrně hladké a drolila se z nich hlína. Stezka byla ale skoro metr široká; prvních asi třicet metrů výstupu nebylo nijak těžké po ní jít. Často jsem se zastavoval, abych se ohlédl na ledovec, nad který jsme vystupovali stále výš.

Pak začala cesta strměji stoupat a zužovat se. Bylo mi to nepříjemné a přestal jsem se ohlížet, upíral jsem pohled jen na stezku. Ale byli jsme už v půlce výstupu a připadalo nám rozumné jít prostě dál.Cesta se zhoršovala. Za chvíli už nebyla široká ani třicet centimetrů, byl to jen náznak cesty v drolivé půdě a ta občas pod nohou povolila. Na hladkých hliněných stěnách nebylo moc čeho se zachytit a nic tady ani nerostlo, takže tyto malé sesuvy naháněly strach. Ve stezce bylo mnoho trhlin, kde se půda už oddrolila dřív.

Jak jsme stoupali, trhliny byly stále širší. Tu a tam byly půlmetrové, pak metrové. Bylo obtížné je překročit - zvlášť proto, že člověk neměl jistotu, že půda na protější straně zůstane pevná a nepovolí také.

Byli jsme teď šedesát metrů vysoko. Ještě třicet a dostaneme se nahoru a do tábora. Šli jsme dál.

Stezka teď byla hodně úzká. Na většině míst jsme se museli při chůzi tisknout celým tělem k teplé hlíně. Stoupání bylo stále obtížnější. A pak stezka zmizela.

Někdy v minulosti se rozpadla a před námi teď byla trhlina skoro dva metry široká mezi místem, kde jsem stál, a místem, kde cesta pokračovala. Stál jsem s tělem přitisknutým ke stěně. Bylo tam sotva tolik prostoru, aby se dalo stát. Rozhodně ho nebylo dost na otočení. Byl jsem šedesát metrů vysoko na úzké stezičce na hliněném srázu a nemohl jsem dál. Mám strach z výšek. Chtělo se mi řvát. „Proč ses zastavil?“ ptala se Loren. Šla po stezce za mnou. Nic neviděla; moje tělo jí blokovalo výhled. „Není tu cesta.“

„Jak to myslíš, že tam není cesta?“

„No, přede mnou je skoro dva metry široká trhlina.“

„Dokážeš se přes ni dostat?“

„Ne, to tedy nedokážu!“ Začínal jsem panikařit. „Pusť mě,“ pobídla mě Loren. „Třeba se přes ni dostanu já.“

„Nemůžu uhnout,“ namítl jsem. „Kromě toho, věř mi, ty to nedokážeš taky.“

„Jenom trochu uhni tělem, ať vidím.“ Odklonil jsem o pár centimetrů hrudník, aby zahlédla trhlinu před námi. Začínal jsem se potit.

„Je široká,“ podotkla. „To je na mě moc.“

„Můžeme se vrátit dolů?“ zeptal jsem se. Neviděl jsem tam; její tělo mi bránilo v pohledu na stezku. ,,Je to moc příkré,“ odpověděla. Po příkré úzké stezce se jde mnohem snáz nahoru než dolů.

„Takže nemůžeme nahoru a nemůžeme ani dolů.“

„Jo.“

To už jsem hodně bojoval s panikou. Měl jsem takovou tu kratinkou vizi -jako když se těsně vyhnete dopravní nehodě. Takhle se to stane. Nic dramatického, žádné velké neštěstí, nic tak velkého jako sesuv půdy. Jenom takový jednodenní výlet z tábora v Nagaru; když se vraceli, vybrali si špatnou cestu, znervózněli, spadli dolů. Začali jsme mít podezření, že se něco děje, až když nepřišli na oběd…

„Nějak se přes to musíme dostat,“ řekla.

„Já se přes to nedostanu,“ namítl jsem. „Musíme se vrátit dolů.“

„Já nemůžu dolů,“ odpověděla, „a vím, že ty taky ne.“

A tak jsme tam trčeli a zůstali jsme tam bezmocně stát ještě několik minut. Nevím, jak by to bylo dopadlo, kdybychom neuslyšeli hlas: „Tak v čem je problém?“

Byl to Dick Irwin. Přešel už ledovec a byl na cestě zpátky. Zahlédl nás stoupat a pro jistotu se rozhodl jít za námi.

Nikdy v životě jsem nikoho neviděl tak rád.

„Není tu cesta, Dicku,“ řekl jsem a snažil jsem se nefňukat.

„Žádný problém,“ prohlásil. A nějak - detaily mi nejsou moc jasné - se dokázal protáhnout kolem nás a já jsem se díval, jak si kopnutím připravil stup v hlíně asi v polovině šíře trhliny, pak lehce přeskočil, z druhé strany nám podal svou turistickou hůl a dostal nejdřív mě a pak i Loren přes tu skoro dvoumetrovou trhlinu. Pak nás Dick vedl dál po stezce nahoru. Já jsem se třásl po celém těle. Byl jsem úplně promočený potem. Připadalo mi, že vidím nazelenale a nepřirozeně jasně. Na stezce bylo ještě několik trhlin, ale Dick nás přes všechny dokázal nějak dostat.

Když jsme došli nahoru, motala se mi hlava a musel jsem si sednout. Dick šel do tábora, aby zjistil, jak daleko jsou s obědem. Já jsem seděl na zemi a měl jsem pocit, že budu zvracet. Loren se mě pořád ptala, jestli jsem v pořádku. Řekl jsem, že ano, ale nebyl jsem. Neobědval jsem; neměl jsem hlad.

Pozdě odpoledne, kdy bylo chladněji, navrhla Loren, abychom se šli projít. Pustili jsme se po okraji údolí, hleděli jsme dolů na městečko a na terasovitá políčka. V tomto odlehlém poklidném prostředí jsme najednou mluvili o svých plánech do budoucnosti, o tom, jak si představujeme svůj život po návratu domů. Stáli jsme v hájku meruňkových stromů nad údolím Hopar a mluvili jsme o dětech a práci a o svých plánech, které, jak bylo stále jasnější, byly čím dál víc spíš naše individuální plány, ne společné. Byl to tak vážný rozhovor, že jsme byli oba velice klidní a zdvořilí. Ani jeden z nás ještě nebyl ochoten vyslovit nahlas, že naše manželství skončilo, ale v chladném odpoledním vzduchu byla ta vyhlídka přímo hmatatelná. Nakonec jsme začali mluvit o večeři, o tom, jaký máme hlad, a vrátili jsme se zpátky do tábora.

Druhý den ráno jsme zase nasedli do džípů a zahájili dlouhou cestu zpátky do Islámábádu. Když jsme dojeli k sesuvu, byla silnice vyklizená.

Žraloci

„A už jste se potápěli v průlivu?“ zeptal se majitel hotelu první večer, když jsme mu řekli, že se nám tamní potápění líbí.

„Ne,“ odpověděli jsme, „ještě ne.“

„Ale to musíte,“ řekl majitel. „To je nejzajímavější ponor na Rangíroe.“

„A proč?“

„Je tam rychlý proud a taky spousta ryb.“

„Žraloci?“

Zeptal se někdo.

„Ano,“ kývl s úsměvem, „obvykle i žraloci.“

Trávil jsem na Tahiti Vánoce se svou rodinou - s bratrem a sestrou, s příslušnými manželi, manželkami, přítelkyněmi, přáteli. Měli jsme v plánu navštívit několik ostrovů a začali jsme na tom nejvzdálenějším.

Rangiroa byl víc než hodinu od Papeete, patřil k řetězu atolů Tuamotu. Nejvyšší bod na Rangiroa byl nějaké tři metry nad hladinou moře. Ze vzduchu vypadal jako světlý písčitý prstenec uprostřed oceánu.

Tuamotu jsou staré ostrovy; jejich vulkanické vrcholky zvětrávaly, až nakonec zmizely, a nezbylo nic než korálový útes, který původně obklopoval ostrov, ale nyní jen uzavírá lagunu.

Laguna na Rangiroe je obrovská - dobrých třicet kilometrů v průměru. V útesu kolem ní jsou jen dvě průrvy, kterými dovnitř dvakrát denně vtéká příliv. Tolik vody, procházející pouhými dvěma průlivy, znamená, že přílivové proudy jsou skutečně hodně silné. Znamená to také, že do průlivu se stahují velká hejna ryb, přilákaných množstvím potravy ve vodě.

„Je to ohromně vzrušující ponor,“ vykládal dál majitel. „Rozhodně to musíte zkusit.“

Šli jsme za Michelem, zdejším hlavním potápěčem, a řekli jsme mu, že se chceme potápět v průlivu. Nahlédl do tabulky přílivů a odlivů a řekl, že to podnikneme druhý den v deset dopoledne. (V průlivu se smí potápět jen tehdy, když příliv vtéká do laguny. Jinak by člověk riskoval, že ho to strhne na moře.)

Druhý den ráno, když jsme se chystali vyplout, zeptala se moje sestra Michela: „Jsou v průlivu vážně žraloci?“ Všichni jsme byli zkušení potápěči; ona byla jediná, kdo žraloky ještě neviděl.

„Ano,“ kývl Michel, „žraloky uvidíte.“

„Hodně?“

„Občas hodně.“

„Kolik?“

Viděl, že začíná být nervózní, a odpověděl: „Někdy vůbec žádné. Můžeme jet?“

Nastoupili jsme do člunu a vyrazili. Průliv byla necelého půl kilometru široká trhlina v atolu. Uvnitř byla klidná laguna, venku vlny oceánu, které neustále narážely na vnější útes. Vyjeli jsme člunem na vnější stranu, Michel vytáhl bóji a cívku lana. Pak nám dal poučení.

„Musíte zůstat pohromadě,“ řekl. „Všichni si nasaďte výstroj, naskáčete do vody společně, co nejblíž u sebe. Jděte rovnou dolů; nezůstávejte u povrchu. Až budete dole, snažte se neztratit jeden druhého z očí. Já budu před vámi s touhle bojí,“ ukázal na bóji, kterou držel v ruce, „aby nás člun mohl sledovat. Proud je hodně silný. Asi v půlce průlivu je údolí, kde můžeme na chvilku opustit proud a odpočinout si; dávejte si na něj pozor. Odtamtud budeme pokračovat a necháme se unášet až do laguny; ucítíte, jak proud zpomaluje; můžete si prohlížet korály, jak se vám bude chtít, dokud vám nedojde vzduch, a pak se vrátíte do člunu. V průlivu nechoďte níž než do dvaceti metrů. Je všem všechno jasné?“

Nasadili jsme si výstroj, počkali jsme, až byli všichni připravení. Cítili jsme vlny, které houpaly lodí. Nakonec byli všichni nachystaní a naskákali jsme po zádech do vody; jedno šplouchnutí za druhým, ploutve nakonec.

Při potápění je vždycky na začátku chvíle k rozkoukání, k čištění masky, vnímání teploty vody, viditelnosti, k rozhlížení a pak k ponoření. Zdejší voda byla čistá a já jsem viděl bok průlivu, nepravidelnou kamennou stěnu po své levici, která se táhla od povrchu do nějakých dvaceti nebo pětadvaceti metrů hloubky, kde přecházela v namodralé písčité dno.

Šli jsme dolů. Teprve poblíž dna jsem si uvědomil, jak rychle se vlastně pohybujeme. Proud byl skutečně prudký. Bylo to úžasně vzrušující - když člověku nevadilo, že s tím sám nemůže nic dělat.

Bylo jedno, jestli člověk byl obrácený hlavou dopředu, dozadu nebo do strany; proud ho hnal stále stejným svižným tempem. Nemohli jsme se zastavit, nemohli jsme se ničeho přidržet. Kdybyste popadli kus korálu, buď by se ulomil nebo vám utrhl ruku. Člověk byl prostě unášen proudem v sevření sil o řád větších, než s jakými by dokázal bojovat. Nedalo se dělat nic než se uvolnit a užívat si to.

Po prvních pár minutách, když si člověk zvykl na to, že vidí ostatní vznášet se kolmo k proudu nebo se dívat nahoru, čistit si masky nebo se otáčet dozadu, ale to všechno ve stále stejném svižném tempu proudu, začala to být zábava. Bylo to něco jako horská dráha a naše bezmocnost začala být docela příjemná.

Pak jsem uviděl žraloky.

Nejdřív se pohybovali mimo moje zorné pole, tak jak jsem zvyklý žraloky vídat, šedé stíny v místech, kde voda začíná být temně modrošedá, daleko ode mě. Jak jsem se přibližoval, stíny nabývaly na konkrétnosti, viděl jsem detaily - a viděl jsem také víc žraloků. Mnohem víc.

Proud nás nesl do hejna šedých žraloků; bylo jich tolik, že to vypadalo jako mrak zvířat. Mohlo tam být dobře sto žraloků, kteří kroužili ve velké skupině.

Panebože, pomyslel jsem si.

Nechtěl jsem vletět rovnou mezi ně. Byl bych je radši minul po straně, jenže proud se kontrolovat nedal a bylo mu úplně jedno, co by mně bylo milejší. Pluli jsme rovnou doprostřed. Ve snaze ovládnout paniku jsem se rozhodl udělat fotku. Koukal jsem na nastavení clony na Nikonosu, který mi visel na krku, a připadal jsem si trochu hloupě: Ty tady máš všude kolem sto žraloků a děláš si hlavu z toho, jestli máš dát clonu osm nebo jedenáct. Copak to není jedno? Ale byla to prostě taková situace; nemohl jsem s tím nic dělat, proto jsem radši myslel na něco jiného, a tak jsem udělal fotku. (Vyšla hodně rozmazaná.)

To už byli žraloci všude kolem nás, nad námi, pod námi, na všech stranách. Proud nás hnal dopředu jako pasažéry ve vlaku, ale na žraloky jako by nepůsobil; plavali zlehka a vlnili svými silnými těly oním zvláštním pohybem do strany, díky němuž tak připomínají hady.

Žraloci uhýbali, vraceli se, kroužili kolem nás, ale všiml jsem si, že se nikdy nepřiblížili. A to už jsme vyplouvali z hejna ven, jak nás proud hnal dál, vzdalovali jsme se od hustého mračna žraloků. A pak bylo pryč.

Můj dech se ještě nestačil vrátit k normálu, když Michel palcem ukázal, že máme vplout do štěrbiny, o které se nám zmiňoval. Byl asi dvacet metrů přede mnou. Viděl jsem, jak ho to žene po dně, pak se hlavou napřed potopil a zmizel v přikopu. Viděl jsem, jak odtud stoupají jeho bubliny, zatímco to mne samotného k příkopu hnalo. Přehoupl jsem se tam také a zahlédl jsem malou mělkou proláklinu přibližně tři metry hlubokou a šest metrů dlouhou.

Dost se mi ulevilo, že jsme z proudu venku, ale nečekaně jsem se ocitl uprostřed hejna bodloků. Ryby velké asi jako talíř se pohybují v hustých neproniknutelných hejnech; tyhle vypadaly poplašeně. Předpokládal jsem, že je to proto, že se v proláklině objevili potápěči.

Pak se černý oblak rozptýlil a já jsem si uvědomil, že příčinou byli žraloci. Asi tucet šedých žraloků plavalo na druhém konci té slepé uličky. Byli asi dva a půl až tři metry dlouzí, měli tupý čumák a vykulené oči. Plavali podrážděně jen kousek ode mne a Michela. Nejasně jsem vnímal Michela, který byl klidný jako vždycky a sledoval mě, jak to snáším. Já jsem se díval jen na ty žraloky.

Nikdy jsem nebyl tak blízko k tolika žralokům najednou a vnímal jsem deset věcí zároveň. Drsnou strukturu jejich šedé kůže. Tu a tam nějaké zranění, bílé jizvy a nedokonalosti. Čisté linie žáber. Nemrkající oko, hrozivé a hloupé, jako oko tupého zabijáka. Oko je na žralokovi snad to nejděsivější -oko a ostrá křivka tlamy. A viděl jsem, jak jeden ze žraloků, kterému jsme odřízli cestu, nahrbil záda v manévru, který, jak jsem nedávno četl, je u šedých žraloků často předzvěstí útoku…

Přes okraj se přehoupli další potápěči, vyfukující bubliny. Žraloci prchli. Poslední z nich se mezi námi propletl, jako bychom byli tyčky slalomové dráhy. Nebo se možná jen předváděl.

Teď jsme se po sobě všichni podívali. Za maskami bylo vidět mnoho vytřeštěných očí. Michel nás nechal v proláklině pár minut počkat; zkontroloval všem vzduch; prohlíželi jsme si velké bodloky a snažili se zorientovat.

Za chvilku nás už Michel gestem vyzval, abychom se znovu vyhoupli z prolákliny do proudu. Znovu jsme cítili, jak nás voda zachytila a žene nás dál do laguny. Proud se zmírnil a voda byla teď kalnější, korálů méně, jen tu a tam trs na rozsáhlém hnědém bahnitém dnu. Mezi trsy korálů plavaly malé rybky; ty jsme znali; nejlepší část ponoru byla za námi; spotřebovali jsme vzduch a zamířili ke člunu.

Jedna z věcí, podle které se pozná dobrý ponor, je to, kolik adrenalinu člověku koluje v žilách po vynoření a jak moc o něm pak mluví. „Panebože, viděli jste to!“

„Já myslela, že umřu!“

„Nebylo to neuvěřitelné!“

„Já byla k smrti vyděšená, fakt. Mně se to vůbec nelíbilo.“ To řekla vážným tónem moje sestra, vážně. Ale rozhovor ji jen obešel.

„To bylo něco!“

„Fantazie.“

„Neuvěřitelné! Připouštím, že jsem měl strach.“

„Strach! Viděl jsem, jak se třeseš!“

„To mi byla jenom zima.“

„To určitě.“

„To bylo šílenství!“

Michel jen trpělivě seděl, usmíval se a pokyvoval, dopřával nám čas, abychom ze sebe dostali napětí, dal člunaři signál, ať chvilku počká, než se uklidníme. Pak teprve nastartoval motor a vrátili jsme se do hotelu.

V hotelu jsme se osprchovali, převlékli a postupně se sešli u baru. Nedokázali jsme mluvit o ničem jiném než o tom ponoru, o svých reakcích, o tom, co jsme viděli, jak blízko žraloci přišli, jak se na nás dívali, jak nám přitom bylo, jestli vyjdou obrázky a jestli na nich bude vidět, co to bylo za zážitek. Všichni jsme to brali tak, že jsme přežili setkání se smrtí. Bylo to krajně nebezpečné, ale přežili jsme to. Bylo to tak nebezpečné, že bychom to nikdy nebyli podnikli, kdybychom byli věděli, jaké to bude. Měli jsme štěstí, že jsme vyvázli se zdravou kůží. Ano, zajímavé to bylo, ale taky děsivé.

Pak u večeře se můj bratr zeptal jakoby nic: „Má někdo chuť podniknout to znovu?“Kolem stolu se rozhostilo ticho, protože to bylo v přímém rozporu s tím, jak jsme to všichni brali. Jestli to skutečně bylo tak nebezpečné, nemůžeme to přece podniknout znovu.

„Já tam půjdu,“ pokračoval bratr.

Jeden po druhém jsme připouštěli, že bychom to možná přece jen zkusili znovu.

Druhý den ráno už to došlo tak daleko, že jsme byli rozmrzelí, když nám Michel řekl, že příliv není dnes vhodný a že na ponor v průlivu si musíme počkat do zítřka. Čekat do zítřka! To nás skutečně otrávilo.

Když jsme se potápěli podruhé, neviděli jsme skoro žádné žraloky. To už nás opravdu naštvalo. Taková ztráta času: žádní žraloci. Nezbylo nám než se v průlivu potápět potřetí, a to jsme konečně viděli skutečně velké množství žraloků a příjemně jsme se vyděsili.

Myslím, že to, čemu člověk skutečně věří, se projeví jen jeho činy. Podobně jako se moje rodina rozhodla znovu se potápět v průlivu. Ať už jsme o žralocích říkali cokoli - tehdy u večeře nebo později - věděli jsme, že nebyli nebezpeční.

V roce 1973 jsem točil film, kde bylo potřeba, aby herce uštkl chřestýš. Potřebovali jsme záběry hada, jak se plazí pouští, jak útočí, jak zatíná zuby do herce a tak dále.

Pro tu práci jsme „obsazovali“ hady stejně jako herce. Měli jsme čtyři „plazivce“ pro scény s plazením a šest „útočníků“ pro útoky. Na místo natáčení je přivezli ve velkých překližkových krabicích.

Okamžitě jsem dostal odpověď na jednu ze svých prvních obav, co se týče chřestýšů. Kdykoli jsem byl v lese a slyšel nějaké šustění, napadlo mě: Je to chřestýš? Vždycky jsem měl obavy, že mě uštkne něco, co jsem mylně považoval za cvrčka.

Když chovatel hadů vytáhl bedničky z auta, každý v okruhu sta metrů se prudce obrátil po zvuku. O tomhle zvuku se nedalo pochybovat. To jste prostě poznali. To suché sykavé chřestění se nedalo splést s ničím jiným.

Pak chovatel hady vytáhl. Každý z nich měl metr osmdesát, tlustí byli jako mužské předloktí a zle syčeli. Na štáb udělali dojem.

Připravili jsme první záběr. Kameru jsme postavili na stativ s teleobjektivem asi deset metrů od hada. Kameramana chránila před děsivým hadem zavěšená deka; ostatní členové štábu ustoupili ještě dál. Všichni jsme se dívali, jak chovatel vypouští skoro dvoumetrového strašlivého chřestýše, aby se zlověstně plížil ke kameře.

Had se po nás po všech jednou podíval, obrátil se a začal se vlnit směrem k horám. Chovatel ho musel jít chytit.

Začali jsme znova. A znova. A znova.

A chudák chřestýš se pokaždé pokoušel o jediné: utéct. Nakonec jsme museli mimo záběr kamery rozestavit dvě řady lidí, a hnát vyděšeného hada mezi sebou ke kameře.

Když jsme dotočili plazení, začali jsme chystat záběr, kdy se had napřímí a zaútočí. Pro to jsme použili „útočníky“. Ti byli údajně zlí a zuřiví. Chovatel vysvětlil, že je „nepodojil“, protože by pak byli pasivní.

Celou následující hodinu jsme se snažili přimět útočníky, aby zaútočili. Měli jsme nejrůznější hole, balony, gumové rukavice a kovbojské klobouky a těmi jsme mávali, pošťuchovali a vůbec hady všelijak dráždili.

Občas některý z nich zaútočil. Ale nejdřív je člověk musel poměrně hodně obtěžovat, aby něco takového provedli: bylo celkem jasné proč. Útok chřestýše je poměrně ubohý. Had dokáže zaútočit jen na vzdálenost zlomku vlastní tělesné délky; tihle stoosmdesáticentimetroví hadi se nedokázali rozehnat víc než tak pětačtyřicet centimetrů, možná i méně.

Což znamená, že kdybyste byli řekněme na večeři a váš soused měl na talíři velkého chřestýše, pravděpodobně by vás ten had nedokázal uštknout. On by totiž měl nejspíš potíže, i kdyby chtěl uštknout člověka, na jehož talíři by ležel.

Kromě toho hadi nejsou agresivní. Po kousnutí se těm velkým divokým chřestýšům zapletou zuby do toho, co by se snad u hada dalo vydávat za dolní ret. Vypadají pak hloupě a zdálo se, že to vědí. V každém případě, pokud mohou, raději ustoupí, než by útočili.

Mezi jednotlivými záběry se hadi ukládali pod žlutý puntíkovaný slunečník. Jak den ubíhal a já jsem pořád ještě neměl záběry, které jsem potřeboval, stěžoval jsem si, že jsou ti hadi rozmazlení. Jen ať si trochu užijí sluníčka! Chovatel protestoval, ale já jsem trval na svém - a během pár minut jsem jednoho z nich málem upekl. Had začal být strašně pomalý a museli jsme ho nahradit svěžejším. Tihle děsiví plazi nedokážou ovládat svou tělesnou teplotu a na holé zemi by se usmažili jako vajíčka na pánvičce. Chřestýši jsou, řečeno popravdě, dost choulostivá stvoření.

Výsledkem toho všeho bylo, že i když jsme začínali s dekami a teleobjektivy a nervózním kameramanem, kolem kterého široko daleko nikdo nestál, kolem poledne už celý štáb postával kousek od obřích chřestýšů, obracel se k nim zády, oklepával na ně popel z cigaret a mluvil o jiných věcech. Nikdo už z hadů neměl strach. Rychle a podvědomě jsme se přizpůsobili realitě toho, co jsme viděli.

Chřestýši nám nemohli ublížit.

Ve většině situací je setkání s divokým zvířetem tak vzácné, že by ho člověk měl považovat spíš za štěstí a neměl by se bát.

Samozřejmě to závisí na situaci a na zvířeti. Žraloci běloploutví jsou relativně neškodní; jiné druhy žraloků být nemusejí. Nemá cenu předstírat, že afričtí lvi jsou krotcí a člověk tedy může vystoupit z land cruiseru a pozdravit se s nimi. Ale stejně tak můžete předpokládat, že kdybyste přece jen vystoupili, je dost pravděpodobné, že lvi by prostě odešli.

Lidem dělá kdovíproč potíže vidět zvířata ve správné perspektivě. V amerických národních parcích je každý rok zabito nebo zraněno několik lidí, protože se k divokým zvířatům, například k bizonovi, příliš přiblížili, aby udělali lepší fotky nebo aby je krmili. Pro mnoho obyvatel měst je možná představa „divokého“ zvířete přežitá; jediná zvířata, s nimiž se setkávají, jsou domácí mazlíčci nebo zvířata v zoo, tak proč tedy neposlat čtyřletou dceru, aby zapózovala s bizonem v Yellowstoneském parku? Bude to moc hezký obrázek.

Tato slepá důvěra je opakem slepého strachu, který pociťuje mnoho lidí. Občas mám dojem, že člověk potřebuje věřit, že má v přírodě výjimečné postavení, a že ho tedy jiná zvířata buď výjimečně nenávidí, nebo výjimečně milují.

Pravda je ovšem taková, že člověk je prostě další zvíře. Chytré zvíře, ale jen zvíře.

Přišlo mi obtížné vzdát se svého strachu ze zvířat. Ale musel jsem, protože zkušenosti, které jsem s nimi měl, mě nutily přestat v nich vidět hrozbu; nemohl jsem předstírat, že nevidím to, co jsem viděl. Ale stejně bylo obtížné se ho vzdát.

Především se tak vytratí určité vzrušení. A vzrušení se vzdáváme neradi. Vyprávěl jsem lidem o tom, že někteří žraloci a murény a barakudy nejsou nebezpečné, a viděl jsem, jak na mě nejdřív vytřeštili oči, pak začali být napjatí a podráždění. Nesouhlasili se mnou. Tvrdili mi, že to, o čem mluvím, jsou speciální případy. Připomínali mi mé omezené zkušenosti. Žraloci že nejsou nebezpeční? Murény že nejsou nebezpečné? Hadi že nejsou nebezpeční? Ale prosím vás.

Neradi to slyšeli. Když jsem jim to dokládal fakty a statistikami, byli jen tím podrážděnější. Ale přitom existuje prakticky jen mizivá šance, že kterýkoli člověk ze Západu zažije nebezpečné setkání se zvířetem. V Americe každý rok šedesát tisíc lidí zahyne při dopravních nehodách, ale toho se nebojí nikdo. Přibližně sedm lidí ročně zemře na hadí uštknutí a z hadů má přitom každý hrůzu.

Kromě toho je strach ze zvířat součástí populární kultury, námětem knížek a filmů a televizních pořadů. Když ho odložíte, je to stejný pocit ztráty, jako když se nedíváte na poslední populární televizní show, nevíte, kdo je tenhle rok zrovna intelektuální ikonou nebo nesledujete profesionální sport. Ztrácíte něco, co ostatní lidi spojuje.

A kromě toho, vzhledem k tomu, že strach ze zvířat patří k populární kultuře, připomene vám to, že jedno z hlubokých a nezpochybňovaných přesvědčení této kultury se mýlí. Je to trochu znepokojující, protože vás to nutí přemýšlet o tom, co dalšího je ještě špatně.

Strach ze zvířat je rovněž příjemně dětinský pocit a vzdát se ho znamená vyměnit část kouzelných dětských pocitů za část praktičtějších pocitů dospělosti. Zpočátku to není příjemné. Později přemýšlíte o tom, proč to tak neudělají všichni.

Koneckonců, jak člověku prospívá, když se něčeho bojí? Možná to je jen přikrášlování civilizačních hodnot, když uděláte z přírody podvodníka. Já sice trčím v dopravní zácpě, dýchám kysličník uhelnatý a jiné exhalace, koukám se na příšernou umělou krajinu, ale vlastně jsem na tom líp, protože kdyby tu tohle všechno nebylo, lvi a tygři by mě přepadli a sežrali.

Kdyby divoká zvířata - a divoká příroda - byla méně děsivá, možná by civilizace byla méně přijatelná. Pravda je ale taková, že nás civilizace nechrání před divokými zvířaty. Snaží se, i když nedokonale, chránit nás před námi samotnými.

Gorily

„Gorily bych nestudovala,“ řekla Nicole.

„Proč ne?“ zeptal jsem se.

„Jsou to lidi.“

Nicole byla Belgičanka a její angličtina dostávala občas nečekané významy; předpokládal jsem, že tohle k takovým překvapivým případům patří.

„Gorily jsou lidi?“

„No samozřejmě.“

Moje francouzština nestála za nic, ale pomocí její angličtiny a mé francouzštiny jsme si to vyjasnili. „Vraiment? Des gorilles sont des hommes?“

„Oui. Stejné jako lidi.“

„Myslíš?“ divil jsem se. Nicole byla zooložka a jejím speciálním zájmem byly antilopy zvané topi. Po tolika letech studia topiů jí samozřejmě gorily musely připadat nerozeznatelné od lidí. Neřekl jsem nic.

„Nevěříš mi,“ řekla, „ale já jsem je viděla ve Virunze. Gorily nejsou zvířata. Jsou to lidi.“

Letěli jsme právě na západ do Virungy. Byl jsem vmáčknutý v kokpitu malého letadla vedle pilota. „Támhle vidíte sopky,“ ukázal dolů.

Před námi se z rwandských mlh vynořovaly tři stíny kuželovitých hor. Nijak zvlášť dramaticky nevypadaly; představoval jsem si je jinak.

„Vlevo Karisimbi, uprostřed Visoke, vpravo Sabinyo,“ hlásil pilot. „A támhle je město.“

Odklonil se od řady sopek a zakroužil nad Ruhengeri, provizorní městečko zbudované kolem jediné blátivé ulice. Vypadalo to neuvěřitelně romanticky.

Přistáli jsme a ubytovali se v hotelu Muhrabura. V baru jsem narazil na Dona Fawcetta, svého profesora anatomie, který mi tenkrát před mnoha lety, můj první den na lékařské

fakultě, přednášel o mrtvolách. Dr. Fawcett odešel z Harvardu a začal pracovat v Mezinárodní laboratoři pro nemoci zvířat v Nairobi; právě toho dne byl se skupinou vědců pozorovat gorily a byl to velmi zajímavý zážitek. Všichni hoteloví hosté byli z návštěvy u goril celí rozčilení. Lidé v baru nemluvili o ničem jiném.

To odpoledne jsem se prošel po Ruhengeri, malém městečku obklopeném pěti sopkami. Jediná dlážděná ulice, zchátralé, jasně barevné obchůdky. Kolem přejelo taxi přecpané tolika ženami, že musely stát; zpívaly si cestou africké písničky. Malé děti se mi pokoušely prodat cigarety značky Impala v igelitových sáčcích.

Nicole mi vysvětlila, jak to s těmi gorilami ve Rwandě je. Její manžel Alain pracoval ve správě národního parku a celý program byl vlastně jeho dílem. Bylo to tak:

Parc des Volcans na hranici Rwandy a Zairu představoval pro tak malou zemi poměrně velké území. O úrodné zelenavé svahy mělo stále větší zájem rozrůstající se rwandské obyvatelstvo, které se od druhé světové války zvětšilo o pět set procent. Pod jeho tlakem byla před několika lety skutečně velká oblast parku proměněna v zemědělskou půdu. Neustále se ozývalo volání, aby byl uvolněn i ten zbytek, ale ochránci životního prostředí prohlašovali, že Rwanda má tři důvody pro to, aby tlaku odolala.

První byl ten, že i kdyby bylo území parku uvolněno pro zemědělství, z dlouhodobého hlediska by to obyvatelstvu moc nepomohlo. Koneckonců každým rokem se nové půdy dožadovalo třiadvacet tisíc rodin. I kdyby byla uvolněna celá zbývající plocha parku, postačilo by to pokrýt nároky populačního růstu za pouhých šestatřicet týdnů.

Druhým důvodem bylo, že oblast horských svahů, ve které park leží, slouží jako zásobárna vody. Houbovitá vulkanická půda zadržuje vodu a postupně ji uvolňuje během dvou rwandských období sucha. Kdyby byly svahy obdělány, voda by z nich stékala hned a okolní farmy by tím velice utrpěly.

Třetím důvodem bylo, že park spolu se svým zairským protějškem představuje jedinou zbývající domovinu pro nádherné horské gorily. Kdyby o toto území přišly, byly by odsouzeny k vyhubení.

Aby Parc des Volcans udrželi, rozhodli se ochránci přírody v roce 1979 zařídit, aby se dokázal sám uživit, ba dokonce aby byl ziskový. Přivykli proto tři skupiny goril na kontakt s lidmi. Během několika let udělali z goril, stručně řečeno, turistickou atrakci.

O několik let dřív zjistila americká badatelka Dian Fosseyová, že je možné přiblížit se ke skupinám divokých goril na nevelkou vzdálenost. Po mnoha letech trpělivé práce dokázala Fosseyová sedět přímo uprostřed skupiny goril, pozorovat jejich chování a dělat si poznámky.

Teď byla Fosseyová pryč, protože ji tamní vláda vyhostila. (Několik let nato se vrátila a byla tam zavražděna.) Její původní tlupa, skupina pět, byla vyhrazena k dalšímu výzkumu pro vědce žijící ve výzkumné stanici Karisimbi, umístěné mezi sopkami. Ale její techniku si osvojili i jiní badatelé a během let s její pomocí přivykli tři další tlupy, označené čísly třináct, jedenáct a osm, na každodenní návštěvy lidí.

Už se z toho stala rutina. Když člověk chtěl vidět gorily, zamluvil si to hodně dopředu (několik let dopředu) a v určený den ho pak spolu se skupinou dalších tří až pěti lidí vzali podívat se na tlupu goril.

Ráno jsme vyrazili na stanici správy parku, umístěnou na svazích hory Sabinyo ve výšce dva tisíce sedm set metrů, odkud jsme měli začít svou výpravu za gorilami. Každá skupina měla svého průvodce a stopaře; nejdřív nás odvedou na místo, kde byly gorily viděny den předtím; stopař pak bude sledovat stopu goril po sopečných svazích, dokud tlupu nedohoníme. Pak jsme ji měli sledovat až do chvíle, kdy se zastaví k polednímu odpočinku; to jsou klidné a obvykle lidem dovolí se hodně přiblížit.

Někdy turisté našli gorily za pár minut; někdy hledání trvalo až pět hodin. Řekli nám, že se máme připravit na několik hodin tvrdého stoupání; že si máme vzít rukavice jako ochranu proti kopřivám; a že jak budeme jednou mezi gorilami, máme zůstat tiše a držet se při zemi, dávat si pozor na to, abychom vždycky měli hlavu níž než vedoucí samec. Řekli nám také, že pokud by gorily zaútočily, máme zůstat, kde jsme, mlčet a nehýbat se.

S touto radou jsme vyrazili.

Stezka goril se sleduje poměrně snadno. Nejenže mají charakteristickou trojitou stopu, ale všude je také spousta zlámaných větví. Občas to vypadalo, jako by tudy nedávno projel konvoj džípů.

Už to mě mělo připravit na to, co přijde. Ale přesto mě první pohled na gorilu - samce se stříbřitým hřbetem, kterého jsem zahlédl přes bambusový hájek - šokoval. To zvíře bylo obrovské. Vypadalo tak veliké, že jsem to zprvu považoval za optický klam vyvolaný tím bambusem mezi námi. Vůbec nepůsobilo jako gorila, působilo jako hroch.

Horské gorily jsou obrovské.

Mark, náš průvodce, kývl. To už jsme jen šeptali. „Ano, jsou veliké,“ řekl. „V zoo vidíte nížinné gorily, to je jiný poddruh. Horské gorily jsou mnohem větší. Támhleten chlapík má takových sto osmdesát kilo.“

Támhleten chlapík se teď od nás vzdaloval skrz bambus. Na tvora velkého jako hroch byl dost rychlý. My lidé jsme funěli a lapali po dechu, když jsme se snažili neztratit ho z očí. Gorily se pohybují charakteristickým kolébavým krokem, balancují na napnutých předloktích a prsty mají sbalené do pěstí, takže se opírají o klouby. Je to geneticky podmíněné chování, ale když jsem se rozhlédl kolem sebe, viděl jsem, že my lidé se pohybujeme přesně stejně. Nízký bambusový prales vás nutí pohybovat se po kolenou a palčivé kopřivy na zemi vás přinutí sbalit citlivé dlaně a omezit bolavý dotek jen na klouby.

Byl to zvláštní pohled: gorily, které se pohybovaly jako gorily, a jim v patách lidé, kteří se také pohybovali jako gorily. Samozřejmě až na to, že lidem to moc nešlo, zvlášť když jsme museli postupovat rychle. Ono je to těžké, klusat po rukou a kolenou.

Za chvíli jsme zahlédli další zvířata, ale jen tak krátce, že nás to spíš dráždilo. Dospělou samici, pak mladého samce. Tahle konkrétní skupina, označovaná jako skupina třináct, byla obezřetná; Mark nám vysvětlil, že v jejich území se pohybuje slon a že ten samec se stříbřitým hřbetem je z toho nervózní.

Hodinu jsme skoro klusem sledovali gorily bambusovým porostem. Většinou jsme je neviděli, ale slyšeli jsme rámus, jak se prodírají podrostem. Občas jsme jim byli hodně blízko, ale nikdy jsme je neviděli pořádně.

Konečně se gorily zastavily k polednímu odpočinku. Velký samec se převalil na záda a líně žvýkal bambus. Byl nějakých deset metrů daleko. Byl jsem z něj zoufalý: chtěl jsem si ho vyfotit, jenže on byl schovaný v podrostu. Nějakou dobu to jediné, co jsme z něj viděli, byla velká ruka, která se vždycky zvedla, utrhla kus bambusu a zase zmizela z dohledu. Občas pozvedl mohutnou hlavu, podíval se na nás a pak si zase lehl. Zabýval jsem se kamerami a fotoaparáty, snažil jsem se být připravený, až přijde šance ho natočit. Měnil jsem objektivy, nastavoval clonu…

Co se stalo pak, bylo neuvěřitelně rychlé. Ozval se ohlušující řev, tak hlasitý, jako když vlak metra vjíždí do stanice. Vzhlédl jsem a uviděl toho obrovského samce, jak útočí přímo na mě. Pohyboval se neuvěřitelně rychle a vztekle řičel. Hnal se rovnou ke mně.

Vyjekl jsem, skrčil jsem se, schoval tvář do podrostu a začal couvat. Silná ruka mě popadla za košili na rameni. To je konec, prolétlo mi hlavou. Staly se už případy, kdy gorily napadly lidi. Zvedly je do vzduchu, pokousaly je, mávaly s nimi jako s hadrem. Měsíce v nemocnici. A teď ta gorila popadla mne…

Ale byl to Mark, který mě přidržel na místě. Zabránil mi v útěku. Naléhavě syčel: „Ani hnout!“

Obličej jsem měl zabořený v trávě. Srdce mi bušilo. Neodvažoval jsem se vzhlédnout. Gorila stála přímo přede mnou. Slyšel jsem, jak frká, cítil jsem, jak se země chvěje, když samec dusal kolem. Cítil jsem, že odchází. Uslyšel jsem o kus dál napravo rytmický trhavý zvuk.

Mark zašeptal: „Můžete pomalu zvednout hlavu. Trhá trávu.“

Nezvedl jsem ji. Nepohnul jsem se. A ještěže tak, protože samec znovu zařval. Začal se bušit do hrudi; byl to mohutný dutý zvuk.

„Můžete zvednout hlavu,“ zašeptal zase Mark. „Už je to dobré.“

Nevzhlédl jsem. Nepohnul jsem se. Čekal jsem a nakonec jsem uslyšel hlasité praskání, jak gorila odcházela. Pak jsem se konečně podíval.

Viděl jsem, jak se velký samec zase skládá do trávy. Viděl jsem, jak mohutná ruka sahá po bambusu a trhá ho.

„Jenom nám připomínal, kdo je tady šéf,“ vysvětloval Mark.

To mi bylo jasné. Dokonale.

„Proč zaútočil?“

Pokrčil rameny. „Něco se mu na vás nelíbilo. Nejspíš jste moc mával tím fotoaparátem.“

A pak mi udělal přednášku o tom, že když gorila zaútočí, nesmím se hýbat.

Problém byl v tom, že jsem přesně věděl, jak se mám chovat při útoku gorily. Studoval jsem gorily, přečetl jsem všechny knížky. Jenže z těch knížek jsem si nějak neuměl představit, jak strašlivý může takový gorilí útok být. Rámus, rychlost útoku a velikost zvířete jsou neuvěřitelně děsivé. Stát na místě a nehýbat se, když se k vám žene gorila, to je něco jako nehýbat se, když se na vás řítí rozjetý expres, a věřit, že se před vámi stačí zastavit. Vyžaduje to neuvěřitelnou odvahu.

Nebo možná jen zkušenosti. Během dvou dnů jsme zažili ještě několik gorilích útoků a žádný z nich mě už nevyděsil tolik jako ten první.

Druhý den jsem jel s Nicole a Rosalind Avelingovou, vědeckou pracovnicí parku, za skupinou jedenáct. Když jsme tam dorazili, našli jsme gorily v jakési slepé uličce mezi vegetací.

V nejbližším okolí bylo čtrnáct zvířat, několik mladých, pár mláďat dělalo rámus ve větvích, vůdčí samec byl uprostřed.

Opatrně jsme se k nim blížili. Velký samec se na nás díval. Nakonec vykročil. Všichni jsme znehybněli.

Samec došel k našemu průvodci. Pozvedl mohutnou tlapu k ráně a ohnal se po průvodci, který nepohnul ani svalem.

V poslední chvíli gorila svou ránu zastavila a zlehka poklepala průvodci ze strany na hlavu. Maličko. Hravě.

Pak přistoupil ke stopaři, který měl na hlavě baseballovou čapku. Sebral mu čepici, prohlédl si ji, očichal a opatrně ji stopaři vrátil na hlavu. Pak o pár kroků ustoupil.

Zašeptal jsem Rosalind: „To je neuvěřitelné.“

„To on dělá vždycky,“ kývla. „Je to jeho pozdrav. Pochopte, on je zná.“

Pak mi vysvětlila, že gorily se rychle naučí poznávat lidi. Proto také správa parku nedovolí lidem navštívit dva dny po sobě stejnou tlupu. Druhý den by je gorily poznaly a dovolily by jim přiblížit se víc než dřív. A správci parku nestojí o to, aby gorily chytily od návštěvníků lidskou rýmu.

To vás poznají po jediném dnu? No jistě, potvrdila Rosalind. Jsou velice chytré. Však vy se je taky naučíte rozeznávat.

Pochyboval jsem, že se je naučím rozeznávat. Gorily mi připadaly víceméně jedna jako druhá, až na to, že byly různé velikosti. Jak se jedna za druhou vynořovaly z podrostu, nepoznal jsem, jestli jsem je už viděl, nebo ne.

Mezitím průvodce a velký samec hleděli jeden na druhého, nosy blízko u sebe. Prošedivělý samec vydal jakési zabručení. Průvodce zabručel také. O tomhle bručení mě už poučili. Všichni jsme měli čas od času takhle bručet - u-hu -jako odpověď na samcovo zabručení. Znamenalo to zřejmě něco jako „Jsem tady a všechno je v pořádku“. V každém případě takovéhle bručení údajně gorily uklidňovalo.

Byl jsem rozhodně pro. Teď jsme k nim byli hodně blízko. Nikdy v životě jsem nebyl takhle blízko k velkému divokému zvířeti, aniž by mezi námi byly mříže. Ale nikdo neměl pušku ani žádnou jinou zbraň. Naše bezpečnost spočívala v předpokladu, že gorily se budou chovat přátelsky. A zdálo se, že se tak skutečně chovají.

Ale i tak jsme byli v jejich rukou. Byli jsme na jejich území, byli jsme hosty v jejich domě. A zřejmě se nic nedělo.

Uklidnil jsem se a začal se mě zmocňovat neuvěřitelný pocit okouzlení. Nikdy v životě jsem nic takového nezažil. Být tak blízko k divokému tvoru jiného druhu a přesto nepociťovat ohrožení. A pomalu jsem také začal rozeznávat jednotlivá zvířata, přesně jak říkala Rosalind. Samici s velkým řezákem. Mladého samce, který se naparoval a snažil se chovat chlapsky. Mláďata, sotva větší než lidská batolata, která na nás útočila a bušila se do hrudi a pak prchala na stromy. Nechtělo se mi pryč.

Průvodce vedl ostatní turisty zpátky a já jsem tam zůstal s Rosalind a Nicole. Jak čas běžel, začal jsme mít až přízračný pocit, že chápu, co se děje. Jedna samice se k nám začala blížit a mě napadlo: Už jsi moc blízko, to se mu líbit nebude. A samec se také otočil a zařval a samice spěšně couvla. V korunách stromů si několik mladých divoce hrálo. Šedivec hlasitě zabručel a oni hru změnili. Ale když přišel starší samec a zamračil se na nás, vedoucí samec mu to dovolil.

Svým způsobem to všechno dávalo smysl. Bylo tu určité prostorové uspořádání, neviditelné, ale zřetelné hranice, a samec se stříbřitým hřbetem udržoval všechny na jejich místech. Po chvíli se uložil ke spánku. V mohutné dlani měl jedno z mláďat; vešlo se mu tam celé.

Ještě pořád jsem se nemohl vypořádat s pocitem, že té skupině rozumím. Všichni máme tendenci antropomorfizovat zvířata, ale v tomhle případě bylo těžké to nedělat. Takhle v pohodě mi gorily připadaly velice příbuzné nám samotným. Nicole měla pravdu; byly jako lidé. To jsem nečekal. Viděl jsem už jiné lidoopy a podobný pocit jsem nikdy neměl. Například šimpanz představuje vizuální parodii lidské bytosti, ale je to výrazně odlišné zvíře, a to v mnoha ohledech zlomyslné a nepříjemné. Orangutani vypadají mírní a zasmušilí, ale lidským bytostem se nepodobají. Jenže tady, mezi tlupou goril, tvorů, kteří ani nevypadají, ani nejsou cítit jako lidské bytosti, jsem měl zřetelný pocit, že si navzájem rozumíme. Bylo to velmi silné a velmi smutné. Když jsem od nich odcházel, bylo to, jako bych se probudil ze sna.

V roce 1958, kdy horské gorily studoval George Schaller, odhadoval jejich počet na pět set dvacet pět. Když jsem já v roce 1981 navštívil Virungu, bylo jich údajně asi dvě stě sedmdesát pět. Dnes se jejich počet odhaduje na dvě stě. Nikdo neví jistě, jaký je minimální počet k přirozené reprodukci a zda množství goril už nepokleslo pod kritickou hranici. V každém případě jejich vyhlídky nejsou dobré.

Když jsem odjížděl, řekl jsem Nicole: „Už chápu, jak jsi to myslela, že nechceš studovat gorily, protože jsou jako lidé.“

„Ano,“ kývla. „Nemohla bych to dělat.“ Odmlčela se. „A taky proto, že je to tak smutné.“

Michael Crichton popisuje stav v době vydání této knihy, tedy koncem osmdesátých let dvacátého století. Národní park Virunga byl ale v roce 1994 ohrožen další velkou katastrofou, která postihla nejen vzácné horské gorily, ale především lidi: občanskou válkou mezi kmeny Hutu a Tutsi ve Rwandě. Protože Vtrunga je pohraniční území, procházely tudy proudy uprchlíků, nedaleko byl zřízen velký uprchlický tábor, který s sebou přinesl další problémy se zásobováním, vodou, likvidací odpadu. Západní vědci byli evakuováni, místní strážci parku uprchlí. I přes tuto nepřízeň osudu gorily zatím přežily a jejich celkový počet se odhaduje asi na šest set, z toho asi polovina žije v parku Virunga a zbytek v národním parku Bwindi v Ugandě. Přesto je však tento druh goril stale na pokraji vyhubení; na rozdíl od svých nížinných příbuzných není ani jediná gorila horská v žádné světové zoo. Jejich přežiti závisí tedy zcela na tom, zda se podaří uchránit tato jejich poslední útočiště. (pozn. překl.)

Vyhynulá želva

Nepůsobilo to zrovna jako velké dobrodružství: Projít kolem McDonalda na letišti v Singapuru, zastavit se u přepážky Hertz vyzvednout si pronajatý datsun, kterým jsem měl jet na sever, do hotelu v letovisku Kuantan na východním pobřeží Malajsie.

A nezlepšilo se to, ani když jsem jel přes samotný Singapur; to je totiž město, které v průběhu deseti let systematicky zničilo všechny pozůstatky své vlastní exotičnosti. Když jsem tam prvně přijel v roce 1973, byl Singapur magický - částečně moderní obchodní centrum, zčásti ospalá britská kolonie, a celý byl krásný, parný a zelený. Kam se člověk obrátil, zahlédl nějakou fascinující stopu jeho historie, například ostnatý drát kolem balkonů koloniálních sídel, připomínku japonské okupace. Bylo to město rázovitých čtvrtí: indická čtvrť, čínská čtvrť kolem řeky, malajská čtvrť, a každá z nich měla svou vlastní atmosféru, tvář, architekturu a vůně.

Ale to je všechno pryč. Dokonce i zdejší nevinné radosti, veliké svatostánky krabího chilli u pobřeží, zmizely. Přes všechny své moderní přednosti, a těch má Singapur hodně, se rozhodl zničit svou jedinečnou tvář a nahradit ji mrakodrapy a obřími nákupními centry, stejnými jako kdekoli na světě.

Trvalo mi hodinu dojet na sever, k mostu do Malajsie, a pak najít silnici na východní pobřeží. Můj pocit dobrodružství se nijak nezvětšil tím, že jsem se plazil za dlouhou řadou náklaďáků funících naftovými výpary. A taky jsem musel čekat, až blikne zelená; nic nedokáže pocit exotického dobrodružství zkazit tak jako semafor.

Když jsem jel podél východního pobřeží Malajsie, měl jsem pocit, že se pohybuji v místech, která byla kdysi vzdálená, ale už nejsou. Jedno ospalé městečko na vodě za druhým, močály s mangrovovými stromy, silnice plná výmolů, ale použitelná.Ochladilo se a začalo pršet - přišel onen všudypřítomný malajský liják, u něhož vždycky čekáte, že bude tropický, ale ve skutečnosti je lezavý a studený. Zavřel jsem okénka, spustil stěrače naplno a připadal jsem si ve svém autě úplně odříznutý od světa; postupně jsem začínal mít pocit, že nevím, kde jsem. I když pršet přestalo, připadal jsem si dezorientovaný.

Kuantan je velké ošklivé město - cementárny a obchodníci s nákladními auty Honda. Pro turistický hotel to bylo podivné místo a nikde jsem neviděl žádnou šipku na Hyatt Kuantan.

Jel jsem dál.

Blížila se noc. Všechny rysy okolní krajiny začaly splývat v šeď. Cesta byla špatně značená a mně se nechtělo jet v noci. Minul jsem odbočku na Hyatt, zeptal jsem se na cestu v malé restauraci u cesty, vrátil jsem se, minul jsem ji podruhé. Tohle nebylo žádné skvělé dobrodružství, tohle bylo zcela přízemně k vzteku. Když jsem se konečně do hotelu dostal, viděl jsem hned, že je to ten typ, který dělá Hyattu ostudu. Přál jsem si, abych sem vůbec nebyl jezdil.

Ale okouzlující penzionky na východním pobřeží se nedají tak snadno zamluvit na dálku a narychlo a na jaře 1982 jsem sem přijel za zcela konkrétním účelem - abych viděl, jak malajské obří želvy kožnatky kladou vejce.

Po několik měsíců, počínaje květnem, se želvy vynořují z oceánu, aby kladly vejce na odlehlých plážích východního pobřeží. Tyto pláže jsou odlehlé natolik, že želvy byly pokládány za vyhynulé až do padesátých let, kdy se zjistilo, že vejce dosud kladou.

Víc jsem toho nevěděl, ale předpokládal jsem, že přímo na místě se dozvím víc. Když jsem se tedy zapisoval v hotelu, zeptal jsem se recepčního.

„Přijel jsem se podívat na želvy.“

„Ano? My v hotelu žádné želvy nemáme.“

„Ty obří želvy, co tu kladou vejce?“

„Ne. Ty tu nejsou.“

„Ale na pobřeží ano?“

„Nevím. Možná dál na sever. Budete se muset zeptat.“

„Koho se mám zeptat?“

„Ráno na turistických informacích. Ale myslím, že je špatná doba.“

„Ono to nezačíná v květnu?“

„Nevím. Myslím, že tu žádné želvy nejsou, že je špatná doba.“

Nepříjemný člověk, pomyslel jsem si, a neinformovaný. Hotel by si měl rozmyslet, než někoho takového postaví do recepce. Koneckonců želvy přece musejí být jednou ze zdejších velkých atrakcí; zaměstnanec hotelu by o nich logicky měl něco vědět.

Jenže v příštích dnech jsem začínal ztrácet naději. Vypadalo to, že o želvách nikdo nic neví. Nabízeli mi windsurfing. Nabízeli mi výlety do džungle. Nabízeli mi návštěvu domorodých tanců. Ale o želvách nikdo nic nevěděl. Zašel jsem do města Kuantan a našel tamní turistickou kancelář. Byla zavřená. Řekli mi, že žena, která ji vede, je v Kuala Lumpuru a vrátí se až příští týden.

Nakonec jednoho dne, když jsem si zařizoval půjčení surfu, jeden z mužů, kteří pracovali na pláži, prohodil jakoby nic: „Včera viděli želvy.“

„Kdo?“

„Číňani.“

„A kde je viděli?“

Jmenoval hotel.

„Kde je to?“

„Dál na pobřeží. Padesát kilometrů.“

„A včera tam viděli želvy?“

„Asi ve dvě ráno. Tři želvy,“ pokýval. „Velké. Dvě stě kilo.“

Řekl jsem, že bych ty želvy chtěl vidět.

„Jo, proč ne? Je jejich doba.“

„No ale zatím se mi to nepovedlo zařídit.“

„To nedokáže zařídit nikdo. Želvy si dělají, co chtějí.“

„Tak co mám dělat, abych je viděl?“

„Jeďte do toho hotelu. Tam želvy mají.“

„Každou noc?“

„Ne, každou noc ne. Můžete tam nejdřív zavolat, než tam pojedete.“

Zavolal jsem do hotelu. Ano, želvy viděli. Viděli je po tři z posledních čtyř nocí. Ano, můžu zavolat ještě večer a oni mi řeknou, jestli tam želvy jsou.

Zavolal jsem kolem desáté. Žena řekla, že želvy ještě neviděli; je teprve začátek sezóny. Zavolal jsem o půlnoci. Nikdo to nevzal. Přesto jsem tam jel.

Cestou se rozpršelo. Padesát kilometrů severně jsem vjel do moderního hotelu, šedé betonové budovy, upravené trávníky. Pořád lilo. Přímo přede mnou ležela pláž. Nikdo tam nebyl a také tam nebylo nic k vidění. Jen hrozně lilo. Ze tmy se vynořil nějaký muž. „Proč jste tady?“

„Přijel jsem se podívat na želvy.“

„Dneska želvy nejsou.“

„Ale já jsem myslel…“

„Nejsou tady.“ Jel jsem domů.

Zavolal jsem další večer. V hotelu mi řekli, že včera večer tam viděli želv hodně, ale dnes ještě žádnou.

O půlnoci jsem zavolal znovu. Nějaký muž mi řekl, že viděli želvu. Že je vedle na pláži. „Jak tam bude dlouho“? zeptal jsem se. Mnoho hodin, ujistili mě. Jel jsem tam.

V hotelu zase nebyl nikdo. Recepce byla opuštěná. Zazvonil jsem na recepčního. Nikdo se neobjevil. Vyšel jsem na pláž. Byla krásná noc, úplněk, chundelaté mráčky, teplý vzduch. Pláž se táhla několik kilometrů oběma směry, ale nikde jsem nikoho neviděl.

Za chvilku se po pláži poblíž vody přehnal chlapec na skútru. Díval jsem se za ním, zvuk slábl. Asi za deset minut se vrátil.

„Želvy?“ zavolal na mě tiše ze tmy. Choval se jako drogový dealer.

„Ano,“ odpověděl jsem. „Hledám je. Až najdu, vezmu vás.“

„Dobře. Díky.“

„Viděl jste je?“

„Ne, nikdy.“

„Tamtu jste neviděl?“

„Kde?“

„Blízko. U stromu.“ Ukázal.

Na okraji pláže byly stromy, které v měsíčním světle vrhaly stíny. Pod jedním jsem uviděl v písku nějakou siluetu. Šel jsem tam a rozsvítil baterku.

Želva byla obrovská, asi jako psací stůl. Byla hlavou obrácená k oceánu. Ploutvemi si vyhrabala jámu v písku, necelý metr hlubokou. Teď do ní kladla svá průsvitná, kluzká, měkká vejce. Její úžasná hlava se pomalu obracela tam a zpátky. Do oka jí vstoupila slza.

Želva musela vážit nějakých sto padesát kilo, možná víc. Přelézt sto metrů po pláži, vyhrabat nemotornými ploutvemi

jámu a naklást vejce od ní vyžadovalo obrovské úsilí. Měla v obličeji omámený, vyčerpaný výraz. Objevily se další slzy, ale zjevně to byly výměšky z očí, ne skutečné slzy. Díval jsem se na želvu s úžasem, ohromený tím obrovským úsilím, tím prastarým rituálem, který ji k něčemu takovému rok co rok přiměl. Byl bych tam spokojeně zůstal stát celou noc.

Kousek stranou se začalo něco dít. Na pláž přišlo deset nebo dvanáct lidí, Číňané a Malajci. Doslechli se o želvě. Přinesli si silné reflektory, kterými si na zvíře posvítili. Začalo mi to být nepříjemné. Kolem želvy, která kladla vejce, bylo najednou až příliš mnoho lidí.

Začaly blýskat blesky, jak si nově příchozí želvu fotografovali. Přiblížili se až těsně k její hlavě, blesk střídal blesk. Nakonec otec čínské rodiny řekl něco svému synovi, chlapec vylezl želvě na záda a otec udělal další snímek. Za chvíli už na želvím hřbetě seděla celá jeho rodina a zvíře jen bezmocně mávalo ploutvemi.

Nakonec se želvě podařilo hodit písek do tváře jednomu z malých dětí, které stálo poblíž. Dítě se ve tmě rozplakalo. Malajci se rozkřičeli na želvu a začali ji proklínat. Číňané v rychlém sledu pořídili další sérii fotografií s bleskem. Jeden z Číňanů se postavil k želvě a přidržel jí u hlavy láhev s pivem, jako by jí nabízel napít. Blesk. Smích.

Objevil se chlapec na skútru a zaparkoval. Ostatní zmlkli. Pomyslel jsem si, že to možná bude nějaký úřední hlídač, ale když vstoupil do světla, viděl jsem, že je mu teprve deset nebo jedenáct. Mluvil tiše a zřejmě jim vykládal o želvě. Podle gest zřejmě vysvětloval, co želva dělá. Ukázal na její stopy přes celou pláž. Jak se s námahou otočila hlavou k oceánu. Jak dlouho se dřela, aby vyhrabala jámu. Jaké úsilí to je naklást vejce. A poté, co je naklade, jak dlouho tu bude vyčerpaně ležet a sbírat síly, aby se dostala zpátky k vodě a do východu slunce zmizela v příboji.

Poslouchali mlčky. Malý čínský chlapec slezl želvě ze zad. Dítě přestalo plakat a rodiče ho pobídli, aby se dotklo želvího krunýře a usmířilo se s tím mohutným tvorem. Celá atmosféra začala být uctivější. Všichni odstoupili od jámy. Napadlo mě: Potřebovali jen pochopit, co se s tím zvířetem děje. Nedokázali si to představit, dokud jim to někdo neřekl, ale když to věděli, začali s ním okamžitě soucítit a chovat se k němu s respektem.Nakonec se odloudali. Seděl jsem tam dál. Chlapec se posadil kousek ode mě ve tmě. „Angličan?“

„Američan.“

„Aha, Američan. Rono Reagan.“

„Ano.“ Ukázal na odcházející lidi. „Jdou pryč. Viděli želvu, jdou

pryč.“

„Co jsi jim řekl?“ zeptal jsem se.

„Oni říkali, chtějí koupit vejce,“ vysvětloval. „Já řekl, kde koupit vejce, oni jdou pryč.“

„Oni si jdou koupit vejce?“

„Ne.“

„Proč?“

„Řekl jsem jim o želvě, o vejcích. Poslouchají.“

„Aha.“

„A řekl jsem, kolik vejce stojí. Ta žena řekla moc. Myslím,

že nekoupí.“

„Ne?“

Zavrtěl hlavou. „Ne.“

Želva zůstala v jámě a občas pohnula ploutví. Za hodinu přišla jiná skupina lidí. Zase došlo na blesky, na pózování. Jel jsem domů.

Kaktusové učení

Na podzim roku 1982 jsem navštívil konferenci Brugha Joye v kalifornské poušti Lucerne Valley. Brugh Joy byl významný losangeleský lékař, který prostřednictvím intenzivní meditace postupně přesunul svůj zájem od medicíny do oblastí osobnostního růstu, psychického léčení a podobně. Už několik let pořádal dvoutýdenní konference, na nichž sděloval své poznatky.

Mně to připadalo jako první vhodná příležitost podniknout něco konkrétního v oblasti, která mě zajímala už od roku 1973. Koneckonců, když člověk přečte knihu Ram Dasse, vidí, že pořád zkoušel něco nového: žil v zenbuddhistickém klášteře, prováděl dechová cvičení, půsty, žil v Indii se svým guru. Člověk získal dojem, že zkouší nejrůznější druhy zkušeností.

Já jsem o takových zážitcích jen četl; své vlastní jsem neměl. Deset let jsem nedělal nic, než že jsem četl. Deset let, to je dost dlouhá doba, aby si člověk něco, co ho údajně zajímá, držel takhle od těla. Začínal jsem už pochybovat, zda je můj zájem upřímný, nebo zda se jen vymlouvám.

Ulevilo se mi, když jsem se dozvěděl, že Brugh Joy, střízlivý lékař s praxí na Johns Hopkins a na klinice Mayo, se sám vydal na duchovní cestu a nyní pomáhá jiným. Jeho konference mi připadala jako ideální způsob, jak začít.

Konference se konala na institutu v Lucerne Valley. Budovy institutu, navržené Frankem Lloydem Wrightem, byly nejspíš ve své době hodně moderní, ale teď vypadaly vysloveně excentricky. Metafyzickou vědu („bezchybnou filozofii života“) založil Edwin J. Dingle, který byl kolem roku 1920 v Tibetu. Visely tu vybledlé fotografie tibetských svatých mužů a art déco plakáty propagující správný způsob, jak si poradit se zácpou a jinými zdravotními problémy. Institut tedy vykazoval všechny známky kalifornsky podivínského spiritualismu, posílené navíc tím, že byly staromódní.

Brugh Joy byl bledý, hubený muž, něco přes čtyřicet. Jezdil ve starém cadillaku, na sobě měl džíny a sportovní košili. Byl laskavý, mluvil tiše a zjevně si udržoval odstup.

Semináře se účastnilo ještě čtyřicet dalších lidí. Uklidnilo mě, když jsem viděl řadu upjatých intelektuálů, včetně mnoha lékařů a psychologů.

Při první večeři v neděli Brugh vyhlásil pravidla pro příští dva týdny. Žádné telefonáty ven ani sem. Žádné odchody z půdy institutu; když budeme něco potřebovat, někdo dojede do města a opatří nám to. Žádný sex, žádné drogy. Denně budou skupinová sezení, ale je mu jedno, jestli se jich budeme účastnit; prospěch z nich budeme mít stejně, ať už na nich budeme nebo ne.

Dále řekl, že můžeme spát buď ve svých pokojích, nebo v poušti: mluvil o chřestýších a o tom, že během jeho kurzů ještě nikdy nikoho chřestýš neuštkl, ale kdybychom mermomocí trvali na tom, že budeme první, máme se chovat takhle…

Z jeho řeči bylo jasné, že podle něj se tu za chvíli budeme všichni potulovat v různě změněném stavu vědomí. Nebyl jsem si jistý, jak to přesně myslí, ale znělo to zajímavě.

Konference běžela podle každodenního rutinního programu. Každé ráno byla doba ticha od šesti třiceti do osmi, kdy jsme se setkali na snídani. Meditace během této doby byly doporučené, ale ne povinné.

V devět jsme se sešli ve velkém konferenčním sále. Začali jsme tím, že jsme si lehli na polštáře na podlahu. Brugh nám asi půl hodiny pouštěl z velkých reproduktorů hlasitou hudbu. Její intenzita a vibrace z toho činily velmi silný zážitek; lidé mívali sny v bdělém stavu a často plakali. Pak jsme seděli v kruhu, chvíli jsme se drželi za ruce a mluvili o svých snech. Potom měl Brugh neformální přednášku a ve dvanáct třicet jsme se rozešli na oběd.

Odpoledne jsme se setkávali v menších skupinkách, chodili na procházky, seděli u bazénu nebo spali.

Večeře byla v šest, po ní následovalo večerní sezení, které znovu začínalo hudbou. Večerní schůzka trvala do desíti a pak jsme se pro ten den rozloučili.

Brugh nám pouštěl nejrůznější typy hudby - klasickou, elektronickou, populární. Brahmsovu První symfonii, soundtrack z Chariots of Fire, předehru k Vilému Tellovi, hudbu z West Side Story. Člověk nikdy nevěděl, co uslyší.

Jídla byla lehká a téměř vegetariánská. A když si na to člověk zvykl, dostal najednou jižanské smažené kuře a kukuřičný klas nebo hovězí pečeni s bramborovou kaší.

Brugh obvykle přednášel, ale občas skupinu rozpustil a zadal cvičení. Jednou třeba rozdal bloky a sady barevných tužek a řekl, že máme buď kreslit, nebo psát - podle toho, co jsme méně zvyklí dělat.

Pak uprostřed konference oznámil, že budeme dva dny držet půst a zachovávat mlčení.

Brzo mi začalo být jasné, že jakákoli rutina je pouhá iluze. Brugh pečlivě všechno zorganizoval tak, že nás nenásilně pořád vyváděl z rovnováhy. Člověk nevěděl, co má čekat. Nevěděl, co se stane příště.

Poměrně brzo Brugh řekl, že po nás chce, abychom chodili v poušti tak dlouho, než najdeme kámen, strom nebo rostlinu, u níž budeme mít dojem, že k nám má zvláštní vztah. Pak že s tímto „učitelem“ máme strávit nějakou dobu, mluvit s ním a naučit se to, co nás učitel naučit má.

Četl jsem o takových praktikách, kdy se neživý objekt používá jako meditativní nebo duchovní učitel. Proč ne? Když už jsem tady byl, hodlal jsem se držet programu.

Vypravil jsem se tedy hledat svého učitele.

Brugh říkal, že nás učitel na sebe upozorní; stačí jen, když budeme vnímaví. Díval jsem se na každý kámen a keř a strom v poušti a uvažoval, jestli to snad je ten můj učitel.

Všechno jsem to viděl hrozně romanticky. Představoval jsem si, jak secím celé hodiny v poušti a jak v nádherném osamění rozjímám se svým učitelem. Ale v poušti mě nic nepřitahovalo. Naopak, začínal jsme mít stále silnější pocit, že můj učitel vůbec není v poušti, že je uvnitř institutu. Ta představa se mi nelíbila, chtěl jsem učitele někde daleko. Učitel poblíž těchhle zdí od Franka Lloyda Wrighta se mi vůbec nehodil do krámu.

V rohu institutu byla malá meditační místnost. Před ní byla malá kamenitá zahrádka s balvany a mnoha druhy kaktusů. A jeden konkrétní kaktus, hned na kraji chodníku, kde zahrádka začínala, mi padl do oka, kdykoli jsem šel kolem.A pořád se mi vnucoval.

Byl jsem z toho nešťastný. Zahrada byla umělá, jen napodobenina přírody. Už to bylo dost špatné, že můj učitel má být na půdě institutu, ale že je v téhle umělé zahradě, to bylo ještě horší. Kromě toho se mi ten kaktus nelíbil. Byl úplně obyčejný, měl jakýsi falický tvar a spoustu trnů. Byl dost omšelý a na jednom boku zjizvený. Pohledný kaktus to rozhodně nebyl.

Ale pořád jsem na něj hleděl. A mezitím dny ubíhaly, ostatní lidé si už nacházeli své učitele a já jsem se pořád nemohl pro žádného rozhodnout. Cítil jsem se pod tlakem. Připadal jsem si jako líný student. Byl jsem pozadu.

Jednou ráno jsem šel do meditační místnosti kolem kaktusu a napadlo mě: No, jestli je ten kaktus opravdu můj učitel, tak na mě promluví.

A kaktus řekl: „Kdy už konečně přestaneš pobíhat kolem a přijdeš si popovídat?“ Podrážděně. Jako nabručený stařík.

Neslyšel jsem to vlastně jako hlas, spíš jako dojem. Jako když někoho vidíte a zároveň vnímáte, co se s ním děje. Ale dost mě to vyvedlo z míry, ten pocit, že kaktus má nějakou osobnost.

Bylo brzo ráno. Nikdo jiný kolem nebyl. Zeptal jsem se tedy nahlas: „Jsi můj učitel?“

Žádná odpověď.

„Budeš se mnou mluvit?“ pokračoval jsem. To už jsem se pečlivě rozhlížel a ujišťoval se, že mě nikdo neuvidí mluvit s kaktusem.

Kaktus neodpověděl.

„Proč se mnou nechceš mluvit?“

Zase nic.

Byl to jenom kaktus, rostl tam. Samozřejmě že neodpověděl - byl to kaktus. Napadlo mě: Mluvím nahlas s kaktusem, to už je samo o sobě dost zlé. Ale co hůř, vadí mi, že mi neodpovídá. Už jsem se musel zbláznit. Za tohle zavírají lidi do ústavů.

Ale přitom jsem měl pocit, že kaktus trucuje. Buď je uražený, nebo se s ním prostě obtížně vychází.

„Přijdu si s tebou popovídat potom.“

Žádná odpověď.

Později jsem se vrátil s kaktusem promluvit. Znova kolem nikdo nebyl. Seděl jsem u kaktusu hodinu a mluvil jsem na něj.

Kaktus za celou dobu neodpověděl ani jediným slovem. Připadal jsem si trapně a pošetile. Samozřejmě že bych měl větší důvod k znepokojení, kdyby kaktus byl opravdu promluvil. Ovšem z hlediska člověka provádějícího duchovní cvičení, které vyžaduje projekci vlastních myšlenek do neživého objektu, jsem si zrovna dobře nevedl, když jsem si od toho neživého předmětu nedokázal představit žádné odpovědi. Byl jsem špatný student metafyziky, neuměl jsem se soustředit, neuměl jsem si představovat. Nadával jsem sám sobě. Představoval jsem si, jaké úžasné, osvěcující rozhovory vedou ostatní lidé se svými kameny a keři.

Přesto jsem ale byl stále víc přesvědčen, že ten kaktus skutečně je můj učitel. Náročný, protivný a zamlklý, ale můj učitel. Rozhodl jsem se kaktus nakreslit, protože když něco kreslíte, musíte tomu věnovat soustředěnou pozornost. Kromě toho si nebudu připadat tak hloupě, když někdo přijde a uvidí mě sedět u kaktusu. Namaloval jsem kaktus snad tucetkrát. A hodně jsem z toho pochopil.

Kaktus byl na hranici civilizace. Stál v místech, kde končil chodník, jako hlídka. Byl přenesen ze svého přirozeného prostředí do zahrady vytvořené člověkem, takže celý jeho život se teď odehrával jakoby na výstavě. Byl to prostě exponát bez ohledu na to, čemu by byl dal přednost on sám. Měl ježka z trnů, což mu dodávalo vojenského vzhledu. Ten kaktus to neměl v životě lehké a v mládí byl zraněný; jednu stranu měl zjizvenou a zakrnělou. Bylo jasně vidět, kde k poškození během růstu došlo a jak to rostoucí kaktus trvale zkroutilo. Kolem poškozené oblasti byly trny obzvlášť husté, obzvlášť ochranitelské. Jediná část kaktusu, která rostla, byla zelená špička. To ostatní jen podpíralo minulost. Kaktus rezignoval; běhali po něm mravenci a jemu to jak se zdálo nevadilo. Byl rozhodně hezký, měl červené trny a zelené tělo; přitahoval včely. Kaktus měl i svou oficiální tvář; trny měl uspořádané tak, že tvořily téměř vzor rybí kosti. Byl to distingovaný kaktus. Viděl jsem, že je důstojný, zamlklý, stoický a vykořeněný. Kreslil jsem ho znovu a znovu.

Jednou, když jsem přišel se svým blokem a tužkami, kaktus řekl: „Kde jsi byl?“ Zase tím stejným podrážděným, nepříjemným tónem.

Překvapilo mě to. Nepromluvil na mě od toho prvního dne. A tentokrát jsem skutečně měl pocit, že to řekl nahlas.Odpověděl jsem mu: „Co ti na tom záleží? Neřekl jsi mi ani jedno slovo; proč bych tady měl celý den trčet v tom vedru na sluníčku a čekat, až něco řekneš?“ Bránil jsem se; měl jsem pocit, že mě kritizuje.

Kaktus neodpověděl.

Okamžitě jsem svých slov litoval. Panebože, napadlo mě, teď jsi tomu dal. Po dnech a dnech čekání se kaktus konečně ozve a ty ho okamžitě napadneš, protože ti připadá, že se musíš bránit, a on teď zas nebude mluvit. Měl jsem jednu jedinou šanci a zkazil jsem si ji.

„Omlouvám se, že jsem po tobě tak vyjel.“ Kaktus nic.

Nehodlal jsem ho požádat, aby mi odpustil. To už bylo příliš, aby dospělý člověk žádal za prominutí kaktus. Na druhou stranu, kdybych to udělal, třeba by znovu promluvil. Skutečně jsem chtěl vědět, co mi může říct.

„Odpustíš mi to?“

Žádná odpověď. Kaktus je zatvrzelý.

No, třeba při kreslení odhalím ještě něco. Znovu jsem ho tedy nakreslil. A dnes se mi zdálo, že obzvlášť jasně vidím zranění kaktusu. Cítil jsem, že mu je způsobil člověk, který ho podrápal, jak šel kolem - člověk, který si nedával pozor na cestu. Člověk, který ho proklel za těch pár trnů, které za svou chybu schytal. Jenže zranění kaktusu bylo mnohem horší než zranění člověka.

Všiml jsem si, že kaktus několik let po svém zranění rostl pokrouceně, ale nad zraněním pak znova začal růst rovně a možná byl po svém utrpení i trochu silnější; měl jsem pocit, že zranění jej posílilo. Že z něj učinilo lepší kaktus.

Napadlo mě také, že i když kaktus se fyzicky zotavil, psychologicky byl pořád ve střehu a ostražitý. Připadalo mi, že má tendenci odsuzovat. To, že si mě přivolal a pak se mnou odmítal mluvit, naznačovalo, že je možná trochu hysterický. Duševní růst kaktusu zaostával za vývojem fyzickým.

Přiběhl chocholouš a chvíli kolem mě pobíhal, když jsem kreslil. Byl to komický pták a jeho přítomnost mi udělala radost. I když kaktus pořád ještě nemluvil.

Od té chvíle, kdykoli jsem za kaktusem přišel, měl jsem zvláštně vykořeněný pocit. Na jednu stranu jsem se nemohl zbavit dojmu, že si do něj něco promítám. Distingovaný kaktus! Komu to chci namluvit? Ale na druhou stranu bylo zase docela zajímavé vnímat tento kaktus jako nezávislý na mně. A rozhodně mě k sobě znova a znova přitahoval.

Brugh nás varoval, že členové skupiny budou navzájem do sebe hodně promítat své vlastní pocity, protože se navzájem neznáme. Máme si dávat pozor na to, co cítíme vůči jiným lidem, protože je dost pravděpodobné, že to budou naše vlastní projekce, jichž bychom se „zmocnit“.

Často jsme odpoledne ve skupince chodili pouští: první den jsme tak šli a nějaká žena mi řekla: „Máte vztek?“

„Ne,“ odpověděl jsem.

„Cítím, že máte hrozný vztek.“

„Ale nemám.“ Ve skutečnosti jsem se velice dobře bavil a byl jsem ve vynikající náladě. Napadlo mě - projekce. Zajímavé. Zřejmě má ta žena vztek sama. Budu si na ni muset dát pozor.

Brugha obzvlášť zajímalo něco, čemu říkal „práce s energií“. Díky meditaci i lékařským zkušenostem zjistil, že v lidském těle je určitý druh energie neznámé lékařské vědě. Tato energie bývá soustředěna do určitých bodů na těle. Zmapoval tyto body a později zjistil, že zhruba odpovídají čakrám indické jógy. O čakrách jsem něco věděl. Třeba tantrická jóga se domnívá, že životní síla čili praná je rozložena v těle kolem sedmi hlavních bodů neboli čaker. Tyto čakry jsou umístěny uprostřed těla. První dvě čakry jsou ve slabinách, třetí na solárním plexu pod žebry, čtvrtá na srdci, pátá na krku, šestá na čele a sedmá na temeni hlavy.

Čakry mají být mostem mezi každodenním fyzickým tělem a astrálním tělem emocí a pocitů. Každá čakra má svou charakteristickou barvu a charakteristickou funkci: první dvě čakry souvisejí s primitivním pudem přežití a se sexualitou. Třetí čakra je spojena s vnímáním světského já - tato čakra je velmi rozvinutá v západním světě. Čtvrtá, čakra srdce, je zdrojem bezpodmínečné lásky, pátá čakra, čakra hrdelní, souvisí s tvořivostí, šestá neboli třetí oko s intelektem a vyšším já, sedmá neboli korunní čakra s kosmickým vědomím.

Citliví lidé údajně dokážou tyto čakry vidět, obvykle je vnímají jako vířící skvrny barevného světla. Každou z těchto čaker lze „probudit“. Energie proudící mezi čakrami se dá „vyvážit“. A existuje velice dramatická forma energie zvaná kundaliní, která někdy vzrušuje a leká lidi, když své čakry probudí.

Tohle všechno a ještě mnohem víc se říká o čakrách. Samozřejmě jogínská koncepce tělesné energie proudící určitými dráhami v těle se nijak zvlášť neliší od čínské představy energie čchi, která je rozložena podél akupunkturních meridiánů. A že akupunktura funguje, to jsem věděl. Nevěřil jsem ale tomu, že fungování akupunktury je důkazem toho, že i její teoretický rámec je správný.

A čakry jsem vždycky považoval za metafyzický klam. Samozřejmě někomu může pomoci, když si představí, že s nádechem do sebe přijímá životní sílu, která se pak rozlévá po těle podél řady energetických center. Může to dávat obrazný smysl jako pomůcka k meditaci, jako způsob, jak si vizualizovat, co se děje. Ale nepovažoval jsem čakry za skutečné tím způsobem, jímž je skutečné srdce a cévy a nervy.

Ale teď přede mnou stál lékař a tvrdil, že čakry jsou naprosto reálné a že na těle je ještě mnoho dalších energetických bodů - nad slezinou, na bradavkách, kolenou, prstech u nohou a tak dál. Že tuto energii může každý snadno cítit. Že se dá i vidět. Že výkyvy zdraví se dají také vnímat jako výkyvy této tělesné energie. Že tělesná energie je obrovská léčivá síla. Že tuto energii může jeden člověk předávat jinému tak, že se ho dotkne nebo na něj vloží ruce. Brugh tomu všemu věřil.

Já jsem nebyl přesvědčený, když to řeknu mírně. Brugh oznámil, že nejdřív tuto energetickou práci provede sám na každém z nás. Pro tento seminář nás rozdělil do dvou skupin. Protože jsem byl v odpolední skupině, mohl jsem sledovat, co se děje s tou ranní.

Hrála tichá hudba. Lidé přijímající energii leželi na masážních stolech. Brughovi asistenti, kteří už se konference zúčastnili, se lidí na stolech dotýkali způsobem, který měl aktivovat jejich čakry a vyvažovat jejich tělesnou energii. Pak Brugh chodil od stolu ke stolu a u každého strávil asi pět minut. Držel ruce nad různými částmi těla dotyčného člověka a pak šel dál. Když skončil, lidé chvíli leželi na stolech, přikrytí dekami. Nakonec vstali a odešli z místnosti. Nic jiného na tom nebylo. Bylo to neuvěřitelně málo dramatické.

Očekával jsem něco divočejšího, nějaké napětí, třes, vzpínání, jak to předvádějí léčitelé v televizi. Ale Brugh jen tiše přecházel od jednoho člověka ke druhému. A ti, kdo energii přijímali, nevyjekli, netrhli sebou. Jen leželi na stolech. Na té energetické práci toho tedy nebylo mnoho k vidění.

Jediné, čeho jsem si všiml, že atmosféra v místnosti zhoustla. Sedět tam bylo jako sedět na dně sklenice s medem. Člověk si připadal utopený v něčem hustém. Bylo tam velice poklidno a příjemně.

Nikdo neměl o svém zážitku mluvit, nevěděl jsem tedy, co se stalo s první skupinou. Chodili a usmívali se a všiml jsem si, že po energetické práci obvykle zmizeli od skupiny. Ale nic konkrétního jsem nepozoroval. Na mě přišla řada odpoledne.

Ležel jsem na stole a asistenti pracovali na mém těle. Všiml jsem si, že se dotkli končetiny řekněme na koleni a kotníku a chvíli to prostě vypadalo, že člověku někdo položil dlaň na koleno a kotník. Pak, po minutě dvou, se náhle po spodní části nohy rozlilo teplo. Jak se to stalo, asistenti se přesunuli k jiné části těla - řekněme na koleno a kyčel - a čekali, až se teplo znovu objeví. Občas se spolu se šířením tepla objevil i záškub, ale obvykle ne. V každém případě se zdálo, že asistenti teplo cítí, protože se okamžitě přesunuli k jiné části mého těla. Jak takto ošetřovali větší a větší část mého těla, propadal jsem se do hlubokého uvolnění blízkého spánku.

Nejasně jsem si uvědomoval, že Brugh stojí nade mnou. Držel ruce pár centimetrů nad mým tělem a ty ruce byly zřetelně horké. Byl to přesně takový pocit, jako by mi někdo držel nad tělem rozpálené železo. Nejdřív mě překvapila intenzita toho pocitu, ale byl jsem tak uvolněný, že jsem se na to nedokázal skutečně soustředit. Bylo to, jako bych snil. Pomalu jsem usínal. Po chvíli se někdo dotkl mého ramene a zašeptal, že je konec a že můžu odejít, jestli chci. Byl čas na večeři. Slezl jsem ze stolu a vyšel ven.

Oleandry kvetly, kolem celé cesty vybuchovaly ohňostroje oleandrů. Slunce zapadalo za červené hory. Všechno zářilo, žilo, svítilo. Loudal jsem se kolem oleandrů a došel na malé hřiště. Byl jsem už v institutu skoro týden a to hřiště bylo hned u cesty, ale nikdy předtím jsem si ho nevšiml. Sedl jsem si na houpačku a začal se pohupovat tam a zpátky. Připadal jsem si neuvěřitelně dobře.Cestou do jídelny jsem se ztratil. Když jsem tam konečně došel, zjistil jsem, že nemám hlad, ale bylo příjemné dívat se na jídlo. Byl bych dokázal hodinu hledět na rozkrojenou jahodu, všímat si obrazců a barev. Nebo chleba - na krajíc chleba byl fascinující pohled. Také všichni kolem vypadali úžasně, i když se mi nechtělo mluvit. Moje pocity byly příliš bezprostřední, příliš silné, než aby se zmenšovaly rozhovorem.

Uvědomil jsem si své brýle, umělé rámečky, které stály mezi mnou a světem, a tak jsem si je sundal. Viděl jsme bez nich dobře a byl jsem rád, že jsem se té bariéry zbavil.

Pak mi začalo docházet, co to všechno je: Vadí mu brýle. Nechce mluvit. Nemá hlad, ale rád se na jídlo dívá. Ztratí se ve známém prostředí. Objevuje nové věci, které má celou dobu u nosu. Svět mu připadá výjimečně živý.

To všechno byly typické znaky psychedelického zážitku, ale žádné drogy jsem si nevzal. Tento zářivý pocit trval dva dny a pomalu se vytrácel.

Někteří lidé začínali mít mystické zážitky. Povídalo se o tom u večeře. Ten a ten měl vidění. Ten a ten slyšel hlasy. Samozřejmě se to všechno zvrhlo v soutěž. Brugh sám říkal, že jdeme každý svou vlastní cestou a že si své zážitky nemáme porovnávat. Jenže jsme to dělali. Aspoň já ano.

Jak jsem to měl nedělat? Přišel jsem sem, abych získal nějaké mystické zkušenosti, a všude kolem mě měli lidé dramatické zážitky - něco jako Johanka z Arku - a já ne. Já jsem jen předstíral, že si tu a tam něco řeknu s kaktusem. To bylo všechno.

Žárlil jsem. Přiznejme si to, mystický zážitek je znamení boží přízně. To ví každý. A já jsem se té přízni netěšil. Nadšený jsem z toho nebyl.

Jednou večer, během přestávky v kantýně, když jsme si dávali kávu a fíkové koláčky, řekla psychiatrička jménem Judith: „Dneska během sezení jsem viděla auru všech kolem.“

„Vážně?“ podivil jsem se a trochu jsem od ní couvl. Zase další člověk s mystickým zážitkem. Psychiatrička, co vidí aury.

„Ano,“ kývla Judith. Usmívala se a vypadala šťastně. „Viděl jsi taky něco takového?“

„Ne,“ přiznal jsem nešťastně. „Jak vypadaly?“

„Nejrůznější barvy. Většinou žluté a bílé. Ještě pořád je vidím.“

„Teď?“ divil jsem se. „Tady v kantýně?“

„Ano. Vidím auru všech kolem sebe. Sarah ji má žlutou a růžovou,“ řekla a ukázala hlavou na ženu vedle nás.

„Žlutou a růžovou. Jak daleko sahá?“ ptal jsem se.

„Asi třicet centimetrů nad její hlavu.“

Podržel jsem ruku Sarah nad hlavou. „Asi sem?“

„Ne, ne tak daleko.“

Pomalu jsem přibližoval ruku Sarah k hlavě. A najednou jsem ucítil teplo. Překvapeně jsem se v pohybu zastavil.

„Tam,“ kývla Judith. „Přesně tam.“

Cítil jsem ji.

Přejel jsem rukou Sarah kolem hlavy. Cítil jsem jasný obrys tepla. Bylo to, jako by měla neviditelný hřejivý afroúčes, který asi o třicet centimetrů přesahoval její hlavu. Přejel jsem po té hranici. Nalevo jsem cítil nějakou vybouleninu.

„Aura sahá na levé straně dál,“ kývla Judith. „Takový jako hrbolek. Ano.“

Začal jsem přecházet po místnosti a přejíždět lidem kolem hlavy. Jakmile jsem rukou ucítil neviditelnou teplou konturu, Judith řekla: „Tam.“ Opakovali jsme to znova a znova s různými lidmi.

Byl jsem rozčilením bez sebe, jako dítě, které má novou hračku, nový objev. Nepřemýšlel jsem o tom, jen jsem to dělal pořád znova a znova.

Pak mě napadlo: Co to má znamenat? Co to cítím, když dávám ruku níž a níž? Cítím skutečně auru? Existuje tedy aura doopravdy? Protože aury jsem také považoval za metafyzický blud.

Začal jsem být trochu paranoidní. Třeba se Judith řídí podle mě a říká „tam“, když vidí, že zastavím ruku. Příště jsem tedy zastavil ruku dřív, než jsem teplo ucítil.

„Ale jdi,“ zasmála se Judith, „tak daleko není.“

Snížil jsem ruku, až jsem teplo skutečně vnímal.

„Tam.“

A já jsem najednou zpanikařil. Myslel jsem si - tohle přece nemůže být pravda. Pro tohle nemám vysvětlení.

Bylo to nemožné, ale přesto se to dělo. Nevěděl jsem, co si s tím zážitkem počít. Nemyslel jsem si, že jsem se zbláznil. Cítil jsem tu konturu tepla právě tak jasně, jako člověk cítí teplou vodu ve vaně, když do ní ponoří ruku. Člověk ví, kdy je ruka ve vodě a kdy ne. Nedá se to splést. Je to fyzický jev.Ruku pak máte teplou a mokrou, dokonce i když na teplou vodu ve vaně vůbec nevěříte.

To, co jsem teď cítil já, bylo přesně stejně zřetelné a nedvojznačné.

Ale neměl jsem ponětí, co to je. Zoufale jsem hledal nějaké vysvětlení. Věděl jsem ale, že to vysvětlit nedokážu. Vzdal jsem to tedy. Byl to opakovatelný jev, který jsem neuměl vysvětlit; pokud jsem věděl, neuměl to vysvětlit nikdo, ale přesto to byla skutečnost. A i jestli jsem někdy po večeři prodělal psychotický záchvat, věřím snad vážně, že Judith ho měla také, takže jsme se teď shodli na jevu, který ve skutečnosti neexistuje?

Ne, ne. Byla to rozhodně skutečnost.

Můj pohled na věci jako by se zlomil. Musel jsem ten zážitek uznat, a tak jsem to udělal. Myslel jsem si - třeba na to dokážu přijít později. Ale zatím s tím prostě budu muset žít.

Když jsme odpoledne chodili na procházky do pouště, dva další lidé se mě nezávisle na sobě ptali, jestli mám na něco vztek nebo jsem rozčilený. Nechápal jsem proč. Jindy se mě nikdo neptal, jestli mám vztek, jen v poušti. Takže pokud si ti lidé do mě něco promítali, dělali to dost divně. Co se děje?

Konference pokračovala. Dostali jsme meditační cvičení: jedno z nich bylo vyslat bezpodmínečnou lásku a odpuštění všem ve svém životě, jimž jsme neodpustili. Měli jsme si představit, že ti lidé stojí před námi, pak k nim vyslat lásku a odpuštění a propustit je.

Zjistil jsem, že mám dlouhý seznam lidí, jimž bych měl odpustit. Šokovalo mě, jak dlouhý ten seznam je. Také mě ohromilo, když jsem zjistil, které z nich si dokážu snadno představit a odpustit jim a u kterých mám s představováním i odpouštěním potíže. Když jsem se pokoušel odpustit v těchto obtížných případech, mysl se mi pořád toulala jinam.

Trvalo mi celé dny, než jsem se propracoval celým seznamem. Všichni ostatní už postoupili k něčemu jinému a já jsem pořád odpouštěl. Pomyslel jsem si - co to s sebou vláčím životem za závaží, když zazlívám tolik věcí tolika lidem? Byla to úleva, zbavit se všech svých starých nevolí, ale často to doprovázel hluboký smutek.

Poté, co jsem zjistil, že dokážu vnímat auru, trochu jsem se uklidnil, pokud šlo o mé chybějící mystické zážitky. A pak přišly ještě další, i když žádný z nich docela tak, jak jsem si ho představoval.

Například jsem slyšel hlasy.

Jednoho horkého odpoledne jsem seděl v meditační místnosti. Bylo tu i několik lidí, kteří měli s meditací značné zkušenosti, takže se okamžitě složili do lotosové pozice a vypadali vyrovnaně a poklidně. Já jsem předtím příliš nemeditoval a příslušné polohy mi připadaly nepohodlné. Pořád jsem se vrtěl. Bylo to pro mě těžké.

Najednou jsem uslyšel dunivý hlas. Připadalo mi, že mi zní uvnitř v hlavě, až se mi lebka rozdrnčela, ale zároveň také v místnosti jako obří reproduktor. Hlas byl plný a zvučný a dunivý jako hlas boží.

Hlas řekl: „Jill St. Johnová!“

Prudce jsem otevřel oči. Byl jsem si jistý, že to všichni ostatní v místnosti museli slyšet také. Jenže oni poklidně seděli v lotosové pozici a ani se nehnuli.

Hlas nikdo jiný než já neslyšel.

Co ten hlas mohl znamenat? S herečkou Jill St. Johnovou jsem se jednou setkal, ale neznal jsem se s ní, a když jsem slyšel její jméno, nic zvláštního mi to nenaznačilo. Kdyby byl hlas aspoň řekl: „Jdi na západ, mladý muži!“ nebo „Napiš svému kongresmanovi!“, zkrátka něco, s čím by se dalo něco dělat.

Takže jsem si říkal, no páni, tak jsem slyšel hlas, jenže to teď nemůžu nikomu říct, protože ten hlas řekl něco tak přízemního, řekl: „Jill St. Johnová!“ Jenže jsem byl tak rozčilený, že jsem vůbec slyšel hlas, že jsem to přece jen vyprávěl.

„Víš, dneska jsem slyšel hlas.“

„Vážně?“

„Vážně. Byl mohutný a dunivý a jako by naplnil celý vesmír.“

„No to je skvělé. Co říkal?“

„Ehm, to je osobní věc.“

Taky jsem si přál vidění. No proč bych to nemohl mít s celou parádou - odlehlé místo v poušti, hlasy, vidiny? Chamtivě jsem bažil po duchovních zážitcích. Chtěl jsem jich víc.

Ale vidina nepřišla. Seděl jsem v poušti a viděl vzduch chvějící se teplem a fátu morganu, ale vidění žádné.Jednou u oběda jsme mluvili o tom, že kdykoli se pouštíme do energetické práce, Brugh vždycky trvá na tom, abychom si kolem sebe představili ochrannou kuklu nebo štít, který by nás chránil před možnými škodlivými důsledky práce. Vyslovil jsem pochybnost, jestli je tohle rituální krytí skutečně nutné.

Eileen, žena z Aljašky, která energetickou práci hodně prováděla, odpověděla: „No samozřejmě že to je důležité.“

„Ano?“

„Jasně. Všechny tyhle věci jsou důležité. Je to jako když si čechráš auru.“

„Co tím myslíš - čechráš auru?“

„Ty sis nikdy nečechral auru?“ divila se Eileen. „Ne.“

„Ale víš, jak se to dělá…“

„Nemám nejmenší ponětí.“

„No prostě musíš vyčistit všechno, co se ti v auře nashromáždilo a nepatří tam, a když je čistá, tak ji tak jako natřeseš, aby byla načechraná a hezká.“

„Aha.“ Považoval jsem to za vrchol směšnosti. Představoval jsem si budoucí salony krásy - nechte se ostříhat, udělat si manikúru a načechrat auru, všechno za naši speciální cenu tři v jednom! Údržba New Age!

Eileen si ze mě určitě dělá legraci. „Podívej, postav se. Já ti to předvedu.“

„Potřebuju to?“

Kriticky si mě prohlédla: „Rozhodně ti to neuškodí.“ Neříkají přesně tohle v salonech krásy? Vstal jsem uprostřed kantýny, Eileen ohnula prsty jakoby do spárů a přejížděla mi jimi jako hrabičkami kolem dokola asi třicet centimetrů daleko od mého těla. Bylo to, jako kdyby kartáčovala neviditelnou srst. Na konci každého takového hrábnutí rychle zatřepala rukama, aby je očistila, a pokračovala. Nakonec obrátila ruce dlaněmi nahoru a dělala takové drobné pohyby, jako by něco postrkovala, skutečně jako bych byl obalený vatou a ona ji chtěla načechrat. Fascinovaně jsem to sledoval. Ale už teď jsem cítil rozdíl… bylo to, skoro jako bych se vykoupal. Připadal jsem si očištěný, vzpružený… načechraný.

Ostatní lidé nás sledovali a potlačovali smích. Nakonec se ptali: „Tak co, Michaeli, jaké to je, mít načechranou auru?“

„Nerad to přiznávám,“ odpověděl jsem, „ale skutečně cítím rozdíl.“

„Děláš si legraci!“

„Nedělám.“

„Samozřejmě že ne,“ kývla Eileen. „Když ti někdo načechrá auru, pochopitelně že to pocítíš.“

A lidé po celé jídelně si najednou začali čechrat aury. A nakonec jsme přestali o tělesné energii vtipkovat vůbec.

Uprostřed konference Brugh oznámil, že nás čekají dva dny půstu a mlčení. Ještě nikdy předtím jsem půst nedržel a docela jsem se na ten zážitek těšil. Kromě toho jsem se chtěl chvíli zdržet v poušti a věděl jsem, že kdyby bylo pravidelné jídlo, vracel bych se na něj. Určitě bych se vracel.

Dva dny půstu a mlčení mi tedy připadaly jako osvobozující představa. A také to tak bylo: spal jsem v poušti a zůstal jsem tam i přes den, kreslil jsem obrázky. Bylo to příjemné, ale zjistil jsem některé překvapivé věci.

První byla ta, že v poušti mluvím sám k sobě. Šel jsem a neustále jsem hekal a nadával, když jsem si narazil palec nebo zakopl o kámen. Nebylo divu, že si lidé mysleli, že mám vztek. Stačilo poslouchat, jak kleju a bručím! Naprosto jsem si neuvědomoval, že to dělám. A bylo pro mě obtížné toho nechat a chodit pouští mlčky.

Druhou noc půstu jsem se uprostřed noci vzbudil v poušti. Podíval jsem se vzhůru k nebi a viděl jsem, že hvězdy Mléčné dráhy se přeskupily a vytvořily na nebi nápis, jedno veliké slovo s vykřičníkem, slovo, které plnilo celou oblohu:

„HI!“

Ahoj!

Konečně jsem měl vidění.

Byl jsem z toho bez sebe. Myslel jsem si: To je nádhera. To znamená, že vesmír se na mě dívá dolů a říká mi „Ahoj“. Znamená to, že jsem spojen s vesmírem a že vše je jedno. Nádhera.

Čekal jsem, že vidění zmizí, ale nezmizelo. Podíval jsem se na svůj spacák a pak zase na oblohu. Pořád ještě na ní byl nápis „HI!“. Byl jsem sám se sebou hrozně spokojený. Moc pěkná, stálá vize.

Pak mě napadlo: Ta obloha vypadá takhle jen proto, jak spím. Kdybych spal obráceně, bylo by to úplně něco jiného.Bylo by tam napsáno! IH s obráceným vykřičníkem jako ve španělštině. To! IH jako by vyjadřovalo lhostejnost, jako EH? Vždyť je to jedno! Možná jsem tedy ve skutečnosti viděl vizi kosmické lhostejnosti.

S touto myšlenkou jsem zase usnul.

Druhý den ráno jsem odešel ze svého tábořiště, že si načrtnu pár obrázků pouště. Po několika hodinách jsem zamířil zpátky do tábora. Nemohl jsem tábor najít. Poušť mi najednou byla úplně cizí. A pak jsem si uvědomil, že nedokážu najít ani institut. Byl jsem ztracený.

Já se nikdy neztrácím. Mám dobrý orientační smysl. Ale přesto jsem teď stál sám uprostřed pouště a nedokázal jsem najít ani svůj tábor, ani institut. Chvíli mi trvalo, než jsem si uvědomil, že když mám horu po levé straně, musí institut být napravo. Vylezl jsem na kopečky vpravo a uviděl institut.

Kde je tedy tábor? Další hodinu jsem strávil hledáním tábořiště. A když jsem ho konečně našel, zjistil jsem podle stop, že jsem hodinu chodil kolem něj, ale neviděl jsem ho.

Možná na mě ten půst působil víc, než jsem si uvědomoval.

Jak se blížil večer, začal jsem mít pocit obrovské energie. Málem mě to porazilo, jaký to byl prudký a fyzicky brnivý příliv energie. Nevydržel jsem v klidu. Kreslil jsem si do sešitu a psal si poznámky dlouho do noci. Konečně kolem půlnoci jsem šel na lůžko a chvíli jsem ležel naprosto bdělý. Napadlo mě: Tohle je směšné, stejně neusnu. Vstal jsem tedy a kreslil ještě několik hodin.

To, co jsem zaznamenal pod vlivem té energie, mi přišlo strašlivě hloupé. Byl jsem zaujatý kaktusy a zachytil jsem v zápisníku nejrůznější pošetilé blázniviny. Psal jsem poezii z hlediska kaktusu. Psal jsem kaktusovou filozofii. Stvořil jsem také několik módních trendů pro kaktusy, historii kaktusového náboženství, komiksy o kaktusech, výroky předsedy Kakta. A všechno bohatě ilustrované. Stránky a stránky takových bláznivin. Dlouho do noci.

Druhý den jsem se někomu zmínil o tom přívalu energie, který jsem zažil. Podrobně se mě na to vyptával. Pak řekl: „Já myslím, že to byla energie kundaliní.“

O energii kundaliní jsem něco věděl. Byla to vážná, mocná energie, kterou občas zakoušejí zkušení jogíni po několika letech přípravných meditací.

„Ne, ne,“ vrtěl jsem hlavou. „To nebyla kundaliní.“

„Jak to víš?“

„Protože jsem celou tu dobu maloval komiksy o kaktusech.“

Lidé během konference prožívali nejrůznější psychologické zkušenosti. Člověk narazil na lidi v poušti nebo třeba na cestách do jídelny a z ní a oni byli někdy šťastní, ale někdy rozčilení nebo kvůli něčemu dokonce plakali.

Pár lidí bylo pořád stejných. Jeden chlapík byl pořád vzteklý. Začal jsem se mu vyhýbat, zahnul jsem jinam, když jsem ho viděl přicházet, protože byl pořád stejný. Zasekl se. Nebylo zajímavé být s ním.

Jednoho dne Brugh pustil hudbu, která se mi strašně nelíbila. Doslova jsem ji nenáviděl. Považoval jsem ji za hloupou. Zuřil jsem, že ji musím poslouchat. Ta hudba byla směšná a banální. Ta hudba byla pod mou úroveň. Když skončila, byl jsem vzteky bez sebe. Všechno se ve mně vařilo.

Nahlas jsem si stěžoval na hudbu. Nebyl jsem jediný, kdo ji považoval za hloupou. Když jsem mluvil, i řada jiných lidí ve skupině pokyvovala hlavami. Měl jsem pravdu. Pitomá hudba.

Brugh mi připomněl, že hudba prostě je, že je to jen sled zvuků a že já mám na vybranou - buď si na ní najdu něco zajímavého, nebo jí budu podrážděný, ale musím vědět, že mám na výběr.

A rozhovor ve skupině se přesunul k jiným tématům.

Ale já jsem ještě zuřil. Brugh se k mým námitkám nijak nevyjádřil, vlastně vůbec nereagoval na moje pocity, jen se o nich zmínil a šel dál. A mě nechal za sebou. Nemohl jsem se z té zlosti dostat. Zasekl jsem se. O přestávce, když šli všichni na kávu, já jsem odešel sám pryč a plakal jsem. Jako dítě, které se hystericky vzteká.

Ten vztek mi vydržel ještě pár dní. Během té doby jsem si stěžoval každému, kdo byl ochoten mě poslouchat. Byl jsem přesvědčený o spravedlivosti svého hněvu. Zdálo se mi, že všichni se mnou soucítí.

A pak jsem si všiml, že se mi lidé začínají vyhýbat. Když mě viděli na cestě, uhnuli jinam. Pomyslel jsem si, no tohle snad ne. Oni se vyhýbají mně. Stal se ze mě otrava.

Musel jsem se tedy pak vypořádat s představami, že jsem zvláštní a jedinečný, s představami o společenském postavení a vzdělání a „správných věcech“. A nakonec jsem dokázal svůj vztek odložit a být zase v dobré náladě. A lidé se mi přestali vyhýbat.

Ale člověk nikdy nevěděl, kdy se taková citová bouře rozpoutá. Někteří lidé zjistili, že se v poušti strašně bojí, a za nic na světě do ní nevkročili. Někteří lidé nedokázali být sami. Někteří lidé nebyli schopni mluvit před celou skupinou. Někteří lidé nemohli vystát své spolubydlící. Někteří nedokázali zapomenout na svět venku a na zprávy, které nedostávali. Někteří neuměli být součástí skupiny - museli být vůdci. Někteří lidé plakali během dvou dnů půstu. Někteří nevydrželi dva dny mlčet. Někteří museli vždycky sedět vedle Brugha. V konečném důsledku to bylo uklidňující, vidět, co všechno může lidi popadnout. Člověk pak byl sám na sebe méně přísný. Všichni jsme v tom byli spolu. Co na tom, že já jsem brečel, protože se mi nelíbila hudba, a někdo jiný brečel proto, že při půstu nemohl dva dny jíst? To ani to nebylo lepší ani horší. Prostě to byly jen příklady, jak se člověk může zaseknout, jak ho jeho vlastní názory a přesvědčení činí nešťastným.

Jako by chránit svoje názory bylo důležitější než mít nové zážitky a brát věci, jak přicházejí.

Brugh pokračoval ve své energetické práci. Připravil sérii cvičení, která nás měla naučit vnímat čakry, rozeznat různé způsoby, jakými lze vnímat energii, předávat energii jiným lidem a sami ji přijímat. Ukázalo se, že je to docela snadné.

Když stojíte vedle člověka, který leží na zádech, a dlaní ruky pomalu přejíždíte asi třicet centimetrů vysoko nad středem jeho těla, ucítíte výrazně teplejší místa. To jsou čakry. Občas čakry nepůsobí teple, spíš jako šimravě a svěže, jako by na těle byly malé větráčky a ty vám do dlaně zlehka foukaly.

Abyste čakry cítili, musíte se uvolnit, ale není to žádné zvláštní nebo spirituální uvolnění. Není těžké se do toho stavu dostat. Potřebujete se jen na pár vteřin uklidnit, než začnete. Ale toho uklidnění je potřeba asi tolik jako k navléknutí jehly.

Většina lidí zjistí, že jedna ruka je k energii citlivější než druhá. A většina lidí po chvíli zjistí, že už v ruce nic necítí. Musí ji párkrát protřepat v zápěstí, jako by setřásali kapky vody, a citlivost se vrátí. A protože kov energii ruší, váš objekt nesmí mít velkou kovovou přezku nad druhou čakrou ani kovový přívěsek přímo nad čakrou srdeční. (Vlastně je to zvláštní, jak jsme si vytvořili šperky, které nám zakrývají čakry: koruny, tiáry, obojky, náhrdelníky, přívěsky a spony na páscích jsou všechny umístěné na polohách čaker.)

Znovu jsem si povšiml, že při této energetické práci vzduch zhoustne. Je to velice hezký pocit, jako by člověk seděl v kuchyni, kde se peče chléb. Tenhle druh příjemného pocitu to je. A ukázalo se také, že vnímání energie je objektivní. Dva lidé mohou zkoumat třetího a na svých zjištěních se shodnou: třetí čakra horká, čtvrtá vybočená, pátá chladná a tak dále. Můžete tyto průzkumy provést nezávisle na sobě, každý zvlášť si svá zjištění zapsat a pak si poznámky porovnat, jestli chcete. Není v tom žádný klam. Je absolutně jasné, že tělesná energie je skutečný jev.

Člověk nemusí být ve správné náladě, aby je cítil, nemusí být žádný meditující světec, nemusí tomu ani věřit. Stačí jen se uklidnit a pak přidržet dlaň nad něčím tělem. Vlastně je tělesná energie tak zjevně skutečná, tak stálá a nedvojznačná, že nejobvyklejší reakce ve skupině zněla: „Proč nám tohle ještě nikdy nikdo neřekl?“

Bylo snadné energii cítit. Brugh tvrdil, že se dá i vidět. Jednou nechal zatemnit okna a my jsme rozložili po zemi tmavě modrou látku, přidrželi jsme nad ní ruce a zamžourali; skutečně jsme energii viděli. Bylo to zvláštní. Uvědomil jsem si, že jsem ji jako dítě viděl, ale považoval jsem to za nějakou optickou iluzi. Energii člověk vidí nejlépe na tmavém pozadí při slabém světle. Úroveň osvětlení je důležitá; proto také zřejmě pomáhá přimhouření očí.

Energie vypadá jako šmouha žluté mlhy, která přesahuje konečky vašich prstů. Nejhustší je těsně u nich a dál se rozplývá. Je to jako žlutý opar kolem prstů.

Abyste energii viděli, musíte se uklidnit. Když panikaříte, nemusí se vám to hned povést. Je to citlivé. Ale jako u tolika věcí souvisejících s vnímáním, jak se vám to jednou povede, víte už co hledat. Pak je to mnohem snadnější.

Nejdřív jsem si pořád myslel, že jde o nějaký optický klam. Ale i jiní lidé mohou vidět vaši energii a mluvit o tom, takže to nemůže být iluze.

Jak jsem energii jednou začal vidět, začal jsem si s ní hrát -dával jsem ruce k sobě, abych mezi nimi vytvořil kouli žluté energie a tak podobně. Zkoušel jsem různé věci. Seděl jsem proti někomu jinému a napadlo mě: Zkusím mu energii vyslat.

Okamžitě jsem uviděl, jak žlutá mlha vylétla z mých prstů v dlouhých pruzích do hrudi toho druhého člověka. A třetí člověk sedící poblíž řekl: „Hele - míří mu rovnou do prsou!“

Nakonec jsem tedy musel uznat, že energie skutečně existuje.

Brugh nám dal balíčky tarotových karet. K těmhle středověkým věšteckým kartám jsem měl značný odpor. Nemohl jsem uvěřit, že lékař, vědecky vzdělaný člověk, bude plýtvat časem na takovou pošetilou pověru. Ale Brugh nám už dokázal reálnost tělesné energie, rozhodl jsem se tedy zkusit to i s těmi kartami. Řekl: „Projděte balíček a vyberte tu kartu, která se vám líbí nejvíc, a tu, která nejméně.“

Nejméně se mi líbila Trojka mečů a nejvíc Mág. Připadalo mi to jako jasná volba. Některé ty karty byly zjevně přitažlivější než jiné a některé byly jasně nepěkné. Samozřejmě měl člověk na výběr, ale ne neomezeně. Člověk by musel být dost divný, aby si jako oblíbenou kartu vybral Smrt nebo Viselce. Nebo by musel být divný, aby se mu nelíbili Milenci nebo Desítka pohárů. Nedomníval jsem se tedy, že je příliš na výběr.

Brugh pokračoval: „Teď si představte, že ta karta, která se vám líbí nejméně, je tou, která se vám líbí nejvíc. Řekněte, co je dobrého na té kartě, která se vám nelíbí, a co je špatného na té, které dáváte přednost.“

Obrátit to takhle mi připadalo nemožné.

Trojka mečů zobrazovala srdce proklaté třemi meči na pozadí bouřkových mraků a šedého deště. Neviděl jsem v ní nic než bolest, utrpení a zlomené srdce. Nedokázal jsem ji vnímat jako dobrou kartu.

Pomohli mi lidé kolem mě. Jeden mi připomněl, že tam není žádná krev, takže je to čistý řez. Někdo jiný řekl, že je to rozhodná karta, která tne přímo do srdce problému. Déšť očišťuje. Tři meče jsou v rovnováze a všechny protínají střed. Meče vytvářejí stabilní trojnožku. Karta má v sobě něco konečného, pocit uzavření. Bouřka přejde. Kartu lze vnímat jako intelekt, který přebírá vládu nad emocemi, což může být dobré.

A tak dále.

Měl jsem pocit, že už to začínám chápat. Teď jsem se podíval na Mága, svou nejmilejší kartu, a snažil jsem se ho vnímat jako špatného. Mág byl mladý muž v bílém rouchu, který stojí před řadou různých předmětů a sebejistě drží hůlku vztyčenou. Nad hlavou měl znak nekonečna jako svatozář. Považoval jsem ho za mocného, dobrého člověka v bílém rouchu.

Ale nedokázal jsem tu kartu vidět jinak. Nemohl jsem ji vnímat jako špatnou. Znovu mi museli pomoci ostatní. Mág vypadal mladý a lehkomyslný. Předváděl se, byl to kejklíř. Zřejmě nebyl seriózní. Vypadalo to, že je zahleděný do sebe, teatrální, neupřímný. Jeho dokonalé bílé roucho naznačovalo, že nekoná žádnou skutečnou tvrdou práci, jen kouzlí. Jeho hůlka byla vlastně svíčka hořící na obou koncích, důkaz neuspořádaného života. To znamení nekonečna naznačovalo, že nikdy nejde k věci. Celkem vzato byl mág beznadějný příklad vítězství formy nad podstatou, okázalosti nad skutečností.

Když jsem to slyšel, říkal jsem si, jak jsem kdy mohl v Mágovi vidět pozitivní kartu. Měla přece tolik zjevně negativních rysů.

Brugh mluvil o tom, jak je cenné umět se podívat na kartu nebo na životní situaci ze všech možných úhlů. Vidět dobré a špatné a nepředpokládat, že ta věc sama o sobě je dobrá nebo špatná. Mluvil o tom, jak lidé začnou být strnulí, když věcem přisoudí nějakou předem danou hodnotu.

Pak nám vysvětlil, že účelem tarotu je dovolit našemu podvědomí volně se rozběhnout, když si prohlížíme ony dávné obrazy. Karty samy nejsou ani dobré, ani špatné, takže to, jak je vidíme, vypovídá hodně o stavu našeho podvědomí. A v tom spočívá jejich hodnota.

Tohle mi dávalo celkem smysl, protože už jsem i sám došel k názoru, že většinu našich činů řídí podvědomí, nikoli vědomá mysl. Teď, když jsem na karty hleděl jako na okno do podvědomí, musel jsem jim přiznat tolik moci, kolik jí má podvědomí. Pokud se člověk domnívá, že podvědomí dokáže hledět do budoucnosti - a někteří lidé rozhodně do budoucnosti hledět umějí - pak tarotové karty v tom mohou jeho podvědomí pomoci. Pokud si myslí, že podvědomí má především psychologický význam, pak je tarot cenným nástrojem pro psychologický vhled.

Protože tarot pracuje na základě spojení s podvědomím, znamená to také, že nezáleží na tom, jaké rozložení karet použijete nebo jestli si ho vytvoříte sami. Když řeknete: „Příští karta, kterou vytáhnu, bude představovat moje vnímání budoucnosti,“ pak to samozřejmě tato karta představovat bude, protože podvědomí si ji tak vyloží.

Přijal jsem tedy tarot a svědomitě jsem pracoval s kartami, ale nikdy jsem je neměl rád. Tarotové karty mi vždycky připadaly jako sen někoho jiného.

Později nám Brugh představil I-Ťing, čínskou věšteckou metodu, při které hodíte šestkrát třemi mincemi, provedete výpočet a pak si v textu vyhledáte odpověď.

Procedura mi připadala matematická a zbytečně složitá. A když se člověk dostal k textu, často mu moc nepomohl: „Někdo jej vskutku posiluje; ani deset želv nedokáže odolat.“ Nebo: „Studnu je třeba opravit dřív, než načerpáš vodu.“ To sotva dávalo nějaký smysl!

Ale přes všechny ty nevýhody mě I-Ťing přitahoval. Nejdřív jsem si myslel, že se mi I-Ťing líbí, protože ty matematické výpočty jsou mi bližší než jiné druhy divinace. Později mě napadlo, že je to tím, že jsem hodně slovně orientovaný a že interpretace I-Tingu je textová. Ještě později jsem myslel, že se mi knihu prostě líbí číst, listovat jí. Nakonec jsem došel k názoru, že pravda je všechno dohromady.

Samozřejmě že základní mechanismus I-Ťingu je nutně týž jako u tarotu - poskytnout nejednoznačný podnět našemu podvědomí. Textové odpovědi I-Ťingu jsou stejně neurčité jako obrazy tarotu.

Vlastně tradiční námitka vědců proti I-Ťingu - že ty řádky „můžou znamenat cokoli“ - mi začínala dávat smysl. Samozřejmě že ty řádky můžou znamenat cokoli! Přesně o to jde -neutrální Rorschachův text, který si podvědomí nějak vyloží. Pokud by řádky nebyly mnohoznačné, podvědomí by nemělo co dělat. Interpretace by byla čistě vědomá. A tomu by se pak skutečně těžko věřilo: jak by mohla čínská kniha stará pětadvacet století odpovídat na moderní západní otázku? Samotná ta myšlenka je absurdní.

Protože kniha ti samozřejmě neodpoví. Kniha tu moc nemá. Ty ano. Ty si můžeš odpovědět na svou vlastní otázku. Odpověď už znáš, jen k ní takhle získáš přístup. A nakonec na tvou otázku odpoví tvé vlastní podvědomí, proto také mnoho lidí, včetně Carla Junga a známého sinologa Johna Blofelda, zaujalo, jak konkrétní a osobní byly poskytované odpovědi.

Účelem I-Ťingu nebo tarotu je tedy pomoci člověku v přístupu k němu samému, tím, že mu předloží něco nejednoznačného, co si musí vyložit. A podobnou mnohoznačnost mají v sobě skoro všechny druhy divinace - z odlévaných tvarů, z vnitřností, z počasí, z událostí, jako je třeba let ptáků, v kterých člověk buď může vidět „znamení“, nebo je ignorovat.

Právě to, co tyto věštecké techniky činí tak nevědeckými, je tím, co jim vůbec umožňuje fungovat.

Ke konci druhého týdne jsem začal uvažovat o odjezdu. Nebyl jsem jediný. Několik z nás mluvilo o tom, co budeme dělat, až odjedeme domů.

Já osobně jsem měl strašnou chuť na BigMac. Jak ta konference skončí, u nejbližší dálnice si koupím veliký, nechutný, nezdravý a neduchovní hamburger.

Nemohl jsem se dočkat.

Poslední den konference jsem zašel za kaktusem, abych se rozloučil. Kaktus tam prostě stál. Nemluvil se mnou. Řekl jsem mu, že oceňuji, co mi ukázal, a že jsem s ním trávil čas rád, což nebyla tak docela pravda, protože valnou část toho času jsem byl zklamaný, ale víceméně to byla pravda. Kaktus neodpověděl.

Pak jsem si uvědomil, že z místa, kde stojí, nikdy nevidí západ slunce. Kaktus stál v téhle poloze léta a nemohl se nikdy dívat na západ slunce. Vstoupily mi slzy do očí.

Kaktus řekl: „Bylo to milé, mít tě tady u sebe.“

A to jsem se doopravdy rozplakal.

Když jsem jel domů, nemohl jsem nikde najít McDonalds. Nakonec jsem míjel jiný podobný podnik. Šel jsem dovnitř a objednal jsem si burger s chilli, hranolky, coca colu a kus koláče. Ale když jsem to dostal, připadalo mi to moc těžké a bohaté. Nedojedl jsem to. Přece jen to nebylo to, co jsem chtěl.

Když jsem se vrátil domů, šokovalo mě, jak je můj dům krásný. Žil jsem na pláži v Malibu a dávno už jsem přestal vnímat ten výhled a spíš jsem si stěžoval na dopravní zácpy. Teď mě šokovalo, že žiju na tak úžasně krásném místě.

V kanceláři jsem zapnul počítač a na obrazovce se rozblikala písmena jako neonový nápis. Nejdřív jsem si myslel, že počítač je rozbitý. Pak jsem si uvědomil, že vidím, jak se obrazovka aktualizuje. To se děje pořád, ale většinou si to neuvědomujeme, stejně jako nevnímáme, že žárovka blikne šedesátkrát za vteřinu. Díval jsem se na obrazovku a říkal si, to je neuvěřitelná vnímavost, ale nevím, jestli dokážu s tou obrazovkou pracovat, když bude pořád takhle blikat.

Později jsem zjistil, že tohle vnímání se často objevuje při meditaci. Za pár dní se vytratilo.

Nějakou dobu poté, co jsem se vrátil domů, jsem si připadal úžasně živý. Ale pak to citové opojení posledních dvou týdnů vyprchalo. Prostě se to rozplynulo, jako se z vědomí vytratí dovolená. Zklamalo mě to. Neudělal jsem žádný skutečný pokrok, nic podstatného jsem nezískal. Energetická práce byla skutečná, meditace byly skutečné, ale k čemu to je, když si to člověk nemůže udržet a použít v každodenním životě? Co z toho nakonec mám? Jen další iluze. Letní tábor pro dospělé. Spousta New Age blábolů.

Mezitím jsem se musel zabývat praktickými věcmi. Můj dvouletý vztah skončil. Práce mě neuspokojovala. Potřeboval jsem si najít novou kancelář. Moje sekretářka si přímo říkala o to, abych ji vyhodil; vyhodil jsem ji.

Teprve mnohem později jsem se ohlédl a viděl, že během osmi měsíců od návratu z pouště jsem změnil své vztahy, své bydliště, svou práci, svůj způsob stravování, své zájmy, svůj cvičební režim, své cíle - vlastně skoro všechno, co se v mém životě změnit dalo. Ty změny byly tak obrovské, že jsem si je neuvědomil, když jsem je prožíval.

A ještě jedno se změnilo. Začal jsem mít moc rád kaktusy a vždycky doma nějaké mám, ať žiju kdekoli.

Jamajka

V roce 1982 jsem ukončil svůj dvouletý vztah s Terry, právničkou, která pracovala pro Komisi pro burzu a cenné papíry v New Yorku a Los Angeles. Ale po několika měsících odloučení jsme se nejistě a opatrně zase sblížili, a protože se blížily Vánoce, rozhodli jsme se udělat si výlet na Jamajku spolu s dalšími přáteli.

Najali jsme si krásný dům v Ocho Rios na severním pobřeží. Dům byl idylický - stál na kopečku a kolem samé květy a kolibříci -, ale i přes teplé počasí a krásné okolí jsme si s Terry připadali den ode dne cizejší: Terry měla na mě vztek, že jsem ji vůbec opustil, a tady na Jamajce se zlobila ještě víc, protože viděla, že náš nový začátek nevyšel a že nakonec stejně odejdu.

Nemluvili jsme o tom, ale pořád to stálo mezi námi. Trávili jsme spolu dny, podnikali výlety, jezdili na raftech a na člunech a tak dále, ale nemluvili jsme o tom, co se stane, až dovolená skončí a my se vrátíme domů.

Část té doby s námi trávili můj přítel Kurt a Terryina přítelkyně Ellen, což trochu zmenšovalo napětí. Ale nakonec jsme spolu byli zase sami, dovolená se chýlila ke konci a nevyhnutelný rozchod byl na dosah ruky.

Než odletíme z Jamajky, chtěl jsem navštívit Spanish Town na jihu, kde, jak jsem se dozvěděl, bylo nové muzeum historických jamajských výrobků. Mnoho let jsem pracoval na knize o Jamajce v sedmnáctém století a chtěl jsem to muzeum navštívit. Terry prohlásila, že by ráda jela také.

Za jasného slunného dne jsme vyjeli přes Modré hory na jih. Jamajka je jedna z nejkrásnějších zemí na světě a to ráno vypadala obzvlášť krásně. Cesta horami byla plná zatáček a krásných výhledů a já jsem se musel pozorně věnovat řízení, ale bylo mi nádherně. Terry brzo prohlásila, že si chce promluvit o „nás“ a o naší společné budoucnosti. Já jsem nechtěl.Cítil jsem, že by z toho byla jen hádka. Snažil jsem se tomu vyhnout, ale Terry naléhala - proč o tom nechci mluvit? Co je na tom špatného, promluvit si o tom? - a za chvíli jsme se hádali stejně a oba jsme byli nazlobení.

Jádro věci bylo v tom, že Terry se rozejít nechtěla a já ano.

Tenhle konkrétní vztahový problém jsem nikdy nechápal -to, že jeden člověk je ve vztahu nespokojený, kdežto ten druhý tvrdí, že vůbec nespokojený není. To prostě nechápu. Vždycky jsem si myslel, že když je jeden nespokojený, musejí být nespokojení oba. Připadá mi nemožné, že by ten druhý mohl skutečně upřímně pociťovat spokojenost.

Co když například manžel dusá po domě, neustále podrážděný, a manželka prohlašuje: „No neklape nám to nádherně? Já myslím, že nám to skvěle klape.“ Ale jak to může říct? Kdo stojí o život s neustále podrážděným manželem? A proč je on vůbec tak podrážděný? Proč ona na jeho věčnou podrážděnost nereaguje? Co se vlastně doopravdy děje?

Nic dobrého, jak já to vidím. Nic zdravého.

Nakonec jsem usoudil, že lidé se s bolestí rozchodu vyrovnávají tím, že na sebe berou stereotypní role. Je role opouštějícího a role opuštěného, role stěžovatele a role trpitele, role obviňujícího a role obviňovaného a tak dál. Tyto role přijímáme bez nějaké přímé souvislosti s tím, co se doopravdy děje. Jsou to jen obecně uznávané a známé sociální role, jako typy z telenovel. Psychologický ekvivalent laciných plastikových kostýmů, které se prodávají dětem o Halloweenu. Konfekční role, nikoli ušité na míru jednotlivým lidem, nikoli vytvořené jimi samými.

Terry a já jsme teď přehrávali právě takový stereotypní vztah, když jsme toho rána jeli horami k Spanish Town. Já jsem byl obsazen do role nespokojeného muže a ona hrála roli ženy chlácholící nespokojeného muže.

Při jízdě často vládlo dlouhé mlčení. Krajina, dřív svěží, se teď zdála zarostlá a příliš hustá; Terry, která seděla vedle mě, byla uražená a zamlklá.

Po barvitém Ocho Rios bylo Spanish Town šokující svou rozlohou a zchátralostí. Bylo to ošuntělé městečko západně od Kingstonu, chudé, barvité a jaksi hrozivé. Nebyli tu žádní turisté; vlastně tu nebyl vůbec nikdo bílý; všechny černé tváře, které na nás hleděly, byly otupělé a nepřátelské.

Byl jsem na Jamajce v roce 1973 a zažil jsem nepříjemnou nevraživost vůči turistům. Teď jsem měl stejný pocit. Zastavil jsem u benzinové pumpy, abych si nechal naplnit nádrž. Čerpadlář došel k autu. Tvářil se kysele.

„Hezké hodinky,“ řekl a podíval se mi na zápěstí.

„Díky,“ řekl jsem a okamžitě jsem stáhl ruku zpátky do auta. Ty hodinky byly staré plastikové Casio, nevěděl jsem, co je na nich tak zvláštního nebo proč se mu líbí.

„Plnou?“

„Prosím.“

Čerpadlář strčil ruku do okénka, nastavil mi dlaň před obličej a luskl prsty.

„Klíče.“

Zámek na nádrži. Dal jsem mu klíče a on odešel.

„Panebože,“ zavrčel jsem a sotva jsem ovládal vztek.

„Moc milý,“ pokývala Terry. „Skutečný vyslanec své země.“

Zatímco nám čerpadlář plnil nádrž, přiloudalo se několik černých mužů, postávali kolem auta a zírali na mě a na Terry. Tvářili se nasupeně a vztekle. Neříkali nic, jen obcházeli auto a dívali se.

„Na co zírají?“ ptala se Terry, kterou to znepokojovalo.

„Co já vím?“

Jeden z mužů kopl do přední pneumatiky. Ostatní se dívali po nás, co uděláme. Neudělali jsme nic.

Po chvilce se Terry zeptala: „Myslíš, že se něco strhne?“

„Ne, myslím, že ne.“ A myslel jsem to upřímně. Ti muži se nepochybně bavili tím, že nás děsili, ale velice jsem pochyboval o tom, že by se skutečně něco stalo.

Ale napětí tu nepochybně bylo a já jsem byl rád, když se čerpadlář vrátil. Zaplatil jsem mu za benzin a odjel jsem.

„Doufám, že to, proč jsme sem jeli, aspoň stojí za to,“ řekne Terry, když vyjíždím.

„Říkal jsem ti, získávám informace.“

„No to tedy rozhodně získáváš.“

Teď by Terry, kdyby chtěla, mohla přejít do režimu „badatel na cestách“ a nejrůznější obtíže přijímat s dobromyslným humorem. Jenže je na mě nazlobená, a tak jen sedí a vůbec mi nepomáhá, nechává mě, ať se v tom smažím sám.Ve Spanish Town je jen málo pouličního značení a mapa, kterou jsem získal v turistické kanceláři, je schematická, jsou na ní jen hlavní průjezdové trasy. Občas při jízdě uvidím zelený ukazatel „Muzeum“ a šipku, ale když podle ní jedu, ulice se stáčejí a vracejí a žádné další šipky v nich nejsou; nakonec uvidím další šipku, podle které leží muzeum přesně opačným směrem, než jakým teď jedu. Ulice jsou všude přeplněné lidmi, auty, páchnoucími autobusy, plačícími dětmi.

Podle mapy leží muzeum, kam se snažím dostat, poblíž shluku oficiálních vládních budov: soudu, archivu, pošty.

Nakonec míjím bílý koloniální dům. Mám pocit, že se konečně blížím k cíli.

Před budovou stojí velký shluk černých mužů. Jedna ulice je uzavřená a řídí tam dopravu policistka. Zastavím s úmyslem požádat ji o pomoc. „Jeďte! Jeďte!“

„Ale…“

„Jeďte, povídám!“

Zastavím u chodníku, vystoupím a dojdu k ní zpátky. „Promiňte, zabloudil jsem…“

„To je mi jasné.“ Říká to nepříjemným zpěvavým způsobem. Zatnu zuby. „Můžete mi poradit? Hledám muzeum.“

„Tady žádné muzeum není.“

„Ano, je tady. Muzeum Historické společnosti.“

„Ještě není hotové.“

„Ale kde leží?“

„Nevím. Tady ne. Vidíte přece.“

Celou tu dobu řídí dopravu a nedívá se na mě. Mám chuť ji zabít. Už skoro hodinu tu jezdím v zácpách a snažím se v tomhle městě vyznat, nakonec narazím na policistku a ona mi nehodlá nic říct. Vím, že lže. Podle průvodce bylo Muzeum Historické společnosti dokončeno loni. Budu ho muset najít sám.

Přinejmenším ji snad donutím, aby mi pomohla se zorientovat.

„Co je to tadyhle za budovu?“ řeknu a ukážu na velkou bílou koloniální budovu.

„No jako co to vypadá? Soud samozřejmě.“

„Soud?“ Jsem podezřívavý. „Tak proč se k němu nesmí?“

„Tihle muži mají přelíčení: čekají, až na ně dojde řada, ale dovnitř se nevejdou. A teď se vraťte do auta a jeďte.“

Jdu zpátky k autu. Terry na mě čeká. Nasednu a zabouchnu dveře.

„Zatraceně,“ řeknu.

„To nic,“ podotkne Terry. „Lester nám pomůže.“

Obrátím se.

Na zadním sedadle auta sedí černoch.

„Ahoj,“ řekne. Může mu být nějakých pětadvacet, je vysoký, svalnatý a silný. Natáhne ke mně ruku, abych ji stiskl.

„To je Lester,“ vysvětluje Terry.

Obrátím se a potřesu si s Lesterem rukou. Je mi hodně nepříjemné, že mám v autě úplně cizího člověka.

„Lester je průvodce,“ pokračuje Terry. „Nebo to aspoň říká.“

„To je pravda, dovedu vás, kam budete chtít,“ kývne Lester.

Mně Lester jako průvodce nepřipadá. Na straně krku pod uchem se mu táhne velká jizva a mizí pod límcem košile. Šaty má špinavé. Dech mu páchne alkoholem.

„Jak ses seznámila s Lesterem, Terry?“

„Šel kolem auta, když jsi mluvil s tou policistkou, já jsem se ho zeptala, kde je to muzeum, a on řekl, že nás tam dovede.“

Pomyslel jsem si: Jestli šel kolem auta, tak patří k tomu davu mužů před soudem. Čeká na přelíčení. Ten muž je přesně to, na co vypadá: zločinec.

„To je od Lestera hezké, že nám chce pomoct,“ prohlásím, „ale my to zvládneme sami.“

„Vážně?“ rýpne ona. „Zatím jsi jen hodinu jezdil kolem dokola. Nebo ti ta policistka řekla, cos potřeboval vědět?“

„Ne,“ připustil jsem.

„Myslím, že potřebujeme průvodce, jestli se z tohohle zatraceného města máme vůbec kdy dostat,“ pokračuje Terry. „Nebo tu hodláš zůstat do zítřka?“

„Já vás povedu, vážně,“ řekne Lester. Vykládá ještě něco osekaným karibským argotem, kterému vůbec nerozumím. Lester se tváří mile a přátelsky, ale mně se nelíbí. Nelíbí se mi ta jeho jizva po noži na krku, nelíbí se mi jeho chování a nelíbí se mi fakt, že se uvelebil na zadním sedadle dřív, než jsem měl možnost to s Terry probrat. Ale už je tady. A čeká.

„Tak dobře, Lestere,“ řeknu. „Výborně. Chceme jet do muzea.“

„Ano. Povedu.“

„Kde je muzeum?“

„Muzeum?“ Vypadá, že vůbec neví, o čem mluvím. „Muzeum?“ Zavrtí hlavou.

„Terry. Já myslím, že Lester není profesionální průvodce, Terry.“

„Ale říkal, že je.“

Pomyslím si: Kristepane, tak se podívej, co za člověka jsi to pustila do auta! Co teď budeme dělat s tím…

„Nastrujte,“ začne Lester najednou mávat rukama.

„Cože?“

„Nastrujtehem,“ opakuje.

„Nastartujte honem,“ překládá Terry.

„Proč?“ ptám se.

„Tady nemůžete parkovat, mon,“ vykládá Lester. „Policajti vám dají pokutu, když tady budete stát.“

V zrcátku vidím, jak se k našemu zaparkovanému autu blíží policista. Lester si ho už všiml, a proto je nervózní. Výborně, pomyslím si. Jde sem policista. Za chvilku se tohohle Lestera zbavíme.

Sedím a neudělám nic.

„No tak proboha, Michaeli,“ řekne Terry. „Nastartuj.“

„Ne, já…“

„A co chceš dělat, to tu chceš prostě sedět?“

„Přemýšlím.“

„O čem, prosím tě, jeď už.“

„Terry, rád bych si s tebou o celé téhle situaci promluvil soukromě…“

„Chtěl jsi do muzea; proto jsme sem přijeli. Dobře. Lester tě do toho muzea dovede.“

„Lester zřejmě neví, kde.

„Vím kde, vím kde,“ ujišťuje mě celý rozčilený Lester. „Nastartujte a na další křižovatce doleva.“

„A kde je to muzeum?“ ještě váhám.

„Jeďte doleva a já vás povedu. Muzeum je hodně blízko. Hodně blízko.“

Pomyslím si: to sedí, podle mapy musí muzeum být skutečně někde tady.

„Jen dva bloky,“ ujišťuje mě Lester.

Terry na mě s očekáváním hledí.

Myslím si, můžu sem nechat toho policistu dojít a pak toho

kriminálníka Lestera dostanu z auta. Jenže pořád budu mít ten původní problém, což je najít muzeum - a Terry se na mě bude celou dobu mračit - a přitom se teď zdálo, že Lester si najednou byl velice jistý, kde muzeum stojí. No co. Pár bloků popojet můžu.

Nastartuji a kousek jedeme. Mnoho ulic v téhle oblasti je uzavřených, ale Lester zdá se ví kudy kam a obratně mě naviguje. Kdykoli cestu zablokují chodci, vykloní se z okénka a huláká na ně, aby uhnuli, a jim stačí jeden pohled a mizejí stranou. Lester rozhodně vypadá hrozivě.

„Zastavte. Zastavte. Tady zaparkujte.“

Vidím, že jsme udělali smyčku a vrátili jsme se zase skoro až k soudu. Jsme v podivné postranní uličce, ale žádné muzeum nevidím.

„Lestere, kde je to muzeum?“ ptám se podezřívavě.

„Támhle, mon,“ ukáže Lester přes ulici.

„Kde?“

„Támhle. No tadyhle, mon, vidíte ty dveře.“

A já skutečně vidím malou tabulku „Muzeum“ a otevírací dobu. A jak se na ni díváme, vyjde ven skandinávská rodina spálená sluncem, v lehkém oblečení, ponožkách a sandálech, a usadí se na schodech.

Je to skutečně muzeum.

„Díky bohu“ řekne Terry a vystoupí z auta. Podívá se na mě vyčítavě: „Podle mě to Lester zvládnul výborně, ne?“

Celé její chování jasně naznačuje, že podle ní jsem podezíravý mizera plný předsudků - a navíc že jsem ani náležitě neuznal, že jedině díky ní jsme to zatracené muzeum konečně našli.

A mě to, popravdě řečeno, skutečně trochu vyvádí z míry. Ulevilo se mi, že jsme konečně před muzeem. A připouštím, že jsem se v Lesterovi možná mýlil.

Ale když vystoupím a sklopím sedadlo, aby Lester mohl vystoupit, a on se postaví vedle mě, vidím, že jsem se nemýlil ani trochu. Lester má přes metr devadesát a mohutnou postavu; i na druhé straně krku má jizvu a na hřbetě levé ruky podivné tetování, jakousi krabičku s „X“ uvnitř. A i když teď právě se přátelsky usmívá, mám výrazný pocit, že Lester je zlý.

Zamíříme do muzea. Vstup stojí dva šilinky. „No, Lestere,“ řeknu, „díky za doprovod.“ A podávám mu desetišilinkovou bankovku.“Ne, ne,“ pozvedne ruce.

„Ano, ano,“ řeknu já. „Moc jste nám pomohl, ale už jsme u muzea a…“

„Ne, ne. Jdu s vámi. Dovnitř.“

„Ne, díky, Lestere…“

„Ano, ano.“

Vloží se do toho Terry. „Prosím tě, zaplať za něj dva šilinky a je to.“

Lester tedy jde dovnitř s námi.

Uvnitř je okamžitě jasné, že Lester není žádný průvodce. V první expozici jsou staré vozy za koně z devatenáctého století. Zeptám se Lestera: „Co je to?“

„Starý vozy,“ řekne. „Dřevěný.“

Střelím pohledem po Terry; pokrčí rameny a jde dál. Lester jí nevadí. Vidím to z jejího výrazu, z jejích gest. Odmítá můj pohled na věc.

Rád bych si s Terry promluvil o samotě, třeba na pár vteřin, jen jí něco zašeptal do ucha, ale Lester se vždycky postaví mezi mě a Terry, takže ji nikdy nemůžu popadnout za paži a odtáhnout ji stranou. Všechno se to odehrává beze slov, ale umí to velmi šikovně. A tahle část muzea je prázdná, nikdo tu není, ani hlídač ne.

Prohlížíme si několik dalších exhibic a Lester nám buď sděluje samozřejmosti, nebo úplné bludy. Přesto se nezdá, že by si toho Terry všimla. V další expozici je keramika a porcelán. To Terry zajímá. „Lestere, je to původně anglický porcelán?“

„Starý talíře,“ ukáže Lester na vitrínu.

„Ano. To vím, ale jsou anglické?“

„Ne. Anglický ne. Jamajský. Našly se tady.“

A vrhne po Terry podrážděný pohled, jako by ztrácel trpělivost. Tohle Terry nesnáší. Dojdeme do další místnosti a tam jsou i jiní lidé, také turisté. Už nejsme sami. Terry řekne: „Já myslím, že Lester není průvodce.“

„A nepovídej! Já ti řeknu, kdo to je, je to trestanec.“

„Ale prosím tě, Michaeli. Ty s tou svojí fantazií.“

„Myslíš? A viděla jsi ty jeho jizvy? A co asi dělal dneska u soudu? Napadlo tě to vůbec?“

„Není to trestanec,“ trvá na svém Terry, „ale moc dobrý průvodce taky ne, a myslím, že by ses ho měl zbavit.“

„No o to jsem se snažil.

„Koukej, nebudeme se o to hádat a prostě se ho zbavíme, ano?“

Ohlédneme se. Lester stál celou dobu na druhém konci místnosti a díval se do vitríny, ale podle toho, jak je natočený, je jasné, že nás slyšel.

Obrátí se a usměje.

„Můžeme jít?“

„Ano,“ kývne Terry.

Jak procházíme dalšími expozicemi, jsou všude ještě další lidé, další turisté, a já se cítím lépe. Ale ne o mnoho.

„Panebože, to tady nejsou žádní hlídači?“ řekne Terry nakonec.

„Ne,“ odpovím. Neviděli jsme ani jediného, co jsme vešli.

„Na hlídače nejsou peníze,“ vysvětluje Lester. „To je stejný jako ve vězení.“

„Ve vězení?“ vyjekne Terry.

Je vyděšená. Lester se rozhodne mluvit rovnou s ní a mě ignorovat, postaví se přímo mezi Terry a mě. Veškerou pozornost soustřeďuje na ni.

„Jo, ve vězení nemají peníze na hlídače, tak tam žádné nemají. Vězení je na Jamajce hodně zlý.“

„Aha,“ kývne Terry. Je bledá. Bílá.

Zeptám se: „Vy jste byl ve vězení, Lestere?“

„Ano.“

„Dlouho?“

„Ne. Naposled jen šest let.“

Šest let, to mi připadá dost dlouho. „A za co jste tam byl?“ ptám se.

„Za nic,“ odpoví Lester.

„Vy jste byl ve vězení za nic?“

Terry se po mně podívá. Právnička v ní se nedomnívá, že bych měl v tomhle vyptávání pokračovat, ale já si říkám, že aspoň budu vědět, na čem jsem.

„Vy jste byl ve vězení za nic?“

Lester se prudce obrátí ke mně, vycení zuby, popadne mě za loket. „Říkám vám pravdu,“ vrčí. Prská mi do obličeje. „Povídám vám, mon, je to pravda. Nikoho jsem nezabil!“

Šest let, pomyslím si. Zabití. No to je nádhera.

Podívám se na Terry. Oči má vytřeštěné. Velmi dobře chápe, co to znamená.Ale Lester pořád ještě mluví a hájí se. Jestli něco, je čím dál rozčilenější. „Minule jo,“ říká. „Minule jsem ho zabil, jo! To přiznávám, jo! Ale tentokrát ne!“

„Aha,“ kývnu. Najednou jsem klidný. Chápu problém a je mi jasné, co musím udělat. Musím se Lestera zbavit co nejdřív. A k tomu musím najít buď policistu, nebo nějaký dav. Rozhlédnu se po dalších turistech v sále s tisky. Jsou to postarší slabí Britové.

„Jak jste toho člověka zabil, Lestere?“ ptám se tak samozřejmě, jak jen dokážu. Doufám, že řekne zastřelil, protože vidím, že pistoli s sebou nemá.

„Nožem,“ odpoví, když vycházíme ze sálu s tisky.

„Nožem?“

„Jo. Takhle.“ Sáhne za pásek kalhot, do rozkroku, a vytáhne velký vystřelovací nůž. Otevře ho, bodne do vzduchu. „Takhle.“

Terry řekne: „Dejte to pryč, Lestere.“

Lester schová nůž a posměšně se na ni zašklebí.

Myslím si: Zachovej klid a zbav se ho. Jenže co jsem viděl ten nůž, je obtížné zachovat klid. Srdce mi buší. A teď, když znám fakta, samozřejmě široko daleko nikdo není. Muzeum je najednou úplně prázdné. Jsme v zahradě, kde je vystaveno zařízení na zpracování cukrové třtiny, velká kamenná kola.

„Velký kamenný kolo,“ ukáže Lester.

„Myslím, že je načase jít, Lestere,“ řeknu. Vzpomínám si, že u vchodu byl hlídač, který nám prodal vstupenky. Byl sice postarší, ale přinejmenším to byl hlídač. A u vchodu také budou další turisté.

„Jo. Půjdeme. Tudy.“

„Tudy se ke vchodu nejde,“ namítnu.

„Ne, teď půjdeme jinudy.“

„Já bych radši šel stejnou cestou, Lestere.“

„Tudy je to lepší.“

„Ne,“ stojím na svém. „Chci jít, kudy jsme přišli.“

Chvilka mrazivého napětí, ani jeden z nás se nehýbá, mlčky si měříme jeden druhého. Nemyslím, že by Lester vytáhl nůž uprostřed muzea. Myslím, že teď na něj můžu zatlačit. Můžu se Lestera zbavit přímo tady v zahradě, na přímém slunečním světle, vedle kola na cukrovou třtinu.

„Ale proboha, Michaeli,“ řekne Terry. „Pojď tudy, kudy říká Lester.“

Do prdele!

Copak si vůbec neuvědomuje, co dělá?

„Terry…“

„No, když nás doprovázel až sem.

„Terry, byla bys tak hodná a nechala mě, abych to vyřešil…“

„Jen se snažím pomoct…“

Nechci se s ní hádat před Lesterem. Vidím, že je vyděšená, a vím, že se se strachem vypořádává tak, že se snaží Lestera uchlácholit, jenže podle mě to bude z louže pod okap; jak s ním budeme někde sami, můžeme s ním a s jeho velkým nožem ještě mít hodně starostí a měli bychom se mu tedy postavit hned. Jenomže jí instinkt velí neodporovat.

„Až se vrátíme k autu,“ řekne, když vykročíme, „můžeš Lesterovi dát pěkné spropitné.“ Ona se ho tedy hodlá zbavit u auta. Jenže to nemusí být tak jednoduché.

Procházíme nějakým zákulisím muzea a vyjdeme na opuštěné ulici. Auto je na konci bloku; dojdeme k němu.

„No, bylo to pěkné, díky, Lestere,“ řeknu a vytahuji peněženku. Říkám si, že mu dám libru. Možná dvě.“

„Terry nastoupí. „Děkujeme mockrát, Lestere,“ řekne.

Lester se nervózně rozhlédne.. „Pojedu s vámi,“ prohlásí.

„Ne, Lestere…“

„Jo, pojedu…“

Cpe se do auta.

„Ne, Lestere…“

„Jo,“ řekne. „Povedu vás ještě jinam.“

„Už jedeme domů.“

„No tak vám ukážu cestu domů,“ řekne.

„Lestere, cestu najdeme sami. Vystupte z auta.“

A Terry řekne velice klidně: „Michaeli, myslím, že trocha pomoci při vyjíždění z města by neuškodila.“

Nejdřív mám chuť ji zabít. Když se z toho dostanu, uvědomím si, že doopravdy nevěří tomu, že bychom byli v tak nepříjemné situaci. Při tom všem napětí Terry nějak přesvědčila sama sebe, že Lester není doopravdy nebezpečný, že se nám nic zlého nemůže stát, že jsme dva šťastní turisté na dovolené na Jamajce. Nevidí v nás dva lidi ve vážném ohrožení.

Uvažuji o svých možnostech. Jsem na opuštěné ulici, mám v autě usvědčeného vraha s nožem a moje přítelkyně je v tom autě s ním. Za těchto okolností mi nepřipadá moudré hnát spor do krajnosti, a protože Terry z auta nevystoupí, jelikož se rozhodla ho chlácholit, je moje nejlepší naděje podniknout něco, co na Terryině pomoci není vůbec závislé - jinými slovy vyjet, hrát o čas a doufat, že někde najdu policistu, že potkám dopravní nehodu nebo že se stane něco jiného, co nám pomůže Lestera se zbavit.

Nasednu a vyjedu.

Lester za mnou se směje. Vyhrál. Sedí stranou, daleko za mnou, a v zrcátku ho nevidím. Vyjedeme do přeplněných ulic Spanish Town.

Je to jako noční můra.

Terry nemá daleko k hysterii, vykládá Lesterovi o tom, jak doma žijeme, o supermarketech, o problémech s balením, plácá všechno, co jí slina na jazyk přinese. Vůbec se jí to nepodobá.

Řídím a rozhlížím se po policistovi, třeba dopravním, po nějaké neobvyklé příhodě, po čemkoli, co by mi umožnilo dostat Lestera z auta. Ale nevidím vůbec nic.

Lester se zeptá: „Máte něco k pití?“

„Ne,“ řeknu.

„Žádný alkohol?“

„Ne. Vy chcete alkohol?“

„Jo. Chci se napít.“ Začíná si poroučet, chápe, že má navrch.

„Budeme se muset zastavit v obchodě,“ řeknu.

„Támhle vlevo před náma jeden je.“

Zastavím u chodníku a vystoupím. Nechám motor běžet, protože ho hodlám pustit ven, skočit zpátky do auta, zabouchnout a co nejrychleji odjet.

Když Lester vyleze ze zadního sedadla, natáhne se a zhasne motor.

„Nechal jste to běžet,“ podotkne. Nevinně se usměje. Stojí na chodníku u auta těsně u mě.

Uvědomím si, že jedině ve filmu lidé skočí zpátky do auta, zabouchnou, udělají neslušné gesto a odjedou. Ve skutečném životě - a v tom teď bohužel jsem - ve skutečném životě to prostě tak nejde. Ve skutečném životě se do auta nedostanu dost rychle. Ostatně stejně motor vypnul.

Když teď stojím vedle něj na chodníku, vidím, jak mu za páskem čouhá rukojeť nože.

„Potřebuju peníze,“ řekne. Dám mu dvě libry.

„Ale mon, alkohol na Jamajce drahý, mon.“ Dám mu pět liber. Usměje se a kývne. Cítím se strašně; je mi hrozně nepříjemná ta bezmoc a strach. Jsem na okraji slumu na Jamajce a nějaký chlap, který možná je a možná není zločinec, který možná někoho zabil a možná nezabil, který možná hodlá a možná nehodlá použít ten nůž na mě a na Terry, mě v podstatě drží jako rukojmí před krámem s alkoholem, zatímco po rušné ulici sviští auta. A mě vůbec nenapadá, co mám dělat.

„Tak jděte a kupte, co chcete,“ pobídnu ho, „my tady počkáme.“

Ale už když to říkám, připadám si hloupě. Nepřesvědčil jsem ani sebe, natož Lestera.

Lester se rozesměje, je to vysoký, nepříjemný smích. „Ale mon. Když tam půjdu, vy odjedete, mon.“

„Ale ne. Počkáme tady.“

Lester útrpně potřese hlavou „Myslíte si, že jsem pitomec, mon? Půjdete se mnou dovnitř.“

„Ne, Lestere.“

„Jo. Půjdete se mnou.“

„Ne.“

„Proč ne?“

„Musím zůstat u auta.“

„Tak zůstaňte a vaše žena půjde se mnou.“

„Ne, Lestere.“

„Jo,“ řekne a přimhouří oči. Začíná zuřit. Napětí vzrůstá. Terry sedí v autě, sleduje nás a poslouchá.

Lester zatne pěsti. Uvažuji, kdo je asi v tom obchodě a jestli by mi pomohli, kdyby se něco strhlo. Lester se po mně dívá, jako by mě hodnotil, a já cítím, že napětí se stále stupňuje. Najednou řekne: „Hezký hodinky.“

Dívá se na moje náramkové hodinky. Na plastové Casio. Podívám se na ně také.

„Hodně drahý, ty hodinky, co?“

„Ani moc ne.“

„Na Jamajce takový hodinky drahý.“

„Možná. To nevím.“

„Drahý hodinky na Jamajce,“ opakuje Lester. „Dovážený.“

„Aha.“Napětí se zmírňuje, protože mluvíme o hodinkách, což mi nevadí. Najednou mě také velice zajímají.

„Ukažte mi ty hodinky.“

Vztáhne ruku. Je úplně jasné, co má v úmyslu. Pro mě za mě si je může vzít, jestli o ně stojí.

Řeknu: „Ty vám nemůžu dát, Lestere.“

„Ne, ne. Jen se podívám.“

„A pak mi je vrátíte?“

„No jo, mon.“

Nakonec se nechám chvíli přesvědčovat, dám se přemluvit, pak hodinky sundám. Lester si je navlékne na svoje vlastní zápěstí, a během doby, kdy se pokouší zapnout přezku, skočím do auta, nastartuji a vyrazím.

Ve zpětném zrcátku vidím, jak se směje a vrtí hlavou. Pak vejde do obchodu. Pak auto zahne a Lester je pryč.

A mě napadne: Baterie byla stejně skoro vybitá.

Vracíme se zpátky přes hory do Ocho Rios. Už jsem překonal pocit šoku, přestal jsem se třást jako v horečce a teď zuřím. Hodně zuřím. Terry se mě snaží chlácholit. „Koupím ti nové hodinky, Michaeli. Stejně to bylo jen Casio.“

„O to přece nejde!“

„No tak o co jde? Byly to jen hodinky.“

„Terry. Sama jsi to řekla. Byla jsi vyděšená.“

„Trochu jsem se bála, ano. Ale ne moc. Nikdy jsem si nemyslela, že by nám ublížil.“

„Ale nechovala ses tak.“

„No, nevěděla jsem to určitě. Říkal, že je průvodce.“ Terry je jeden z nejchytřejších lidí, jaké jsem kdy potkal, ale když se jí to hodí, umí být úplně tupá. „Terry, bylo přece jasné, že to není průvodce. Co sis sakra myslela?“

„Chtěla jsem jenom pomoct. Potřeboval jsi pomoct.“

„Kristepane, Terry, to přece byla sebevražda, začínat si něco s takovým chlapem.“

„Máš pravdu,“ připustí. „Byla jsem hloupá. Máš pravdu. Přiznávám.“

„Teď se chováš jako právník. Já se nepokouším vyhrát případ, já se to snažím pochopit.“

„No, připustila jsem, že máš pravdu, a nabídla jsem ti, že ti koupím nové hodinky; já vážně nevím, co ještě mám udělat.“

„Hlavně to už nikdy nedělej!“

Podívá se na mě, jako bych se zbláznil. Pomalu jí to dochází. „Ty myslíš, že jsem to udělala schválně?“

Samozřejmě že jsem si to myslel. A o to jsme se znova zuřivě pohádali - jestli to bylo schválně, nebo ne.

Ale já považuji každé jednání za úmyslné, ať už si to sami připustíme, nebo ne. Chování není náhodné; dá se chápat z hlediska účelu. A mně připadalo, že Terry nám toho chlapa záměrně pustila do života, aby mi znepříjemnila situaci. Nebo ještě něco horšího.

Terry pořád tvrdila, že by nám Lester doopravdy neublížil, že jen mluvil a předváděl se, jak ona říkala, „s tím svým nožem“.

Jenže ta hrozba byla skutečná; druhý den byla v Daily Gleaneru zpráva o dvou německých turistech, jejichž těla byla nalezena několik dní poté, co se ztratili na výletě do Spanish Town. V novinách nebylo nic o tom, jak turisté zemřeli, ale naznačovalo se tam, že Němci se zatoulali do nebezpečných oblastí, kam turisté obvykle nechodívají.

Ukázal jsem článek Terry. Odložila ho bez komentáře. O příhodě s Lesterem jsme už nikdy znovu nemluvili, jen jednou, když jsme se vrátili domů a ona se mě zeptala, jestli chci, aby mi koupila nové hodinky. Nechtěl jsem.

Ale i já jsem byl účastníkem té příhody a v následujících týdnech jsem se pokoušel pochopit své vlastní chování - především to, proč, když jsem poprvé viděl Lestera v autě, jsem prostě nepočkal, až k nám dojde policista, nevyhodil pod jeho dohledem Lestera z auta a nejel po svém.

Když jsem to vzal kolem a kolem, připadalo mi, že v té záležitosti s Lesterem jsem byl pasivní obětí. Nechal jsem to táhnout dál a dál, připustil jsem, aby nebezpečná situace pokračovala. Proč? Ze všeho, z čeho jsem mohl obvinit Terry, mohl jsem obvinit i sebe. A čím víc jsem o tom přemýšlel, tím víc mi připadalo, že jestli Terry tu situaci způsobila proto, aby mi znepříjemnila život, já jsem tu situaci protahoval, abych dokázal Terry, že je špatná, že udělala chybu. Oba jsme se vystavili nebezpečí proto, abychom dostali toho druhého.

To podle mě potvrzovalo, pokud bylo vůbec potřeba něco takového potvrzovat, že náš vztah má nezdravý, neurotický základ. Očekával jsem, že jen se vrátíme do Kalifornie, rozejdu se s Terry jednou provždycky. Možná rovnou na letišti, jak vyjdeme z celnice. Chtěl jsem být od ní pryč, jak nejrychleji to půjde.

Ale nerozešli jsme se. Vídali jsme se ještě celé jaro. Byli jsme nešťastní. Pořád jsem si říkal - proč se to ještě táhne?

Nenašel jsem odpověď; ten pramálo šťastný vztah prostě pokračoval. Nemohl jsem se ho zbavit stejně, jako jsem se nemohl zbavit Lestera - a ze stejného důvodu. Byl jsem do toho zatažený, ať jsem chtěl nebo ne. Nakonec jsem se prostě vzdal a jen jsem čekal, až přijde konec. Ale nepřišel.

Nakonec jsme si v dubnu udělali krátký výlet do Mexika. Terry se rozhodla, že se jí nelíbí hotel a že se jí nelíbí, jak se chovám. Začala být nazlobená a uzavírala se do sebe.

A tehdy se něco stalo, něco ve mně cvaklo - psychologicky jsem se stáhl, odpojil jsem se a nechal jsem ji být. Rozhodl jsem se, že budu šťastný, i když ona je nazlobená a uzavřená.

Byl jsem tedy šťastný. Ale nebylo to snadné; byl to hodně nepříjemný pocit. Bylo to asi jako byste snědli bohatou večeři, olízli si rty a měli byste z té večeře skutečné potěšení, zatímco proti vám by seděl někdo, kdo umírá hlady. Umírá hlady a vyčítavě na vás hledí.

Být za těchto okolností šťastný si žádalo všechnu mou sílu vůle, když Terry byla tak nešťastná.

Přestěhovali jsme se do jiného hotelu, ale ona byla nešťastná dál - nemluvila, u jídla byla nabručená - celé čtyři dny po sobě. Celou tu dobu jsem sám na sobě tvrdě pracoval, abych zůstal šťastný, abych se na ni nezlobil, abych nepropadl její náladě. Pracoval jsem na tom celé dny tak tvrdě, jako bych běžel závod. Vyžadovalo neustálé úsilí udržet si svou vlastní náladu, nevzdat to.

Každé ráno jsem vstal a hodinu meditoval, abych si uchoval vnitřní klid. Čtvrtý den ráno jsem šel na pláž meditovat hned, jak vyšlo slunce. Terry se po nějaké době vzbudila a šla mě na pláž hledat, a když mě viděla, rozběhla se ke mně, a já jsem se ve svém poklidném meditativním stavu obrátil a spatřil jsem ji, se zkřivenou tváří, rozčilenou a vzteklou, tělo napjaté, a najednou jsem ji skutečně viděl. Ne v souvislosti s tím, co ode mě chce, jak na mě působí, jak mě zklamala. Nemělo to se mnou společného vůbec nic. Viděl jsem prostě ji. Jinou osobu, ode mě naprosto oddělenou. Bylo to šokující.

Terry také musela něco v mé tváři poznat, protože se v běhu zastavila. Jen na mě minutku hleděla, pak se otočila a vrátila se do hotelu. A já jsem se díval, jak odchází, a myslel jsem si. Tak vida. Tohle je konec.

Protože ta chvíle - ten moment, kdy jsme viděli jeden druhého, ten okamžik, kdy se v písku všechno zastavilo - to byl skutečný okamžik rozchodu, skutečný konec vztahu. Nebyl to žádný oslnivý záblesk poznání. Bylo to prostě… něco. Něco se změnilo. Něco se vyjevilo. O měsíc později jsme se rozešli definitivně.

Živá světelná show

„Linda,“ řekla moje přítelkyně Kate, „má úžasnou sílu. Linda barevně září, když medituje. Měl bys ji vidět. Ona je jako živá světelná show.“

Kate byla mladá a naivní. A Katina přítelkyně Linda žila v San Diegu, což bylo dvě hodiny jízdy autem. Nebylo těžké to odložit.

Konečně jednoho dne Kate řekla: „Zítra jedu za Lindou. Chceš jet se mnou?“

Měl jsem volno. Docela se mi líbila představa, že zmizím z města. „Jasně,“ souhlasil jsem.

Cestou mi Kate vysvětlila, že Linda je učitelka a je jí něco přes třicet. Linda začala meditovat teprve před rokem, ale už teď je velice silná. Nedávno s ní začalo několik lidí konzultovat. Chudák Linda neví, jak to přijímat, v roli guru je jí nepříjemně, sama ještě tápe, za svá sezení nebere žádné honoráře, ale Kate se domnívala, že na to nakonec dojde. Vlastně si myslela, že Linda nakonec opustí své místo učitelky a stane se jasnovidkou na plný úvazek. Připadalo mi, že by to mohla být zajímavá osoba.

Kate pokračovala: meditace s Lindou je pozoruhodný zážitek, protože Linda během ní září viditelnými barvami. Někdy se stanou i jiné věci. Někdy se jí změní i věk, vypadá velice mladá nebo velice stará. Někdy mizejí některé části jejího těla. Někdy se zdá, že se její tělo hýbe a kroutí. Lidé, kteří s Lindou meditují, mají nejrůznější optické zážitky.

To všechno jsem poslouchal poněkud skepticky. Ale konečně, brzo se přesvědčím sám.

Linda žila v nevýrazném bytě na Mission Bay Road, u sandiegské pláže. Po stěnách měla rozvěšené fotografie, které pořídila na dovolených po celém světě, stejně jako já ráda cestovala. Linda byla usměvavá, ostýchavá, příjemná žena. Řekla, že bude meditovat s každým zvlášť. Šel jsem první.

Vedle v ložnici si Linda sedla k jedné zdi, já k posteli a začali jsme. Nemeditoval jsem příliš od konference Brugha Joye, kterou jsem navštívil dva roky předtím. Zavřel jsem oči, abych se pokusil soustředit, abych odfiltroval hluk dopravy venku na ulici, houkající klaksony, volání chodců.

Najednou jsem ucítil vlnu tepla, jako by někdo na druhé straně pokoje otevřel dvířka do pece. Okamžitě jsem to poznal - byl to týž pokojný teplý pocit, jaký jsem zažil při skupinové energetické práci u Brugha. Ale to bylo ve skupině. Je možné, aby to ona dokázala sama?

Otevřel jsem oči.

Linda seděla se zkříženýma nohama a hleděla na mě. Doslova zářila. Barvy jsem neviděl, ale vyzařovalo z ní něco velmi intenzivního a teplo, které plnilo místnost, bylo neuvěřitelně silné. Okamžitě mě uvedla do hluboké meditace. Cítil jsem, jak se rozpínám, jako když se nafukuje balon. Byl to úžasný, pokojný pocit. Linda na mě hleděla. Já jsem hleděl na ni.

Lindina tvář šedla. Za pár vteřin začalo být obtížné rozeznat její rysy. Nos, oči, ústa byly pryč. Bylo to, jako by jí někdo přes tvář přetáhl šedou punčochu. Seděla přímo naproti mně, ale její tvář jsem už neviděl.

Přestával jsem vidět její levé rameno a pak celou levou část jejího těla. Ale pravá strana byla normální. Fascinovalo mě to, ale vůbec neděsilo. Prostě se to dělo.

Najednou jsem zase viděl celé její tělo. A právě tak najednou jsem začal vnímat stroboskopický jev. Linda byla jasně osvětlená a zeď za ní zčernala. Pak zčernala ona a zeď za ní se zdála bílá. Změny se střídaly ve stálém pulzujícím rytmu. Jako dýchání.

Pulzování ustalo a chvilku bylo všechno normální. Pak jsem viděl, jak jí obličej stárne, tváře poklesly, brada povisla, oči byly unavené, vlasy šedé. Pár minut byla smutná a stará. Pak to zmizelo.

Dál se zdálo, že se levá strana jejího těla vlní. Bylo to, jako by byla ve vodě a běžela přes ni vlna. To vlnění chvíli pokračovalo. Měl jsem spoustu příležitostí se divit, kde se ty iluze vzaly - v ní nebo ve mně? - a jak by se daly vysvětlit. Je to následek silného meditativního stavu? Pracovala na tom? Je to jen sugesce, na kterou reaguji?

Náhle Linda řekla: „Nemáš na vybranou.“Zarazil jsem se.

„Musíš si uvědomit, že není droga, kterou bys mohl vzít, není žádná cesta na jiné místo světa, není nikdo nový, s kým bys mohl navázat vztah. Nic z toho tě nedovede tam, kam se chceš dostat. To, co hledáš, není venku. Musíš přestat hledat venku. Musíš vstoupit dovnitř.“

Bylo to celkem standardní ponaučení, ale něco ve způsobu, jakým to řekla, tomu dodalo novou naléhavost. Ostatně už dávno jsem se naučil, že slova jsou stále stejná, že jde jen o to, jestli je dokážeš slyšet nebo ne. Trik byl v tom najít někoho, kdo ví, jak k tobě proniknout.

Linda, učitelka, jejíž život se změnil, jako když pustíš kuličku po nakloněném stole, v sobě měla něco, co mě přimělo jí naslouchat. A ten pocit, který jsem měl při meditaci s ní, ten poklidný, mírumilovný, odpoutaný, teplý pocit, mi hluboce potvrzoval její slova. Bylo příjemné se takhle cítit.

Pak jsem šel na večeři s Lindou a několika jejími přáteli, mladými lidmi, kteří s ní meditovali. Na všechny velice zapůsobily vizuální jevy, které člověk s Lindou zažívá. Pořád o tom mluvili. Ale já jsem si myslel, že ta světelná show je jen vedlejší efekt. Mnohem větší dojem na mě udělalo, co se děje s jejím životem, jak k tomu dochází a jak ona to zvládá. Protože když vidíte méně zkušeného člověka, připomene vám to, že existuje kontinuum schopností, že vlohy lze rozvíjet a že všichni se musejí naučit dělat to, co dělají. Kdykoli jsem tedy viděl Lindu, cítil jsem se obzvlášť vděčný za možnost sledovat její vývoj a růst k nové práci.

Oni

V roce 1983 jsem byl zase sám, po víc než deseti letech strávených v manželství nebo jiných uzavřených svazcích. Najednou jsem byl zase v oběhu. Šokovalo mě zjištění, jak moc se situace změnila.

Obědval jsem se svým agentem v restauraci, když přišla žena, položila na stůl vizitku a řekla: „Zavolejte mi.“ Pak se obrátila na podpatku a odešla. Byla to atraktivní žena něco před třicítkou a měla na sobě kostým.

„No páni,“ povídám, když odešla. Nic tak odvážného se mi nikdy nestalo.

„Je to nový svět,“ podotkl můj agent a zavrtěl hlavou.

Ta příhoda byla vzrušující, ale také mě trochu znervóznila, a tak jsem se té ženě nějakou dobu neozval. Nakonec zvítězila zvědavost a já jsem zavolal a dal si s ní schůzku.

Sešli jsme se na večeři v suši restauraci. Andree bylo osmadvacet; vystudovala obchod a pracovala pro komerční realitní společnost. Byla ctižádostivá a věděla, co v práci chce; měla všechno rozmyšlené, jak dlouho u té společnosti zůstane, kdy odejde a co bude dělat pak.

O mně toho moc vědět nechtěla a vlastně se nezdálo, že bych ji nějak moc zajímal, jen se zeptala, kde bydlím a jestli je můj dům blízko u té restaurace. Během večeře byla netrpělivá a neklidná. Nemohl jsem přijít na to proč.

Nakonec jsme dojedli a já jsem se zeptal, jestli chce čaj nebo kávu. Zavrtěla hlavou. „Nemohli bychom si ho dát u tebe?“ A v té chvíli jsem její netrpělivost pochopil, i její uspěchanou lhostejnost vůči mně. Snažila se mě co nejrychleji dostat do ložnice. Neuvěřitelné! Andrea se mnou dělala to, co prý muži dělají ženám. Jednala se mnou jako se sexuálním objektem.

U mě doma prohlásila, že nechce kávu, ale že by se ráda rozhlédla po domě, uviděla ložnici a jakuzzi.“Hezká jakuzzi,“ řekla a začala se svlékat. „Jdeš se mnou?“

Všechno se seběhlo velice rychle. Měl jsem podivný pocit, že nestíhám, že nestačím tomu novému tempu osmdesátých let. Připadalo mi, že jsme málem ještě ani nevlezli do vířivky, a už jsme byli v ložnici, a zdálo se mi, že jsme se sotva dostali do ložnice, když ona už vstávala a oblékala se, a já jsem ještě ležel na posteli a k svému ohromení jsem slyšel sám sebe říkat: „Kdy tě zase uvidím?“

„Já ti zavolám,“ řekla a zapínala si pásek.

Připadalo mi, že se obléká zbytečně rychle. Má ještě další schůzku, až odtud odejde?

„Musíš už jít?“ zeptal jsem se.

„Jo, já sice strašně nerada utíkám, jak vyskočím z postele, ale… zítra mám těžký den a musím se vyspat.

A já jsem tam ležel na posteli, připadal jsem si hůř a hůř, zatímco ona se oblékla, zamávala na rozloučenou. Za chvilku jsem už slyšel zabouchnout dveře a její auto couvat ze vrat, a uvědomil jsem si: připadám si zneužitý.

Byl jsem zkrátka deset let mimo akci. Můj kamarád David byl celou tu dobu svobodný. Když jsme spolu příště hráli squash, vyprávěl jsem mu o své zkušenosti, která mi pořád ještě ležela v hlavě.

„Jo,“ kývl, „to už jsem zažil. Když se jí najednou ptáš: Kdy tě zase uvidím? A když odejde, připadáš si zneužitý.“

„Jo,“ kývl jsem. „Vážně jsem si tak připadal. Cítil jsem se zneužitý. Svedený a opuštěný. Prostě komplet všechno.“

„Já vím,“ zavrtěl David hlavou. „Je to nový svět, Michaeli. Všechno se změnilo.“

David měl teorii, že feminismus a sexuální revoluce vlastně obrátily tradiční role pohlaví.

„Koukej,“ vysvětloval, „všichni moji kamarádi se chtějí oženit a usadit. Ale ženy ne. Muži chtějí děti. Ženy ne. Muži chtějí smysluplné vztahy. Ženy chtějí rychlý sex a pak se honem vrátit ke své kariéře.“

A v rámci téhle své „obrácené“ teorie měl David i příslušný termín pro chování žen jako Andrea: „ženský macho“. David byl přesvědčený, že ženy viděly v posledních letech příležitost chovat se jako muži - ale že když přebíraly určité tradiční formy mužského chování, občas modifikovaly jen formu a přitom nepochopily původní účel.

„Chápej,“ řekl David, „ženy si myslí, že když se muži chovají romanticky ke známosti na jednu noc, je to pokrytectví. Takže ženy to nedělají. Když si s tebou žena hodlá začít jen na jednu noc, dá ti to jasně najevo. Prásk! Od ní se iluzí nedočkáš. Ale mužům to nepřipadá jako upřímnost, ale jako brutalita. Protože, co si budeme povídat, muži jsou romantici. To my potřebujeme romantiku.“

Tak jsem tam seděl v šatně fitcentra s kamarádem Davidem, který byl dvě desetiletí svobodným mužem v Hollywoodu, který chodil s tolika modelkami a herečkami, že se už kamarádil s vedením modelingových agentur - a tenhle David, obratný světák, mi tu teď vykládal, že muži jsou romantici, a ne ženy.

„Ne, ne, ne, Davide,“ odporoval jsem mu. „Ženy jsou romantické. Ženy chtějí kytice a bonboniéry a to všechno.“

„Ale nechtějí,“ trval na svém David. „Ženy chtějí od muže respekt a obdiv, a vědí, že květiny od muže jsou znamením respektu. Ale o ty kytky jim nejde; nijak nad nimi nenyjí a nevzdychají, leda před námi. Ony nemají žádné takové romantické pocity, jaké jim přičítají muži. To muži je mají. Ženy jsou mnohem chladnější a praktičtější.“

Nesouhlasil jsem.

„No dobře,“ zkusil to David jinak. „Teď sedíme spolu v šatně, je to tak?“

„Je.“

„Vedl jsi někdy v šatně rozhovor o ženách - víš, takové to povídání, co si ženy myslí, že provozujeme dnes a denně? Vykládal sis někdy s někým dopodrobna, co jsi včera večer dělal se svou holkou?“

„Ne,“ zavrtěl jsem hlavou, „nikdy.“

„Já taky ne,“ kývne David. „Ale obvinila tě někdy žena z toho, že takové rozhovory vedeš?“

„To víš, že ano.“ Nedopočítal bych se, kolikrát mi nějaká žena řekla, že nechce, abych o ní mluvil s kamarády.

„A víš, proč si ženy myslí, že tyhle detailní rozhovory vedeme? Protože ony to dělají! Ženy mluví o všem.“

Věděl jsem, že v tomhle má pravdu. Už dávno jsem zjistil, jak otevřené jsou ženy k sobě navzájem a že mají sklon předpokládat, že muži jsou podobně upřímní, i když podle mých zkušeností jsou muži vlastně celkem diskrétní.“Chápej,“ pokračoval David, „každé pohlaví předpokládá, že to druhé pohlaví je stejné. Takže ženy si myslí, že si muži o nich detailně vyprávějí, a muži si myslí, že ženy jsou romantické: nakonec se z toho stane stereotyp, o kterém nikdo nepochybuje. Ale vůbec není přesný.“

David trval na svém: Ženy jsou silnější, tvrdší, pragmatičtější, víc je zajímají peníze a zabezpečení, víc se soustřeďují na základní skutečnosti každé situace. Muži jsou slabší, romantičtější, víc je zajímají symboly než realita - zkrátka žijí ve fantazii.

„Věř mi to,“ uzavřel David.

„A co představa pečující ženy?“ zeptal jsem se.

„To platí vůči dětem,“ namítl, „vůči mužům ne.“ Smutně zavrtí hlavu. „Přál sis někdy, aby ti žena poslala květiny?“

Vyvede mě tou otázkou z míry. Aby žena poslala květiny mněl

„No jasně. Aby ti poslala kytku, hezký dopis, díky za krásný večer, no prostě tohle všechno.“

Připadalo mi to hrozně divné. Ale když jsem o tom uvažoval, připadalo mi, že by to bylo úžasné.

„Povídám ti,“ opakoval David, ,,to my jsme romantici. Dej si tu práci a rozmysli si to.“

Dát si práci bylo téma celého mého života v polovině osmdesátých let. V mém soukromém životě všechny ženy, s kterými jsem se scházel, pracovaly: během té doby jsem chodil s reportérkou, s obchodnicí s počítači, s choreografkou a s agentkou zastupující skladatele. Večeře s těmito ženami probíhaly jako litanie o jejich pracovních problémech. Předpokládaly, že detaily jejich práce budou pro mě stejně zajímavé jako pro ně.

Připomněl jsem si, kolikrát v minulosti jsem šel s někým na večeři a celou dobu jsem vykládal o svých vlastních pracovních problémech. A jak říkal David, role pohlaví byly teď obrácené. Ale ať bylo vysvětlení jakékoli, v těch večeřích nebylo mnoho romantického… naopak, tahle nová rovnost v sobě měla silně nudné prvky. Poslouchával jsem ty ženy a myslel jsem si: Jediná chvíle, kdy jsi opravdu soustředěná, je, když mluvíš ty. Když jsem mluvil já, koukaly na hodinky. Všechny byly pořád mírně roztržité, všechny měly málo času, všechny hrály důležitou zaměstnanou osobu. Nic proti tomu, ale sexy to není. „Koukej, teď je devět, v deset musím vyrazit. Máme tak akorát čas si to ještě rozdat, ne?“ Praktické; ale úžasné rande to nebylo.

Jednou večer jsem seděl v koutě kuchyně u jedné ženy, když se domů vrátila z rande její kamarádka, praštila dveřmi a houkla: „Ježíšmarjá, co už má dneska ženská udělat, aby si zašukala!“

Přivedlo ji do rozpaků, když mě uviděla sedět v kuchyni, ale vedlo to k zajímavé debatě. A nejzajímavější na tom hovoru bylo, že vyjádřené postoje, roztrpčení a zklamání byly přesně stejné jako u mužů. A přesně stejnými slovy. Nebyl v tom vůbec žádný rozdíl.

To už jsem přijal Davidovu teorii o vrozených rozdílech mezi pohlavími, že muži jsou romantici a ženy pragmatičky. A že každé pohlaví vidí to druhé jako projekci sama sebe. Pořád jsem o té myšlence mluvil, především se ženami.

Všiml jsem si, že ženy to vždycky rozčílilo. Nerady to slyšely.

Nejdřív jsem myslel, že je to proto, že ženy zažívají tolik diskriminace v práci. Ženy měly pocit, že jim pořád někdo tvrdí, že nemůžou to a ono nebo že pro tamto se nehodí. Nebo je v kariérním žebříčku prostě nenápadně obcházejí. Ženy jsou tedy trochu citlivé na jakoukoli zmínku o vrozených rozdílech mezi pohlavími, protože jim to připadá jako obezlička, která má ospravedlnit diskriminaci.

Ale pak, když jsem víc poslouchal jejich stížnosti, slyšel jsem něco jiného. Začal jsem slýchat věty o tom, „jací jsou muži“, o tom, že „muži drží spolu“, o tom, jak „muži mají strach ze schopné ženy“, o tom, že „muži se cítí ohrožení sexem“. O tom, jací oni jsou. O problémech, které oni působí ženám, protože oni mají problémy s důvěrností nebo city nebo mocí. Slyšel jsem hodně o tom, že oni se chovají takhle, že se oni chovají onak.

Neslyšel jsem nic o konkrétním muži nebo konkrétní práci. Nic nebylo individuální. Všechno to byly abstrakce, vysvětlené všeobecnou teorií o tom, jací oni jsou.

Jednou večer jsem byl na společenské večeři. Konverzace byla živá a rozmanitá a vůbec se netýkala problému pohlaví. Byla společenská a politická. Ale jak jsem naslouchal, povšiml jsem si sklonu mluvit o tom, jak oni nechrání životní prostředí, jak oni nezodpovědně vládnou, jak oni nevytvářejí kvalitní produkty, jak žádná jejich zpráva nikdy není přesná.

Sečteno a podtrženo, oni ničí svět a my s tím nemůžeme nic dělat.

„Moment,“ řekl jsem. „Podle mě není k ničemu dobré představovat si svět plný anonymních zloduchů. Nejsou žádní oni. Jsou jenom lidi jako my. Když nějaká firma znečišťuje životní prostředí a jejich ředitel mluví v televizi neinformovaně, tak je dost možné, že je to chlap, který se zrovna rozvádí a který má děti na drogách a který toho má moc, musí řídit velkou společnost, akcionáři a správní rada a všichni na něj neustále útočí, on je unavený a pod tlakem a ta záležitost se znečišťováním je jenom jeden z mnoha jeho problémů a vláda mění opatření tak často, že si nikdo nemůže být jistý, jestli zrovna neporušuje zákon, a jeho náměstci nejsou tak chytří, jak by chtěl, a možná mu dokonce lžou. Ten ředitel nechce vypadat v televizi jako pitomec. Není nadšený, že tak působil. Ale stane se to, protože je to prostě člověk, který dělá, co může, ale vždycky to nevyjde. Ale komu ano?“

Společnost u stolu zmlkla.

„Já nevím jak vy,“ pokračoval jsem, „ale já si o sobě myslím, že jsem dost chytrý, a přitom svůj vlastní život taky vždycky nezvládám zrovna dokonale. Dělám chyby a ledacos zkazím. Dělám věci, kterých pak lituju. Říkám věci, které si pak přeju, abych nikdy nevypustil z úst. Spousta lidí, s kterými vidíte rozhovor v televizi, má nemožnou práci. Jde jen o to, jestli ji budou dělat více či méně špatně. Ale žádné velké spiknutí v tom nevidím. Myslím, že lidi prostě dělají, co můžou.“

Lidé kolem stolu pořád mlčeli.

„A co je nejhorší na té představě, že za všechno můžou oni, je to, že se tak člověk vzdává vlastní zodpovědnosti. Když řeknete, že všechno řídí nějací záhadní oni, pak si můžete pohodlně sedět a stěžovat si, jak to ti oni vedou. Ale třeba oni potřebují pomoc. Třeba oni potřebují vaše myšlenky a vaši podporu a vaše dopisy a vaši aktivní účast. Protože vy nejste bezmocní, vy se na tom světě podílíte. Je to taky váš svět.“

Prostě jsem u toho stolu dělal kázání. Přišlo mi to trapné a zmlknul jsem. Ale v duchu jsem si dál myslel: Ono je v tom ještě něco jiného. Nějakým jiným způsobem je to pravda. Něco jsi nevzal v úvahu.

Začátkem sedmdesátých let jsem měl přítelkyni, která jednou, když už ze mě byla úplně zoufalá, řekla: „Koukej, předpokládej prostě, že muži a ženy jsou stejní.“

„Jak to myslíš?“ ptal jsem se.

„Cokoli, co ty si myslíš jako muž, myslím si já jako žena. Co cítíš ty, cítím i já.“

„Ne, ne,“ vrtěl jsem hlavou.

„Ano, ano,“ odpověděla.

„No tak třeba,“ přesvědčoval jsem ji, „muži někdy stačí jen se na ženu podívat a vzruší ho to. Vizuální podnět muži stačí. Ale ženy takové nejsou.“

„Myslíš?“

„Nejsou. Ženy potřebují víc než vizuální podněty.“

„No, mně už se rozhodně stalo, že jsem se podívala na hezký zadek v těsných džínách a myslela jsem si, no, dala bych si říct.“

Napadlo mě: Tohle je skutečně hodně maskulinní žena. „U tebe to možná tak je,“ připustil jsem, „ale u žen obecně to takhle nefunguje.“

„Všechny moje kamarádky jsou stejné,“ řekla. „Všechny koukáme chlapům po zadkách.“

Říkal jsme si, že musí mít spoustu perverzních kamarádek. Našel jsem jiný argument. „Ženy nevzrušuje pornografie a muže ano.“

„Myslíš?“

Takhle jsme chvíli pokračovali. Trvala na tom, že muži a ženy jsou ve svém základním chování stejní a že já mám spoustu bludů, pokud jde o rozdíly. Tehdy v sedmdesátých letech to byl dost extrémní názor.

V dalších letech jsem na ten rozhovor zapomněl, ale teď, po víc než deseti letech, se mi vzpomínka vrátila. Přišlo mi vhodné přemýšlet o tom všem znova.

Ještě pořád jsem byl přesvědčený, že mezi muži a ženami jsou rozdíly. Je pravda, že už jsem je neviděl tak zjednodušeně jako před těmi lety. Ale pořád jsem si myslel, že existují rozdíly. A chtěl jsem vědět jaké.

Pak jsem pomalu začal klást jinou otázku. Ne jaké jsou to rozdíly. Spíš: jak je nejlepší uvažovat o mužích a ženách? A došel jsem k překvapivému závěru. Ta dávná přítelkyně měla pravdu.

Nejlepší způsob, jak uvažovat o mužích a ženách, je předpokládat, že mezi nimi žádné rozdíly nejsou.

Už dřív jsem došel k názoru, že nejlepší způsob, jak uvažovat o nemoci, je představovat si, že jste ji způsobili. Možná to je doslova pravda a možná není. Jde o to, že nejlepší strategie, když se chcete se svou nemocí vypořádat, je chovat se, jako byste nad ní měli kontrolu a mohli změnit její směr. To vám umožňuje zůstat pány vlastního života.

Podobně jsem si teď myslel, že nejlepší způsob, jak uvažovat o pohlavích, je představovat si, že mezi nimi není rozdíl. Možná je to pravda a možná ne. Ale je to nejlepší strategie.

Protože z mého pohledu představovala největší problém mezi pohlavími tendence objektivizovat si opačné pohlaví a nakonec před ním být bezmocný. To dělají vůči opačnému pohlaví jak muži, tak ženy. Oni jsou takoví nebo makoví. Oni mají ten a ten sklon. Nemůžeme nic dělat, oni se tak prostě chovají.

Když jsem se ohlédl, uvědomil jsem si, že mnohokrát jsem ve vztahu s nějakou ženou nic nepodnikl, protože jsem předpokládal, že s jejím chováním se nedá nic dělat.

Například kdykoli jsem žil s nějakou ženou, věděl jsem, že o našem vztahu do intimních podrobností vypráví svým přítelkyním. Vždycky mi to strašně vadilo. Vadilo mi potkat některou její kamarádku a myslet si: Tahle žena o mně ví všechno. Připadalo mi to jako hrubé porušení mého soukromí, našeho soukromí. Ale co jsem mohl dělat. Ženy si spolu prostě povídají. Ženy mají takové výjimečné vztahy.

Ale kdyby šlo o blízký pracovní vztah s mužem, byl bych si okamžitě stěžoval, kdybych zjistil, že o mně mluví s jiným mužem.

Proč bych tedy nemohl říct ženě: „Cítím se strašně, když o nás mluvíš se svou kamarádkou. Připadám si zrazený a připadám si přehlížený. Proč vykládáš nejintimnější části našeho života někomu cizímu? Je mi hrozně. Chceš po mně, abych se ti svěřoval, jenomže já vím, že zítra zvedneš telefon a celé to povykládáš nějaké kamarádce. Copak nevidíš, jak mi je?“

Odpověď samozřejmě zní, že jsem to říct mohl. Nikdy jsem to ale neudělal, protože jsem předpokládal, že ženy jsou prostě od přírody jiné. A když jsem ten rozdíl formuloval, zároveň jsem objektivizoval ženy. Jsou jiné. Nemají stejné pocity jako já. Ony jsou oni.

Setkání s lovci lebek

Jel jsem na Borneo, abych viděl Dajaky, vynalézavé lovce lebek žijící na tomto ostrově. Hodiny jsem letěl nad stále stejnou džunglí čím dál menšími letadly a nakonec jsem přistál v malém vnitrozemském městečku jménem Sibu na březích široké kalné pralesní řeky.

Ubytoval jsem se v hotelu Paradise, který pyšně inzeroval, že má horkou a studenou tekoucí vodu. Pak jsem šel do městečka a zařídil si návštěvu dajacké vesnice. Dozvěděl jsem se, že jsou tu autentické vesnice, kde lidé dosud žiji v tradičních „dlouhých domech“, a že je to jen dvě hodiny plavby člunem ze Sibu.

Bylo to vzrušující zjistit, že jsou Dajakové tak blízko. Chtěl jsem vyrazit hned, ale člun bylo možné objednat až na příští ráno. Musel jsem tedy v strávit zbytek dne v městečku.

Netrpělivě jsem chodil po Sibu. Vzduch byl dusný a vlhký. Městečko bylo malé a nijak zvlášť zajímavé. Rychle jsem se začal nudit. Přijel jsem se podívat na Dajaky a teď jsem trčel v tomhle nudném hnízdě, kde na ulicích stály stánky čínských obchodníků. Doloudal jsem se na tržiště u řeky. Velký dav Číňanů a Malajců byl oblečený většinou v šortkách a tričkách, zkrátka v typickém západním oblečení. Žádný Dajak tu k vidění nebyl. Zlobil jsem se, že tady okouním v davu lidí, jaký jsem mohl stejně dobře vidět v Singapuru. Já jsem přijel za Dajaky, kruci!

Holčička v bílých šatech na mě zírala a cucala si palec. Zamračil jsem se na ni; polekala se a chytila otce za ruku. Podíval jsem se na ruku a pak i paži toho muže. Od lokte dál měl paži pokrytou temně modrým tetováním.

Pak, ve výstřihu jeho trička, jsem viděl další tetování. Věděl jsem, že Dajakové používají tetování jako známku příslušnosti ke klanu. Pak jsem si všiml, že muž má propíchnuté a povislé ušní lalůčky; sahaly mu skoro k ramenům.

Ten člověk byl Dajak!

Rozhlédl jsem se po davu na tržišti a viděl jsem, že skoro všichni mají tetování a protažené ušní lalůčky. Měl jsem depresi, že nevidím Dajaky, a přitom jsem stál uprostřed jejich davu!

O čtyři roky dřív, během treku v Nepálu, mě můj šerpský průvodce odvedl na kopec na místě zvaném Ghorapani, ukázal na výhled a řekl: „Soutěska Kálí Gandakí.“

„Hm,“ řekl jsem. Byl jsem zpocený a unavený. Byla zima. Nohy mě bolely. Sotva jsem dokázal věnovat pozornost výhledu.

„Soutěska Kálí Gandakí,“ opakoval významně.

„Hm,“ řekl jsem já.

To, co jsem viděl, nebyla dokonce ani soutěska, jen velké údolí a na obou stranách zasněžené horské štíty. Pozoruhodné, jenže ony všechny pohledy na nepálské hory jsou pozoruhodné a já jsem byl na konci dne už unavený.

„Soutěska Kálí Gandakí,“ opakoval potřetí, jako by mi něco nedocházelo.

„Nádhera,“ kývl jsem. „Kdy je večeře?“

Teprve po návratu domů jsem zjistil, co je soutěska Kálí Gandakí.

Řeka Kálí Gandakí odkrajuje vrcholy Dhaulágiri na západě a Annapúrny na východě - což jsou šestá a desátá nejvyšší hora na světě. Oba štíty se tyčí víc než šest kilometrů nad řekou, takže výsledný kaňon je tak obrovitý, že člověk vlastně nevidí, co to je. Je čtyřikrát tak hluboký jako Grand Canyon a mnohem širší; mezi ty dva štíty by se Grand Canyonů vešlo tak zhruba dvacet.

Soutěska Kálí Gandakí je nejhlubší kaňon na světě.

To je na ní zajímavé.

Rád bych se tam jednou vrátil a podíval se na ni.

Život v astrální rovině

Fenomén transu a médií v něm působících mě zajímal několik let. Obecně řečeno, médium je někdo, kdo se dostane do změněného stavu vědomí a pak sděluje věci, ke kterým jinak nemá přístup.

Některá média se odpoutají jen zlehka a neztrácejí svou původní osobnost, i když někdy tvrdí, že hovoří za duchovního rádce nebo někoho „z druhé strany“. Jiná média upadají do hlubokého transu a zdá se, že během nějak přijímají úplně novou osobnost, která má jiné jméno, hlas, gesta a způsob mluvy. O takových médiích se říká, že „přenášejí“ osobnost, která se jich zmocní.

Před sto lety média většinou tvrdila, že přenášejí mrtvé osobnosti většího či menšího významu. Moderní média obvykle spíš prohlásí, že přenášejí mimozemšťany nebo netělesné entity z budoucnosti nebo jedince, kteří prošli v historii mnoha převtěleními. Fenomén kanálového přenosu čili „channelingu“ zřejmě ovlivňuje širší společenský kontext, v němž k němu dochází; historické studie dokonce naznačují, že channeling bývá rozšířenější během období společenských zvratů a také na konci každého století. A protože my se sami blížíme ke konci století, není zřejmě překvapivé, že channeling se znova stal kontroverzní a široce diskutovanou otázkou.

V každém případě jsem hodně stál o to, abych tento jev mohl přímo sledovat, ale neměl jsem k tomu příležitost až do roku 1981, když jsem se dozvěděl, že ve městě je „dr. Kilarney“. Dr. Kilarney byl irský lékař z devatenáctého století přenášený jistou ženou z Utahu. O doktoru Kilarneym jsem nikdy neslyšel, ale rychle jsem si zařídil soukromé sezení. Bylo to dost drahé a muž, s kterým jsem telefonicky mluvil, se velice staral o to, jak se to bude platit. Měl jsem z toho divný pocit. Ale přesto jsem si domluvil schůzku na příští den.

Ukázalo se, že médium je malá, ucouraná žena v džínách a mikině. Bydlela v malém domku v Torrance. Vypadala nervózně a pořád se držela poblíž svého manžela, velikého, mohutného chlapíka. Oba měli na sobě spoustu indiánských tyrkysových šperků. Dal jsem jim peníze a oni mě odvedli do malé ložnice v zadní části domu. Žena si sedla na neustlanou postel, zavřela oči, několikrát se hluboce nadechla, otevřela oči a řekla: „Begorrah, a jakpak se ti daří v takový sličný den, synu?“ zemitým irským přízvukem.

Strávil jsem mnoho měsíců v Irsku, natáčel jsem tam film, a irský přízvuk jsem tedy poměrně dobře znal. Ovšem přízvuk doktora Kilarneyho mi okamžitě připadal falešný. A její slovník byl naprosto současný, ačkoli Irové dodnes používají v řeči hodně slangu z devatenáctého století. Celkem vzato doktor Kilarney mluvil jako někdo, kdo je z Utahu a dělá ze sebe Ira.

Osobnost dr. Kilarneyho tedy nebyla vůbec přesvědčivá. Na druhou stranu médium se zjevně změnilo. Narovnala se, oči měla zářivé, gesta rázná a přímá. Měla docela jinou energii a ta energie nekolísala. Zůstávala stále stejná. Ale přenášené informace nebyly příliš uspokojivé. Dostal jsem radu, abych byl tolerantní ke své přítelkyni, abych pravidelně meditoval, abych pilně pracoval na svém psaní a abych bral víc vitamínu C. Bylo mi také doporučeno, abych podnikl sérii seancí „znovuzrození“ s manželem té ženy, a na odchodu jsem dostal ceník.

Moje první zkušenost s médiem mě tedy naprosto nepřesvědčila. Jestli na tom fenoménu skutečně něco je, já jsem to neviděl.

V roce 1982 jsem navštívil seanci s Ramthou, entitou, kterou přenášela žena jménem J. Z. Knightová. Tou dobou byl Ramtha už slavný. Žena-médium na chvíli sklopila bradu na hruď, a když vzhlédla, byla zjevně jiná: hlas měla hlubší a silnější, byla velice energická, přecházela po pokoji a suverénně radila padesáti lidem tam shromážděným. Znovu na mě udělalo dojem silné a energické chování média, ale tentokrát se i informace zdály přímé a jasné.

Byl jsem už přesvědčený, že parapsychologické vykládání je možné, takže představa, že někdo dokáže vyložit padesáti lidem po sobě, pro mě nebyla nepředstavitelná. Ale Ramthova energie nebyla stejná jako energie jasnovidců, se kterými jsem se setkal. Většina jich je ostýchavých, pasivních nebo uzavřených. Ramtha se choval jako člen sboru náčelníků štábů - člověk v něm cítil výraznou velitelskou osobnost. Nakonec právě tuhle velitelskou osobnost jste si pamatovali dlouho poté, co jste zapomněli, o čem se přesně mluvilo.

Ale setkání s Ramthou mělo ještě jeden rys. Platila se za ně značná částka, všechno běželo podle přesného časového rozvrhu a médium vcházelo do místnosti a zase odcházelo s teatrální okázalostí. Byly to hvězdné manýry a také hvězdné náklady a vyvolávalo to dost nepříjemných otázek o souvislosti spiritualismu a komerce.

Pořád jsem tedy nevěděl, co si o médiích myslet. A pak jsem se v roce 1984 doslechl, že médium jménem Gary poskytuje v Los Angeles výklady pro lidi. Domluvil jsem si s ním schůzku.

Gary byl ostýchavý, tichý, atletický muž kolem třicítky. Vysvětlil mi, že jeho metody jsou jiné, než jaké si lidé u médií obvykle představují. Říkal, že když upadne do transu, má přístup k čemusi, co označoval jako kroniku Akáša. Když do těch záznamů nahlíží, má prý přístup ke všem znalostem světa, minulým, současným i budoucím. Tak mi to vysvětloval.

V praxi to vypadalo tak, že si Gary lehl na pohovku, několikrát se zhluboka nadechl a upadl do zdánlivě lehkého transu. Když začal mluvit, byl jeho hlas ospalý, ale jinak se nijak zvlášť nelišil od jeho obvyklého hlasu. Neotevřel oči a zůstal ležet. Gary na sebe nebral žádnou dramaticky odlišnou osobnost: prostě ležel na pohovce a mluvil k vám, ale v tom transu hovořil s přízračnou jistotou a znepokojivou psychologickou přesností. Poté, co se mnou takto hodinu mluvil, probral se z transu, promnul si oči, zamrkal a mírně se zeptal, jestli všechno proběhlo v pořádku.

Gary se mi líbil, navštívil jsem ho několikrát a pak jsem se začal věnovat jiným věcem.

Ale pak, na podzim 1985, se Gary rozhodl, že bude channeling učit i jiné lidi. To mě zaujalo a zařídil jsem si, že se budu pod jeho vedením učit. A nakonec se ukázalo, že to jde velice rychle.

Ležel jsem na zádech s očima zavřenýma a Gary na mě tiše mluvil, řídil meditaci, která mě měla ještě hlouběji uvolnit. Během snad dvaceti minut bylo moje tělo hluboce relaxované, až jsem si už vůbec neuvědomoval svoje končetiny. Bylo to, jako bych byl na pokraji spánku. Ale jak jsem se dál uvolňoval, paradoxně jsem cítil svoje tělo ztuhlé a napjaté. Ruce a nohy jako bych měl zmrzlé a nemohl s nimi vůbec pohnout.

A ve chvíli, kdy se mě zmocňovala tato ztuhlost, jsem si začal intenzivně uvědomovat zvuky a děje kolem sebe, nejen přímo tady v pokoji, ale i v celém domě a venku na ulici. Toto posílené vnímání se trochu podobalo hypersenzitivitě, jakou popisují lidé s migrénami. Bylo to velice ostré a poněkud nepříjemné.

Gary chodil po pokoji. Slyšel jsem, jak se pohybuje, a přál jsem si, aby toho nechal, a pocítil jsem podivné vnitřní přesvědčení a slyšel jsem ospalý hlas říkat: „Gary, sedni si.“

Gary si sedl.

Neviděl jsem ho, ale věděl jsem, že to udělal. Cítil jsem to.

Pak jsem mu začal povídat o některých věcech, které ho trápily. Byl jsem absolutně přesvědčený o tom, co jsem říkal; prostě jsem věděl, že mám pravdu. Gary se mě pak ptal na nějakou ženu v Bostonu. Řekl jsem mu, co mě v souvislosti s ní napadlo. A nějaká část mě celou tu dobu křičela: Jak můžeš něco vědět o nějaké ženské v Bostonu? Sklapni, děláš ze sebe blázna. Ale přesto jsem mluvil dál.

Říkám, že „já“ jsem mluvil dál, jenže to není tak docela správné. Já (ten já, který to teď právě píše) vlastně nevím, jak skutečně vysvětlit pocity, které zažívám při channelingu. Je to asi takhle:

Ve ztuhlém, napjatém těle je vědomí. Obvyklé vědomí jménem „Michael“, moje ego nebo jak tomu chcete říkat, vnímám jako tenkou slupku mimo moje tělo, třeba jako nátěr. „Michael“ je tedy odsunut ze středu. Někdy si představuji, že „Michael“ je v palci u nohy. Zřejmě nezáleží na tom, kde je, hlavně když se uklidí z cesty.

Mezitím ve středu těla hovoří a odpovídá nějaké jiné vědomí. To vědomí nemá jméno, nemá minulost, nemá ztělesnění, nemá emoce, nemá zájmy. Je to jen nahé vědomí. A je si velice jisté tím, co říká. Mluví o Michaelovi, jako by to byla jiná osoba nebo jen velmi malá část jeho samého. Často se musí rozhodovat co říct, v závislosti na svém smyslu pro to, co posluchač může pochopit; je to trochu jako překládání. A někdy si to vědomí musí poradit s vyhoštěným „Michaelem“, kterému může náhle přijít trapné to, co se říká, nebo je znepokojený tím, že to vědomí nemůže vědět věci,které říká. Po zbytek času je „Michael“ nepřítomný nebo přinejmenším neobtěžuje.

Všechno to asi zní divně, ale během channelingové seance to je tak samozřejmé jako vařit večeři, koukat na televizi nebo tak něco. Teprve když přijde chvíle se probrat, člověk si uvědomí, jak je ten stav ve skutečnosti hluboký. Není snadné se z něj vymanit; někdy to trvá několik minut.

Po prvním vlastním channelingu jsem si pamatoval všechno, co jsem v transu vykládal. Gary vždycky tvrdil, že si nepamatuje, co při seanci říkal. Teď jsem viděl, že nemluvil pravdu. Když jsem mu to vytkl, připustil, že si pamatuje víc, než říká. Dodal však: „Ale jen počkej.“

A měl pravdu. Po několika dalších seancích jsem si začal uvědomovat, že ty informace ztrácím. Mizely jako sen. Prvních pár chvil poté, co jsem se probral z transu, pamatoval jsem si celou seanci. Ale vzpomínky začaly okamžitě blednout. Po hodině jsem si to už nedokázal vybavit, leda hodně všeobecně. Po týdnu jsem si to nepamatoval. Občas jsem dokonce zapomněl i na to, že jsem pro někoho channeling prováděl.

Zřejmě nebyl důvod si informace ukládat. K ničemu mi to nebylo. Třeba když žena chtěla vědět, jak je na tom její přítel se zdravím, k čemu mi to bylo dobré? Nebyl důvod ukládat to do paměti a také jsem to nedělal.

A vědomí samo naprosto neznalo zvědavost. Občas, když jsem přenášel pro lidi, které jsem znal, očekával „Michael“ nějaké to voyeurské vzrušení, když slyšel otázky. Ale žádné nepřišlo. Přenos byl ke zvědavosti hluchý. Všechno prostě bylo tak, jak to bylo. Jediná námaha, kterou jsem musel při channelingu vynaložit, byla snaha o vysvětlení, a jediná emoce byla soucit.

Když jsem s channelingem začal, divil jsem se, proč je to pro mě tak snadné, a předpokládal jsem, že je to v něčem podobné stavu, v němž se nacházím, když píšu. Strávil jsem velkou část svého života psaním, a tak je mi tento stav dobře známý.

Moje přítelkyně psychiatrička Judith podotkla: „Mě vůbec nepřekvapuje, že dokážeš přenášet, protože to musíš dělat i při psaní. Ale koho nebo co to přenášíš? Ptal ses na to?“

„Koho nebo co?“

„No,“ vysvětlovala Judith, „je to entita, duch, část tebe samotného nebo co?“

„To nevím,“ přiznal jsem. Nikdy mě nenapadlo si tu otázku položit. Zavolal jsem Garyho. „Co vlastně přenáším?“

„Učím tě přenášet tvé vlastní vyšší já,“ odpověděl Gary.

„Co to je?“

„Já tomu prostě říkám vyšší já a vypadá to, že to je nějaká moudřejší část člověka, ale jinak sám nevím, co to je.“

Chtěl jsem víc informací; zavolal jsem svého přítele Stephena. „Tomu, co děláš,“ řekl, „by se v různých historických dobách říkalo různě a taky by se to různě vysvětlovalo, ale fakt, že to děláš, mě nepřekvapuje.“

Během prvních pár týdnů jsem byl z channelingu bez sebe nadšením. Přenášel jsem pro Marie-Anne. Přenášel jsem pro lidi ve své kanceláři. Přenášel jsem pro další přátele. Zkoušel jsem channeling v různých fyzických stavech: s otevřenýma očima, při chůzi, ve sprše. Pořád jsem experimentoval, bavilo mě to.

Jedna věc mě ovšem velice zklamala. I když jsem mohl channeling používat pro jiné lidi, kteří mi kladli otázky, pro sebe jsem to nedokázal. To mě dost mrzelo. Měl jsem pocit, jako kdybych dostal úžasné dědictví, ale nemohl z něj nic utratit pro sebe. Nakonec Lisu z mé kanceláře napadlo: „Tak mi řekni, na co se chceš ptát, a já ty otázky položím za tebe.“

Přišlo mi to divné, ale fungovalo to. Přenášející vědomí mluvilo o „Michaelovi“ a poskytlo mi spoustu užitečných odpovědí. Tohle je částečný zápis jedné ze seancí:

Otázka: Proč nemůže Michael najít dům?

Odpověď: Má pocit, že jeho možnosti jsou omezené, cítí beznaděj, cítí, že nemůže získat to, co chce. Je to jako auto s odčerpaným benzinem. Odčerpává si vlastní energii tím, že nevěří, že si může vést lépe.

Otázka: A co by s tím měl dělat?

Odpověď: Musí provést velkou změnu. Blokuje sám sebe. Ale nakonec se musí postavit té záležitosti čelem; nemá na vybranou. Bylo by lepší se tomu postavit co nejdřív.

Otázka: Proč pořád všechno přepisuje?

Odpověď: Zřejmě je hodně úzkostný; předpokládá, že každé odhalení bude dříve nebo později použito proti němu. Je to zážitek z dětství, i když v dospělosti se to u něj už neopakovalo.Otázka: Potřebuje svoje práce mnohokrát přepisovat?

Odpověď: Nic není nutné, ale ty změny jsou ku prospěchu věci. Měl by tu práci provádět rychle a nevyžívat se v tom, neměnit to, co není nezbytné. Měl by udělat to, co ho skutečně zarazí, a detaily přeskočit.

No, tak takhle jsem já mluvil o sobě. Když jsem si poprvé četl záznam z takové seance, překvapilo mě to a trochu rozzlobilo. Přenášené informace mi připadaly správné. Ale jestli jsem tak chytrý, tak jak to, že nejsem tak chytrý? A není mi to jasné dodneška.

Časem ztratil channeling půvab novoty. Bylo to jako nové auto, člověk s ním nějakou dobu nadšeně jezdí, ale jednoho dne je to prostě auto, věc, která vás někam odveze, dopravní prostředek. Přenášel jsem méně často. Přestal jsem o tom mluvit.

Ale pořád jsem ten jev chápal jen velmi málo a chtěl jsem vědět víc. Co se to děje? Co je to zač, ten strnulý, klidný, neemocionální stav, který zná všechny odpovědi?

Částečně proto, abych ten stav - nebo stavy nebo co to vůbec bylo - lépe pochopil, pokračoval jsem v práci s Garym. Pracovali jsme spolu skoro každý týden a zkoušeli různé věci. Řízenou obrazivost. Astrální cestování. Vybavování minulých životů.

Někdy to byly silné zážitky, podobné drogovému transu. Někdy jsem jen prožil příjemnou meditaci. Někdy jsem si říkal - už jsi v Kalifornii příliš dlouho, Michaeli, a z naprosto normálního doktora se stal divný chlápek, co leží na pohovce a nechává na sebe přikládat krystaly, a dokonce si myslí, že to vážně něco znamená, jenže ono to není nic než hippísácká nafouknutá bublina. New Age abrakadabra, vodnářské výmysly, karmické kecy. Seber se a nech toho, Michaeli, než bude pozdě. Nech toho, než tomu všemu vážně začneš věřit.

Jenže pravda je taková, že mě to zajímalo. A říkal jsem si, že občasné panické záchvaty skepticismu se dají očekávat, když člověk skočí z útesu, když vstoupí do říše takových zážitků, které nejsou pěkně utříděné a přijímané a schválené a zařazené do nějakého obvyklého společenského rámce.

Ostatně pochybovat sám o sobě, to pro mě nebylo nic nového. Nakonec se ukázalo, že nejsilnější pochybnosti jsem měl o existenci minulých životů.

Jednoho dne Gary navrhl, abych zkusil regresi do minulých životů. Řekl jsem, proč ne. Nikdy jsem to nedělal. Bylo to módní. Můžu to koneckonců vyzkoušet. Souhlasil jsem s tím, že se pokusím nějaký si vybavit.

Gary mě uvedl do změněného stavu vědomí pomocí nahrávek a řízené meditace. Když jsem byl dost hluboko, řekl: „Teď k sobě nech přicházet obrazy, obrazy nebo pocity z předchozího života.“

Předchozí život. Znělo to jako název telenovely. Panebože, myslel jsem si, tak nevím, jestli při tomhle udržím vážnou tvář.

„Prostě je nech vyplavat,“ radil Gary.

Zničehonic jsem viděl Colosseum v Římě. Ale ne ty rozpadající se soustředné kruhy, jaké člověk obvykle vídá na obrázcích. Byl jsem pod Colosseem, v propletených chodbách a malých tmavých místnůstkách, kde žili gladiátoři.

Byl jsem gladiátor.

„Co se děje?“ ptal se Gary.

„Jsem v Římě.“

Cítil jsem pach arény, krev a písek a zvířecí výkaly. Nad sebou jsem slyšel řev davu, dusající nohy. V malé dusné komůrce, kde jsem čekal, jsem cítil žár dne.

A přibližně v té chvíli se mi v hlavě ozval posměšný hlásek: No jasně, Michaeli, přesně jako Kirk Douglas ve Spartakovi. Kolikrát jsi ten film viděl? Neblázni, prosím tě.

Gary se ptal dál: „Kde v Římě?“

„V Colosseu.“

„Jak se cítíš?“

„Jsem hodně silný.“

Uvědomoval jsem si, že mám obrovské tělo, velkou fyzickou sílu. Překvapilo mě, že pociťuji tak upřímné potěšení ze svého mohutného těla, že jsem na něj pyšný, místo aby mě stejně jako ve skutečném životě uvádělo do rozpaků. Tady v Colosseu jsem to tělo potřeboval, potřeboval jsem se na něj spoléhat. Ale bylo to také jiné tělo, pevné, svalnaté, snědé. A cítil jsem ještě něco jiného - nepříjemný, napjatý pocit, úzkost. Adrenalin.“Musím zabíjet lidi. Zabít je dřív, než oni zabijí mě.“

„A jaký je to pocit?“

„Nezáleží na tom, musím to udělat, nebo budu mrtvý. Musím je zabít první. Je to moje práce.“

Hlásek v mé hlavě popichoval dál: Jasně, Michaeli, to je přece dokonalá fantazie, která vysvětluje tvou uzavřenou, defenzivní povahu. Tohle není žádný minulý život. Je to jen fantazie a padne ti jako ulitá, Freud by měl radost.

Gary se ptal: „Znáš ty lidi, s kterými bojuješ?“

„Nechci je znát. Možná je budu muset zabít.“

„Bojíš se smrti?“

„Ne.“

„Překvapí mě, když si uvědomím, že je to pravda. Cítím velké napětí, ale ne strach. Když uvažuji o možnosti, že budu v budoucnu sám zabit, vnímám jen velkou prázdnotu. Zdá se, že představovat si věci příliš dobře neumím.

„Kolik lidí jsi zabil?“

„Na tom… nezáleží.“

Minulost je také prázdná. Nevzpomínám si na minulé boje v aréně. Vůbec nemyslím na minulost. Žádná budoucnost, žádná minulost. Jen sedím ve své komůrce a čekám, až mě zavolají k zápasu. Slyším dav. Křik; něco se muselo stát. Čekám.

„To nezní jako moc pěkný život.“

Mám chuť Garymu urazit hlavu. Proč nesklapne? K čemu jsou dobré všechny tyhle psychologické výklady? Prostě a jednoduše mám úkol. Jeho řeči mě jen oslabují. Nemám na vybranou. Zabít, nebo být zabit. Všechno ostatní jsou nesmysly.

„Máš ženy?“

„Občas.“

Bojovníkům přivádějí ženy. Prostitutky. Tvrdé ženy. Občas se přijdou pobavit i bohaté ženy.

„Co cítíš k těm ženám?“

„Necítím nic.“

Není co cítit. Gary to nechápe; on mluví z jiného světa, změkčilého světa. Tady v Římě necítím nic než svou mohutnost a svou sílu a svou jistotu, že zvítězím. Nemám co jiného cítit. Na nic jiného nemám místo.

„To nemůže být příjemné, nemít žádné pocity.“

„Není na tom nic špatného.“

„Neřekl jsem, že je.“

„Proč nesklapneš?“ utrhl jsem se na něj.

„Jak dlouho už jsi gladiátorem?“ ptal se Gary.

„Celý život.“

Byl jsem otrokem v Tunisku. Poslali mě do Říma, a když jsem takhle narostl, prodali mě jako gladiátora. Vyhrál jsem mnoho soubojů. Bylo mi devatenáct. Tak dlouho jsem zůstal naživu.

Znovu ten hlásek: Dodávej si podrobností, kolik chceš, Michaeli, pořád je to jen tvoje fantazie a s minulým životem to nemá nic společného.

„Co se s tebou stane?“ ptal se Gary.

„Umřu.“

„Jak?“

„Lev.“

„A jaké pocity v tobě ta smrt vyvolává?“

„Necítím nic.“

A také jsem necítil. Bylo to střetnutí, únava, chyba, nic víc. Nebylo to nic, co by mělo vyvolávat pocity. Byl to zvířecí souboj. Zvíře proti zvířeti.

„Co si myslíš o svém životě gladiátora?“

Gary byl nudný. Hloupý, slabošský, vůbec nechápal realitu. Občas takoví lidé přijdou a chvíli s tebou posedí před soubojem, dívají se na tebe, chtějí vědět, jaké to je, trávit čas s člověkem, který může vzápětí zemřít. Člověk si s nimi má povídat. Já to nikdy nedělám. „Už s tebou nebudu mluvit,“ řekl jsem.

Ukončili jsme sezení.

Když jsem se probral, Gary se mě ptal, co si o seanci myslím. Řekl jsem, že mi to připadá jen jako podrobná fantazie, kterou by dokázal dát bez přípravy dohromady každý trochu slušný student latiny. A já ji studoval čtyři roky.

„Mně to připadalo dost opravdové,“ nesouhlasil Gary.

„Gary, proboha, já jsem přece spisovatel. Takovými fantaziemi se živím. Dělám to pořád. Dobře to umím. Tohle nebyl minulý život.“

Rozhodně jsem věřil, že tahle fantazie o minulém životě má svou cenu - bylo to vyjádření toho, jak jsem se často cítil. Jasně jsem věděl, že čas od času si připadám jinými lidmi silně ohrožený, že musím odblokovat pocit soucitu vůči nim, protože předpokládám, že s nimi budu bojovat a musím být schopen je zabít, přinejmenším symbolicky, bez výčitek svědomí. Tenhle psychický krunýř byl osobní problém, kterého jsem si byl vědom. Nepřekvapilo mě, že na sebe vzal tuhle podobu.

Nevěřil jsem, že to byl nějaký minulý život.

„Já nevím, bylo to dost přesvědčivé,“ trval na svém Gary. „Tvoje chování bylo dost přesvědčivé. Jednou nebo dvakrát jsem měl dojem, že mě praštíš.“

Řekl jsem mu, že to byla určitě jen fantazie.

A dodneška si to myslím. Důkazy, které jsem viděl u jasnovidectví a telepatie - důkazy, které mě vedou k přesvědčení, že tyto jevy jsou nepochybně skutečné -jsem pro myšlenku minulých životů nezískal. Možná existují. Ale já jsem je nezažil. Žádná událost v mém životě mě nepřesvědčuje, že jsem žil už někdy dřív.

Nebo abych to vyjádřil jinak: pokud schopnost vstoupit do osobnosti dávno mrtvého člověka je skutečný jev - pokud takové věci jsou opravdu možné -, pořád ještě to nemusí znamenat, že si vybavujeme minulá vtělení. Má to i jiná možná vysvětlení.

Jednoho dne Gary navrhl, abych zkusil astrální cestování. „Proč ne,“ souhlasil jsem. Byl jsem připravený na všechno, kromě dalších minulých životů.

Astrální cestování bylo samozřejmě stejně módní, ale měl jsem víc zkušeností s myšlenkou „vystoupení z těla“. Dělal jsem takové věci od dětství, kdy jsem čistě náhodou zjistil, že mohu své vědomí uvolnit z těla a přesunout ho na jiné místo v pokoji. Nejpříjemnější mi připadal roh pod stropem, odkud jsem se díval na sebe dolů. Ale mohl jsem své vědomí poslat i ven a toulat se po zahradě nebo po domě, když mi nevadil pocit, že druhé lidi špehuji.

Jako dítěti mi to nepřipadalo nijak divné. Byla to prostě zábava, než se člověku začalo chtít spát. Předpokládal jsem, že to dokáže každý. Občas v muzeu, když jsem se začal nudit, jsem se bavil tím, že jsem se pokoušel uhodnout, co je v příští místnosti. Ale to mi také přišlo celkem běžné.

Jednou v létě na vysoké škole jsem pracoval ve fakultní nemocnici. Měl jsem na léto pokoj v nemocnici. Byl holý, nic tam nebylo. V noci jsem často ležel v posteli, vznesl se ke stropu a díval se na sebe dolů. To už jsem byl dost starý na to, abych cítil, že je to divné. Dokázal jsem to popsat různými pejorativními slovy, například „disociativní stav“ nebo „schizofrenie“. Tak jsem to přestal dělat.

Ovšem představa astrálního cestování mi prostě nepřišla nijak děsivá a s Garym jsem to zkusil. Koneckonců je to jen jiný druh řízené meditace ve změněném stavu vědomí. Představil jsem si, jak moje čakry jasně září a točí se jako bílé spirály. Pak jsem si představil sám sebe, jak vycházím ven třetí čakrou a přesouvám se na astrální rovinu - která mi připadala jako žlutá mlha.

Zatím to šlo. Začalo mi být jasné, proč si lidé tak často představují nebe jako mlhavé nebo oblačné. Tahle mlhavá astrální rovina byla příjemná. Když jsem stál v té žluté mlze, měl jsem pocit klidu. Bylo mi hezky.

„Vidíš tam někoho?“ ptal se Gary.

Rozhlédl jsem se. Neviděl jsem nikoho.

„Ne.“

„Zůstaň tam chvilku, uvidíme, jestli někdo přijde.“

Pak jsem uviděl svou babičku, která zemřela v době, kdy jsem studoval medicínu. Zamávala mi a já jsem zamával jí. Nepřekvapilo mě, že ji tam vidím. A nijak zvlášť jsem netoužil s ní mluvit.

Tak jsem dál čekal. Astrální rovina byla víceméně všude stejná. Nebyly tu žádné palmy ani křesla ani nic, na co by se člověk posadil. Bylo to prostě místo. Žluté mlhavé místo.

„Vidíš ještě někoho?“ ptal se Gary.

Neviděl jsem. A pak:

„Ano. Svého otce.“

Znepokojilo mě to. Neměl jsem to s otcem lehké. A teď se tady ukázal v době, kdy jsem byl zranitelný, ve změněném stavu vědomí. Přemýšlel jsem, co asi udělá, co se stane. Přistoupil ke mně. Můj otec vypadal stejně, jen byl průsvitný a mlhavý jako všechno ostatní tady kolem. Nechtěl jsem si s ním dlouze povídat. Byl jsem nervózní.

Náhle mě objal.

Ve chvíli toho objetí jsem cítil a viděl všechny prvky svého vztahu s otcem, všechny pocity, které měl, a proč mě považoval za obtížného, všechny pocity, které jsem měl já, a proč jsem mu nerozuměl, všechnu lásku, která mezi námi byla, a všechny ty zmatky a nedorozumění, které byly silnější než ona. Viděl jsem všechno, co pro mě udělal, všechno, čím mi pomohl. Viděl jsem všechny stránky našeho vztahu najednou,tak, jako člověk může vidět něco malého, co drží v dlani. Byl to okamžik soucitného přijetí a lásky.

Rozplakal jsem se.

„Co se děje?“

„Objímá mě.“

„A co cítíš?“

„Je… po všem,“ řekl jsem.

Chtěl jsem tím říct, že ten neuvěřitelně silný zážitek se už stal, úplný a naprostý, ve zlomku vteřiny. V době, kdy se mě Gary ptal, v době, kdy jsem se rozplakal, byl už konec. Můj otec odešel. Neřekli jsme si ani slovo. Nemuseli jsme si nic říkat. Všechno bylo dokončeno.

„Skončil jsem,“ řekl jsem a otevřel oči. Z transu jsem se dostal jedním rázem.

Nedokázal jsem to Garymu skutečně vysvětlit - nedokázal jsem to vysvětlit nikomu -, ale mimo jiné mě šokovalo, jak rychle se celý zážitek seběhl. Jako jiní lidé, kteří prošli psychoterapií, jsem předpokládal, že psychologická odhalení nějakou dobu trvají. Člověk se dře. Všechno se děje pomalu. Mohou uběhnout roky bez větší změny. Člověk pochybuje, jestli se vůbec něco děje. Přemýšlí, jestli toho nechat nebo ještě vydržet. Člověk pracuje a rve se sám se sebou a nakonec získá nějaké ty vydřené výsledky.

Ale co tenhle zážitek? Dřív, než jsem stačil otevřít ústa a něco říct, stalo se mi něco výjimečného a hlubokého. A věděl jsem, že je to trvalé. Můj vztah s otcem se v jediném záblesku vyřešil. Neměl jsem dokonce ani čas plakat, a teď, když bylo po všem, mi pláč už připadal zbytečný. Netoužil jsem plakat. Zážitek už skončil.

To mě přivedlo k myšlence, jestli moje představa o normální rychlosti psychologických změn není nesprávná. Možná změny trvají tak dlouho jen proto, že to děláme špatně. Nebo proto, že čekáme, že to bude dlouho trvat.

Nová Guinea

Sedím v domě z trávových došků v Tari, odlehlé provincii vysočiny Nové Guineje. Kolem otevřeného ohně tu sedí půl tuctu svalnatých mužů, nahých až na sukýnky z trávy a zoboroží peří kolem krku a tyčky, jimiž mají propíchnutý nos, a pestré barvy na tváři. Venku slyším pleskání kožnatých křídel kaloňů létajících nocí. Zůstanu tady příští čtyři dny a moje přítelkyně Anne-Marie se vyptává na Rose, ženu, které dům patří.

Ve světle ohně si Rose oždibuje krvavý pahýl ukazováčku, zatímco my večeříme. Anne-Marie se ptá, jestli se Rose poranila.

„Ne,“ odpoví náš australský průvodce Nemo, „uřízla si ho.“

Anne-Marie se zděsí. „Ona si ten prst sama uřízla?“

„Ano, měla vztek.“

„Proč?“

„Kvůli Hebrewově nové ženě. Rose je Hebrewova druhá manželka, a když jí řekl, že si vezme ještě třetí ženu, rozčílila se a uřízla si prst. Na protest.“

Hebrew, její muž, sedí tady u ohně. Anne-Marie se zeptá, co si o tom myslí.

„Já to ne líbí,“ odpoví pidžinem Hebrew. Kvůli nám pak přejde na normální angličtinu. „Rose radši toho bláznovství nechá, nebo ji rozvedu,“ prohlásí a dodá svým slovům důrazu tím, že uhodí pěstí do stehna.

„Chcete vidět ten prst?“ ptá se Nemo. „Schovala si ho; můžete ho vidět, jestli chcete.“

„Možná po večeři,“ řekne Anne-Marie.

Rose trucuje a čistí si pahýl prstu.

Říkal jsem jí, ať si to nedbubá,“ podotkne Nemo, „ale snad ví, co dělá.“

Sleduji to a celou dobu nedokážu myslet na nic jiného než na koberec ve výtazích v singapurském hotelu Shangri-La.

V hotelu Shangri-La jsme spali předchozí noc. Je to velice příjemný přepychový hotel, a protože tolik cestujících přilétájících do Singapuru překračuje cestou datovou hranici, připomínají vám v hotelu kobercem, co je za den. Nastoupíte do výtahu a na koberci je napsáno: „DNES JE SOBOTA - PŘEJEME VÁM HEZKÝ DEN“. Nebo něco takového, podle toho, jaký den právě je. Ty koberce každý den mění.

A teď, o den později, sedíme v doškové chýši uprostřed Nové Guineje mezi pomalovanými muži. Tří- nebo čtyřletá holčička si mě vážně prohlíží. Je to dcera Rose a Hebrewa.

„Kolik je tvojí dceři, Hebrewe?“

„Osm,“ odpoví Hebrew.

Je jasné, že to nemůže být pravda. „On neví, kolik jí je,“ vysvětluje Nemo. „Nikdo z těch chlapů neví, kolik jim je. Tady na tom nezáleží.“

Tohle mě z nějakého důvodu vyvede z míry víc než sukýnky z trávy a pomalované obličeje. Oni nevědí, kolik jim je? V hotelu Shangri-La celou jednu stěnu v hale pokrývají digitální hodiny, které ukazují místní čas po celém světě. Hotel Shangri-La má čtyřiadvacet hodin denně dostupné dálnopisné a sekretářské služby. Tady lidé o čase nevědí nic. Nevědí, kolik jim je. Na věku jim nezáleží. Dělá mi potíže představit si svět, kde na vašem věku nezáleží.

Ostatně tenhle svět vůbec není takový, jak jsem si ho představoval. Zařídil jsem si, že budu moci strávit několik dní v chatrči domorodé vesnice. Představoval jsem si půlkruh chýší v džungli, z nichž jednu budu užívat já. Chatrč pro návštěvníky. Čekal jsem, že budu přímo v centru vesnického dění. Ale tahle chýše stojí o samotě. Když vyjdu ven, nevidím žádné další domy, jen pole okolo, které patří Rose a kde se pěstuje kai-kai, zelenina. Je jasné, že tady žádná vesnice není, ale Nemo mi vysvětlí, že „vesnicí“ myslí lidé v Tari prostě sousedy, ostatní podobně izolované domy v oblasti několika čtverečních kilometrů.

Vlastně každý tamní dům a pole se ukrývá za mohutnými hradbami uplácanými z hlíny a čtyři pět metrů vysokými. Když člověk jede po silnici, vidí po obou stranách jen tyhle hradby. A protože nad silnicí roste vegetace, je to jako jet tunelem.

Ty hradby jsou na obranu, mají chránit před překvapivými útoky. Domorodci z Nové Guineje spolu neustále válčí a jsou ve střehu před možným útokem. Stejně jako Sicilané žijí v atmosféře neustálé vendety.

Než jsme sem přijeli, měl jsem určité obavy o naši bezpečnost. Nemo nás ujistil, že v tom problém nebude. Zabíjí se podle příslušnosti ke kmeni a klanu, protože jsme cizinci, nemáme žádný kmen ani klan a násilnosti se nám tedy vyhnou, pokud se do nich sami nezapleteme. Zatím je pro mě těžké spojit si veselou povahu mužů z Tari s jejich ochotou zabíjet.

Anne-Marie a já odejdeme do vedlejší místnosti a zalezeme do spacáku. Ve světle kerosínové lucerny si prohlížím krásné vzory splétané trávy na stěnách. Ve zdech cupitají a piští myši. Slyšíme zvenčí pleskání kaloňů a poletuch. Z vedlejších místností se ozývají hádky, dětský pláč. Ve spacáku skáčou blechy, koušou, jedna mi vletí do nosu.

Konečně se mi povede usnout. Poslední moje myšlenka je: Co tady dělám?

Po Grónsku je Nová Guinea největší ostrov na světě. Jeho rozloha je přibližně stejná jako rozloha Švédska. Žijí tam tři miliony lidí. Je to hornatá země, což znamená, že se tu dost liší zvyky i jazyk. Lidé oddělení od sebe navzájem pohořími si vytvoří vlastní zvyky a jazyk; mluví se tu sedmi tisíci jazyků a nářečí, i když primitivní pidžin angličtina je tu společným jazykem.

Nová Guinea se vlastně skládá ze tří zcela odlišných prostředí. Je tu pobřeží, které se hodně podobá okolním tichomořským ostrovům, například Nové Kaledonii a Nové Británii. Pak je tu na severu horká oblast džungle, kde se život soustřeďuje kolem řek, především řeky Sepik a jejích přítoků. Ale většina populace žije v hornatém vnitrozemí guinejské vysočiny a do třicátých let dvacátého století se ani nevědělo, že ti lidé existují. I když v následujícím půlstoletí se toho hodně odehrálo, některé části země jsou špatně dostupné dodnes. Tady pokračuje kmenový život víceméně stejně jako dřív.

Chtěl jsem se dostat mezi domorodce, vyzkoušet si, jaké to je, žít tisíce let přeď tím, co nazýváme civilizací. Letěl jsem tedy přes půl světa a teď jsem se ocitl v chatrči z trávy v hornaté provincii a snažím se usnout, i když mi do nosu skáčou blechy.

Jsem na Nové Guineji a kolem sebe mám jednu vrstvu romantiky za druhou.Romantika antropologa: Budu mluvit s těmihle barvitými domorodci a poznám jejich zvyky. Mnoho z nich umí anglicky, což je pohodlné pro hostujícího antropologa s nedostatkem času. Ale rychle zjistím, že mi každý povídá něco jiného. To je obzvlášť nápadné, když jde o předmět nejdražší mému srdci, totiž o mne: například kdyby došlo k šarvátce někde jinde, třeba ve městě Mount Hagen, a někdo z Hebrewových příbuzných by zabil někoho z jiného kmene, pak by příbuzní mrtvého mohli vyhledat Hebrewa, aby se na něm pomstili. Byl bych za těchto okolností já, nevinný návštěvník, v nebezpečí? Většina lidí tvrdí, že ne. Někteří krčí rameny, někteří říkají, že ano: kdyby mstitelé nenašli Hebrewa, mohli by se rozhodnout zabít jeho ženu a děti, a kdyby nenašli ženu a děti, mohli by se rozhodnout zabít mne.

Přirozeně mě zajímá, která z těch odpovědí je správná. Ale nikdy to nezjistím. Dokonce ani nevím, jak by se Hebrew doslechl o bitce v Mount Hagen, který je přes sto padesát kilometrů daleko, za těžko přístupným pohořím. Jak by se to dozvěděl?

Hebrew se zasměje. „Nebojte. O tom bych slyšel.“

Ukáže se, že se členové klanů mezi sebou berou navzájem a každá vesnice tak má své zvědy, kteří svým původním rodinám hlásí všechno, co se plánuje. A co víc, děti mají klanovou příslušnost jak matky, tak otce, takže člověk z Tari může patřit i k sedmi nebo osmi klanům. Každý má tedy několik různých spojenectví a celé je to velice matoucí.

Pak je tu romantika návštěvy vzdělaného bělocha. Bwana Michael v khaki košilích s nárameníky fotografuje barvité kmenové rituály svým spolehlivým Nikonem. Obzvlášť mě zajímají jejich metody boje, protože jsou tradiční - sekery, luky a šípy. Tihle muži se vyhýbají moderním zbraním, jako jsou pistole, protože u takového zabití by mohla policie zjistit pachatele. Ale mně se pořád nechce věřit, že luky a šípy jsou skutečně nebezpečné, skutečně smrtící.

Hebrew a jeho přátelé se mi smějí. Jednou ráno mi ukážou svoje šípy, což jsou jen rovné klacky bez peří, s hroty ztvrzenými v ohni. Šíp může srazit ptáka, ale mohl by skutečně zabít člověka? Hebrew si postaví bambusový kmínek, nějakých deset centimetrů v průměru, doprostřed pole. Ze vzdálenosti padesáti metrů mi nabídne, abych si na jeho štíhlý terč vystřelil. Ale já to neumím; šípy bez peří létají na všechny strany.

Pak luk natáhne Hebrew. Jeho dřevěný šíp propíchne tvrdý bambus skrz naskrz. Šokuje mě to, lidské tělo by šíp probodl snadno. I ostatní muži střílejí. Všichni se trefí do toho úzkého terče, vzdáleného padesát metrů.

Pak je tu romantika nezkaženého primitiva. Chvilka strávená mezi rousseauovskými urozenými divochy. Nezkažení přírodní lidé, nezatížení břemeny materialistické civilizace. Bohužel Hebrew a jeho žena se neustále hádají: jejich mimino ječí. Mladší děti vypadají nešťastně a snaží se jim jít z cesty.

Jednoho dne se v chatrči objeví zaslíbená manželka číslo tři, ozbrojená baseballovou pálkou. Její příchod je provokativní a Rose na ni okamžitě zaútočí kuchyňským nožem: přátelé a příbuzní obě rvoucí se ženy odtrhnou, křičí a uráží se. Rose seberou nůž, třetí manželce vezmou baseballovou pálku a nutí ji, aby odešla, ale ona odmítá. Situace je nepříjemná a my návštěvníci tvoříme publikum. Nemo navrhne, abychom na chvíli odjeli, než se situace uklidní. Nastoupíme do land cruiseru. Když odjíždíme, Rose se se svým miminkem vrhne‘ na auto. Zastavíme, vystoupíme, chvíli se hádáme.

Nám moderním lidem to připadá jako celé věky. Ale přímí účastníci nikam nespěchají. Není potřeba řešit spory rychle. Není potřeba je řešit vůbec. Není důvod, proč bychom nemohli strávit celý den před land cruiserem a hádat se o tom a onom.

Konečně provokující třetí manželka odejde a palici si vezme s sebou. Rose se trochu uklidní. My odjedeme podívat se po okolí.

Ach, romantika nezkažené přírody. Jenže na Nové Guineji bohužel všechno někomu patří. Všechna půda, všechny stromy, všechna zvířata. Vysoké hliněné hradby změnily krajinu v něco, co se víc podobá Maginotově linii. Nejsou tu žádné výhledy, žádné nedotčené kouty. Jste ve válečné zóně, a i když lidé se chovají přátelsky, vládne tu atmosféra trvalé podezřívavosti.

Výlet k vodopádu všechno napraví. Je tu hezký vodopád, který určitě musíme vidět. Dojedeme na příslušnou farmu a pak strávíme půl hodiny hledáním farmáře, abychom ho požádali o povolení ke vstupu na jeho pozemek. Nepřichází v úvahu, že bychom na jeho území vstoupili bez takového povolení, jestli ho nenajdeme, musíme jet zase domů.

Uvidíme dřevěnou tabulku s červenou lidskou rukou a slovy ITAMBU NOGAT ROT. Ptám se, co to znamená, a Hebrew se na mě udiveně podívá. Copak neumím přečíst jednoduchou angličtinu? (Znamená to „It Taboo No Got Right“ neboli něco jako „Nepřibližovat se“.)

Konečně najdeme farmáře, dostaneme povolení a vyrazíme k vodopádu. Skoro okamžitě sestupujeme po prudkém zalesněném svahu. Kloužu a ujíždím a klopýtám po blátivé stezce džunglí. Hebrew nám ukazuje místní pozoruhodnosti - pandánové stromy a něco, čemu se říká „štědrý ořech“ a co se podobá kokosu, obzvlášť ho milují kuskusové, tedy vačice. Nebo „rtěnkovník“, chlupatou červenou skořápku obsahující semena, z kterých se získává červená barva, jíž se malují válečníci.

Jsem vděčný za ta přerušení, protože mi poskytují záminku popadnout dech a rovnováhu. Pokračujeme dolů asi hodinu, ale, jak řekne Hebrew, „Dolů je to snadné. Nahoru je to těžké.“ Nakonec uslyším řev vodopádu. Dalších patnáct minut, a listy jsou úplně promáčené, na zemi lepkavé bláto. Topíme se po kolena v blátě. Cesta vede pořád ještě kolmo dolů.

Konečně vyjdeme u paty neuvěřitelně mocného vodopádu. Nevidíme ho dobře, tak hustou mlhu rozstřikuje. Kloužeme po obrovských balvanech až k jeho úpatí, ale pro strašný řev spolu nemůžeme ani mluvit. Tohle není žádná poklidná krajinka. Tohle je syrová síla. Je to jako stát příliš blízko u reproduktoru na rockovém koncertě. Je mi nepříjemně a jsem úplně promáčený. Vyrazíme na zpáteční cestu.

Trvá hodinu vyšplhat se zpátky nahoru. Vázneme v bahně. Nohy mám těžké. Často zastavujeme, abychom se zbavili pijavic. Dopotácím se zpátky k autu a zhroutím se na sedadlo.

„Hodně svislá země,“ podotkne Nemo a mně to připadá jako eufemismus století. „Není divu, že jsou ti chlapi fit.“

Vracíme se zpátky, abychom se účastnili „singsingu“.

Právě domorodou slavnost singsing si většina lidí s Novou Guineou spojuje. Válečníci se pomalují složitými obrazci, nasadí si tradiční čelenku a společně tančí a zpívají. Muži z Tari mají jeden z nejhezčích ozdobných motivů: malují si tváře jasnou žlutí a mají složité čelenky, na které se používají květy slaměnek a rajčí peří. Zatímco se oblékají, shromáždí se dav místních lidí. Diváci jsou plni očekávání. Singsing za chvilku začne.

Ale samotný tanec mě kupodivu zklame. Muži utvoří řady a dupou a prozpěvují asi tak třicet vteřin. Pak se zastaví, povídají si, kouří, smějí se. Po minutě nebo dvou znovu chvilku zpívají. Pak se zase zastaví. A zase zpívají. Celý ten proces, ty náhlé začátky a konce, má v sobě něco těkavého, co šokuje západní oči zvyklé na představení dlouhá přinejmenším jako tříminutová populární písnička. Ale tak se to tu dělá, a nadšení davu naznačuje, že se neděje nic nesprávného. Fotografuji. To už mnohé z mužů znám, ale takhle ve válečnických barvách a s čelenkami se jejich chování docela změnilo a oni bojovně pózují.

Když singsing skončí, sundají si čelenky, zabalí je do igelitu a odnesou domů do své chatrče. Čelenky jsou velice drahé a každý si na ně dává dobrý pozor. Ale barvu na obličejích si muži nechají. Ten večer, když sedí kolem ohně, kouří a smějí se, jsou všichni červení a žlutí. Velice rádi se krášlí. Během dne si Hebrew občas zdobí vlasy malými zelenými lístky. V noci si dává do vlasů světlušky, takže jeho hlava bliká a září jako vánoční stromeček.

Jejich malování má svůj účel: zamaskovat válečníky. Když pak bojovník v boji zabije nepřítele, mohou mít nepřátelé potíže rozeznat, kdo skutečně zabíjel. Ale v praxi to samozřejmě ví každý - což je další rozpor, který mi připadal příliš složitý, než aby ho dokázal rozlišit antropolog s omezeným množstvím času.

Ale rád bych viděl kmenovou válku. Četl jsem jen antropologické popisy takových bitek, což jsou velmi formální záležitosti trvající celý den. Brzo ráno se obě strany sejdou na poli a začnou tím, že se navzájem urážejí a předvádějí se. Později vylétne pár kopí a šípů. Jak den pokračuje, boj je stále opravdovější, až je nakonec někdo zabitý nebo smrtelně zraněný. Pak jdou všichni domů.

Pokud se koná bitva, diváci smějí přihlížet, a dokonce i pohybovat se mezi válečníky a fotografovat. Řeknu, že bych chtěl takovou bitvu vidět.

Jeden muž, který vozil turisty autobusem, mi vyprávěl, že jednou narazili na kmenovou válku a všichni turisté - byli to Italové - vyběhli z autobusu, aby si to vyfotili. Zatímco fotografovali, jeden válečník připravil sekerou druhého o hlavu. Přímo před očima turistů!

Ale turisté to neviděli. Příliš je zajímala vnějšková okázalost, barvité kostýmy. Neviděli, jak hlava odlétla, krev vytryskla a tělo sebou škubalo.Ale řidič to viděl. „Nerad se na takové věci dívám,“ podotkl. „Jsou moc opravdové.“

Večer, když všichni sedí kolem ohně, se začne mluvit o hadech. Nemo popisuje jedovaté australské hady. Muži z Tari poslouchají. Jeden řekne, že jednou viděl film o hadech.

Celý rozčilený mluví o hrdinovi toho filmu, který se jmenoval Hindy. Hindy měl strach z hadů a v tom filmu narazil na místnost, která byla úplně plná hadů, plazili se a syčeli po celé podlaze. Tisíce hadů, strašných hadů. Aby ten muž Hindy překonal svůj strach, musí do té místnosti vstoupit, a on to udělá! A bojuje se všemi těmi hady, až je zabije a zvítězí! Domorodec říká, že on by do takové místnosti nikdy nevstoupil, ale Hindy to udělal. Ti hadi byli hrozně rozčilující.

Zeptal jsem se toho muže, jestli si z filmu pamatuje ještě něco. Řekl, že ne, že to byl příběh o muži a jeho hadech, všechno ostatní jen vedlo k tomuhle.

V tom to všechno bylo: italští turisté, kteří neviděli muže s právě uťatou hlavou, a novoguinejský domorodec, který zhlédl Dobyvatele ztracené archy a myslel si, že je to film o muži a jeho hadech. Čím déle jsem byl na Nové Guineji, tím hlubší mi připadala propast mezi našimi kulturami. Ztrácel jsem své romantické iluze, ale nezískával jsem místo nich žádné jasné poznání. Získal jsem zatím jen stovky bleších štípanců a spoustu zmatku.

Po nějaké době jsem opustil vysočinu a jel k řece Sepik, kde se v dusném vzduchu vznášejí husté oblaky moskytů a domorodci vypadají a jednají docela jinak. Kolem řeky Sepik se nebojuje zbraněmi. Tady se navzájem zabíjejí čarováním.

Nakonec jsem jel na pobřeží. Poslední den na Nové Guineji jsem se potápěl k utopenému bombardéru B-24, pozůstatku z druhé světové války. Vrak byl porostlý koraly a docela hezký, ale nejvíc mě překvapil jeho rozměr. Letadlo bylo hrozně malé. Ve čtyřicátých letech bylo B-24 považováno za velké letadlo. Vidět ho tady na dně představovalo ráznou připomínku, jak moc se svět změnil a jak rychle ta změna pokračuje. Když jsem se vrátil na hladinu, ptal jsem se na to letadlo. Zná někdo jeho historii, jak se sem dostalo, proč havarovalo? Nikdo nic nevěděl. Znali jen příběhy a teorie a možnosti.

Ohýbání lžic

Na jaře 1985 jsem byl pozván na večírek s ohýbáním lžic. Letecký inženýr jménem Jack Houck se začal o ten jev zajímat a čas od času pořádal večírky, kde lidé ohýbali lžíce. Dostal jsem adresu v jižní Kalifornii a bylo mi řečeno, že mám s sebou vzít půl tuctu vidliček a lžic, na kterých mi nezáleží, protože se během večera zohýbají.

Byl to typický předměstský kalifornský dům. Byla tam asi stovka lidí, většinou rodiny s malými dětmi. Atmosféra byla slavnostní a trochu chaotická, protože děti pobíhaly kolem. Všichni se pochechtávali. Budeme ohýbat lžíce!

Příbory, které jsme donesli, jsme všichni hodili doprostřed na podlahu, kde vznikla velká hromada. Jack Houck pak na podlahu vyklopil kontejner ještě s dalšími příbory a řekl nám, co máme dělat. Říkal, že podle jeho zkušeností musíme k tomu, abychom dokázali lžíce ohýbat, vytvořit atmosféru vzrušení a citového vybuzení. Povzbuzoval nás, abychom byli hluční a rozčilení.

Měli jsme si z hromady vybrat lžíci a zeptat se jí: „Ohneš se kvůli mně?“ Když jsme měli pocit, že lžíce nebude reagovat, máme ji hodit zpátky na hromadu a vybrat si jinou. Ale pokud máme pozitivní pocity vůči zvolené lžíci, měli jsme ji držet svisle a křiknout na ni: „Ohni se! Ohni se!“ Když lžíci zastrašíme křikem, máme ji jemně mnout mezi dvěma prsty a ona se za chvilku ohne.

Tak to říkal Jack Houck.

Lidé se na něj dívali dost skepticky.

Večírek začal: stovka lidí si vybrala lžíci a ptala se: „Ohneš se?“ Někteří ji pak hodili zpátky, když se jim nezdála vhodná. Pak jsem všude kolem sebe slyšel výkřiky: „Ohni se! Ohni se!“ na zvolené lžíce. Mnoho lidí se smálo. Bylo to těžké nepřipadat si trapně, když člověk drží lžíci a křičí na ni.Seděl jsem na podlaze vedle Judith a Anne-Marie. Už se na své lžíce dost nakřičely a teď je mnuly mezi prsty, ale nic se nedělo. I já jsem mnul lžíci, ale ani mně se to nedařilo. Připadal jsem si hloupě. Mnuli jsme lžíce a všech tří se zmocňovala pochmurná nálada.

Anne-Marie nepřestávala mnout, ale řekla: „Podle mě se to nepovede. Je to hloupost. Prostě nechápu, jak by se to mohlo povést.“

Podíval jsem se na její ruce. Její lžíce se ohýbala.

„Koukej, Anne-Marie…“

Anne-Marie se zasmála. Její lžíce byla jako z gumy. Snadno ji zakroutila do uzlů.

Najednou se začala ohýbat i Judithina lžíce. Mohla ji ohnout v polovině. Všude kolem mě se lžíce ohýbaly. Ta moje zůstávala tuhá a pevná. Svědomitě jsem ji mnul, ale dokonce ani nezteplala.

Rozčilovalo mě to. Ale k čertu s tím, pomyslel jsem si, ohnu ji prostě silou. Zkusil jsem to: nejužší místo na rukojeti se samozřejmě ohnulo, ale miska sama ne. Snažil jsem se, ale leda mě rozbolely prsty. Nechal jsem toho. Možná se mi to prostě nepovede. Jack Houck říkal, že existují občas i takoví lidé, kteří lžíce ohýbat nedokážou. Třeba k nim patřím.

„Gratuluju,“ řekla mi Judith.

„Cože?“

„Gratuluju.“

Podíval jsem se dolů. Moje lžíce se začala ohýbat. Ani jsem si to neuvědomil. Kov byl úplně poddajný jako měkký plast. Nebyl ani nijak horký, jen trochu teplejší. Snadno jsem ohnul misku lžíce v polovině jen špičkami prstů. Vůbec jsem nemusel tlačit, stačilo ji prsty vést.

Odložil jsem lžíci a zkusil vidličku. Po několika okamžicích tření se zkroutila jako preclík. Bylo to snadné. Zohýbal jsem ještě několik lžic a vidliček.

Pak mě to začalo nudit. Už jsem žádné další lžíce neohýbal. Šel jsem si pro kávu a koláček. Teď mě víc než co jiného zajímalo, jaké koláčky tu mají.

Samozřejmě že kolem ohýbání lžic se vedou dlouholeté spory. Uri Geller, izraelský kouzelník, který tvrdí, že má okultní schopnosti, často lžíce ohýbá, ale jiní kouzelníci, například James Randi, prohlašuje, že ohýbání lžic není vůbec okultní jev, ale jen trik.

Ale já jsem lžíci ohnul a věděl jsem, že to nebyl trik. Rozhlédl jsem se po místnosti a viděl malé děti, tak osmi-devítileté, jak ohýbají velké kovové tyče. Nesnažily se nikomu předvádět žádné triky. Byly to prostě malé děti, které se dobře bavily. Směly v pátek večer zůstat vzhůru déle než jindy, jít s rodiči a dělat blázniviny s ohýbáním.

Tak tohle je odpověď na spory mezi kouzelníky, napadlo mě. Protože bylo jasné, že ohýbání lžic musí mít nějaké obyčejné vysvětlení, když to provádí sto lidí z nejrůznějších vrstev. A bylo dost těžké vidět v tom nějakou záhadu: prostě lžíci chvíli třete a ona za chvilku změkne a ohne se. A to je všechno.

Jediné, čeho jsem si všiml, bylo to, že ohýbání lžic si žádalo soustředěnou nepozornost. Člověk se musel snažit přimět ji k ohnutí a pak na to zapomenout. Třeba třít lžíci a mluvit přitom s někým dalším nebo se rozhlédnout po pokoji. Odvést pozornost jinam. Právě v té chvíli se lžíce obvykle ohnula. Když člověk na lžíci pořád koukal, lámal si s ní hlavu, bylo méně pravděpodobné, že se ohne. Této nepozornosti se musel člověk naučit, ale nebylo to nic těžkého. Asi jako naučit se odpočítat v duchu přesně pět vteřin. Člověk si to párkrát zkusil a pak už to uměl.

Proč se lžíce ohýbají? Jack Houck měl nějaké teorie, ale já jsem se už dávno rozhodl soustředit se na jev a nelámat si hlavu s teorií. Nevím tedy, proč se lžíce ohýbají, ale zdálo se zjevné, že to dokáže skoro každý. Tak proč s tím všichni tak nadělají?

Večírek skončil asi v jedenáct večer. Judith, Anne-Marie a já jsme šli domů a své ohnuté lžíce jsme si vzali s sebou. Další den jsem se pokusil jednu ze svých lžic ohnout do původní podoby. Nedokázal jsem to, ale nijak zvlášť jsem se ani nesnažil. Ohnuté lžíce jsem ukázal několika přátelům, ale ne mnoha. Celá ta věc se zdála docela obyčejná.

Po roce jsem se zmínil jednomu profesorovi z MIT, že jsem ohýbal lžíce. Chvíli zamračeně mlčel. „Existuje způsob, jak ohýbat lžíce, řekl nakonec, „a to trikem.“

„Asi ano,“ kývl jsem, „ale já ho neznám.“

Profesor zase chvíli mlčel. „Vy osobně jste ohýbal lžíce?“

„Ano.“

Pak jsme to celé probrali. Odkud jsem měl ty lžíce? Jak jsem věděl, že lžíce nejsou předem „upravené“? Pomáhal mi někdo s ohýbáním? Dotkl se mě někdo, když jsem je ohýbal,a nemohl mi do ruky vložit lžíci už ohnutou… Ještě chvíli tak pokračoval. Snažil jsem se mu vykreslit, jak to ten večer v onom domě vypadalo a že je nemožné, aby byli oklamáni všichni.

„Takže vy věříte, že se lžíce skutečně ohýbaly?“

„Ano.“

„A zjišťoval jste, proč se ohýbaly?

„Ne,“ řekl jsem.

„Chcete říct, že jste zažil tenhle výjimečný jev a nesnažil jste se ho vysvětlit?“

„Ne,“ opakoval jsem.

„To je skutečně zvláštní,“ řekl. „Podle mě vaše chování představuje patologické popření toho, co se vám stalo: Máte takový neuvěřitelný zážitek a vy se vůbec nepokusíte ho nějak blíž zkoumat?“

„Já nevím, proč by to mělo být patologické,“ namítl jsem. „Já nezkoumám na potkání, proč se ve světě všechno děje. Například vím, že když rychle ohnu drát, zteplá a zlomí se -ale vlastně nevím, proč se to stane. Nemyslím si taky, že bych to zjišťovat měl. V tomhle případě, při tom ohýbání lžic, byla místnost plná lidí, kteří dělali totéž, a připadalo mi to velice obyčejné. Skoro nudné.“

Uvědomil jsem si, že tenhle pocit nudy často doprovází „okultní“ jevy. Zpočátku se zdají vzrušující a záhadné, ale pak rychle začnou být tak všední, že už vás nezajímají. To podle mě potvrzuje, že takzvané paranormální jevy mají nesprávné jméno. Nic nenormálního na nich není. Naopak jsou naprosto normální. Jen jsme zapomněli, že to dokážeme. Ale jakmile je uděláme, pochopíme, oč jde, a myslíme si - no a co má být? Ohýbání lžic je jako praní prádla nebo jízda na kole. Nic na tom není. Nestojí to za velké řeči.

Aury

Všechno náboženské učení, které jsem poznal v dětství, bylo velmi mocné, protože bylo nevysvětlitelné. V mé rodině se mohlo hovořit o všem kromě náboženských záležitostí. Ty byly považovány za nedotknutelné. Příběh o Josefovi a jeho plášti mnoha barev nebyl příběh, byl to postulát. Podobně neposkvrněné početí Ježíše Krista - což byl příběh, kterému se mi už odmala obzvlášť těžko věřilo - nebyl pohádka ani metafora. Prostě se to tak skutečně stalo.

Takové věci byly možné proto, že se to stalo už hodně dávno. A stáří příběhů automaticky znamenalo, že všechno, co člověka učili v nedělní škole, bylo nutno brát jako pravdu, ať to bylo jakkoli nesmyslné. Rozestoupení Rudého moře, voda měnící se na krev, hořící keř… nic takového se dnes už neděje. Dokonce ani v New Yorku!

Uběhlo mnoho let, než jsem poznal i skutečnosti, které to všechno komplikovaly: těhotné jeptišky a papeže děvkaře, složitou historii Starého a Nového zákona jako historických dokumentů, antropologii kočovných pasteveckých kmenů na Středním východě a tak dále. Během té doby jsem také zjistil, že mnoho lidí včetně mých rodičů těmto nábožným příběhům nevěří v doslovném smyslu.

Ale v té době jsem se jen snažil to pochopit. A protože vyprávění se mi zdála neuvěřitelná, díval jsem se na obrázky.

Bohužel náboženské obrazy byly podobně matoucí. Každý, koho jsme měli v učebnicích nedělní školy, měl na sobě župan. Dělalo mi potíže představit si svět, kde všichni chodili takhle.

A z náboženského umění pro dospělé, v muzeích, se mi mírně zvedal žaludek. Všechny zobrazené city mi připadaly svým způsobem šílené. Třeba světci, kteří se usmívali k nebi, když byli přitom probodaní šípy a krváceli - nevykládejte mi, že ti lidé nebyli blázni.A dokonce i z moderního umění jsem měl husí kůži. Chagallovi vznášející se rabíni, to bylo ztělesnění mého vlastního vztahu k náboženství - všechno bylo vykořeněné, volně létalo a točilo se a člověku se zvedal žaludek, protože nevěděl, kde je nahoře a kde dole. Nechápal jsem, proč se ti létající lidé a zvířata usmívají, proč jim jejich stav nepřipadá příšerný jako lidem uchváceným tornádem v knížce Čaroděj ze země Oz.

Byl jsem zmatený, nedokázal jsem to pochopit, a tak jsem se nakonec uchýlil k nevíře ve všechny věci související s náboženstvím a ve všechny náboženské obrazy. A po čase jsem také přestal přemýšlet o tom, co mě jako dítě při prohlížení náboženského umění nejvíc ohromovalo - o svatozářích nad hlavami některých lidí. O těch žlutých kruzích nad jejich hlavou.

Co to je?

Svatozář.

Co je to svatozář?

To mají hodně nábožní lidé. Je to kruh světla.

A mají ho nábožní lidé taky dneska?

Ne. Dnes už ne.

Ale tenkrát ho měli?

No, malíři si představovali, že ano.

Takže nábožní lidé vlastně svatozář neměli, ale malíři si mysleli, že ho mají? Byla to iluze?

No, tak nám malíři naznačují, že ti lidé na obrázku jsou hodně nábožní.

Hm.

Tohle vysvětlení mě vůbec neuspokojilo. Především ty svatozáře byly zobrazené různými způsoby. Někdy jako kruh nad hlavou. Někdy jako oranžová záře vycházející z hlavy. Někdy měl svatozář jen jeden člověk, třeba Ježíš. Někdy měli svatozář na obraze všichni.

A navíc nikdo na těch obrázcích neudělal to, co by podle mě normální člověk udělat musel - ukázal by na svatozář a řekl by: „No páni, koukněte se, on má nad hlavou velký žlutý kruh!“ Ostatní osoby na obrázku si svatozáře nevšímaly. Nebo ji možná neviděly.

A navíc byly i některé obrazy, na kterých Ježíš neměl svatozář vůbec. Někteří malíři ji malovali a někteří ne. Ti současnější ne. To mi připadalo důležité. Svatozář prostě byla umělecký styl. Byl to způsob zobrazení. Svatozáře nejsou skutečné. Možná za starých dob lidi takovým pověrám věřili, ale moderní lidé ne. Žluté světlo vyzařující z hlavy! Samotná ta myšlenka byla bláznivá.

Nikdy jsem to nikomu neřekl, ale tajně jsem svatozáře hledal. Myslel jsem si, že třeba náš kněz, pan Van Zanten, je natolik nábožný, že by ji mohl mít. Koukal jsem po něm během bohoslužeb. Zřejmě ji neměl. Přinejmenším jsem ji kolem něj nikdy neviděl. Prohlížel jsem si obrázky papeže v časopise Life, ale ani on zřejmě svatozář neměl. Možná svatozáře nejsou na fotografiích vidět.

Někdy jsem se díval na svoje kamarády a za vhodných podmínek jsem viděl kolem jejich hlav něco bílého, pokud stáli proti jednobarevnému pozadí, například modré obloze. Ale to byla zjevně nějaká optická iluze, vyvolaná příliš upřeným pohledem.

Znal jsem i jiné optické iluze, například skvrny, které člověk viděl, když zavřel oči a přitiskl na ně prsty. Nebo třeba když se člověk podíval na svoje ruce nad tmavým pozadím, vypadaly dvakrát tak dlouhé a spíš jako žluté šmouhy. To byla zjevně iluze způsobená pohledem přes řasy.

Zkrátka žádnou svatozář jsem nikdy neviděl.

Nakonec jsem to vzdal.

I jako dospělý jsem občas přemýšlel o svatozářích. V náboženském umění jich bylo tolik - může to být jen náhodně vzniklá konvence? A pokud ano, proč si umělci zvolili právě něco takového? Proč kruh a ne třeba hvězdu nebo půlměsíc? Proč žlutou a ne nějakou jasnější barvu, červenou nebo modrou nebo zelenou? A proč umělci malovali svatozář právě takhle?

Nejprostší vysvětlení mě nikdy nenapadlo: Že malíři svatozáře malovali proto, že je má každý a každý, kdo o to stojí, je může vidět.

Jediný rozdíl je ten, že dnes jim neříkáme svatozáře. Říkáme jim aury.

Chtěl jsem vidět aury. Cítil jsem, že je načase to zkusit. V posledních několika letech jsem se začal dívat na většinu činností, dokonce i těch nejzáhadnějších, jako na něco, co se do jisté míry dá nacvičit. Možná kdybych hodně trénoval, mohl bych se naučit vidět aury.Slyšel jsem, že Carolyn Congerová by mohla být vhodná osoba, která by mě mohla učit. Na jaře 1986 jsem tedy navštívil dvoutýdenní seminář v kalifornské poušti spolu s osmi jinými lidmi.

Carolynin nenápadný dům stál na úpatí pouštní hory vysoké patnáct set metrů. Carolyn byla velice přátelská. „Vy jste určitě Michael,“ řekla a objala mě. To bylo první, co mě zaujalo: jak je vřelá a neokázalá.

„Rezervovala jsem pro vás velkou postel,“ řekla, „i když jste mě neupozornil, že jste tak vysoký. Proč jste mi neřekl, že jste vysoký?“

„Zapomněl jsem. Ale vy přece takové věci stejně víte, ne?“ Carolyn byla proslulá jasnovidka.

„A vy jste se na to byl ochoten spolehnout?“ zasmála se.. Uložil jsem si zavazadla do pokoje, zhoupl se na posteli, vyhlédl z okna. Když jsem se vrátil, přímo pod oknem do obýváku stál kojot. Krásné stvoření, šedé, bílé a pískové.

„Podívejte se na něj,“ ukázal jsem a myslel jsem si: To je znamení. To je nádherné znamení.

„Ano,“ kývla Carolyn, „touhle dobou sem kojoti vždycky chodí. Krmím je.“

Pomyslel jsem si: Takže žádné znamení. No nic.

Carolyn mě seznámila s ostatními účastníky skupiny. Byli většinou kolem třicítky, čtyřicítky, samí praktičtí lidé: byznysmen z Washingtonu, programátorka z Georgetownu, elektroinženýr z Los Angeles, žena v domácnosti z Oklahomy, další ze Seattlu. Nejstarší byla třiasedmdesátiletá herečka na odpočinku ze San Franciska. Měla z nás také nejvíc energie.

Carolynin dům byl pohodlný, ale na stěnách nebyly žádné obrazy: Carolyn říkala, že v přítomnosti jiných lidí toho vidí tolik, že ji obrázky rozptylují.

Carolyn nám vyprávěla, že byla senzibilní od dětství. Jako dítě viděla aury a ptala se své sestry, co to je za krásné barevné šaty, které kolem sebe všichni lidé mají. Sestra jí odpověděla, že ona kolem lidí žádné barvy nevidí. Ani jiní členové rodiny barvy neviděli. Když Carolyn malovala obrázky, na kterých byly kolem stromů aury, její učitelka ve škole řekla: „No, čekala bych od tebe něco lepšího.“ Postupně si uvědomila, že má dar neobvyklého vnímání, který s ní ostatní nesdílejí.

Carolyn teď měla doktorát z psychologie a pracovala v různých programech na Kalifornské univerzitě. Sama o sobě také říkala, že je „technický šílenec“ a že miluje počítače a různé elektronické hračky. S pohádkovou čarodějnicí nemohla mít společného míň.

Neřekla nám přesně, co vlastně budeme během konference dělat. „Ale,“ dodala, „jestli někdo z vás má nějaké speciální přání, řekněte mi to.“

Řekl jsem: „Chci vidět aury.“

„To se nedivím,“ kývla a zasmála se.

Každé ráno v šest přišel zenbuddhistický mnich a hodinu s námi meditoval. Pak jsme snídali a následovalo dopolední sezení s Carolyn. Po obědě šla většina lidí buď na procházku do hor, nebo spala. Večeře byla v šest a po ní večerní sezení. Podobalo se to způsobu, jakým své konference organizoval Brugh; ostatně Brugh a Carolyn byli přátelé.

Po první večerní seanci navrhla: „Pojďme ven.“

Vyšli jsme před dům. Bylo asi deset večer a svítil úplněk.

„Podívejte se na hory.“

Podívali jsme se na pohoří za domem.

„Vidíte něco?“

Viděl jsem hory.

„Ještě něco?“

„Co třeba?“

„Vidíte nějakou aktivitu? Světla?“

Díval jsem se. Viděl jsem pouštní hory, holé skály osvětlené měsícem.

„Co vidíš ty?“ ptal jsem se.

Zasmála se. „Ale tam se toho děje spousta. Ty hory mají spoustu energie.“

Díval jsem se dál. Nic víc jsem už neviděl. Pak, jak jsem tak zíral, zahlédl jsem něco jako světlušky. Malé jiskřičky bílého světla. Hodně slabé.

„Vidím takové drobné záblesky světla.“

„Co ještě vidíš?“

„Nic dalšího.“

„Třeba exploze? Krásné exploze?“ říkala to takovým jako zasněným hlasem.

Ne. Žádné exploze jsem neviděl. Koukal jsem se prostě na obyčejný kopec, sakra. A začínal jsem být podezřívavý. Nechtěl jsem se nechat do ničeho vemluvit. A řekl jsem to.“Musíš se uvolnit.“

Připadal jsem si dokonale uvolněný. Víc uvolnit jsem se ani nemohl.

Přejížděl jsem zrakem tam a zpátky po hřebeni hory. A pak jsem uviděl něco jako oranžovou jiskru, jako velikou labutěnku s oranžovým pudrem. Zastavil jsem se pohledem - byla pryč.

„Viděl jsem takovou oranžovou bambuli.“

„Hmm. Ještě něco?“

„A byla tam ta oranžová?“

„To je energie. Ještě něco?“

Díval jsem se. Viděl jsem nějaké rozmazané vodorovné šmouhy. Bílé šmouhy na úbočí hory.

„Ano,“ kývla Carolyn, „říkám jim hadi. Podél hřebenů?“

„Ano, podél hřebenů.“

Kývla. „Obvykle vidím tři různé věci,“ vysvětlovala. „Vidím malé jiskřičky bílého světla, vidím výbuchy a vidím to, čemu říkám hadi.“

„Chceš říct, že to tam nahoře vážně je?“ ptal jsem se.

„Copak to nevidíš?“

„No, mohl by to být nějaký optický klam.“

„A jaký klam by to mohl být?“

„To nevím. Třeba slabé světlo měsíce, třeba se něco děje na sítnici a člověk si představuje, že vidí ty jiskřičky a to všechno.“

„No tak běž ven některou noc, kdy měsíc nebude svítit, a podívej se, jestli to tam ještě bude.“

„Takže ty tvrdíš, že to tam vážně je?“

„To budeš muset posoudit sám.“

Pak se obrátila a ukázala nám na jalovcové keře v zahradě. „Podívejte se na ty keře.“

Podíval jsem se na ně. Vypadalo to, že v temnotě září. Kolem okrajů bylo modrozelené světlo. Ale na některých místech bylo intenzivnější.

„To je aura,“ vysvětlila Carolyn.

„Stromy a rostliny mají auru?“

„Jistě.“

„No a co to znamená?“ chtěl jsem vědět.

„Nemám nejmenší ponětí,“ řekla. „Ale je tam.“

Carolyn byla s hypotézami opatrná, nechtělo se jí vytvářet strukturu, která by definovala prožitky a poskytovala objasnění. Protože pořádala konference, kde lidé měli často neobvyklé zážitky - zážitky, pro které chtěli slyšet vysvětlení -, uměla obratně vracet otázky tomu, kdo je položil.

Obsahují krystaly energii? Odpověděla: „Když tomu věříš, je to pro tebe pravda.“

Je každodenní meditace dobrá? „Když tomu věříš, je to pro tebe pravda.“

Existuje něco jako čarodějnictví? „Když tomu věříš, je to pro tebe pravda.“

Ale neodrážela takhle všechno. Člověk ji musel dobře sledovat, aby si všiml, jak pozměňuje své odpovědi. Mělo to svou nenápadnou stupnici.

Věří tomu, že pyramidy zabrání kažení potravin? „Nevím. Někteří lidé tomu věří. Nebo věřili.“

Věří v astrologii? „Je zábava číst to v novinách.“

Věří v bermudský trojúhelník? „No…“

Věří v upíry? „Ne, samozřejmě že ne,“ a smích.

Ale obecně vzato si dávala pozor, aby jasně říkala, co která věc znamená. Někdo se jí ptal na barvy aury. „Nevím, co ‚ty barvy znamenají,“ odpověděla. „Lidé si o nich myslí různé věci, ale já nevím. Myslím, že lidé vidí barvy různě a i onemocnění vnímá každý jinak.“

Jednou večer zhasla světla v místnosti a vytáhla černou látku. Pověsila ji na dveře a požádala jednoho z mužů, aby si svlékl košili a před látku se postavil. Pak se zeptala: „Co vidíte?“

Všichni ve skupině začali mluvit najednou. „Jeho aura je růžová.“

„A pulzuje.“

„Nalevo je silnější než napravo.“

„Má hodně energie v rukou.“

Carolyn laskavě pokyvovala, její studenti si vedli dobře. Podívala se na mě. „A co ty? Co ty vidíš?“

„Nic,“ odpověděl jsem. Byla to pravda. A čím víc ostatní viděli, čím víc jsem mžoural a mračil se a snažil, tím beznadějněji jsem si připadal. Bylo to k zbláznění, poslouchat ostatní.

„Jeho srdeční čakra je hodně aktivní.“

„Kolem pasu má jasně červený pruh.“

„Kolem kolenou má malé výboje.“

Všichni ostatní to viděli. Já ne.

„Uvolni se,“ radila Carolyn. „Musíš se uvolnit. Nesmí ti na tom tak záležet.“Skutečně mi na tom přestávalo záležet. Celá ta věc byla hloupá. Nechtěl jsem vidět aury. Stejně to vůbec k ničemu není. Komu záleží na nějakých aurách? K čemu je to dobré? Je to jen vidina; všichni tihle lidé mají vidiny a já jsem mnohem normálnější, protože je s nimi nesdílím.

Podíval jsem se jinam, promnul jsem si oči. Vzdávám to, pomyslel jsem si. Podíval jsem se zpátky.

Viděl jsem muže, který stál před černou látkou. Kolem celého jeho těla byl třpytící se bílý oblak, který sahal asi patnáct centimetrů daleko. Nejlépe jsem ho viděl kolem ramenou a hlavy, ale všude jinde také. Zvolna se rozpínal a smršťoval, jako by ten muž dýchal. Ale ten rytmus se neshodoval s rytmem jeho dechu. Oblak měl svůj vlastní.

„Panebože,“ vydechl jsem.

Carolyn se zasmála.

Postavila tam jiného muže. Ten vypadal úplně jinak. Měl kolem sebe oblak, ale ten pulzoval rychle, tam a zpátky, tam a zpátky. A na kůži měl ten člověk spoustu elektrických výbojů. Z jeho čela do prostoru vystřelovaly velké jiskry. Kolem krku měl růžovočervený pás. Ruce mu zářily, jako by je namočil do fosforu.

„Já tomu nevěřím.“

„Věř tomu,“ kývla Carolyn.

Ostatní lidé popisovali, co vidí. „John pulzuje mnohem rychleji; ruce má hodně horké; kolem krku má červený prstenec a čelo mu úplně jiskří.“

Viděli totéž co já.

Myslel jsem si: To je fantastické! Já vidím aury!

A najednou jsem už zase neviděl nic. Stál tam jen John bez košile.

Ale teď už jsem věděl jak na to, znal jsem ten pocit, stav, ve kterém člověk musí být. Uvolnil jsem se. Přivolal jsem ho zpátky. Začínal jsem si uvědomovat, že to chce jakýsi stav nepozornosti, asi tak, jako když někam nesete plný šálek kávy. Když budete na tu kávu upřeně hledět, rozlijete ji. Když si jí nebudete všímat vůbec, rozlijete ji také. Musíte si uvědomovat, že kávu máte, ale nedělat si o ni příliš velké starosti, a pak ji donesete, kam budete chtít. Takové to bylo.

Člověk to nesměl brát moc vážně.

Znovu jsem viděl auru. Před látkou znovu stál první muž, George. Jeho aura pořád pulzovala pomaleji, mnohem pomaleji než Johnova. Hleděl jsem na jeho tvář. A před mým pohledem mu obličej zešedl a jeho rysy přestaly být rozeznatelné.

Zeptal jsem se na to Carolyn.

„Ano,“ kývla. „To je proto, že aura je trojrozměrná. Vidíš auru před jeho obličejem a ta zakrývá jeho rysy.“

Totéž se zřejmě stalo také u Lindy, když jsem s ní před pár lety meditoval. Začínalo mi to dávat smysl. Ještě chvíli jsme se dívali a pak Carolyn rozsvítila.

Viděl jsem všude kolem ní energii. Byla tak silná, že bylo snadné ji vidět dokonce i v jasnějším světle. Viděl jsem kolem její hlavy velké jasně zelené chocholy. Páni! Fantazie!

Ale jakmile jsem se takhle rozrušil, už jsem to neviděl. Musel jsem se uklidnit a začít znovu.

Celý večer jsem chodil a díval se na aury. Šel jsem ven a podíval se na horu. Byla aktivní, jiskry, hadi, oranžové exploze. Podíval jsem se na stromy. Zářily. Vrátil jsem se zpátky. Všichni zářili. Bylo to fantastické. Už jsem se nedivil, že Carolyn nemá na zdech žádné obrazy. Tahle energie byla mnohem zajímavější.

Do příštího rána jsem se vyrovnal s tím, že jsem schopen vidět aury. To bychom tedy měli. Co dál? Byl jsem si jistý, že bude následovat něco fantastického. Byl jsem rozjetý. Strávil jsem den o samotě, chodil jsem po horách. Očekával jsem úžasný zážitek, něco skutečně osvěcujícího a pozoruhodného.

Viděl jsem pár králíků. Odhopkali pryč.

To bylo všechno.

Carolyn nám zadala meditační cvičení. „Každý člen téhle skupiny umí milovat jiné lidi. Chci, abyste šli a milovali sami sebe. Sedněte si v poušti pod jalovcový keř, meditujte a milujte sami sebe. Jestli to dokážete.“

Věděl jsem, že tohle je obvykle obtížná meditace, ale byl jsem na to připravený. Věděl jsem, že to dokážu. Plný sebedůvěry jsem vyšel do pouště, našel jsem jalovcový keř a sedl jsem si pod něj. Začal jsem meditovat. Ale pak jsem začal mít pocit, že jsou v písku asi mravenci nebo něco. Poposedl jsem. A možná že v tom jalovci jsou taky hadi. Možná bych se měl radši přesvědčit.

Tyhle myšlenky mě rašily v meditaci. Nemohl jsem se soustředit. Nakonec jsem usoudil, že tohle není ten správný keř, přesunul jsem se tedy k jinému. Ani ten nebyl ten správný.Šel jsem hlouběji do pouště. Pro tuhle obtížnou meditaci jsem zjevně potřeboval samotu. Vybral jsem si keř, sedl si pod něj a uvolnil se. Uviděl jsem dalšího králíka. Odskákal pryč, ale věděl jsem, že je pořád někde poblíž. Jak začnu meditovat, přihopká zpátky a bude mě rušit v soustředění. Rozhodl jsem se znovu přestěhovat.

Vybral jsem si nový keř. Byl na jedné straně trochu oškubaný. Sedl jsem si. Protože byl oškubaný, nechránil mě před sluncem. Bylo mi na meditování moc horko. Řekl jsem si, že se přestěhuji ještě jinam.

Pak jsem si pomyslel: Vždyť je to směšné. Zůstaň tady a pusť se do toho.

Zůstal jsem tedy. Snažil jsem se meditovat. Nedokázal jsem to. Vůbec jsem se nesoustředil. Nakonec jsem to vzdal. Rozhodl jsem se, že si tu lásku věnuji jindy.

Dva dny jsme se postili a mlčeli. Během té doby jsme se neměli nikomu dívat do očí ani nijak dát najevo, že o komkoli druhém víme.

To mi připadalo neuvěřitelně obtížné. Nemohl jsem být v místnosti - řekněme v kuchyni - s někým jiným a tvářit se, že tam vůbec není. Přišlo mi to neuvěřitelně urážlivé.

Půst nebyl obtížný. Mlčení nebylo obtížné. Ale tahle nevšímavost byla brutální. Nejenže mi to dělalo potíže, ale také se mě hrozně dotklo, když mi to dělal někdo jiný. Jak mě můžou takhle přehlížet? Bolelo to, nebýt vnímán.

Bylo mi jedno, jaká jsou pravidla. Snažil jsem se zachytit pohled ostatních, kývnout, usmát se. Ale nikdo jiný se na mě nepodíval. První den jsem z toho byl nešťastný.

Nakonec jsem si na to zvykl.

Většina lidí na konferenci se mi líbila, ale dva jsem nesnášel. Byli mi proti srsti. Jedna žena byla pořád zasmušilá, smutná a plačtivá. Nemohl jsem vystát, že je pořád tak smutná, že chodí s papírovými kapesníky a neustále popotahuje. Proč se nesebere a trochu nežije?

A jeden muž byl notorický stěžovatel. Fňukal. Měl spoustu stížností na přítomnost a další spoustu stížností na předchozí život. Jak s ním špatně zacházeli. Jak mu ublížili. Byl víc než ochoten vám o tom dopodrobna vyprávět. Nedokázal jsem to jeho naříkání poslouchat.

Ale druhý týden mě začala má nechuť k těm lidem zatěžovat. Chtěl jsem se jí zbavit. Šel jsem do pouště, abych si rozmyslel, proč mě tak rozčilují. Koneckonců všichni ostatní měli své mouchy a mně to nijak nevadilo. Tak co je to s těmihle dvěma?

Nejspíš mi připomínali některé aspekty mě samého, které se mi nelíbily, ale ať jsem se snažil, jak chtěl, nemohl jsem přijít na to proč. Já přece rozhodně pořád nebrečím. A nejsem ani notorický stěžovatel. Ne snad?

Ale na druhou stranu, abych se své nechuti zbavil, musel bych uznat, že na fňukání a stěžování není nic špatného. Jenže to jsem nedokázal.

Dostal jsem se do kritické nálady. Začínal jsem si všímat věcí, které se mi na konferenci nelíbily. Například použití žargonu.

Konference mají svůj speciální žargon. Lidé nepřemýšlejí o nějaké otázce, oni si na ni sednou. Věci vám neříkají, ale podělí se o ně s vámi. Nemají problémy, mají nevyřešené záležitosti. Nepomáhají, ale facilitují. Nemají způsob, jak něco dělat, mají procesy. Nemají milence, mají partnera.

Ten žargon mě rozčiloval. Když jsem si tak sedl na nevyřešenou záležitost své partnerky, říkal jsem si, že bych radši přemýšlel o svém milostném životě. Bylo by to přesnější.

Začal jsem si na žargon stěžovat skupině. Domníval jsem se, že skupina lidí, kteří se snaží o duchovní růst, by si neměla vytvářet speciální žargon. Žargon je definuje jako skupinu a umožňuje jim cítit se výlučně a povýšeně a to se neslučuje s přímými zážitky. Nikdo ale mému názoru nevěnoval pozornost.

Krátce poté jsem začal mít pocit, že všichni jsou ke mně lhostejní, že na mně nikomu nezáleží ani tady, ani nikde jinde. Skoro dva dny jsem byl smutný.

A pak jsem si uvědomil, že už nepociťuji odpor k žádnému z účastníků konference. Všichni byli v pořádku. Všichni se mi líbili. Dokonce ani ten žargon mi nevadil.

Dělal jsem pokroky ve všech směrech kromě jednoho. Od začátku konference jsem většinu nocí spal venku v poušti a nikdy jsem nedokázal překonat nesmyslný strach z divokých zvířat.O pár let dřív jsem došel k nepochybnému závěru, že se zvířat nebojím. Ale teď u Carolyn, jakmile jsem se večer zachumlal do spacáku, začaly se mi v hlavě honit myšlenky.

Nejdřív škorpioni. Měl jsem obavy ze škorpionů. Žádné škorpiony jsem sice v poušti neviděl, ale věděl jsem, že tam jsou. Pak chřestýši. Co kdyby mi had zalezl do spacáku? Na hady sice bylo ještě příliš zima, ale to byl jen další důvod pro to, aby si had zalezl do mého měkkého teplého spacáku.

Co bych asi udělal, kdybych měl ve spacáku hada? A kde by se tak nejspíš usadil? Na dně, u mých nohou?

Když mi došly obavy z chřestýšů, zaslechl jsem výt kojoty a začal jsem mít obavy z kojotů.

Kojoti mě myslím nechají na pokoji.

Jo? A jak myslíš, že vypadáš v tom spacáku? Jako veliký salám a nic jiného. Dobroučký pytel masa. Pro kojota jako dělaný.

Nemyslím, že by mě kojoti obtěžovali.

Ne? Ale co když ano? Zvlášť jestli jsou vzteklí. Víš dobře, že vzteklá zvířata jsou nevypočitatelná. Ztrácejí strach z lidí. Půjdou rovnou po tobě. A stačí jedno kousnutí…

Ale s vzteklinou tady problémy nemají.

Myslíš? Jestli tě kousne, budeš muset dostat injekce; a víš sám, jak nenávidíš jehly.

Injekce jsou jen injekce.

Ale bolí. A ty injekce stejně nezaberou úplně vždycky. Člověk může stejně umřít. A… co když tě kousnou a ty si toho nevšimneš?

Ale toho bych si všiml.

Jen aby. Vampýři mají zuby ostré jako břitvy, kousnou tě mezi prsty na nohou, a když ti sají krev, vůbec se neprobudíš.

Tihle netopýři tu vůbec nežijí. Nemohli bychom už spát?

Ne. Tady není bezpečno.

A dialog dál pokračoval v tomhle duchu. Každý večer mi trvalo dobrou půlhodinu, než jsem se uklidnil natolik, že jsem mohl spát. A s přibývajícími nocemi se to nijak nezlepšovalo. Poslední noc konference jsem se probudil kolem půlnoci a slyšel jsem, jak kojoti žerou odpadky ve vedlejším domě. Hryžou kosti. Křup, křup.

Pak jsi na řadě ty.

Prosím tě, nemohli bychom prostě spát? Vzpomínáš na toho slona v Keni? Vzpomínáš, jak hloupě sis připadal?

To bylo tenkrát. Teď je teď.

Křup, křup.

Představ si, jaké pohodlí bys měl uvnitř v domě…

Nevrátím se do domu.

Pěknou měkkou postel…

Nevrátím se do domu.

Jediný důvod, proč tam nechceš jít, je ten, že jsi všem tvrdil, že se zvířat nebojíš. Ale ve skutečnosti se úplně klepeš. Nemáš ponětí, kdo vlastně jsi. Přiznej si to: Tady venku jsi bez sebe strachy.

Nevrátím se do domu.

A nevrátil jsem se. Ale boj neustával. Hlasy v mé hlavě se přely dál. A já jsem si myslel - nevedl jsem tuhle bitvu už mockrát? Nemohl bych prostě spát? Odpověď zněla ne.

A nakonec, uprostřed noci, jsem nahlas zařval: „No dobře, sakra, přiznávám: Mám strach ze zvířat!“

A nevíš, kdo doopravdy jsi.

„A nevím, kdo doopravdy jsem!“

A s tím jsem tvrdě usnul.

Když jsem se vrátil domů, díval jsem se po lidech, abych zjistil, jestli ještě dokážu vidět aury. Uměl jsem to. Je to zábava. Když večírek začne být nudný, člověk se prostě kouká lidem po aurách.

Ale nepovažuji to za nejdůležitější věc, kterou jsem účastí na té konferenci získal. Nejdůležitější se mi zdálo to, že ačkoli jsem o sobě věděl mnohem víc než kdykoli dřív ve svém životě, musel jsem stále ještě připustit, jak jsem to vykřikl tam v poušti, že nevím, kdo jsem.

Entita

Na jaře 1986 jsem ještě pracoval s Garym, s mužem, který mě naučil channeling. Dál jsem s ním zkoumal změněné stavy vědomí.

Snažil jsem se nesoudit, co se děje, ale prostě všechno přijímat jako zkušenost. Minulé životy, řízenou meditaci, astrální cesty; prostě jsem to bral jako zajímavě strávený čas.

A v tomto rozpoložení - zajímavě strávený čas, hodně pochybností a ani nejmenší ponětí, co to všechno znamená - jsem byl, když mi na konci jednoho sezení Gary řekl: „Během naší dnešní práce jsem kolem tebe vnímal entitu.“

„Co?“

„Entitu. Temnou sílu.“

„Entitu,“ opakoval jsem. Docházelo mi to pomalu. Nechápal jsem dobře, co mi říká.

„Myslím, že nám narušuje práci,“ pokračoval Gary.

„Kdo?“

„Entita. Je s tebou spojená. Cítíš ji?“

„Ne,“ odpověděl jsem. Začínal jsem být podrážděný. Cítil jsem, že mi sděluje, že se mnou něco není v pořádku. A znělo to ošklivě, vážně, entita, která je se mnou spojená. „Co je to (vlastně ta entita?“

„No, to může být nepřevtělená duše, toulavá duše.“

„Toulavá duše.“

„Něco, co jsi sebral někdy dřív v životě, možná v době, kdy jsi byl nemocný, nebo jestli jsi měl v životě období, kdy jsi pil nebo bral drogy. Když jsi oslabený, tyhle věci se můžou zachytit na tvém poli a svézt se s tebou. A můžou s tebou zůstat roky. Nebo to může být myšlenková forma, kterou sis vytvořil, to vážně nevím. Ale je tam.“

Teď už jsem to chápal jasně.

„Chceš říct, že jsem posedlý.“

„No, to je jen takový řečnický obrat.“

To byla poslední kapka. Vybouchl jsem.

„Řečnický obrat?“ Byl jsem bez sebe. „Ty mi říkáš, že v sobě mám démona nebo tak něco! Tvrdíš mi, že potřebuju exorcismus!“

„A je to tak špatné?“ ptal se klidně Gary.

„Je!“ rozkřikl jsem se. „Ano! Je to strašné! Co s tím mám podle tebe dělat?“

„To nevím jistě,“ odpověděl Gary. „Musím se zeptat několika lidí.“

„Na co se chceš ptát?“

„Znám lidi, kteří mají s těmihle věcmi zkušenost.“

„Lidi, co zažili vymítání?“

„Jeden ano. Promluvíme si o tom podrobněji zítra.“

„Co mi to vykládáš? Gary. Koukej, já mám práci, musím psát, musím být klidný, ty přece nemůžeš jen tak chodit a vykládat lidem, že mají k sobě připojenou entitu a promluvíme si o tom zítra!“ To už jsem řval, doslova řval.

„Koukej,“ odpověděl pevně, „mně se to taky nelíbí. Promluvíme si zítra. Ale jsem si dost jistý, že máš kolem sebe entitu. Prostě si s tím nelam hlavu. Není to konec světa.“

Není to konec světa.

Byl jsem vzteklý. Byl jsem rozptýlený. A kdo by nebyl, kdyby slyšel, že ho obtěžuje nějaká entita? Příští den jsem byl pořád ještě rozptýlený. Nedokázal jsem psát. Byl jsem znepokojený a vzteklý. Zavolal jsem Garymu.

„Jak se cítíš?“ zeptal se.

„Jak asi myslíš, že se cítím?“ odsekl jsem. „Strašně.“

„Dobře,“ řekl. „Přijď v pět hodin, uděláme si sezení.“

„Dobře,“ souhlasil jsem.

„Poslyš,“ pokračoval, „pozval jsem tam ještě někoho. Je to psycholožka, jestli ti to nevadí?“

„Nevadí.“

„Víš určitě, že ti to nevadí? Nepřijde, pokud by ti to vadilo.“

„Nevadí,“ opakoval jsem.

V pět jsem šel ke Garymu domů. Pokoj se úplně změnil. Závěsy byly zatažené. Všude byly zapálené svíčky. Na pohovce stála řada obrazů svatých lidí, od Ježíše Krista po Muktananďu. Na všech stolech ležely krystaly. Uprostřed místnosti stálo masážní lehátko přikryté bílou látkou.Ale kruci, pomyslel jsem si. On to vázne hodlá udělat. On hodlá provést vymítání.

Představil mě malé hezké ženě s krátkými vlasy, jmenovala se Beth. Byla velice klidná, ale v místnosti přesto byl cítit spodní proud nervozity. Gary se zdál napjatý.

I já jsem byl napjatý. Stěžoval jsem si, jak mi Gary nasadil do hlavy tu představu entity a jak je to podle mě všechno směšné, ta entita. No takový nesmysl, entita.

Poslouchali mě a Beth pak svým klidným způsobem řekla: „No a co když je to pravda?“

To mě vyvedlo z míry: ona s ním souhlasila.

„Vy si taky myslíte, že mám entitu?“

„Něco kolem vás cítím,“ kývla.

„No dobře,“ řekl jsem. Tohle mě dorazilo.

„Až budeš připravený, lehni si prosím na ten stůl,“ instruoval mě Gary.

Lehl jsem si na stůl. To už jsem byl dost nervózní. Pořád se mi vybavovaly melodramatické obrázky Maxe von Sydowa a Lindy Blairové.

Ale na druhou stranu část mého já byla radostně rozčilená. Vymítání - no, uvidíme, co se bude dít.

Dělo se to, že Gary řekl: „Nejdřív se budu chvíli věnovat Beth, ty relaxuj.“

Ležel jsem na stole se zavřenýma očima a relaxoval jsem. Slyšel jsem, jak Gary pomáhá Beth lehnout si na pohovku na opačném konci místnosti a slyšel jsem, jak ji uvádí do změněného stavu vědomí. Dělal to tak, že na ni mluvil a pouštěl nahrávky oscilujících tónů. Chvíli to trvalo, uváděl ji do tohoto stavu skutečně hluboko. Nakonec jsem uslyšel hlas velmi blízko u svého ucha: „Připraven?“

„Připraven,“ odpověděl jsem. To už jsem byl hodně nervózní. Určitá část mého vědomí mi říkala: Tohle je šílenství, nějaké vymítání, nevíš, co se může stát, vážně si myslíš, že jsi posedlý, nějaký démon, to je bláznovství. Ale byl jsem odhodlaný pokračovat.

„Dobře,“ řekl Gary a uvedl mě do změněného stavu vědomí podobně jako Beth. Vizualizoval jsem si světlo, uvolnil se, vizualizoval jsem si své ego, jak se přesouvá z mého středu. Obvykle to trvalo jen pár minut, ale tentokrát to pokračovalo dost dlouho - skutečně mě nořil hluboko.

Konečně Gary řekl: „A teď, Michaeli, chci, aby sis představil svoje tělo úplně obklopené světlem, tak silným světlem, že cokoli temného proti němu jasně vystoupí.“

Představil jsem si to.

„Tak tedy, Michaeli, vidíš kolem svého těla něco tmavého?“

Snažil jsem se dívat. Ke svému překvapení jsem viděl démona jako z kreslené pohádky, nějakého disneyovského zlého ducha s křídly. Viděl jsem ho přímo před sebou. Viděl jsem také něco jako velkého brouka nebo mravence dole u nohou. A viděl jsem mužíka asi šedesát centimetrů vysokého a s kloboukem za jeho levým ramenem.

„Vidíš něco?“ ptal se Gary.

Připadal jsem si směšně. To hlavní, co jsem viděl, vypadalo jako kreslený ďábel, a já jsem rozhodně nehodlal nikomu vykládat, že vidím čerta jako od Disneyho.

„Ne,“ řekl jsem.

Gary přešel přes místnost. „Beth, máš už nějaké informace?“

A já jsem uslyšel Bethin hlas, nezřetelný a jako z transu, odpovědět: „Jsou kolem něj tři entity. Je tam velký tvor, hmyz a mužíček.“

Panebože, pomyslel jsem si.

Protože já jsem nic neřekl. Ležel jsem na stole se zavřenýma očima. Beth ležela na pohovce na druhém konci pokoje se zavřenýma očima. Nikdy dřív jsem se s ní nesetkal. Ani teď jsme nemohli nijak komunikovat, ale přesto ona viděla totéž co já. Jak je to možné?

Gary se vrátil k mému uchu. „Slyšel jsi, co Beth říkala?“

„Ano.“

„Chceš na to nějak reagovat?“

„Ano.“ Připustil jsem, že má pravdu. Popsal jsem ty tři temné entity. Tou dobou už jsem v levé straně krku a v rameni začínal cítit bolestivé křeče. Vzpomněl jsem si na to, kdy jsem je pocítil poprvé: bylo to v létě 1968, když jsem jel z Floridy domů do Massachusetts. Studoval jsem medicínu a jel jsem na pár týdnů na Floridu se svou manželkou, potápět se a upravovat knihu, kterou jsem chtěl nazvat Kmen Andromeda, jestli ji kdy dokončím. Práce šla dobře, ale když jsem jel domů ve svém modrém volvu, levá strana krku a rameno začaly nesnesitelně bolet. Bolest trvala asi pět měsíců, pak se postupně vytratila. Přičítal jsem ji napětí od psaní na stroji nebo od řízení.

„Promluvíme si s tím mužíkem,“ navrhl Gary.Pokusil jsem se mluvit s mužíčkem. Neřekl nic, ale vycítil jsem, že pod tím slamákem se skrývá starý a zlostný muž, a viděl jsem, že má rybářský prut. Neviděl jsem ho úplně dobře, protože stál za mnou, za mým ramenem.

Gary mu položil několik otázek přímo, ale celkem vzato jsme se s tím mužíčkem nikam daleko nedostali. Byl velmi nekomunikativní.

Gary požádal Beth o radu.

„Promluvte si s tím tvorem vepředu,“ řekla.

„Ale vždyť je to disneyovský čert,“ namítl jsem. „Kreslený ďábel.“

„Tak se předvádí vám,“ řekla. „Chce, abyste si myslel, že takový je.“

Gary se zeptal: „Můžeš s tím tvorem mluvit?“

Zkusil jsem ho. Připomínal mi netopýra se žhnoucíma prázdnýma očima. Ale mluvit jsem s ním mohl, to ano.

„Zeptej se ho, jak dlouho už s tebou je.“

Dlouho. Celé roky.

„Zeptej se ho, odkud přišel.“

Vytvořil jsem ho.

„Kdy jsi ho vytvořil?“

Když mi byly čtyři roky.

„Proč?“

Aby mě chránil.

„Chránil před čím?“

Před otcem.

Co je s tvým otcem?“

Otec mě chce zabít.

Stojím venku a hledím na zatáčku štěrkové příjezdové cesty a na svou tříkolku. Oči mám nízko, asi v úrovni řídítek té tříkolky. Dům za mnou je úzký, dvoupatrový. Je jaro, svítí slunce, stromy všude kolem jsou zelené. Za příjezdovou cestou vede silnice. Na protější straně stojí vysoká skála, snad třicet metrů vysoká, ze žlutého kamene.

Můj otec se nedávno vrátil od námořnictva. On a já spolu hodláme vylézt na tu skálu. Rozloučíme se s matkou, přejdeme silnici a začneme lézt. Já lezu první a otec za mnou, aby mě chytil, kdybych padal.

Vyrazíme a já se nebojím, ale brzo jsme už dost vysoko a žádná snadná stezka nahoru tu nevede. Nevím, kde se dál chytit, kam dát nohy. Dostanu strach. Podívám se dolů na otce, který leze za mnou. Uvědomím si, že i on má strach, že je to těžší, než čekal. Nejsem s ním v bezpečí. Jestli spadnu, nedokáže mě chytit.

Lhal mi. Jsem hrozně vyděšený. Skála je ostrá a řeže mi prsty. Je křehká, celé kusy se mi ulamují pod prsty.

Nějak se nám daří postupovat dál. Nějak se dostaneme na vrchol. Vzali jsme si s sebou čisté kapesníky, že zamáváme matce, která stojí hluboko dole před domem. Zamáváme jí a dolů pak sejdeme jinudy, pohodlnou cestou mezi borovicemi. Můj otec kráčí vedle mě. Srdce mi buší strachem, když vedle něj jdu.

Mount Ivy, New York, 1946.

Gary řekl: „Vytvořil sis toho tvora, aby tě chránil před tvým otcem?“

Otec byl u námořnictva. Vrátil se domů, ale moje matka dávala přednost mně před ním, a on mě proto neměl rád. Chtěl, abych byl z cesty. Chtěl, abych spadl z té skály a umřel.

Nenáviděl mě.

„A ochránil tě ten tvor?“

Ano.

Gary pokračoval: „Proto sis toho tvora tolik let ponechal?“

Je mi třináct. Právě jsem otce přerostl, ale jsem zoufale hubený. Hrajeme na zahradě basketbal. Při hře mě postrkuje a naráží do mě. Často mě srazí k zemi. Někdy mám chuť brečet.

Roslyn, New York, 1955.

„Chránil tě ten tvor i jinak?“

Ano.

Jsem na střední škole. Je mi třináct let a měřím dva metry a vážím sedmapadesát kilo. Vypadám jako kostra. Za poslední rok jsem vyrostl o třicet centimetrů. Jsem nejvyšší z celé školy, vyšší než učitelé. Všichni se mi smějí. Starší kluci mě občas honí na cestě ze školy domů, srazí mě na zem, sednou si na mě a smějí se mi.

Ale kdykoli se to stane, kdykoli mě poníží, kdykoli se mi lidé smějí, odblokuji to. Je to, jako by se spustila neviditelná zeď, zbytek světa znejasní, ty výsměšné hlasy skoro ani neslyším. Slyším v uchu šepot. Ten šepot říká, že jsou to pitomci. Já jsem chytrý a všem jim ukážu. Jsou to pitomci. Každý, kdo se mi směje, je pitomec.

„Takže toho tvora sis vytvořil, aby tě chránil před bolestí?“Ano.

„Před bolestí z toho, že jsi vyrůstal tak, jak jsi vyrůstal.“

Ano.

„A později?“

Na vysoké škole. Ano. Mohl jsem lidi úplně odříznout, mohl jsem na ně prostě hledět a myslet si - ty jsi ale vážně idiot; a mohl jsem je umlčet a přimět je odejít.

„A později?“

Na medicíně. Ano. Postupně méně a méně.

„A teď? Dělá ten tvor něco pro tebe teď?“

Ne.

Překvapí mě, když si to uvědomím. Obrazy, které vidím teď, jsou epizody, při nichž cítím bariéry, překážky kdy se mi obtížně překonávají vlastní zábrany. Vlastní nerudnost.

„Takže jsi připravený se toho tvora vzdát?“

„Ano.“

„Beth, co ty si myslíš o tom, co říká?“

„Myslím, že Michael ještě není připravený vzdát se ho.“

„Já si to taky myslím.“

Poslouchám je zvláštně neosobně. Cítím se velmi pasivní, jako bych se vznášel, jen plul s proudem obrazů a pocitů.

Znova Gary: „Máš pocit, že teď ti ten tvor už nepomáhá. Radši se o tom ujistíme. Dělá pro tebe ten tvor něco při tvém psaní?

Ne.

Tím jsem si jistý. Ten tvor je ochranitelský a defenzivní a paranoidní způsobem, kterého se snažím zbavit.

„Beth?“

„Souhlasím.“

„Dělá ten tvor něco ve tvé ostatní práci, ve filmu nebo v televizi?“

O tom musím uvažovat. Týmová práce může někdy skřípat, lidé umějí být bezohlední. Někdy se mě dotknou a ten hlásek mi chlácholivě šeptá.

„Ano, ale obejdu se bez toho.“

„Beth?“

„Ano. Obejde.“

Dělá ten tvor něco ve tvém vztahu s Anne-Marie?“

Uvědomím si, že ano. „Dopřává mi odpočinek.“

Občas máme spory, kdy si připadám neprávem nařčený, kdy si připadám pošlapaný, pak kolem sebe vztyčím zeď hněvu a schovám se za ni. Můžu uraženě odejít nebo sedět v obýváku a tiše zuřit. Ale tak či tak jsem v bezpečí, jsem chráněný. Mohu si odpočinout od souboje. Cítím se jistý, protože vím: ženské, co se dá dělat. Všechny jsou stejné. Všechny si znova prožívají to, co jim provedl tatíček, a ty jsi prostě právě teď ten, kdo to schytá. Nezáleží jim na tobě, dokonce tebe ani nikdy nepoznaly. Jen tě využívají.

A tak dál. Spravedlivé rozhořčení a příjemný teploučký vztek.

„Jsi ochoten se toho vzdát?“

„To nevím.“

Je to moje útočiště, tahle rozhněvaná uzavřenost. Kdybych se jí vzdal, byl bych mnohem víc venku. To by nemuselo být příjemné.

Vzpomenu si i na jiné chvíle. Chvíle, kdy jsem chtěl skládat komplimenty, ale bál jsem se, že bych se přitom vzdal psychologické výhody, chvíle, kdy jsem chtěl říct, že se mě něco dotklo, místo abych se rozčílil, chvíle, kdy jsem chtěl dát průchod svému hněvu, místo abych se ho držel celé dny jako ochranné pokrývky, doby, kdy jsem si přál vyjádřit přání, a ne si stěžovat.

Viděl jsem, že by bylo lepší se toho vzdát. A kromě toho si uvědomím, že už mě unavuje.

„Už mě unavuje takhle žít. Ano, vzdám se toho.“

„Beth?“

„Pořád ještě nemám pocit, že je připravený.“

„Já taky ne,“ potvrdí Gary.

Dosud se cítím neutrálně. Jsem vyrovnaný, jsem v rovnováze, vznáším se. Budu jim to věřit.

Gary řekne: „Ten tvor hrál ve tvém životě důležitou roli po dlouhou dobu.“

„Ano.“

„Chci, abys tomu tvorovi poděkoval za všechno, co pro tebe udělal.“

„Dobře.“

Začnu to v duchu dělat.

„Nahlas.“

„Dobře.“

Zaváhám. Připadám si trochu hloupě, že si povídám s kresleným čertem, když mě slyší jiní lidé. Rozhodnu se, že to provedu formálně a tomu tvorovi poděkuji. Hodlám vyjádřit škrobené, korektní díky.

Náhle se moje ústa otevřou a já slyším hlas, který vřele říká: „Opravdu ti moc děkuji za všechno, co jsi pro mě udělal, stál jsi při mně mnohokrát ve zlých dobách a já si toho moc vážím, bez tebe bych to nezvládl, nikdy bych to bez tebe nedokázal, bez tebe bych umřel, takže jsi mě opravdu chránil a udělal jsi pro mě úžasné věci.“

Šokuje mě, že něco takového říkám, ale představuji si hosta, který roky bydlel v mém domě, příbuzného, někoho, vůči komu cítím výčitky svědomí, protože teď ho musím vyhodit. A skutečně upřímně se snažím vyjádřit díky, ale také s ním chci trochu manipulovat a dostat ho ze dveří.

„Budeš mi opravdu chybět,“ pokračuji, „ale je načase jít dál, je načase, abys ty šel po svém a já taky, naše cesty se rozdělují, všechno dobré jednou skončí, ale chci, abys věděl, že nikdy nezapomenu ani na tebe, ani na to, co jsi pro mě udělal.“

To už pláču. Opravdu mám moc rád toho starého tvora, toho věrného starého sluhu. Nerad mu ubližuji. Vypadá ztraceně a nešťastně, ale vidím, že to přijímá. Překvapuje mě, jak moc ho mám rád a jak je mi smutno z jeho odchodu.

Končím.

„Beth?“

„Myslím, že je připravený.“

„Souhlasím.“ Gary se přiblíží víc. „Michaeli, teď tu entitu odstraníme.“

„Co mám dělat?“

„Nic. Udělá to se mnou Beth. Udělá to na astrální rovině.“

Připadám si trochu přeskočený, ale pořád ještě mám tu pasivní náladu. Udělám, co mi řeknou.

Gary odejde. Šeptá něco Beth. Přesunují Beth na astrální rovinu. Neslyším, co říkají, mluví tiše. Kromě toho se topím v citech. Pláču. Jsem smutný, že odchází.

Po chvíli slyším Beth říct: „Ještě nejde.“

Okamžitě cítím, že je to pravda.

Entita se stále drží u mě.

Budu muset pomoci.

Představím si, že stojím u dveří statku. Entita stojí za síťovými dveřmi. Je načase říct sbohem. Obrátím se k němu zády, aby se mu snáz odcházelo. Odvrátím se a vím, že už ho nikdy neuvidím. Rozvzlykám se. Ale neobrátím se, abych se přesvědčil, jestli tam ještě je.

„Nejde.“

Pořád se neohlédnu. Cítím, že když zůstanu stát zády k němu, nakonec to vzdá a odejde.

„Ne. Ještě ne.“

Chci nějak pomoci. Mezi mnou a entitou musí ještě existovat spojení, i když je nevidím. Představím si velké nůžky a stříhám do vzduchu kolem celého těla, abych přeťal všechna stínová spojení. Horlivě stříhám.

„Ještě nejde.“

Možná se moc snažím. Možná bych ho měl nechat být. Ať to udělá Beth.

Vidím ji v astrální rovině, v mlhavém žlutém světle trochu nade mnou. Je to, jako bychom stáli na svahu, na stráni, a ona je na tom svahu o něco výš, ve žluté mlze. Vidím ji tam stát a najednou jasně vidím i tu entitu.

Entita je maličká, sahá jí sotva k hrudi. S nadějí k ní vzhlíží.

Je to jen malý kluk.

Cítím doslova výbuch citu, smutku nad tím tvorečkem vzniklým k obrazu svého maličkého tvůrce, nad tím vyděšeným, ztraceným dítětem, které teď musím opustit, a je mi líto sama sebe, je mi líto, že teď musím jít dál, a ve chvíli, kdy se ten záchvat smutku projeví, dítě náhle zmizí do dálky.

Beth řekne nevýrazným hlasem: „Je pryč.“

Beth se probere. Já se proberu. Sedíme celí omámení. Gary přinese sklenice vody. Podívám se na hodinky. Trvalo to tři a půl hodiny. Není vlastně moc o čem mluvit. Všichni jsme unavení. Gary řekne: „Neboj se, je pryč. Nevrátí se,“ a radí mi, abych byl opatrný, až pojedu domů.

Dojedu domů a vyprávím to Anne-Marii. Hluboce ji to dojme. Ale nikomu jinému o tom nepovím. Kolika lidem tak můžete říct, že jste zažili exorcismus?

Ostatně skutečná otázka zní - jaký byl výsledek? V příštích několika dnech nijak znatelný. Pak jsem se pohádal s Anne-Marie. Začalo to jako obvykle, ale rychle se to změnilo. Uvědomil jsem si, že chodím v kruzích po kuchyni a přemýšlím, kam jít. Bylo to, jako kdyby nám někdo sebral jeden pokoj z bytu. Ten konkrétní pokoj tam už nebyl. Musel jsem zůstat, kde jsem byl, a nějak si s ní poradit. I další hádky byly odlišné a já jsem si po chvíli začal uvědomovat, že došlo k trvalé změně.

Další věc, které jsem si všiml, bylo, že po několik týdnů jsem cítil drobné a běžné životní bolístky, malá chvilková odmítnutí, lidi, kteří se odvrátí, drobné neupřímnosti a triviální hrubosti s výjimečnou citlivostí. Bylo to neuvěřitelně bolestné. Nikdy dřív jsem se necítil tak ublížený. Ale zároveň jsem si všiml i toho, že mnoho lidí se ke mně chová mileji než kdy dřív. A za pár týdnů jsem měl zase pocit, že jsem se vrátil k normálu a jsem schopen brát věci tak, jak přicházejí.

Po pár měsících jsem mluvil s Lu, psycholožkou, kterou občas navštěvuji. Váhavě jsem se zmínil o svém zážitku, zvědavý, jak zareaguje.

Řekla: „To je zajímavé. Hodně lidí má podobné zážitky.“

„Vážně?“ divil jsem se.

„No jistě. Entity jsou teď velký hit.“

Musel jsem se zasmát.

Přímý zážitek

Když jsem připustil možnost existence entity, třeba jen na chvíli a opatrně, hodně jsem se vzdálil oné racionální, akademické, intelektuální tradici, v níž jsem byl vychován. Popravdě řečeno, dost mě znervózňovalo, jak daleko jsem se od ní vzdálil. Rozhodl jsem se tedy shrnout závěry, které jsem za ty roky ze všech těch zkušeností vyvodil. Vzal jsem si kus papíru a udělal jsem si seznam.

Překvapilo mě, když jsem zjistil, že jich zase není tak mnoho.

1. Vědomí má skutečné dimenze, o nichž jsem zatím neměl tušení. Druhy vědomí jsou mnohem rozmanitější a protichůdnější, než jsem dřív myslel. Nejsem přesvědčený, že kterýkoli z těchto stavů vědomí má nějaký metafyzický význam, stejně jako nejsem přesvědčený, že jsem měl se sebou spojenou nějakou skutečnou entitu. Entity vůbec mi nepřipadají zvlášť přesvědčivé. Ale uznávám, že na určité úrovni může být rozdíl mezi skutečnou entitou a metaforickou entitou skutečně velmi malý. Nesmím zapomínat na to, že samo vědomí je neuvěřitelně mocné - lidé všech kultur mohou oslepnout, zchromnout, nebo dokonce zemřít jen proto, že něčemu věří.

Všechny druhy vědomí pro mě představují krajinu mysli, podobnou fyzické krajině naší planety. Zkoumání této krajiny vědomí mi přináší uspokojení. Vím, že probádávání různých těchto stavů je můj osobní zájem a že ne všichni ten zájem sdílejí.

Ale mám pocit, že takové zkoumání má větší než jen osobní hodnotu. Tuším, že v budoucnu bude mít studium různých druhů vědomí praktický význam v takových oblastech, jako je léčení nemocí, uchování zdraví a rozvíjení tvořivosti.A jak bude víc a víc uznávána praktická hodnota změněného vědomí, procedury, které mohou tyto změny vyvolat či ovlivnit, budou stále běžnější a všednější. Celá koncepce změněných stavů vědomí přestane působit exoticky a děsivě.

2. Přinejmenším některé paranormální jevy jsou skutečné. Paranormální jevy se obvykle rozdělují na telepatii (komunikaci myslí), jasnovidectví (vnímání na dálku), prekognici (vnímání událostí dřív, než k nim dojde) a psychokinezi (ovlivňování předmětů nebo událostí jen silou myšlenky). Do téhle škály se vejde poměrně bohatá škála tvrzení a značně se překrývajících jevů.

Došel jsem k závěru, že někteří lidé skutečně mají schopnost znát minulé či budoucí události způsobem, který v současnosti není vysvětlitelný. Pro mě nejpřesvědčivější důkazy takových schopností pocházejí z celkem bezvýznamných informací.

Domnívám se, že každý má určitý stupeň paranormálního nadání, stejně jako každý má určitou míru sportovního nebo uměleckého nadání. Někteří lidé mají zvláštní dar, jiní lidé zase konkrétní zájem, který je přivede k rozvíjení jejich schopností. Ale jev sám je běžný a velmi rozšířený. Nemám ponětí, jaké jsou hranice psychických schopností. Nevím například, jestli někdo dokáže pohnout předmětem prostě tím, že na něj myslí. Dokonce ani nevím, jak takovou myšlenku hodnotit, protože nemám žádnou teorii, která by vysvětlila paranormální jevy obecně.

3. Energiím spojeným s lidským tělem dosud nerozumíme. Tyto energie lze cítit a vidět a jsou spojeny s léčením, nemocí a zdravím. I když v některých teoretických systémech je existence těchto tělesných energií oficiálně uznávána, například u indických jogínů nebo čínských akupunkturistů, západní medicína je dosud neuznala.

Tuším, že v blízké budoucnosti se tak stane; až k tomu dojde, medicína si připomene něco tradiční moudrosti, která radila, že důležité je i chování lékaře k pacientovi a „držení za ručičku“ - tedy to, co je dnes považováno za „umění medicíny“ v protikladu k vědě.

To byly všechny závěry, k nimž jsem došel. A neliší se to nijak zvlášť od toho, čemu věřil Carl Jung nebo William James.

Jen se to liší od toho, čemu věří určitý druh neopatrných a nevnímavých vědců. Ostatně Jung a James se svého času s tímto typem badatelů rovněž neshodli.

Pak jsem si sepsal seznam věcí, ve které nevěřím, a ten byl mnohem delší. Nevěřím v levitaci, létající talíře, UFO, v dávné kosmodromy v Peru, v bermudský trojúhelník, mimozemšťany, čtení z ruky, numerologii, astrologii, psychické operace, znovuzrození, biorytmy, náhodu a sílu pyramid.

A nakonec jsem si sepsal seznam toho, na co názor nemám, ať proto, že důkazy jsou nedostatečné, nebo proto, že ta která věc mi připadá výhradně jako záležitost víry. Sem patří reinkarnace minulé životy, entity, poltergeisti, duchové, yetti, lochnesská obluda a síla krystalů.

Ale když jsem se tak díval na svoje seznamy, připadalo mi, že míří vedle. Necestoval jsem proto, abych se něco dozvěděl o čemkoli jiném než o sobě samém. A skutečně důležitý závěr mých cest není v tom, čemu věřím nebo nevěřím ve vnějším světě, ale co jsem se dozvěděl o sobě.

Když se ohlížím na své cesty, vidím skoro posedlou touhu po zážitcích, které by posílily mé sebeuvědomění. Potřeboval jsem nové zážitky, aby mě vždycky znovu probraly. Nevím, proč to tak je.

V jistém smyslu se domnívám, že hledání nových zážitků se podobá chuti. Člověk si na to musí zvyknout, a já jsem si zvykl brzo. Od rodičů jsem se naučil brát nové zážitky jako zábavné a osvěžující, ne jako děsivé. Takže jde o naučené chování.

V jiném smyslu jsou cesty mou strategií řešení životních problémů. Kdykoli se věci zvrtly, kdykoli můj život nefungoval, jak by měl, nasedl jsem do letadla a zmizel někam daleko. Ani ne tak proto, abych svým problémům utekl, jako spíš abych se na ně podíval z nové perspektivy. Zjistil jsem, že je to úspěšná strategie. Vrátil jsem se ke svému životu s novou rovnováhou. Byl jsem schopen dostat se k jádru věci, zastavit protáčející se kolečka, pochopit, co chci a jak to udělat, abych to dostal. Byl jsem soustředěný a výkonný.

V každém takovém případě to bylo proto, že jsem odjel a něco se dozvěděl sám o sobě. Něco, co jsem potřeboval vědět.

Můj osobní pocit je, že získávání znalostí o sobě samém je v moderním světě mnohem obtížnější. Víc a víc lidí žije v rozsáhlých městech, obklopují je další lidé a lidské výtvory. Přírodní svět, přirozený zdroj sebeuvědomění, se stále více vytrácí.

A co víc, během posledního století jsme začali stále víc žít v přitažlivém světě definovaném elektronickými médii. Tato média nabrala tempo, které je našemu pravému založení naprosto cizí. Je to matoucí žít ve světě desetivteřinových šotů, z nichž každý nás pobízí, abychom si něco koupili, něco udělali nebo si něco mysleli. Na lidi v minulosti nic takového neútočilo.

A myslím, že tento soustavný útok nás učinil nezdravě poddajnými. Odříznuti od přímých zážitků, odříznuti od vlastních citů a někdy i vlastních vjemů jsme až příliš připraveni přijmout hledisko nebo perspektivu, kterou nám někdo naservíruje a která není naše vlastní.

V roce 1972 jsem si koupil dům v kopcích nad Los Angeles. Nastěhoval jsem se tam a pár měsíců jsem byl štěstím bez sebe.

Jednou jsem se zmínil před známým, že jsem si koupil dům v kopcích. Zeptal se: „A hadi ti nevadí?“

„Jací hadi?“ divil jsem se.

„Chřestýši. Kopce jsou plné chřestýšů.“

„Ale prosím tě,“ řekl jsem, „nedělej si ze mě legraci.“

„Já to myslím vážně. Tys je ještě neviděl?“

„Samozřejmě že ne.“

„No ale jsou tam. Máš kolem domu nějaké pozemky?“

„Ano, asi čtyři tisíce metrů. Na svahu kopce.“

„No tak to je určitě máš. Jen počkej. Chřestýši vylézají, když je sucho, v září, říjnu. Jen počkej.“

Vrátil jsem se do svého nádherného domu v těžké depresi. Vůbec jsem se tam už nebavil, jen jsem pořád hledal hady. Bál jsem se, že mi hadi vlezou do ložnice, takže jsem každou moc zamykal, aby nemohli dovnitř. Napadlo mě, že by se hadi třeba mohli přijít k bazénu napít, a tak jsem se bazénu vyhýbal, obzvlášť v době největšího denního žáru, protože se u něj nejspíš slunili chřestýši. Nikdy jsem nechodil po zahradě, protože jsem si byl jistý, že v keřích číhají hadi. Chodil jsem jen po krátké cestičce od garáže k domu a nakoukl jsem za každý roh, než jsem za něj vstoupil. Ale čím dál víc se mi nechtělo být venku vůbec. Byl jsem vězněm ve svém vlastním domě. Změnil jsem celé svoje chování a duševní stav čistě na základě něčeho, co mi někdo řekl. Pořád ještě jsem neviděl jediného hada. Ale bál jsem se.

Konečně jsem jednou viděl svého zahradníka, jak nebojácně rázuje kolem křoví na okraji pozemku. Zeptal jsem se ho na hady. „Jsou tady chřestýši?“

„No jistě,“ kývl, „zvlášť v září a říjnu.“

„A vy se jich nebojíte?“

„No,“ zamyslel se, „pracuji tady pět let a za tu dobu jsem viděl jenom jednoho chřestýše. Takže žádný zvláštní strach nemám, ne.“

„A co jste udělal, když jste viděl toho chřestýše?“

„Zabil jsem ho.“

„Jak?“

„Došel jsem si pro rýč, vrátil jsem se a zabil jsem ho. Byl to jenom chřestýš.“

„A to byl jediný, kterého jste viděl?“

„Přesně tak.“

„Jeden had za šest let?“

„Přesně tak.“

Šel jsem si pro ručník a zbytek dne jsem seděl u bazénu. Bylo mi skvěle. Jeden had za šest let sice bylo něco, co bylo potřeba brát v úvahu, ale člověk nemusel být ve střehu každou minutu svého života.

Takže, pořád ještě aniž bych viděl jediného hada, jsem znovu změnil své chování a emoce. Teď jsem byl trochu opatrnější než dřív, ale klidný.

Když zahradník odcházel, podotkl: „Můžete si být jistý, že na svém pozemku moc hadů nemáte.“

„Jak to víte?“

„Protože je tu taková spousta syslů.“

Celé týdny jsem se snažil zbavit se syslů, kteří bydleli v mém trávníku. Sysli byli pro mě novinka, na východě nežijí. Sysli jsou malí, roztomilí hlodavci, kteří si budují složité sítě podzemních nor po celém pozemku a dřív pevnou zemi tak mění v něco, co se víc podobá houbě. Občas jsem vyšel na trávník a probořil jsem se až po kotníky. Představoval jsem si, že celý můj dům se jednou propadne do země, protože sysli to s těmi tunely nakonec přeženou. Kladl jsem tedy jed a líčil pasti a střílel jsem je vzduchovou pistolí. Ale účinky to nemělo vůbec žádné. Každé ráno se na trávníku objevily nové syslí chodbičky. Bylo to k uzoufání. Můj dům byl syslí národní park.

Teď jsem si uvědomil, že kdyby se kolem domu usadilo pár mých přátel chřestýšů, ten nepříjemný syslí problém by se vyřešil. Začal jsem si přát víc chřestýšů. Dali by se chřestýši nějak přilákat? Položit jim sem nějakou oblíbenou chřestýši potravu, nebo třeba misky s vodou? Co je ostatně na mém pozemku špatného, že ho chřestýši opustili a vydali mě na milost a nemilost syslům?

Tohle byla zase další perspektiva. Pociťoval jsem najednou nedostatek hadů a přál jsem si jich víc. Všemi těmihle změnami jsem prošel - a pořád ještě jsem neviděl jediného skutečného hada. Nemohl jsem tvrdit, že jsem postupně prošel klidem, panikou a touhou, protože mě k tomu přivedla nějaká opravdová životní zkušenost. Získal jsem určité nové informace, ale nic konkrétního se mi nestalo.

Cítil jsem se jinak jen proto, že jsem změnil úhel pohledu. Každou změnu pohledu doprovázela i úplná změna mého postoje, mé fyziologie, mého chování, mých emocí. Každá nová perspektiva mě okamžitě a úplně změnila.

Ale nikdy to nebyl důsledek přímého zážitku. Nikdy to nebylo něčím, co se mi skutečně stalo.

Nejsme zvyklí na přímé zážitky, a tak jsme se jich začali bát. Nechceme si přečíst knížku nebo navštívit muzeum, dokud jsme si nepřečetli recenzi a nedozvěděli se, co si máme myslet. Ztrácíme důvěru ve vlastní vnímání. Chceme vědět, jaký význam náš zážitek má, ještě než ho skutečně prožijeme.

Začali jsme se bát přímé zkušenosti a dáváme si značnou práci s tím, abychom se jí vyhnuli.

Zjistil jsem, že se mi líbí cestovat, protože mě to vytrhne z rutiny a každodenních zvyklostí. Čím víc jsem cestoval, tím to bylo organizovanější. Pořád jsem přidával další věci, které jsem chtěl mít s sebou. Samozřejmě jsem si bral knížky na čtení. Pak walkmana a oblíbené kazety. Brzo jsem přidal i bloky a pastelky na kreslení. Pak přenosný počítač na psaní. Časopisy na cestu letadlem. A svetr, kdyby bylo v letadle zima. Krém na vyschlé ruce.

Netrvalo dlouho a cestování už nebyla taková zábava, protože jsem se teď potácel do letadel, naložený horami věcí, o nichž jsem byl přesvědčený, že je musím mít s sebou. Vytvořil jsem si novou rutinu, místo abych unikl té staré. Už jsem neutíkal z kanceláře, většinu obsahu pracovního stolu jsem si naložil za záda.

Jednoho dne jsem se tedy rozhodl, že nasednu do letadla s úplně prázdnýma rukama. Nic, co.by mě pobavilo, co by mě zachránilo před nudou. Nastoupil jsem úplně zpanikařený: nemám nic ze svých obvyklých věcí! Co budu dělat?

Nakonec to bylo příjemné. Četl jsem časopisy, které měli v letadle. Povídal jsem si s lidmi. Díval jsem se z okna. Přemýšlel jsem.

Ukázalo se, že vlastně nepotřebuji nic z věcí, o nichž jsem myslel, že je potřebuji. A měl jsem bez nich pocit, že mnohem víc žiji.

Jedna z nejtěžších věcí na přímých zážitcích je to, že nejsou filtrované přes žádné teorie a očekávání. Je obtížné něco pozorovat a nevnucovat tomu teorii, která by vysvětlila, co vidíme, jenže, jak řekl Einstein, s teoriemi je ta potíž, že vysvětlují nejen to, co pozorujeme, ale také, co lze pozorovat. Na základě svých teorií si vytváříme očekávání. A ta očekávání se nám často pletou do cesty.

Hotel Claridge’s v Londýně je proslulý tím, že vychází vstříc podivínským zálibám svých hostů. Pokud chcete mít každou noc u postele minerálku, personál Claridge’s si toho všimne a vy každý večer najdete u postele láhev minerálky. Jestli ji chcete poloprázdnou, najdete ji tam poloprázdnou. A protože personál jsou Angličané, žádná výstřednost není příliš bizarní, aby se jí nemohlo vyhovět.

V roce 1978 jsem v Claridge’s pár týdnů bydlel, přepisoval jsem scénář. Psal jsem na stroji, stříhal a slepoval jednotlivé kousky dohromady. Jenže jsem nemohl sehnat trhací pouzdro na lepicí pásku, měl jsem jen obyčejnou ruličku a nůžky. Samozřejmě kdykoli jsem kus ustřihl, konec se přilepil zpátky a já jsem ho pak musel pracně loupat nehtem, když jsem chtěl ustřihnout další. Nakonec jsem vymyslel zlepšovák: nastříhal jsem dlouhé pruhy pásky a lehce jsem je nalepil na úchytky zásuvek po obou stranách psacího stolu. Tak stačilo přestříhnout pásku mezi úchytkami a bylo to. Takhle jsem si polepoval zásuvky několik týdnů.

O rok později jsem se do Claridge’s vrátil a ubytoval jsem se. Měl jsem hezký pokoj, jen tam byla taková zvláštnost: na psacím stole v rohu někdo přelepil dlouhými pruhy lepicí pásky úchytky všech zásuvek.

Pamatovali si to! Polichotilo mi to, ale snažil jsem se představit si, co si asi personál musel myslet. Kdoví, proč to ten člověk tak chce? Ale vždycky si zásuvky přelepoval. Tak se postarejte, aby byly přelepené, až přijede, aby byl pan Crichton u nás spokojený.

To je právě ta obtíž s teoriemi. Původní pozorování nebylo nesprávné - ale závěr z toho odvozený ano.

Je potřeba obrovské úsilí k tomu, aby se člověk vyhnul všem teoriím a prostě viděl - přímo prožíval. Ale subjektivní zkušenosti může prospět, když jí nějakou chvíli dopřejeme svobodu, než se ji pokusíme spoutat do pojmové svěrací kazajky.

Občas je lepší jen přihlížet.

Je překvapující, co všechno se tak můžete dozvědět.

Jsem přesvědčený, že zážitky popsané v této knize může opakovat každý, kdo se o to chce pokusit.

Jel jsem do Afriky. I vy můžete jet do Afriky. Možná vám bude dělat potíže získat příslušný čas nebo peníze, ale každému se něco obtížně získává. Jsem přesvědčený, že každý může cestovat kamkoli, když o to skutečně hodně stojí.

A jsem přesvědčený, že přesně totéž platí pro vnitřní cestování. Nemusíte mi věřit, co vám povídám o čakrách, léčivé energii nebo aurách. Můžete se přesvědčit sami, jestli chcete. Nevěřte mi to. Buďte tak skeptičtí, jak jen chcete.

Přesvědčte se sami.

Mám mnoho přátel z vědeckých kruhů, kteří mě berou s pobavenou tolerancí. Mají mě rádi i přes mé názory. Ale naučil jsem se s nimi nedebatovat. Pokud nejste ochotni zažít tyto věci na vlastní kůži, pak vám dokonce i tak běžná věc jako meditace připadá jako absurdní fantazírování. Podle mého názoru jsou ti vědci přesně stejní jako domorodci z Nové Guineje, kteří odmítají věřit, že v těch kovových ptácích na obloze jsou lidé. Jak se s nimi můžete přít? Pokud nejsou ochotni dojet na letiště a přesvědčit se sami, žádná diskuse prostě není možná.

A samozřejmě, když pojedou na to letiště, nebude žádná diskuse potřeba.

Takže nakonec se musíte přesvědčit sami.

Existuje mnoho lidí, kteří vám mohou při těchto vnitřních badatelských výpravách pomoci. Můžete je brát jako cestovní kanceláře do vlastního nitra. Mnozí nabízejí výlety trvající den, víkend, dva týdny. Stejně jako běžné cestovní kanceláře i někteří z těchto lidí jsou teatrální a okázalí, jiní zas nenápadní, někteří přitahují celebrity a mediální hvězdy, jiní profesionální lékaře, jiní zase nemocné lidi. Někteří jsou jasní podvodníci, kteří neplní, co slibují. Někteří jsou blázniví a nevypočitatelní. Někteří jsou nároční a mají sklon vytvářet kulty, někteří jsou otevření a svobodní, někteří jsou intelektuální, někteří jsou emocionální, někteří racionální, někteří nábožní.

Existuje mnoho různých cest. Dokonce je možné stát se i maniakem konferencí, jezdit z jednoho semináře na druhý a být „krásnou rozvinutou lidskou bytostí“, až se z vás lidem okolo začne dělat špatně.

Možná přemýšlíte, jak najít člověka, skupinu nebo konferenci, která se pro vás hodí. Když se porozhlédnete, něco najdete. A když to, co najdete, nebude to pravé, hledejte dál. Nebudu vám doporučovat žádného konkrétního člověka ani činnost. Ale řeknu vám, podle čeho si vybírám já:

1. Dávejte si pozor na každého, kdo třeba jen naznačuje, že zná odpovědi. Opravdu dobří pistolníci se vždycky snažili, aby pistoli vůbec nemuseli vytáhnout. S opravdu dobrými guru je to stejné. Koneckonců odpovědi na vaše otázky nemůže znát nikdo než vy.

2. Dávejte si pozor na lidi, kteří obracejí lidi na svou víru a lákají k sobě stoupence. Ve většině případů je osobní rozvoj s jakoukoli skupinou spojen pouze dočasně.

3. Dávejte pozor na každého, kdo má zájem o vaše peníze.

4. Očekávejte výsledky. Nikdo není osvícen přes noc, ale když nevidíte výsledky, změňte metodu. Nebojte se experimentovat - na vaše otázky nemůže odpovědět nikdo než vy.

5. Věřte svým instinktům. Pokud máte z něčeho dobrý pocit, nenechte se odradit ostatními. Když tušíte nějakou čertovinu, nechte toho.

Postupně jsem došel k docela prostému názoru na všechny tyhle věci. Lidé mají přirozenou tendenci bránit se změnám. Všichni máme své zvyky a zaběhané způsoby, které nás nakonec v životě omezují, ale přesto se nám těžko opouštějí. Rilke ten problém popsal jednoduše:

Ať jsi, kdo jsi: jednoho večera vykroč ven z domu, který dobře znáš. Obrovský prostor čeká…

Douška: Skeptici na Cal Tech

Na jaře 1987 jsem se setkal s Paulem MacCreadym, vtipným a okouzlujícím leteckým inženýrem, který v roce 1977 postavil Pavučinkového kondora (Gossamer Condor) a naplnil tak jeden z nejstarších snů lidstva: let vlastní silou člověka. Mac-Cready pak postavil Pavučinkového albatrosa (Gossamer Albatross), první letadlo poháněné lidskou silou, které přeletělo kanál La Manche, postavil také letadlo na sluneční energii.

Během našeho rozhovoru začal Paul mluvit pohrdlivě o jasnovidcích, o lidech, kteří vidí aury. MacCready byl přesvědčen, že tihle lidé jsou v nejlepším případě blázni, v nejhorším podvodníci.

Nesouhlasil jsem a v debatě, která následovala, mi Paul řekl, že je aktivním členem pasadenské odbočky CSICOP.

CSICOP, Comittee for the Scientific Investigation of Claims of the Paranormal (Komise pro vědecké zkoumání údajných paranormálních jevů) byla založena v roce 1976 skupinou významných filozofů, psychologů, vědců a kouzelníků. Ve svém čtvrtletníku The Skeptical Inquirer CSICOP s velkým úspěchem odhalovala falešnost údajných „paranormálních“ jevů. Odbočky CSICOP byly po celé zemi a ta pasadenská, kam patřilo mnoho členů fakulty Cal Tech, byla zvlášť aktivní. MacCready se domníval, že bych k této skupině měl promluvit.

Okamžitě jsem souhlasil. Domníval jsem se, že to bude zajímavý zážitek jak pro mě, tak pro publikum. Paul slíbil, že mi zařídí pozvání. Já jsem se hned pustil do přípravy své řeči.

Protože jsem toho o práci CSICOP věděl jen málo, nejdřív jsem si přečetl výběr esejů z The Skeptical Inquirer otištěných v knize s názvem Science Confronts the Paranormal (Věda versus paranormální jevy) 1. Mnohé z těch esejů mě vůbec nezajímaly, odhalovaly falešnost takových jevů jako biorytmy, čtení z ruky, astrologie, UFO a bermudský trojúhelník, ve které jsem tak jako tak nevěřil. Jiné eseje - například kritika pátrání po lochnesské obludě2 - mi připadaly nezajímavé, protože neměly žádné filozofické ani intelektuální důsledky.

Ale u několika esejů mě znepokojil prudký tón mnoha autorů, které jsem obdivoval - měli tendenci přičítat svým oponentům ty nejnižší motivy. Vlastně mi připadalo, že z toho na všech stranách trčí osobní nechuť a urážky. Například v rozboru údajné podobnosti fyziky a východní mystiky, jak je popsal například Fritjof Capra, napsal Isaac Asimov:

„…pokud je pro rozumový svět důležitá intuice, a pokud někteří východní mudrci vědí o vesmíru tolik jako fyzikové, proč to tedy neobrátit? Proč nepoužít východní moudrost jako klíč k některým nezodpovězeným otázkám fyziky? Například: jaká je základní složka, z níž se skládají subatomové částice, jimž fyzikové říkají kvarky?…“

A nato Asimov dochází k tomuto závěru:

„Jaký nesmysl je tato takzvaná intuitivní pravda a jak komický je pohled na to, jaké ústupky jí činí racionální mysli, které jen ztratily nervy.

Ne, není to vlastně komické; je to tragické. Z historie známe přinejmenším jeden takový příklad, kdy se světské a racionální myšlení Řeků sklonilo před mystikou křesťanství a následovala doba temna.

Další si dovolit nemůžeme.“3

Byla to prudká slova, a když jsem je četl, začal jsem tušit, že v CSICOP jde o víc než o neosobní hodnocení pochybných údajů. Asimov sám výslovně uvedl vědu a náboženství jako dva navzájem soupeřící způsoby pohledu na svět. To samozřejmě otevíralo dveře možnosti, že věda je náboženství - to byl kacířský názor, na který by přistoupil jen málokterý vědec. Ale jak jsem četl eseje CSICOP, začal jsem mít pocit, že věda bojuje o převahu nad jinými způsoby vnímání.

Jestli jsem měl úspěšně hovořit před pasadenskou odbočkou CSICOP, byl můj úkol jasně daný.

Začal jsem prohlášením, že neočekávám, že tím, co řeknu, změním názor kohokoli. Ten večer v Pasadeně jsem neměl v úmyslu nikoho o ničem přesvědčovat.Byl jsem přesvědčen, že určité parapsychologické jevy jsou skutečné, a věděl jsem, že většina mých posluchačů tomu nevěří. Místo abych se o tomhle dopodrobna přel, prohlásil jsem, že se všichni můžeme shodnout na tom, že historie časem dokáže buď to, že jsem se ve svých názorech mýlil já, nebo že se mýlili oni. Všichni se můžeme s důvěrou těšit na to, že tato otázka bude časem vyřešena.

Zatím ale chci této skupině povědět o některých zážitcích, které mě vedly ke změně názoru, a pokusit se vysvětlit, jak se mi věci jeví dnes. Protože, naznačil jsem, skutečná podstata problému, jak ji vidím já, sahá mnohem dál než k relativně úzké otázce „paranormálních“ jevů. Dotýká se základního intelektuálního postoje vědy na konci dvacátého století.

Řekl jsem pak: Je v této místnosti někdo, komu odstranili krční nebo nosní mandle? Měl někdo úplnou mastektomii kvůli rakovině prsu? Léčili někoho na jednotce intenzivní péče? Měl někdo koronární bypass? Samozřejmě, takových je mnoho.

Pokračoval jsem: V tom případě jste všichni dobře obeznámení s pověrami, protože všechny tyto procedury jsou příkladem pověrčivého chování. Jsou to procedury prováděné bez vědeckých důkazů, že mají nějaké prospěšné účinky. Společnost utrácí miliardy dolarů ročně na pověrčivou medicínu a to je problém - a výdaje - mnohem větší než astrologické sloupky v denících, na které tak horlivě útočí mozková kapacita CSICOP.

A dodal jsem: Nepopírejme tak rychle sílu pověry ve svém vlastním životě. Kdo z nás by po prodělaném infarktu odmítl nechat se léčit na jednotce intenzivní péče jen proto, že význam takové jednotky není prokázán? Všichni bychom JIPku brali. Všichni to také děláme.

Dál jsem pak vypočítal mnoho příkladů podvodu ve vědeckém výzkumu. Isaac Newton možná svá data slepil dohromady dost povrchně4, Gregor Mendel, otec mendelovské teorie dědičnosti, to udělal určitě5. Italský matematik Lazzarini falšoval experiment, jímž určil hodnotu pí, a o jeho výsledku přes půl století nikdo nepochyboval6. Britský psycholog sir Cyril Buřt si vymyslel nejen data, ale i asistenta, který je shromáždil7. V méně dávných dobách to byly podvody, ke kterým se uchýlil William T. Summerlin ze Sloan-Kettering, dr. John Long z Harvardské lékařské fakulty a dr. John Darsee z Harvardské lékařské fakulty. Pak tu byl případ výzkumného týmu z Dana Farer Cancer Institute, dr. Roberta Slutského z lékařské fakulty UCSD, dr. Jeffreyho Borera z Cornell University, Stephena Bťeuninga z University of Pittsburgh. I když většina těch případů se týká medicíny a biologie, v jiných oborech vědy se podobné příklady najdou také, tři výzkumné zprávy ve věstníku Americké chemické společnosti byly nedávno staženy a celý případ se dosud vyšetřuje. Nikdo neví, jak velký je vlastně rozsah podvodů, ale připomněl jsem publiku, že podvody nepochybně existují i ve vědě. Proto samotný fakt, že v nějakém oboru se najdou podvodníci, nemůže být ještě důvodem k zavrhnutí oboru jako celku.

Pak jsem jim připomněl, že věda jako celek nepostupuje výjimečně racionálním způsobem odlišným od jiných polí lidského snažení, jako je třeba výroba či obchod. Max Plaňek, který získal Nobelovu cenu za fyziku, řekl: „Nová vědecká pravda netriumfuje proto, že přesvědčí své oponenty a osvítí je, ale spíš tak, že oponenti postupně vymřou a vyroste další generace, pro niž je teorie už běžná.“

Připomněl jsem jim, že vědci všech dob mají tendenci si myslet, že už konečně vědí všechno. Například francouzský anatom baron Georges Cuvier, jeden z nejskvělejších a nejvlivnějších vědců své doby, v roce 1812 oznámil, že „je malá naděje, že by byl objeven nějaký nový druh velkých čtyrnožců“. Cuvier měl ovšem smůlu, protože po tomto prohlášení byl nalezen medvěd kodiak, horská gorila, okapi, tapír čabrakový, komodský drak, gazela Grantová, zebra Grévyho, nosorožec javánský a panda velká, abych jmenoval jen několik velkých čtyrnožců. Podobná tvrzení o skoro úplných znalostech vyslovovali přírodovědci skoro v každé generaci - pokaždé se ukázalo, že neměli pravdu.

Připomněl jsem jim případy, kdy věda neuznala skutečné objevy v době, kdy byly učiněny. Když J. J. Thompson v roce 1899 zrněni hmotnost a náboj elektronu, mnoho jeho kolegů ho podezíralo z podvodu - nebo z neschopnosti, protože o něm bylo známo, že s jakýmkoli experimentálním přístrojem zachází zoufale nešikovně8. Když Carl Anderson z Cal Tech objevil v roce 1932 pozitron, jak Bohr, tak Rutherford nový objev okamžitě odmítli9. A teorie kontinentálního posuvu, kterou v roce 1922 předložil Alfred Wegener, by bývala měla být jasná každému, kdo se podíval na mapu světa a viděl, jak do sebe kontinenty zapadají, a přesto geologům trvalo čtyřicet let, než překonali odpor takových vynikajících mužů, jako byli Harold Jeffreys a Maurice Ewing, k této teorii.

Připomněl jsem jim, že tempo pokroku ve vědě je značně proměnlivé. Newtonova gravitační teorie platila nikým nezpochybňována víc než dvě stě let, než byla objevena precese planety Merkur, která ji vyvrátila10. A naopak hypnóza byla víc než dvě stě let přehlížená technika, od chvíle, kdy v Paříži skupina předních vědců, mezi nimiž byli Benjamin Franklin a Lavoisier, prohlásila mesmerismus za bezcenný, a přitom je hypnóza dnes nepochybně existující a široce provozovanou metodou. Tempo pokroku v nějakém oboru tedy nevypovídá nic o užitečnosti oboru.

Dál jsem poukázal na vědecké trendy a módy, které ovlivňovaly vědce na všech úrovních. Bylo naprosto přijatelné, aby desítky nejvýznamnějších světových vědců navrhly, aby se naše společnost angažovala v nákladném pátrání po mimozemském životě n, navzdory faktu, že studium mimozemského života je, řečeno slovy paleontologa George Gaylorda Simpsona, „studium bez subjektu“12. Víra v mimozemský život je spekulace, která se nijak neliší od čiré víry. Málokterý, pokud vůbec některý, z těchto významných vědců by se podepsal pod návrh studie parapsychologických jevů, protože parapsychologie není tak módní jako mimozemšťané. Ale přitom pro paranormalní jevy existuje nepochybně víc důkazů než pro existenci mimozemšťanů.

Říkal jsem tedy, že z mého hlediska mi vědecká činnost nepřipadá tolik jiná než ostatní lidské činnosti. Existují tu institucionalizované pověry, existují tu podvody, existují tu omyly a chybné kroky, existuje tu konzervativismus a čirá zatvrzelost, existují tu módní trendy. Jak prohlásil Marcello Truzzi, dřívější redaktor věstníku CSICOP: „Vědci nejsou takové vzory racionality, objektivity, otevřeného uvažování a skromnosti, za jaké by je podle přání mnohých z nich měla považovat veřejnost.“13

Dál jsem řekl, že se chci zmínit o jednom z nejobtížnějších kamenů úrazu v přístupu vědy k diskutovanému jevu. V mnoha případech, jako je takzvaná parapsychologická aktivita, narážejí vědci na argument takzvaných praktiků, že nemohou spolehlivě dosahovat výsledků na povel, že nemohou pracovat v laboratorním prostředí, že je ruší ti zamračení skeptici kolem a tak dále. Praktici tu definují jev, který závisí na momentálním stavu. Musejí být „ve správné náladě“ a tu náladu je snadné zkazit. Tradiční vědci tento postoj obtížně přijímají. Mystické stavy, meditativní stavy, stavy transu, to všechno je pro vědce nesnadné akceptovat.

Přitom ale každý z vlastní zkušenosti zná činnosti, pro které musíte mít „správnou náladu“, například sexuální styk, který vyžaduje zvlhčení u ženy a erekci u muže. Tvůrčí práce je další činnost, která závisí na momentálním stavu a není možné ji spolehlivě provádět na povel, jak dokumentuje rozsáhlá literatura, která se zabývá „namlouváním Múz“.

Ze subjektivních zpráv i ze své vlastní zkušenosti víme, že tyto jevy závislé na stavu jsou doprovázeny změnou vědomí. Může nastat vnímaná nebo skutečná změna energie a soustředění, může se změnit vnímám času a tak podobně. Takové změny se liší ze dne na den, od člověka k člověku a i od zážitku k zážitku u téže osoby. Vysoce proměnlivá podstata takových zážitků a jejich subjektivita činí z jevů závislých na stavu obtížný oříšek pro vědecké zkoumání.

Připomenu vám, že vědecké zkoumání kreativity si v posledním století nevedlo o nic lépe než zkoumání parapsychologické aktivity, a to víceméně ze stejných důvodů. Přesto nikdo nepopírá, že tvořivost existuje. Jen je velmi obtížné ji studovat.

Skeptičtí vědci, stejně jako Carl Sagan, často poukazují na to, že divy skutečné vědy jsou mnohem větší než údajné divy okrajových věd. Myslím, že je možné tuto myšlenku obrátit a říci, že divy skutečného vědomí jsou mnohem větší než to, čemu přiznává právo na existenci konvenční věda. Co kdybych vám například řekl, že se na vás řítí skupina mohutných mužů s úmyslem vás zmrzačit a vy přitom máte hodit míč na vzdálenost sedmdesáti metrů na metrový cíl, který ani nevidíte, těsně předtím, než vás srazí k zemi a rozdupou na padrť? Pochybuji, že v této místnosti by byl jediný člověk, který by něco takového dokázal nebo který by se o to odvážil aspoň pokusit. Ale přitom takovéto nepravděpodobné výkony můžeme každou neděli odpoledne vidět v televizi během sezóny amerického fotbalu.Změna vědomí potřebná k vykonání touchdown pass v profesionálním fotbalu je pro nás běžná, a tedy nijak pozoruhodná, ale přinejmenším naznačuje, že jiné nacvičené změny vědomí, které vznikly v jiných kulturách a tradicích, mohou mít rovněž překvapivé výsledky.

Už dříve jsem se pokoušel neformálně zodpovědět některé vědecké námitky proti takzvaným paranormálním jevům. Je pravda, že mnohá taková víra je jen předsudek, ale podobně je tomu s mnoha přesvědčeními vědeckého světa, například ve světě high-tech medicíny.

Je pravda, že mnozí, kdo na tomto poli praktikují, jsou podvodníci, ale také určitá část aktivních vědců jsou podvodníci.

Je pravda, že pokrok ve výzkumu paranormálních jevů je pomalý, ale totéž platí o pokroku v jiných vědeckých odvětvích, zvlášť když jsou špatně financované.

Je pravda, že některé paranormální jevy jsou zřejmě závislé na momentálním stavu a souvisejí s vědomím, ale totéž je pravda u mnoha každodenních jevů, které vedou k takovým všedním zázrakům, jako je nový obraz nebo nedělní touchdown.

Podle mě tedy žádná z těchto tradičních vědeckých námitek proti paranormálním jevům není dostatečná k tomu, aby vyloučila celý tento obor z vědeckého zkoumání. Když se na celou otázku podívám podrobněji, nacházím tři další důvody, které představují silnější důvody k jeho zavržení.

První je kvazináboženské znepokojení, které tyto jevy vyvolávají u skalních vědců. V prvních letech tohoto století Freud a Jung ukončili své blízké přátelství kvůli neshodě ohledně okultních jevů14. Jung se o paranormální jevy otevřeně zajímal15, Freud ne. Před roztržkou napsal Freud Jungovi: „Milý synu, zachovej si chladnou hlavu, protože je lepší něčemu nerozumět než porozumění přinést tak velké oběti.“16 A Jungův nadšený zájem o astrologii, kterou studoval jako systém psychologické projekce, a ne jako fyzickou realitu, přiměl Freuda k odpovědi: „Slibuji, že budu věřit čemukoli, co bude aspoň vypadat rozumně. Neudělám to rád…“17

Otázka je, proč ne? Proč se do toho Freudovi tak nechtělo? Freud sám bez váhání studoval mytologii a umění. Ale okultní záležitosti mu byly nepříjemné způsobem, který známe, ale těžko přesně definujeme. Lze namítnout, že tato nechuť má v zásadě náboženské kořeny - kořeny tak hluboké, že jsou nevysledovatelné jinak než dlouhým rozkladem, který zde není ani podstatný.

Kromě toho paranormální jevy vyvolávají další příbuzné znepokojení, jehož jádrem je intelektuální předsudek. Dovolím si tvrdit, že každý ze zde přítomných má akademický titul. Všichni jsme přežili značnou dávku vzdělávání a jsme vycvičeni k racionálnímu, lineárnímu myšlení. Učili nás cenit si tohoto typu myšlenek a jejich výsledků. Proto se s hmatatelnou nechutí přibližujeme k okultní části knihkupectví, kde prodávají práce nejrůznějších negramotných a nevzdělaných lidí. Tito lidé nesdílejí náš myšlenkový systém ani naši větnou strukturu, a když hodnotíme jejich práci, pravděpodobně máme pocit, jako bychom sestupovali do slumů.

Ať to připouštíme nebo ne, každý člověk s akademickým vzděláním má určitá kritéria, podle kterých posuzuje, z jakých děl bude citovat ve svých pracích, a ostatně i to, o jakých tématech bude vůbec psát. Podle mě tato kritéria představují významný předsudek, který ovlivnil všechno akademické posuzování paranormálních jevů - stejně jako Mesmerova nedobrá pověst ovlivnila hodnocení jeho tvrzení o hypnotismu.

Třetím důvodem, proč se vědcům nechce zkoumat paranormální jevy, je to, že zřejmě odporují existujícím fyzikálním zákonům. K čemu to je, studovat nemožné? Jen blázen by plýtval časem. Jenže problém dat, která jsou v rozporu s existující teorií, se nesmí přeceňovat. Arthur Eddington jednou řekl, že by člověk nikdy neměl věřit žádnému experimentu, dokud ho nepotvrdí teorie, ale tento humorný výrok má v sobě nepopiratelnou realitu.

O prvořadosti teorie vypovídá totiž sama historie vědy. Bronowski poznamenává: „Charles Darwin nevynášel teorii evoluce, tu znal už jeho dědeček. On odhalil mechanismus evoluce: mechanismus přirozeného výběru… Jakmile Darwin navrhl toto, vývojovou teorii přijali všichni a zdálo se být tou nejpřirozenější věcí na světě nazvat ji Darwinovou teorií.“18

Jinými slovy, údaje, které by podpořily myšlenku evoluce -například zkameněliny - byly dlouho známy, chyběla přesvědčivá teorie, která by tato data vysvětlila. Jakmile Darwin předložil teorii, data byla akceptována.

A teď vezměme takzvané parapsychologické jevy, například jasnovidnost, vidění na dálku nebo psychokinezi. Naprvní pohled se všechny tyto jevy zdají protiřečit fyzikální teorii. Přinejmenším neexistuje žádná bezprostředně dostupná teorie, která by je vysvětlila. A to je podle mě hlavní důvod, proč se data potvrzující existenci takových jevů neuznávají.

Jaká data? ptáte se možná. Mnozí vědci popírají, že vůbec nějaká data existují - že existují případy nebo události, které by byly náležitě zdokumentovány, náležitě kontrolovány, a tedy vylučovaly možnost podvodu nebo triku.

Ve skutečnosti ale existují pečlivě prozkoumané subjekty, které se vymykají vědeckému vysvětlení - především proslulé médium minulého století, paní Piperová, kterou obhajoval William James, profesor psychologie na Harvardu. Paní Piperová byla podrobena intenzivnímu pozorování po skoro čtvrt století, ale žádný skeptik jí nikdy nebyl schopen dokázat podvod nebo trik.

Přesto ale všichni stále tvrdili, že to podvod je. James napsal podrážděně: „Onen ‚vědec‘, který je přesvědčen, že jde o ‚podvod‘, musí pamatovat na to, že ve vědě právě tak jako ve skutečném životě musí hypotéza mít nějakou pozitivní specifikaci a definici, než o ní lze náležitě diskutovat; a podvod, který není žádným konkrétním druhem podvodu, ale prostě ‚podvodem‘ jako takovým, podvodem in abstracto, lze těžko chápat jako zvlášť vědecké vysvětlení určitých konkrétních faktů.“19

Na adresu ostatních vědců, kteří i dále tvrdili, že jde o dosud nezjištěný podvod, James odsekl: „Jsem přesvědčen, že ve výzkumu přírody není žádný zdroj klamu, který by se mohl merit s fixním přesvědčením, že určité druhy jevů jsou nemožné:’20

Nad užší otázkou, zda k izolovanému jevu, například jasnovidectví nebo telepatii nebo vidění aury, skutečně dochází, stojí širší problém ovlivňující moderní vědu. Mám na mysli určitou strnulost úhlu pohledu mezi vědci, jistou tendenci plést si současné vědecké teorie se skutečnou realitou, která za nimi stojí. Jakob Bronowski, jeden z nejvýmluvnějších komentátorů vztahu vědy k ostatním lidským činnostem, nám vždy připomínal, že vědecké teorie jsou fikce. „Věda, stejně jako umění, není kopií přírody, ale jejím znovuvytvářením.“21 Věda nám poskytuje obraz světa, ale tento obraz se nesmí zaměňovat se skutečnou realitou.

Všichni máme tendenci považovat své fiktivní názory za realitu. Myslím, že většina z nás už vyhlédla z okna letadla při přeletu Spojených států a byla překvapena, že nevidí čáry rozdělující jednotlivé státy, jak to bývá na mapě. Vzpomínám si sám, jaký to byl šok, když jsem se poprvé podíval na živou lidskou tkáň pod mikroskopem a zjistil, že je bezbarvá, čekal jsem, že uvidím růžové buňky s fialovými jádry. Ale tyto odstíny pocházejí z barviv určených k přípravě mikroskopických preparátů. Skutečné buňky žádnou barvu nemají.

Samozřejmě že jsem to věděl, stejně jako všichni víme, že na zemi nejsou žádné čáry oddělující jednotlivé státy. Ale zapomínáme. A co víc, zapomínáme překvapivě snadno.

Byl jsem vzděláván v západní, vědecko-racionální tradici dvacátého století. Byl jsem vychován v přesvědčení, že vědecký pohled na svět je správný a že cokoli jiného je čirá pověra. Souhlasil jsem s Bertrandem Russellem, když řekl: „Co nám nemůže říct věda, nemůže lidstvo znát.“

Měl jsem jen málo konkrétních zážitků, které by tomuto názoru odporovaly. Ale mé pozdější zážitky se této vědecko-racionální perspektivě vymkly. Pořád ještě považuji vědecký pohled za užitečný a většinu času v jeho hranicích spokojeně žiji. Ale teď hledím na vědu jako na obor poskytující náhodný a omezený model skutečnosti.

Protože skutečnost je vždycky větší - mnohem větší - než to, co víme, než cokoli, co o ní můžeme říct.

Proveďme si jednoduchý myšlenkový experiment a zjistěme, proč tomu tak je.

Myslete na osobu, kterou dobře znáte.

Teď vyslovte jakékoli pravdivé tvrzení, které by tu osobu popisovalo.

George je vyrovnaný člověk.

Posuďte teď ono tvrzení. Je skutečně pravdivé?

Je pravděpodobné, že když o tom budete přemýšlet, začnete si vzpomínat na chvíle, kdy George ztratil nervy nebo ho něco vyvedlo z míry nebo měl kvůli něčemu špatnou nápadu. Budete myslet na výjimky.

Musíte připustit, že toto tvrzení není docela pravdivé. Mohli byste ho modifikovat a říci, George je obvykle vyrovnaný člověk, ale to je jen úhybný manévr. Slovo „obvykle“ říká jento, že tvrzení je někdy pravdivé a někdy ne. A protože se v něm neříká nic o tom, kdy neplatí, není ani moc užitečné.

Museli byste tedy být přesnější a své tvrzení rozšířit.

George je obvykle vyrovnaný člověk, kromě v pondělí, když den předtím prohrál jeho oblíbený fotbalový tým, nebo když se s ním jeho žena pohádá, nebo když je unavený a necítí se dobře - to bývá koncem týdne - ale ne vždycky -, nebo když ho šéf moc honí, nebo když musí přepracovat zprávu, nebo když musí jet mimo město… nebo když… nebo když…

Za chvilku vidíte, že vaše popisné tvrzení se mění v esej. A ještě pořád jste nevyčerpali všechno, co víte. Pořád ještě není úplné. Mohli byste tak popsat stránky a stránky, a ještě byste nebyli u konce. Popravdě řečeno, je to beznadějná snaha, pokoušet se o úplný popis Georgeovy proměnlivé nálady. Subjekt je příliš složitý. Vaše snaha byla od začátku odsouzena k neúspěchu.

Začněme tedy znovu.

Předložme jiné tvrzení.

George je pořádkumilovný.

To je nepochybně pravda, myslíte si. George je vždycky úhledně oblečený a stůl má neustále uklizený.

Ale viděli jste ponk, který má doma v garáži? To je nepořádek! Nářadí se válí kolem dokola. Jeho žena ho neustále honí, aby ho uklidil. A co kufr jeho auta? Nejrůznější zbytečnosti, které nikdy nevyklidí.

George je obvykle pořádkumilovný.

Jenže to už vidíte, kam by takováto úprava vedla - k další eseji.

Tak tedy jiné prohlášení, stručné a úplné.

George má šedé vlasy.

Tak, a je to, myslíte si. Má šedé vlasy a o tom není pochyb.

Samozřejmě, že ne všechny jeho vlasy jsou šedé. Většina ale ano, zvlášť na spáncích a vzadu na krku. Jde tedy o určité zjednodušení, ale to není závažné.

Ale zase - George sice teď má šedé vlasy, ale před pár lety je neměl. A někdy v budoucnu už nebude mít šedé vlasy, bude je mít bílé. Jde tedy o správný popis Georgeových vlasů právě teď, v téhle době. Není to popis George v nějakém univerzálním, neměnném smyslu.

Zkusme to znova.

George měří metr osmdesát.

Zase je to pravda v mezích měření. Pravděpodobně nemá přesně metr osmdesát. Pravděpodobně měří něco mezi sto sedmdesáti osmi a sto osmdesáti dvěma centimetry. A samozřejmě neměřil vždycky metr osmdesát. V dětství byl mnohem menší. Toto tvrzení je tedy také jen přibližné.

George je muž To ano. Ale „muž“ je dost nekonkrétní, je to vlastně dost kulturně podmíněné slovo, když o tom člověk přemýšlí dopodrobna. Když se narodil, nikdo o něm neuvažoval jako o muži. Musíte dosáhnout určitého věku a společenského postavení, aby vás považovali za muže.

George je mužského pohlaví.

Ano, o tom se diskutovat nedá. George je a vždycky byl mužského pohlaví. To se nedá nijak zpochybnit. Je to vnitřní pravda. Je to přesný popis reality George.

Samozřejmě slovy „mužské pohlaví“ myslíme, že má chromozomy X a Y. Ale to přece nevíme jistě, ne? George může mít chromozom navíc. Může být jen zdánlivě mužského> pohlaví…

A tak dále.

Toto cvičení v tvrzeních o Georgeovi ukazuje dvě věci. První je ta, že každé tvrzení, které můžeme o Georgeovi učinit, se dá zpochybnit. Proč?

Je to proto, že naše prohlášení o Georgeovi jsou jen přibližná a zjednodušená. Skutečná osoba, které říkáme George, je vždycky složitější než jakékoli prohlášení, které o něm můžeme učinit. Můžeme se tedy vždycky podívat na opravdovou osobu a najít na ní něco, co je v rozporu s naším tvrzením.

Druhá věc je ta, že ta prohlášení o Georgeovi, která jsou nejsnáze obhajitelná, jsou také nejméně zajímavá. Nemůžeme říct nic vyčerpávajícího o jeho náladě či pořádkumilovnosti nebo jeho složitém chování. Budeme na mnohem bezpečnější půdě, když budeme popisovat nejprostší rysy jeho fyzického vzhledu: barvu vlasů, výšku, pohlaví a tak dále. Tady - s určitými ohledy na chybu měření, změny v čase a tak podobně -si můžeme být jisti tím, co říkáme.

Ale tím by se mohl pyšnit jen krejčí. A možná by se tím skutečně i pyšnil. Poté, co by s Georgem absolvoval mnoho zkoušek a při každé provedl nějaké úpravy, mohl by krejčí nakonec být schopen střihnout Georgeovi na oblek bez jeho přítomnosti, a když by si pro něj George přišel, oblek by mu dokonale padl!

To je triumf umění měřit, ale šaty, které tak dokonale padnou, by možná pokrývaly osobu, o které by krejčí nevěděl vůbec nic. A ani by ho to nezajímalo. Jiné Georgeovy rysy by tnu mohly být docela ukradené. To není jeho práce.

Na druhou stranu to, co na Georgeovi nejvíc zajímá nás, nejsou jeho míry. Pro nás jsou nejzajímavější právě ty jeho rysy, o které se krejčí už z podstaty věci nestará. Pro nás je mnohem obtížnější definovat tyto jiné Georgeovy rysy než pro krejčího definovat Georgeovy míry.

Krejčí může svou definici mírami provést dokonale. My na druhou stranu nedokážeme definovat George vůbec.

Protože krejčí je tak dobrý - tak zjevně úspěšný - v tom, co dělá, můžeme být v pokušení ptát se ho: „Kdo je George?“

A krejčí odpoví: „George je čtyřiačtyřicítka prodloužená.“

A když budeme namítat, že tohle přece není uspokojivá odpověď, řekne nám krejčí, že je to nepochybně pravda, protože on podle toho dokáže střihnout celý oblek, který Georgeovi dokonale padne, jen vstoupí do dveří.

A to je v kostce problém vědeckého pohledu na skutečnost. Veda je něco jako vylepšená krejčovina, metoda pro braní míry, popisující něco - realitu -, kterou vůbec nemusíme chápat.

Věda je zatím velice dobrá. Rozhodně přinesla velký prospěch. Bylo by šílenství vzdávat se vědy nebo popírat její užitečnost.

Ale stejné šílenství by bylo myslet si, že skutečnost je čtyřiačtyřicítka prodloužená. Přitom se ale zdá, že západní společnost přesně tohle udělala. Stovky let byla věda tak úspěšná, že v naší společnosti se ujal vlády krejčí. Jeho znalosti se zdají být o tolik přesnější a mocnější než znalosti nabízené jinými disciplínami, jako je třeba historie nebo psychologie nebo umění.

Ale na konci může z výdobytků vědy v člověku zbýt nepříjemný pocit prázdnoty. Může dokonce pojmout podezření, že v realitě je víc, než měření kdy dokáže odhalit.

Vraťme se k předchozímu problému: k popisu člověka jménem George. Když jsme vzali cokoli kromě jeho fyzických

měr, zjistili jsme, že je krajně obtížné učinit o Georgeovi jakékoli prohlášení, kterému by nebylo možné jinými, stejně pravdivými tvrzeními okamžitě oponovat.

Mohli bychom s tímto problémem bojovat ještě chvíli a hledat dál nějaké nevyvratitelné tvrzení o Georgeovi. Ale nakonec, po opakovaných neúspěších, bychom možná začali tušit, že v této snaze se uspět nedá. Skutečný George nám stále uniká. Ať řekneme cokoli, je to špatně.

Když v této chvíli někdo řekne: „Slova nemají dost moci, aby popsala existenci,“ nemusí to už znít tak ezotericky. Vlastně to přesně souhlasí s tím, co jsme právě zjistili my sami. Ovšem tuto větu vyslovil Lao-c‘, čínský mystik, před pětadvaceti stoletími. Lao-c‘ byl v této otázce velice neústupný a opakoval znova a znova: „Existence je nekonečná a nedá se definovat.“

Ale pokud to tak je - pokud se skutečnost bude vždycky vymykat našim definicím právě jako George - co můžeme dělat?

Vždyť není třeba běžet ven,

abys líp viděl,

ani hledět z okna; spíše spočiň

ve středu své bytosti;

protože čím víc ji opouštíš, tím méně zvíš.

Lao-c‘ tvrdí, že je třeba obrátit se do nitra, k vnitřnímu smyslu pro realitu, místo abychom hleděli ven. Vypadá to jako kritika akademických snah a jinde to skutečně říká výslovně:

Odložte bádání! Už dost těch obtíží přitakat tomu a možná onomu, rozdílům pramalého významu! Určité toto, určité tamto, jak mizivý je jejich užitek!

Lao-c‘ má ve svých dílech mnoho podobných prohlášení, která zřejmě brojí proti učenosti, ba dokonce proti vědomostem. Proč tak uvažuje?

Když lidé naleznou něco krásného, považují něco jiného za nekrásně,když jednoho člověka uznají patřičným,

prohlásí jiného za nepatřičného.

Život a smrt, ačkoli pučí ze sebe navzájem,

se zdají protikladné jako období změny,

obtížné a snadné jako fáze úspěchu,

krátké a dlouhé jako míry kontrastu,

vysoké a nízké jako stupně vztahu;

ale protože změny tónů propůjčují hlasu melodii

a to, co je, je bylo toho, co bude,

skutečně rozumný člověk

nic nepodniká,

nestanoví zákon,

vše, co se stane, bere, jak to přijde…

Chce tím říct - nic nehodnoťte, protože každé hodnocení zároveň definuje i svůj protiklad a v mnoha případech jsou vzájemné vztahy protikladů neoddělitelné, jako z proměnlivých tónů vzniká hudba. Říká: budete-li svět vnímat prostřednictvím hodnocení, nikdy nebudete vnímat nezkresleně.

Nejjistější zkouška zdravého rozumu je, zda člověk přijímá život celý, tak jak je, aniž by musel měřením či dotekem chápat nezměrný nedotknutelný zdroj jeho obrazů…

Tento postoj představuje jednu možnost, jak se vypořádat s faktem, že ať o skutečnosti řekneme cokoli, je to nevyhnutelně chybné nebo neúplné. Lao-c‘ říká, že musíme „přijímat život celý, tak jak je, aniž bychom ho museli… chápat“.

Tento postoj je v jistém smyslu antiracionální a určitě antiintelektuální. Ale je to jiná perspektiva, jasná a konzistentní. I když to nemusí být každému po chuti, musíme přiznat, že to je právoplatné řešení právoplatného problému.

Jacob Bronowski se svého času hodně snažil oslovit většinou humanistické publikum a přimět je, aby věnovalo pozornost vědě; pomáhal si přitom tím, že vypočítával spojení mezi humanistickými a vědeckými snahami. O třicet let později se rovnováha přehoupla na opačnou stranu. Mně se teď zdá, že naopak vědcům je třeba připomínat podobnost mezi jejich činností a činností jiných lidí, a především jim připomenout, že racionální, vědecká, redukcionistická metoda není jedinou cestou k užitečným pravdám.

Tohle považuji za nejnápadnější předsudek mezi vědci, které znám. Můj přítel Marvin Minsky v nedávno publikované knize píše o mystických stavech velmi kriticky. Považuje tyto stavy za „zlověstné“ a mluví o „obětech těchto událostí“. Vyjadřuje své názory takto: „Člověk může dosáhnout jistoty jedině tím, že amputuje zvídavost… Nabízet pohostinství paradoxu je jako naklánět se nad propast. Můžete zjistit, jaké to je, padnout dovnitř, ale možná už nedokážete vypadnout zase ven. Jakmile se u vás zabydlí rozpory, jen málokterý mozek dokáže odolat mysl ničící síle sloganů jako - všechno je totéž.“22

A Stephen Hawking ještě víc bez servítků říká, že mysticismus „je zbabělý útěk. Když je pro vás teoretická fyzika a matematika příliš těžká, uchýlíte se k mysticismu“.23

Takováto tvrzení, obecně vzato, souhlasí s Asimovovým komentářem, že intuice je pro ty, kdo „ztratili nervy“. Hawking tu myšlenku rozvíjí ještě dál a naznačuje, že mysticismus je procedura pro ty, kdo nejsou dost chytří, aby mohli dělat fyziku.

Nesouhlasím s tímto postojem. Možná nejsnazší způsob, jak formulovat moje námitky, bude říct, že obsah fyziky nepovažuji za dostatečnou motivaci chování fyziků samotných.

Odkud se bere víra fyziků v konzistenci, v jednotu? Ta víra je tak silná, že mnoho mužů a žen zasvětí celý život snaze dokázat její existenci. A přitom to není nic, co by se ve světě nějak projevovalo. To, co před sebou vidíme, je svět zjevně nesjednocených objektů a událostí. To, co je spojuje, jsou věci, které musíme hledat a nacházet. I když uznáme, že vědecké vnímání jednoty se liší od mystického vnímání jednoty, zůstává stále otázka: co vědce vůbec vede k tomu, aby nějakou jednotnou teorii hledali? Jde jen o to, aby byly výpočty pěkně úhledné? Může nějaký rozumný vědec seriózně věřit, že čistě formalistické zájmy ho dostatečně motivují k tomu, aby věnoval práci dlouhé hodiny rok za rokem? Je věda natolik soběstačný a uzavřený systém, že propojovat jednotlivé teorie je její jedinou hnací silou?

Myslím, že ne. Mám podezření, že vědce žene pocit, že svět venku - skutečnost - v sobě skrývá řád a že vědec se snaží tento skrytý řád skutečnosti objasnit. A tento popud mají vědci společný s mystiky. Impulz proniknout až na dno věcí. Pochopit, jak svět skutečně funguje. Poznat podstatu skutečnosti. Fyzik, laureát Nobelovy ceny, napsal:

„Moc jsem stál o to, naučit se kreslit, a to z důvodu, který jsem si nechával pro sebe: chtěl jsem vyjádřit emoci, kterou ve mně vyvolává krása světa. Obtížně se to popisuje, protože je to emoce. Je to podobné pocitu, jaký mívá člověk v náboženství, které souvisí s bohem ovládajícím všechno v celém vesmíru, je v tom rys obecnosti, který pocítíte, když si představíte, že věci, které se tak odlišně jeví a tak odlišně chovají, jsou všechny řízeny ‚za scénou‘ stejnou organizací, stejnými j fyzikálními zákony. Je to ocenění matematické krásy přírody, I její vnitřní funkce, vědomí, že jevy, které vidíme, mají svůj původ ve vnitřních vztazích mezi atomy, pocit, jak úžasné a dramatické to všechno je. Je to pocit úžasu - vědeckého úžasu - který, jak jsem cítil, by se dal kresbou sdělit někomu, kdo tuto emoci také vnímá. Mohlo by mu to připomenout aspoň na chvilku jeho vlastní pocit slávy vesmíru.“

Někteří z vás možná poznali, že autorem byl Richard Feynman, významný člen fakulty Cal Tech. Cituji tuto pasáž, protože podle mě v širších souvislostech vyjadřuje právě tento pocit vhledu do jednoty, který ostatní vědci tak odsuzují. A také proto, že od tohoto velice spolehlivého a nepedantického autora je takové tvrzení plně oprávněné: Feynman říká, že jeho pocit „je podobný pocitu, jaký mívá člověk v náboženství“. Je to ocenění matematické krásy přírody. A úžas je výslovně vědecký úžas, jako kdyby se vědecký úžas nějak lišil od úžasu obyčejného.

To mi připadá jako podivně opatrné vyjádření něčeho, co je podle mě prakticky obecný lidský pocit.

A když už mluvíme o Feynmanově malířské kariéře, stojí za to zmínit se o jednom jeho pozdějším objevu: Chvíli poté, co začal kreslit, navštívil Sixtinskou kapli. Zapomněl si průvodce, a tak jen chodil a díval se na obrazy. Viděl, že některé | z nich jsou velmi dobré a jiné, řečeno jeho vlastními slovy, „mazanice“. Když se vrátil do hotelu, zjistil, že jeho soudy ohledně obrazů se shodují s tím, co říká průvodce.

„Úžasně mě vzrušilo, že i já dokážu rozlišit krásné umělecké dílo od toho, které takové není, a přitom nejsem schopen to definovat. Jako vědec si vždycky myslíte, že víte, co děláte, a tak máte tendenci nevěřit malíři, když řekne: ‚Je to skvělé,‘ nebo: ‚Nestojí to za nic,‘ a pak vám není schopen vysvětlit proč. Ale teď jsem byl v koncích: Dokázal jsem to také!“

Proč říká, že byl v koncích? Co přesně znamená v koncích?

V celých svých pamětech Feynman mávnutím ruky odbývá většinu oborů činnosti mimo fyziku. Je to muž matematicky založený, a tak ho příliš nezajímá filozofie, umění nebo psychologie. Tyto obory mu nedávají smysl; ti, kdo je provozují, „nevědí, o čem mluví“. Ale v Sixtinské kapli zažil něco, co podkopalo jeho vnímání těchto odlišných oborů. Prostě tím, že se umění sám věnoval, získal schopnost vnímat jiné umění stejně, jak ho vidí oficiální a kodifikované hodnocení umělecké historie.

Feynman tuto pozoruhodnou událost dál nerozebírá, i když je zjevné, že by se o ní dalo říct víc. Především se jeho zážitek zdá naznačovat, že přestože se nesnaží si svá kritická měřítka vědomě ujasnit, taková kritéria nepochybně existují. Musejí existovat, protože jinak by se nikdy nemohl shodnout s hodnocením v průvodci. Za druhé, tato kritéria nejsou svévolná ani akademická, protože Feynman je dokáže formulovat čistě zkušeností s tvorbou obrázků. Kritéria umělecké historie skutečně mají něco společného s uměním tvorby obrazů. Umělecká historie má v sobě něco neměnného, což Feynman dokázal tím, že zopakoval její závěry.

Mluvím o tom tak dopodrobna proto, že mi to připadá jako typická situace, v níž úžasně chytrý vědec narazí na fakta, dokonce připustí existenci těch fakt, ale přesto z nich nevyvodí logicky se nabízející závěr: že v umění platí právě tak přísná pravidla jako ve vědě. Možná jsou to pravidla jiného druhu, ale přesto jsou to pravidla.

Když malíř jako Jasper Johns řekne: „Snažím se jen najít způsob, jak dělat obrazy,“26 myslí to přesně stejně jako fyzik, když řekne: „Jen se snažím najít způsob, jak dělat fyziku.“ Stejně jako vědec i umělec musí stavět na práci svých předchůdců. I umělci může nahánět strach dílo jeho předchůdců stejně jako vědci.Takže pokud vědec odbude výtvarné umění jako nějakou beztvarou činnost, kde „všechno je možné“, znamená to jediné - že ten vědec nerozumí výtvarné tvorbě. Nechápe to, co odsuzuje. Vědec má jen svou představu, co to je výtvarné umění, a ta představa je nesprávná. Je neinformovaná a neshoduje se s daty.

Míra, do jaké jsou vědci neinformovaní o skutečné práci nevědců, podle mě dosahuje svého maxima, když vědci uvažují o meditačních stavech, o změnách vědomí a o diskutovaných nadpřirozených jevech. Když člověk nikdy nic takového nezažil na vlastní kůži, samozřejmě mu popis takových věcí připadá podivný. Tyto zážitky jsou totiž odlišné od zážitků normálního vědomí. Není v tom žádná velká záhada a rozhodně nic zlověstného. Je to prostě jiné. Je to odlišný druh vědomí.

Celý svůj život znám jednoho zázračného počtáře, a kdykoli jsem ho sledoval, nechápal jsem, jak to dělá; musel jsem prostě po několika kontrolách přijmout fakt, že to dokáže. Znám jednoho filmového režiséra s fotografickou pamětí, ale je dost otravný, protože má sklon pořádat na nejrůznější témata improvizované přednášky s vyčerpávající spoustou detailů. Naučil jsem se jediné, nikdy se s ním nepřít o nějaký málo známý fakt, protože má vždycky pravdu. Ale ani v jeho případě nechápu, jak to dělá.

A dost podobný pocit mám u lidí s jasnovidnými schopnostmi. Dokážou dělat něco co já ne. Pro ně je ta schopnost běžná a má své dobré i špatné rysy.

Často slýchám skeptiky říkat, že kdyby takové schopnosti pyly skutečné, jasnovidci by hráli na burze nebo sázeli na koně. Pokud já vím, mnoho z nich to dělá. Vlastně dokonce existuje určitá utajená oblast aktivity, kde jasnovidci fungují jako konzultanti velkých korporací a firem. Lidem je zřejmě podobnou činnost trapné přiznat, ale přesto probíhá - přesně tak, jak byste čekali.

A připomenu vám i to, že z určitého hlediska byste vlastně měli primárně předpokládat, že takzvaná paranormální aktivita existuje. Znovu výsostně citlivý dr. Bronowski:

,Ve vědě… je proces předpovídání vědomý a racionální. Ani u lidských bytostí to není jediný druh předpovídání. Lidé mají zdravou intuici, která nebyla analyzována na racionální kroky a částečně ani být nemůže. Je možné, že, jak se někdy tvrdí, většina lidí umí trochu lépe hádat neviděnou kartu, a někteří lidé dokonce mnohem lépe, než by to uměl stroj, který volí odpovědi jen náhodně. Nebylo by to nijak překvapivé… Evoluce nás určitě vybrala tak rychle, protože vlastníme dar předvídání mnohem větší než ostatní zvířata… Racionální inteligence je také takový dar a v nejhlubší podstatě je stejně pozoruhodný a nevysvětlitelný. A když se racionální inteligence obrátí k budoucnosti a z minulých zkušeností odvozuje závěry ohledně neznámého zítřka, je tento proces… velkou záhadou…“27

Ale abych se vrátil k původní otázce, zažít tyto jiné formy vědomí se mi zdá běžné, dokonce obyčejné. Různé tyto formy vědomí - ať už jsou to vrozené vlohy nebo naučené postupy -vedou k jinému druhu vědění, k jinému vnímání řádu světa kolem nás. Než bez rozmýšlení zavrhnete toto vnímání jako podvod nebo fantazii, zdá se mi užitečné zkusit je na vlastní kůži. Pokud nejste ochotni je sami vyzkoušet, vystavujete se kritice, že odmítáte to, co nechápete.

A omezujete své vlastní zkušenosti s realitou.

Protože, jak jsem už řekl, vědecké vnímání reality není realita sama. Dokonce i ten nejmocnější vědecký zákon není úplným popisem skutečnosti. Vždycky se můžete dozvědět víc.

Myslím, že je důležité říci to naprosto jasně. Feynman, kterého hluboce obdivuji, řekl, že nevědci „nerozumějí světu, ve kterém žijí“. Tohle je zřejmě jeho oblíbené rčení, během vyšetřování katastrofy raketoplánu to opakoval několikrát.

Ale řekněme to jasně: nikdo nerozumí světu, ve kterém žije. Ani vy, ani já, ani Richard Feynman. Můžeme každý chápat některou část, aspekt celku, ale realita vzdoruje popisu v jakémkoli komplexním a úplném smyslu.

A pokud ostatní druhy poznání jsou vnitřní, subjektivní a ze své podstaty neověřitelné, nejsou proto ještě o nic méně zajímavé a užitečné.

Lidé, jejichž povaze jsou čísla cizí, nejsou páriové společnosti, vyděděnci, pohrdaní idioti, kteří neumějí řešit diferenciální rovnice a je jim tedy odepřen přístup ke zjevené pravdě matematiky.

Protože věda sama nestačí.Když skalní vědec stojí před publikem, které věří ve stvoření a v parapsychologické jevy, je často šokován. Vědec vidí krásný a složitý svět, který je zcela dostačující výzvou pro jeho racionální přístup. Diví se, proč někomu jinému jeho pohled na svět není dost.

Proč věda nestačí?

Nejprostší odpověď je ta, že věda je sice velice mocná badatelská metoda, ale neříká nám to, co skutečně chceme vědět. Max Plaňek to řekl prostě: „Odkud přicházím a kam jdu? To je ta velká, nevyzpytatelná otázka, stejná pro každého z nás. Věda na ni odpovědět neumí.“

Jeden důvod je ten, že věda nám nemůže říct, proč se něco děje. Znovu Feynman, v populární přednášce o kvantové elektrodynamice: „Já vám popisuji, jak příroda funguje, ale vy nepochopíte, proč tak funguje. Jenže to nechápe nikdo. Nemohu vám vysvětlit proč. Příroda se prostě takhle podivně chová.“28

To je pravda, ale vyhýbá se to faktu, že ačkoli znalost toho, jak věci fungují, může umožnit manipulaci s přírodou, lidé doopravdy chtějí vědět, proč věci fungují. Děti se neptají, jak to, že je obloha modrá. Ptají se, proč je modrá.

Feynman by pravděpodobně řekl, že ta otázka nemá žádný význam. A ve světě moderního vědeckého myšlení ho skutečně nemá. Ale není jisté, že tento stav věcí bude pokračovat donekonečna. Fyzik John Bell poznamenává:

„Zakladatelé kvantové mechaniky se víceméně chlubili tím, že se vzdali pokusů o vysvětlení. Byli velmi hrdi na to, že se zabývali jen jevem samotným; odmítli se dívat pod povrch jevu a považovali to za cenu, kterou člověk musí zaplatit za to, že se dohodne s přírodou. A je historický fakt, že lidé, kteří přijali za svůj tento agnostický přístup ke skutečnému světu na mikrofyzikální úrovni, byli velmi úspěšní. V té době to byl správný přístup. Ale nevěřím, že tomu tak bude věčně.“29

Ale matematik mezitím konstatuje, že „otázky proč se přírodovědci málokdy dotknou, veškerý důraz se klade na jak… Metafyzika kosmu se vykládá v termínech abstraktní matematiky, která se prohlašuje za zcela oproštěnou od cílů a účelů; realita současné kosmologie je matematická realita.“ 30

Ale matematická realita je v podstatě svévolná.31 A za toto vnímání vesmíru bez účelu platíme také určitou cenu. Moderní věda bere matematický model jako triumf rozumu, ale jak říká Hannah Arendtová, „moderní dobu, jíž dominuje technika, charakterizuje právě ten fakt, že rozum, ve smyslu kontemplativního sebeodhalujícího chápání, jaké nám původně bylo dáno, je ztracen a nahrazen odtažitou [technikou], která se aktivně předem omezuje na abstraktní matematickou teorii a fyzickou replikaci.“32

Podle mě není na matematickém vnímání reality nic špatného, pokud mu nedovolíme, aby zcela převládlo. Protože jako lidské bytosti, které žijí své životy, rozhodují se samy za sebe a za svou společnost, musíme najít nějaký význam. A tento význam musí mít široký základ.

Matematik:

„Jsem si vědom, že složky, z nichž se tvoří smysl… láska a jazyk, mýty, racionální myšlení a iracionální pohnutky, zákon, historie, povinnost, rituál, náboženská víra, mystika, transcendentálno, alegorie, estetický smysl, hra, svět jako hádanka, svět jako jeviště, rozjímání o životě a smrti, nezbytnosti vnucené fyzikou a biologií; ty všechny a stovky dalších jsou cesty ke smyslu.“33

Proto možná Einstein jednou řekl: „Lidstvo má všechny důvody stavět ty, kdo proklamují vysoké morální standardy a hodnoty, výš než objevitele objektivní pravdy. To, za co lidstvo vděčí osobnostem jako Buddha, Mojžíš a Ježíš, má podle mě vyšší hodnotu než všechno, čeho dosáhla zvídavá a konstruktivní mysl.“

Pravda je ta, že poznání mystiků potřebujeme právě tolik jako poznání vědců. Když jedno nebo druhé chybí, lidstvo je oslabeno. Carl Jung řekl:

„Podstata psychiky zasahuje do skrytých oblastí sahajících daleko za hranice našeho chápání. Obsahuje tolik hádanek jako celý vesmír se svými galaktickými systémy, před jehož majestátními souhvězdími jen mysl postrádající představivost nepřizná svou vlastní nedostatečnost… Pokud tedy z potřeby vlastního srdce či v souladu s prastarými poučeními lidské moudrosti nebo z respektu k psychologickému faktu, že k „telepatickému“ vnímání skutečně dochází, někdo dospěje k závěru, že psychika se ve svých nejodlehlejších hlubinách účastní formy existence přesahující prostor a čas… pak kritický rozum nemůže předložit jiný protiargument než „non liquet“ vědy. A co víc, tento člověk bude mít tu nezměrnou výhodu, že bude v souladu s podjatostí lidské psychiky, která existovala už odnepaměti a která je univerzální. Každý, kdo k tomuto závěru nedojde, ať už ze skepticismu… z nedostatku odvahy, z nedostatečné psychologické zkušenosti nebo z nemyslící ignorance… má místo toho nepochybnou jistotu, že se dostane do konfliktu s pravdami své krve… Odchýlení od pravdy krve plodí neurotický neklid… Neklid plodí ztrátu smyslu a absence smyslu v životě je nemoc duše, jejíž plný dosah a veškeré důsledky naše doba ještě ani nezačala chápat.“34

Děkuji vám za pozornost.

To byla tedy moje řeč ke skeptikům v Pasadeně. Ale nikdy jsem nebyl pozván, abych tam promluvil, a tak jsem ji nikdy nepronesl.

1. Kendrick Frazier, ed., Science Confronts the Paranormal (Veda versus paranormální jevy), Buffalo, N. Y: Prométheus, 1986.

2. R. Razadan a Alan Kiela, Sonar and Photographic Searches for the Loch Ness Monster. A Reassessment (Sonarová a fotografická pátrání po lochnesské obludě: Přehodnocení) in Frazier, str. 349-357.

3. Isaac Asimov, Science and the Mountain Peak (Věda a vrchol hory), in Frazier, str. 299.

4. Viz Richard S. Westfall, Newton and the Fudge Factor (Newton a faktor fušeřiny), Science, 179 (1973): 751-758. Podrobný rozbor celé škály Newtonových pracovních zájmů, od alchymie po Starý zákon, viz Westfallovu úplnou biografii Newtona Nevěr at Rest (Nikdy v klidu), Cambridge: Cambridge University Press, 1981.

5. R. A. Fischer, Has Mendel’s Work Been Rediscovered? (Byla Mendelova práce znovu objevena?), Annals of Science, I (1936): 115-124.

6. Norman T. Gridgeman, Geometrie Probability and the Number Pi, (Geometrická pravděpodobnost a číslo pí), Scripta Mathematica, 25 (listopad 1970): 183 a d.

7. Viz L. S. Hearnshaw, Cyril Buřt, psychologist (Cyril Buřt, psycholog), Ithaca, N. Y: Cornell University Press, 1979.

8. Emilio Segre, From X-Rays to Quarks: Modem Physicists and Their Discoveries (Od rentgenu ke kvarkům: Moderní fyzikové a jejich objevy), San Francisco: Freeman, 1980.

9. Daniel J. Kevles: The Physicists (Fyzikové), New York: Knopf 1977, str. 233.

10. Lze namítnout, že „vyvrátit“ je příliš silné slovo, že precese Merkuru jen vyvolala modifikaci newtonovské mechaniky nebo vedla k pochopení, že newtonovská teorie je jen přibližná. Takové argumenty jsou vyhýbavé. Nazvat Einsteinovou teorii relativity modifikací newtonovské mechaniky je jako tvrdit, že atomová bomba je modifikací střelného prachu. Citlivý rozbor hlubokého psychologického neklidu způsobeného pádem newtonovské fyziky viz J. Bronowski, The Common Sense of Science (Zdravý rozum vědy), Cambridge, Mass.: Harvard University Press, 1978.

11. Carl Sagan, Extraterrestrial Inteligence: An International Petition (Mimozemská inteligence: Mezinárodní petice), Science, 218 (1982): 426.

12. G. G. Simpson, The Non Prevalence of Humanoids (Nepřevaha humanoidů), Science, 143 (1964): 769-775.

13. Marcello Truzzi, On the Reception of Unconventional Scientific Claims (O pojímání neobvyklých vědeckých tvrzení), in Seymour H. Mauskopf, ed., The Reception of Uncoinventional Science (Přijímání nekonvenční vědy), AAAS Selected Symposium 25, Boulder, Col.: Westview Press, 1979, str. 130.

14. Celý příběh viz C. G. Jung: Memories, Ůreams, Reflections (Vzpomínky, sny, úvahy), New York: Random House, 1962.

15. Jung dokonce napsal svou doktorskou dizertační práci na téma okultismu: On the Psychology and Patology So-Called Occult Phenomena (O psychologii a patologii takzvaných okultních jevů), in C. G. Jung, Psychology and the Occult (Psychologie a okultní jevy), Princeton Bollingen SeriesXX, 1977, str. 6-91.

16. Citováno in Jung, Psychology, str. vii.

17. Citováno in Jung, Psychology, str. ix.

18. Bronowski, Common Sense (Zdravý rozum), str. 61.

19. William James, Review of A Further Record of Observations of Certain Phenomena of Trance by Richard Hodgson, 1898 (Recenze Dalšího záznamu o pozorování určitých jevů transu od Richarda Hodgsona, 1898), in William James, Essays in Psychological Research (Eseje o psychologickém výzkumu), Cambridge, Mass.: Harvard University Press, 1920, sv. I, str. 248.

20. Dopisy Carlu Stumpfovi…

21. Bronowski, Science and Human Values (Věda a lidské hodnoty), New York: Harper & Row, 1956, str. 20.

22. Marvin Minsky, The Society of Mind (Společnost mysli), New York: Simon and Schuster, 1986, str. 65.

23. Renée Weber, Dialogues with Scientists and Sages: The Searchfor Unity in Science and Mysticism (Dialogy s vědci a mudrci: Hledání jednoty ve vědě a v mystice), New York: Methuen, 1986, str. 210.

24. Richard Feynman, Surely You ‚re Joking, Mr. Feynman! (To snad nemyslíte vážně, pane Feynmane!) New York: Norton, 1985, str. 261.

25. Feynman, str. 266.26. Michael Crichton, Jasper Johns, New York: Abram, 1977.

27. Bronowski, Common Sense, str. 109.

28. Feynman, QED, Princeton, N. J.: Princeton University Press, 1965, str. 10.

29. Interview s Johnem Bellem in P. C. W. Davies aj. R. Brown, ed., The Ghost of Atom (Duch atomu), Cambridge: Cambridge University Press, 1986, str. 275.

30. Philip J. Davis a Reuben Hersh, Descartes‘ Dream: The World According to Mathematics (Descartův sen: Svět podle matematiky), New York: Harcourt Brace Jovanovich 1986, str. 275.

31. Werner Heisenberg poznamenává: „Nemůžeme popisovat atomové jevy jakýmkoli běžným jazykem, aniž bychom se dopustili dvojznačností… Bylo by ovšem předčasné trvat na tom, že bychom se podobným potížím měli vyhnout tím, že se omezíme na použití matematického jazyka. To není skutečná cesta ven, protože nevíme, do jaké míry se dá jazyk matematiky uplatnit u jevů. V poslední instanci se dokonce i věda musí spolehnout na běžný jazyk, protože je to jediný jazyk, v němž si můžeme být jisti, že jev skutečně vystihneme.“ Werner Heisenberg, Across the Frontiers (Přes hranice), New York: Harper Torchbooks, 1971, str. 119.

32. Davis a Hersh, str. 204.

33. Davis a Hersh, str. 297.

34. Jung, Psychology (Psychologie), str. 136-137.

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai