Mikro

Michael Crichton

(2013)

Hodnocení:

****

Štítky:

Romány, Thrillery

V Jurském parku vytvořil děsivý nový svět. Nyní v románu Mikro odhaluje Michael Crichton vesmír příliš malý na to, abychom jej viděli, a příliš nebezpečný, než abychom ho mohli ignorovat… Skupina sedmi mimořádně nadaných studentů z Cambridge se nechá zlákat vidinou průkopnické práce pro velkou mikrobiologickou společnost. Vyrážejí do tajné laboratoře ukryté v deštných pralesích na Havaji, tam se však stanou oběťmi technologie radikální a nespoutané síly. Octnou se ve smrtelném nebezpečí nepřátelské divočiny, odkázáni pouze na vlastní vědecké znalosti, důvtip – a pud sebezáchovy… Mikro je poslední počinem zesnulého bestselleristy Michaela Crichtona – zápletku nalezenou v jeho počítači zpracoval do podoby románu neméně zkušený technothrillerista Richard Preston.

Michael Crichton

–

Richard Preston

MIKRO

přeložil Michal Prokop

MICRO

Copyright © 2011 by The John Michael Crichton Trust

Translation © Michal Prokop, 2013

ISBN 978-80-242-4108-1

Pro Juniora

Kolem nás se hemží drobní tvorové… předměty potenciálně nekonečného studia a obdivu, kdybychom byli ochotni sklopit pohled od světa ohraničeného obzorem ke světu na dosah ruky. Na magellanské cestě kolem kmene stromu lze strávit celý život.

E. O. WILSON

ÚVOD

V JAKÉM SVĚTĚ ŽIJEME?

V roce 2008 slavný přírodovědec David Attenborough vyjádřil znepokojení nad tím, že dnešní školáci nedokážou poznat běžné druhy rostlin a hmyzu, které se vyskytují v přírodě, ačkoli předchozí generace je bez potíží rozeznávaly. Zdá se, že moderní děti jsou odříznuty od zakoušení přírody a od her v přírodním světě. Údajně je to způsobeno řadou faktorů: životem ve městě, ztrátou otevřeného prostoru, počítači a internetem, množstvím domácích úkolů. Závěr však zní, že děti již nejsou vystaveny přírodě a nemají s ní přímou zkušenost. Je paradoxní, že k tomu prý dochází v době, kdy na Západě vzrůstá zájem o životní prostředí a dokonce jsou navrhovány ambiciózní kroky k jeho ochraně.

Vštípit dětem správné ekologické myšlení patří k hlavním cílům zeleného hnutí, a tak jsou děti učeny chránit něco, o čem vůbec nic nevědí. Neuniklo pozornosti, že právě tento postup už v minulosti vedl k dobře míněným krokům, které však skončily jako ekologické průšvihy – prvním názorným příkladem je úpadek amerických národních parků a druhým americká politika prevence lesních požárů. Podobné politiky by nikdy nebyly zavedeny, kdyby lidé skutečně rozuměli prostředí, které se pokoušejí chránit.

Problém spočívá v jejich přesvědčení, že mu rozumějí. Lze se domnívat, že nová generace školáků bude ještě přesvědčenější. Pokud nic jiného, škola učí, že existuje odpověď na každou otázku, a teprve ve skutečném světě mladí lidé zjišťují, že mnohé aspekty života jsou nejisté, záhadné či dokonce nepoznatelné. Jestliže máte příležitost hrát si v přírodě a postříká vás brouk, na prstech vám zůstane barva z motýlích křídel nebo spatříte housenku spřádat zámotek, získáte jistý smysl pro tajemné a neurčité. Čím déle se díváte, tím tajuplnější vám přírodní svět připadá a uvědomíte si, jak málo víte. Kromě krásy poznáte také jeho bohatost, marnotratnost, agresivitu, bezohlednost, parazitismus a násilnost. O těchto vlastnostech se v učebnicích příliš nepíše.

Patrně nejdůležitější ponaučení z přímé zkušenosti zní, že přírodní svět se všemi svými prvky a vazbami představuje neskutečně složitý systém, a proto jej nedokážeme pochopit a nemůžeme předvídat jeho chování. Předstírat, že toho jsme schopni, je stejně pošetilé jako říkat, že lze předpovídat pohyby na akciovém trhu, tedy v jiném podobně složitém systému. Pokud někdo prohlašuje, že dokáže říct, co s akciemi bude v následujících dnech, víme, že je to buď podvodník, nebo šarlatán. Jestliže environmentalista pronáší podobná tvrzení ohledně životního prostředí nebo nějakého ekosystému, zatím jsme v něm pouze neodhalili falešného proroka či blázna.

Lidské bytosti velice úspěšně interagují se složitými systémy. Věnujeme se tomu neustále. Náš přístup je však takový, že je řídíme, aniž bychom tvrdili, že jim rozumíme. Manažeři interagují se systémem: něco udělají, počkají na odezvu a pak udělají něco jiného ve snaze docílit žádoucího výsledku. Nekonečná opakovaná interakce dokazuje, že nevíme jistě, co systém udělá – musíme počkat, a uvidíme. Máme jakési tušení, co se stane. Možná se většinou vyplní. Ale nikdy si nejsme jisti.

V interakci s přírodním světem je nám jistota upřena. A vždycky bude.

Jak tedy mladí lidé mohou získávat zkušenosti se světem přírody? V ideálním případě tím, že stráví nějaký čas v deštném pralese – v tom nezměrném, nepohodlném, znepokojivém a krásném prostředí, které tak rychle rozvrací naše předsudky.

NEDOKONČENO

MICHAEL CRICHTON

28. srpna 2008

MIKRO

SEDM STUDENTŮ

Rick Hutter

Etnobotanik studující léky používané domorodci.

Karen Kingová

Arachnoložka (odbornice na pavouky, štíry a roztoče). Zkušená v bojových uměních.

Peter Jansen

Odborník na jedy a otravy.

Erika Mollová

Entomoložka a koleopteroložka (odbornice na brouky).

Amar Singh

Botanik studující rostlinné hormony.

Jenny Linnová

Biochemička studující feromony, signální pachy využívané živočichy a rostlinami.

Danny Minot

Doktorand píšící práci o „vědeckých lingvistických kódech a transformaci paradigmatu“.

I

TENZOR

PROLOG

NANIGEN 9. ŘÍJNA, 23:55

Ujížděl po Farrington Highway západně od Pearl Harboru mezi poli cukrové třtiny, tmavě zelenými v měsíčním světle. Oblast dlouho bývala zemědělským krajem Oahu, ale v poslední době se začala měnit. Nalevo viděl ploché ocelové střechy nového průmyslového parku Kalikimaki, jasně stříbrné v okolní zeleni. Marcos Rodriguez věděl, že pojmenování průmyslový park je ve skutečnosti příliš honosné, neboť většinu budov tvořila skladiště s nízkým nájmem. Kromě nich v areálu sídlil obchod s námořnickými potřebami, chlapík, který vyráběl surfovací prkna na zakázku, dvě dílny a jeden obráběč kovů. To bylo zhruba všechno.

A samozřejmě také důvod jeho noční návštěvy: Nanigen MicroTechnologies, nová firma z pevniny, která se nedávno usídlila ve velké budově na samém okraji komplexu.

Rodriguez odbočil z dálnice a projížděl mezi ztichlými stavbami. Byla skoro půlnoc a všichni dávno odešli. Zaparkoval před Nanigenem.

Zvenčí sídlo vypadalo stejně jako všechna ostatní: přízemní budova s jednolitou ocelovou fasádou a střechou z vlnitého plechu, vlastně jen rozlehlá ukázka primitivní a laciné výstavby. Rodriguez věděl, že zdání klame. Než firma budovu postavila, vykopali hlubokou jámu v lávovém kameni a naplnili ji elektronikou. Teprve pak vztyčili ono tuctové průčelí, nyní již pokryté jemným červeným prachem z okolních polí.

Rodriguez si natáhl gumové rukavice a do kapsy si zasunul digitální kameru a infračervený filtr. Potom vystoupil. Na sobě měl uniformu ochranky. Čepici si narazil do čela pro případ, že by ulici sledovaly kamery. Vytáhl klíč, který před několika týdny získal od recepční z Nanigenu, když ji po třetím koktejlu Blue Hawaii uspal. Nechal si udělat kopii a vrátil jej dřív, než se recepční probudila.

Od ní se také dozvěděl, že za zdmi Nanigenu se skrývá tři tisíce sedm set metrů čtverečných laboratoří a špičkových technologických provozů a že se společnost zabývá pokročilou robotikou. Nevěděla jistě, o jaký druh robotiky jde, jenom to, že roboti jsou velice malí. „Dělají nějaký výzkum chemikálií a rostlin,“ vysvětlila neurčitě.

„K tomu jsou zapotřebí roboti?“

„Už to tak vypadá.“ Pokrčila rameny.

Dále mu vyprávěla, že budova postrádá jakékoli zabezpečení: alarm, detektory pohybu, strážné, kamery, laserové paprsky. „Tak co používají?“ zeptal se jí. „Psy?“

Recepční zavrtěla hlavou. „Nic,“ odpověděla. „Jenom zámek na hlavních dveřích. Říkají, že žádné zabezpečení nepotřebují.“

Tehdy měl Rodriguez silné podezření, že Nanigen je buď podfuk, nebo daňová finta. Žádná firma v oboru vyspělých technologií by se neusadila v zaprášeném skladišti daleko od centra Honolulu a od univerzity, na kterou jsou všechny podobné společnosti napojené. Jestliže se Nanigen usídlil právě tady, musel něco skrývat.

Klient si to myslel rovněž. Především proto Rodriguez dostal tuhle práci. Prověřování firem z oblasti špičkových technologií nepatřilo k jeho obvyklým úkolům. Většinou si ho po telefonu najímali právníci, pro které měl na Waikiki pořídit usvědčující fotografie manžela na výletě s milenkou. A také v tomto případě s ním jednal místní právník Willy Fong. Jenže Willy sám klientem nebyl a odmítal prozradit, koho zastupuje.

Rodriguez měl jisté podezření. Nanigen údajně utratil miliony dolarů za elektroniku ze Šanghaje a Ósaky. Někteří dodavatelé nejspíš chtěli vědět, k čemu jejich výrobky slouží. „Je to tak, Willy? Děláš pro Číňany, nebo pro Japonce?“

Willy Fong pokrčil rameny. „Vždyť víš, že to nesmím říct, Marcosi.“

„Ale nedává to smysl,“ upozornil Rodriguez. „V tom baráku není žádné zabezpečení a tvoji klienti můžou kdykoli v noci jednoduše vylomit zámek a podívat se tam sami. Nepotřebujou mě.“

„Takže o tu práci nestojíš?“

„Jenom bych rád zjistil, o co doopravdy kráčí.“

„Chtějí, abys šel zjistit, co je v té budově, a přinesl nějaké fotky. To je všechno.“

„Nelíbí se mi to. Myslím, že to bude nějaká bouda.“

„Vypadá to tak.“

Willy nasadil unavený výraz, jako kdyby se ptal: Ale proč si s tím lámeš hlavu? „Aspoň nikoho nevyrušíš od večeře a nedostaneš přes hubu.“

„To je pravda.“

Willy odsunul židli a složil ruce na objemném břichu. „Tak se rozmysli, Marcosi. Bereš to, nebo ne?“

Když se teď o půlnoci blížil k hlavnímu vchodu, Rodriguez náhle znervózněl. Nepotřebují žádné zabezpečení. Co to sakra znamená? Dneska přece zabezpečení potřebují všichni – a pořádné –, hlavně kolem Honolulu. Není jiná možnost.

Budova neměla okna, jen jediné kovové dveře. Tabulka vedle nich hlásala: NANIGEN MICROTECHNOLOGIES, INC. A pod ní: POUZE PŘEDEM DOMLUVENÉ SCHŮZKY.

Zasunul klíč do zámku a otočil jím. Dveře se s cvaknutím otevřely.

Moc jednoduché, pomyslel si, když se ohlédl prázdnou ulicí a vklouzl dovnitř.

V nočním osvětlení spatřil prosklený vstupní prostor s recepčním pultem a čekárnou vybavenou gauči, časopisy a firemními tiskovinami. Rodriguez rozsvítil baterku a pokračoval do chodby. Na jejím konci byly dvoje dveře a on těmi prvními vešel do další chodby se skleněnými stěnami. Po obou stranách se nacházely laboratoře s dlouhými černými stoly plnými vybavení a řadami lahví na policích. V desetimetrových odstupech bzučely nerezové lednice a přístroje, které připomínaly pračky.

Nástěnky obsypané papíry, lístky na lednici, bílé tabule s načmáranými vzorci – to všechno působilo poněkud chaoticky, avšak Rodriguez nabyl dojmu, že firma je skutečná a Nanigen se doopravdy zabývá jakousi vědeckou prací. K čemu potřebují roboty?

Potom roboty spatřil, jenže byli zatraceně zvláštní: stříbrné kovové schránky s mechanickými pažemi, pásovými podvozky a spoustou výčnělků, jaké vědátoři vystřelují na Mars. Lišily se velikostí i tvarem: některé by se vešly do krabice od bot, jiné byly mnohem větší. Pak si všiml, že vedle každého robota je jeho menší verze. A následovala ještě drobnější. Poslední roboti byli velcí jako nehet na palci a vyznačovali se dokonale propracovanými detaily. Pracovní stoly byly opatřeny obrovskými lupami, s jejichž pomocí si zaměstnanci roboty prohlíželi. Rodriguez se podivil, jak vůbec dokázali vyrobit něco tak titěrného.

Došel na konec chodby a ocitl se u dveří s malým nápisem: TENZOROVÉ JÁDRO.Strčil do nich a ucítil chladný proudící vzduch. Místnost byla rozlehlá a tmavá. Na stěně vpravo visely na háčcích řady batohů, jako kdyby je někdo nachystal na výlet pod stan. Jinak byla místnost prázdná. Jediným zvukem bylo hlasité bzučení střídavého proudu. Rodriguez si všiml, že podlaha je zbrázděna hlubokými rýhami tvořícími šestiúhelníky. Nebo to možná byly šestiúhelníkové dlaždice, ve slabém světle to nedokázal rozpoznat.

Ale pak… uvědomil si, že pod podlahou cosi je. Obrovský složitý propletenec sotva viditelných šestibokých trubic a měděných drátů. Podlaha byla z umělé hmoty a on skrze ni rozeznával elektroniku ukrytou v podzemí.

Rodriguez se přikrčil, aby si ji prohlédl pozorněji, a jak se díval přes šestiúhelníky na zemi, všiml si, jak se na podlaze rozstřikuje kapka krve. Pak ještě jedna. Rodriguez je se zájmem pozoroval, dokud ho nenapadlo osahat si čelo. Krvácel těsně nad pravým obočím.

„Hergot, co to –?“ Musel se někde pořezat. I když nic necítil, krev byla na rukavici a pořád mu odkapávala z obočí. Narovnal se. Krev mu stékala přes tvář a bradu na uniformu. Položil si dlaň na čelo a pospíchal do nejbližší laboratoře pro papírový ubrousek nebo kus látky. Našel krabici kapesníků a přikročil k umyvadlu, nad nímž viselo malé zrcadlo. Otřel si obličej. Krvácení mezitím ustávalo a ukázala se drobná rána způsobená něčím velice ostrým. Nevěděl, kde k ní přišel, ale vypadala, jako kdyby se pořezal o papír.

Podíval se na hodinky. Bylo dvacet minut po dvanácté. Čas pokračovat v práci. Vzápětí spatřil, jak se mu na hřbetě ruky objevuje rudá rána od zápěstí ke kotníkům prstů, kůže se roztahuje a spouští se krvácení. Rodriguez překvapeně vykřikl. Sáhl po dalších kapesnících a potom po ručníku, který visel u umyvadla.

Utrhl z něj pruh a omotal si jej kolem ruky. Pak ucítil bolest v noze, a když sklopil zrak, zjistil, že má nohavici roztrženou až do poloviny stehna a pod ní mu také teče krev.

Rodriguez dál na nic nečekal. Obrátil se a prchal.

Kulhal chodbou, zraněnou nohu táhl za sebou a uvědomoval si, že zanechává dostatek důkazů, aby ho později dokázali identifikovat, ale bylo mu to jedno. Potřeboval prostě zmizet.

Krátce před jednou zaparkoval před Fongovou kanceláří. V patře se ještě svítilo, a tak Rodriguez vyklopýtal po zadním schodišti. Ztráta krve ho oslabila, ale jiné potíže neměl. Bez klepání vpadl do dveří.

U Fonga byl muž, kterého Rodriguez nikdy dřív neviděl. Číňan mezi dvacítkou a třicítkou měl na sobě černý oblek a kouřil cigaretu. Fong se otočil. „Proboha, co se ti stalo? Vypadáš hrozně.“ Fong vstal, zamkl dveře a vrátil se. „Popral ses?“

Rodriguez se ztěžka opřel o psací stůl. Pořád z něj kapala krev. Číňan se mírně odtáhl, ale nic neříkal. „Ne, nepopral jsem se.“

„Tak co se sakra stalo?“

„Nevím. Prostě se to stalo.“

„Co tím chceš říct?“ zeptal se Fong vztekle. „Meleš nesmysly, kamaráde. Tak jak to bylo?“

Mladý Číňan zakašlal. Rodriguez se k němu ohlédl a viděl, že se mu pod bradou objevil rudý oblouk. Na bílou košili mu tekla krev. Mladík vypadal zaskočeně. Zvedl ruku ke krku a krev mu protékala mezi prsty. Upadl naznak.

„Do prdele,“ ulevil si Willy Fong. Vyrazil dopředu a prohlížel si muže na podlaze. Ten v křeči kopal patami do země. „To jsi udělal ty?“

„Ne,“ odpověděl Rodriguez, „vždyť ti to povídám.“

„Tohle je vážně průser,“ poznamenal Fong. „Něco jsi sem přitáhl. To tě nenapadlo? Dát tohle do pořádku –“

Levou stranu Fongova obličeje potřísnila krev. Přerušená tepna ji vystřikovala v pravidelných intervalech. Fong místo zakryl rukou, jenže krev mu unikala mezi prsty.

„Sakra,“ řekl a klesl do křesla. Zíral na Rodrigueze. „Jak?“

„Nemám tušení,“ odpověděl Rodriguez. Věděl, co bude následovat. Stačilo jen vyčkat. Cítil, jak se mu otevírá rána na zátylku, rychle ho přemohla závrať a nakonec upadl. Ležel na boku v lepkavé kaluži vlastní krve a díval se k Fongovu stolu. Pod stolem viděl Fongovy boty. Ten parchant mi ještě nezaplatil ani cent, napadlo ho. A pak všechno zahalila temnota.

Novinový titulek zněl: TŘI OBĚTI BIZARNÍ SKUPINOVÉ SEBEVRAŽDY. Táhl se přes celou stranu listu Honolulu Star-Advertiser. Poručík Dan Watanabe, jenž seděl za svým stolem, odhodil noviny stranou. Vzhlédl k šéfovi Martymu Kalamovi. „Volají mi lidi,“ oznámil Kalama. Měl brýle s drátěnými obroučkami, hodně mrkal a vypadal spíš jako učitel než policista. Ale byl akamai, tedy chytrý chlapík, a dobře věděl, co dělá. Kalama pokračoval: „Slyšel jsem, že jsou nějaké problémy, Dane.“

„S tou sebevraždou?“ Watanabe přikývl. „To si piš, velké problémy. Vůbec to nedává smysl, jestli se ptáš mě.“

„Odkud berou informace novináři?“

„Jako obvykle,“ odpověděl Watanabe. „Vycucají si je z prstu.“

„Tak povídej,“ vyzval ho Kalama.

Watanabe nemusel nahlížet do poznámek. I po několika dnech viděl místo činu před očima. „Willy Fong měl kancelář v patře v jednom z těch malých domů na Pu’uhui Lane, za Lillihi Street severně od dálnice. Dřevěná budova, nic moc, celkem čtyři kanceláře. Willymu bylo šedesát, nejspíš jsi ho znal, obhajoval místní, které jsme zavřeli kvůli řízení pod vlivem, a tak podobně, nic velkého. Ostatní nájemníci si stěžovali, že se z Willyho kanceláře šíří smrad, a tak jsme se tam vypravili a objevili tři mrtvé chlapy. Řekl bych, že byli po smrti dva nebo tři dny, ale přesně ti to nepovím. Klimatizace byla vypnutá, takže puch stál za to. Všichni tři zemřeli na řezné rány nožem. Willy měl přeříznutou krkavici a vykrvácel v křesle. Na opačném konci místnosti ležel nějaký mladý Číňan, kterého jsme ještě neidentifikovali, možná je to náš občan, přerušené obě krční žíly, vykrvácel rychle. Třetí oběť je ten Portugalec s foťákem, Rodriguez.“

„Ten, co fotí chlapy, kteří podvádějí manželky se sekretářkami?“

„To je on. Pořád od někoho dostával nakládačku. Každopádně tam byl taky a měl pořezané celé tělo – obličej, čelo, ruce, nohy, zátylek. Nikdy jsem nic takového neviděl.“

„Cvičili se na něm ti dva?“

Watanabe zavrtěl hlavou. „Ne. Ani koroner si to nemyslí. Udělat všechny ty jizvy nějakou dobu trvalo, možná hodinu. Našli jsme jeho krev a krvavé stopy na zadních schodech. Taky v autě zaparkovaném za domem. Takže už krvácel, když tam přišel.“

„Tak jak to podle tebe proběhlo?“

„Nemám zdání,“ připustil Watanabe. „Jestli je to sebevražda, máme tady tři chlapy bez jediného dopisu, což je něco neslýchaného. Nenašel se ani nůž, a to jsme to tam samozřejmě obrátili vzhůru nohama. Navíc bylo zamčeno zevnitř, takže nikdo nemohl odejít. Okna byla zavřená a zajištěná. Stejně jsme z nich sejmuli otisky pro případ, že by tam někdo vlezl oknem. Žádné čerstvé jsme neobjevili, jenom spoustu starých.“

„Nespláchl někdo řeznou zbraň do záchodu?“ uvažoval Kalama.

„Ne,“ odpověděl Dan Watanabe. „V koupelně krev nebyla. To znamená, že když vypuklo řezání, už tam nikdo nešel. Takže máme tři pořezané mrtvé muže v zamčeném pokoji. Schází motiv, zbraň, prostě všechno.“

„Co bude dál?“

„Ten portugalský soukromý detektiv odněkud přijel. Krvácet začal někde jinde. Snažím se zjistit, jak se to stalo. Kde to začalo.“ Watanabe pokrčil rameny. „Máme účet za benzín z Kelovy pumpy v Kalepě. Dotankoval v deset večer. Víme, kolik benzínu spotřeboval, takže dokážeme odhadnout, kam až mohl zajet cestou od Kela k Willymu.“

„To je velký rozptyl. Mohl se zastavit skoro kdekoli na ostrově.“

„Zpřesňujeme odhad. Ve vzorku pneumatik jsme objevili čerstvý štěrk. Je to drcený vápenec. Zřejmě byl na nějakém staveništi nebo něčem podobném. Děláme na tom. Možná to chvíli potrvá, ale nakonec to místo zjistíme.“ Watanabe postrčil noviny přes stůl. „A do té doby… Řekl bych, že na to novináři kápli. Skupinová sebevražda, a tím to hasne. Aspoň prozatím.“

KAPITOLA 1

DIVINITY AVENUE, CAMBRIDGE

18. ŘÍJNA, 13:00

V biologické laboratoři v prvním patře třiadvacetiletý Peter Jansen pomalu spouštěl kovové kleště do terária. Potom rychlým pohybem přišpendlil hada k zemi. Kobra nervózně syčela, když se Jansen naklonil, pevně ji uchopil těsně za hlavou a zvedl ji k pohárku. Potřel membránu na pohárku alkoholem, protlačil skrz ni hadí zuby a sledoval, jak po stěně stéká nažloutlý jed.

Výsledkem bylo neuspokojivých pár mililitrů. Aby Jansen nasbíral dost jedu pro své bádání, potřeboval by pět kober, jenže v laboratoři nebylo pro víc zvířat místo. Další chovná stanice plazů se nacházela v Allstonu, ale tam hadi neustále trpěli chorobami a Peter by je raději měl někde poblíž, aby mohl dohlížet na jejich zdravotní stav.

Snadno docházelo ke kontaminaci jedu bakteriemi, a proto používal membránu potřenou alkoholem a ukládal pohárek do ledu. Peterův výzkum se soustředil na bioaktivitu určitých polypeptidů v kobřím jedu a jeho práce byla součástí rozsáhlého výzkumu zaměřeného na hady, žáby a pavouky produkující neuroaktivní toxiny. Zkušenosti s hady z něj činily „odborníka na otravy“, takže ho občas zvali do nemocnic, aby jim poradil s exotickými uštknutími. Ostatní studenti z laboratoře mu to do jisté míry záviděli, neboť ve skupině vládla značná soutěživost a rychle se rozneslo, když někdo vzbudil pozornost okolního světa. Výsledkem byly stížnosti, že je moc nebezpečné chovat kobru v laboratoři a že by tam vlastně neměla být. Peterův výzkum byl označen za „práci s odpornými plazy“.

Peterovi to nevadilo, protože byl od přírody veselý a nezaujatý. Pocházel z akademické rodiny, a tak nebral řevnivost příliš vážně. Jeho rodiče už nežili, zahynuli při nehodě malého letadla v horách severní Kalifornie. Otec býval profesorem geologie na Kalifornské univerzitě v Davisu a matka učila na lékařské fakultě v San Francisku. Jeho starší bratr byl fyzik.

Peter vrátil kobru do terária právě ve chvíli, kdy vešel Rick Hutter. Čtyřiadvacetiletý Hutter byl etnobotanik. V poslední době zkoumal analgetika z kůry stromů v deštných pralesích. Jako obvykle měl na sobě seprané džíny, denimovou košili a těžké boty. Tvář mu zdobil zastřižený plnovous a věčně se mračil. „Všiml jsem si, že nemáš rukavice,“ poznamenal.

„Ne,“ řekl Peter, „jsem si naprosto jistý –“

„Když jsem pracoval v terénu, museli jsme nosit rukavice,“ opáčil Rick Hutter, který využil každou příležitost k připomenutí, že má zkušenosti s terénním výzkumem. Znělo to, jako kdyby strávil léta v zapadlém koutě Amazonie. Ve skutečnosti pobýval čtyři měsíce v kostarickém národním parku. „Jeden nosič z našeho týmu rukavice neměl, sehnul se a chtěl odsunout balvan. A najednou – do ruky se mu zakousnul křovinář sametový. Terciopelo, dva metry dlouhý. Museli mu ji amputovat. Měl štěstí, že vůbec přežil.“

„Hmm,“ zamručel Peter a doufal, že si Rick půjde po svém. Měl ho rád, jenže Rick se vyznačoval sklonem k poučování.

Pokud někdo z laboratoře Ricka Huttera doopravdy nesnášel, pak to byla Karen Kingová, vysoká mladá žena s tmavými vlasy a hranatými rameny, která studovala pavoučí jedy a sítě. Ta zaslechla, jak Rick řeční o uštknutí v džungli, a neudržela se. Od pracovního stolu přes rameno podotkla: „Ricku – v Kostarice jste bydleli v turistické chatě. Pamatuješ?“

„Blbost. Stanovali jsme v deštném pralese –“

„Celé dvě noci,“ přerušila ho Karen, „dokud vás komáři nevyhnali zpátky do chaty.“

Rick ji probodával pohledem. Zrudl a otevřel ústa, ale mlčel. Nic ho totiž nenapadalo. Byla to pravda: komáři je doháněli k šílenství. Bál se, že by ho mohli nakazit malárií nebo horečkou dengue, a tak se vrátil do chaty.

Místo dohadování s Karen Kingovou se obrátil k Peterovi. „Mimochodem, zaslechl jsem, že dneska přijede tvůj bratr. Není to ten, co zbohatl u nějaké začínající firmy?“

„Vyprávěl něco takového.“

„No, peníze nejsou všechno. Já bych v soukromém sektoru nikdy nedělal. Je to intelektuální pustina. Nejlepší mozky zůstávají na univerzitách, aby se nemusely prodávat.“

Peter neměl v úmyslu přít se s Rickem, jehož názory na jakékoli téma byly nekompromisní. Avšak Erika Mollová, entomoložka, která nedávno přicestovala z Mnichova, řekla: „Myslím, že to přeháníš. Mně by vůbec nevadilo pracovat v soukromé společnosti.“

Hutter rozhodil rukama. „Vidíš? Typická prodejnost.“

Erika se vyspala s několika lidmi z katedry biologie a zjevně jí bylo jedno, kdo o tom ví. Ukázala mu prostředník a dodala: „Vyliž si, Ricku.“

„Vidím,že americký slang jsi zvládla,“ poznamenal Rick, „kromě jiných věcí.“

„Do těch jiných věcí ti nic není,“ řekla, „a nikdy nebude.“ Obrátila se k Peterovi. „Na práci u soukromé firmy nevidím nic špatného.“

„Ale co je to vlastně za firmu?“ ozval se tichý hlas. Peter se obrátil a spatřil Amara Singha, experta na rostlinné hormony. Amar byl znám výrazně praktickým uvažováním. „Co ta společnost dělá, že má takovou hodnotu? A nezabývá se biologií? Tvůj brácha je fyzik, ne? Jak to jde dohromady?“

V tu chvíli Peter uslyšel, jak Jenny Linnová na opačném konci laboratoře volá: „Koukněte na tohle!“ Vyhlížela z okna na ulici. Zdola se ozývalo burácení silných motorů. Jenny se zeptala: „Petere, podívej – není to tvůj brácha?“

Všichni v laboratoři se přesunuli k oknům.

Peter spatřil svého bratra, který zářil jako malé děcko a mával jim nahoru. Eric stál u zářivě žlutého kabrioletu Ferrari a objímal kolem ramen krásnou blondýnku. Za nimi parkovalo další ferrari, leskle černé. Kdosi pronesl: „Dvě ferrari! Tam dole je půl milionu dolarů.“ Dunění motorů se ozvěnou vracelo od vědeckých laboratoří, které lemovaly Divinity Avenue.

Z černého ferrari vystoupil muž. Byl elegantní a oblečený do drahých šatů, ale celkově působil ležérně.

„To je Vin Drake,“ řekla Karen Kingová s pohledem upřeným z okna.

„Jak to víš?“ zeptal se Rick Hutter, jenž stál vedle ní.

„Jak to, že to nevíš?“ opáčila Karen. „Vincent Drake je pravděpodobně nejúspěšnější investor v Bostonu.“

„Podle mě je to ostuda,“ poznamenal Rick. „Tahle auta měli už před lety zakázat.“

Nikdo ho však neposlouchal. Všichni zamířili ke schodům a pospíchali na ulici. Rick se zeptal: „Co blázníte?“

„Tys o tom neslyšel?“ podivil se Amar, když chvátal kolem něj. „Přijeli nabízet práci.“

„Práci? Komu?“

„Každému, kdo odvádí dobrou práci v oborech, které nás zajímají,“ vysvětlil Vin Drake studentům, kteří se kolem něj shromáždili. „Mikrobiologie, entomologie, chemická ekologie, etnobotanika, fytopatologie – jinými slovy, veškerý přírodovědecký výzkum na mikro-nebo nanoúrovni. O ten nám jde především a potřebujeme nové lidi. Nemusíte mít doktorát, bez toho se obejdete. Pokud máte talent, můžete doktorskou práci napsat u nás. Ale budete muset přesídlit na Havaj, protože tam máme laboratoře.“

Peter se stranou objal s bratrem Erikem a pak se zeptal: „Je to pravda? Sháníte nové lidi?“

Odpověděla blondýnka. „Ano, je to pravda.“ Natáhla ruku a představila se jako Alyson Benderová, finanční ředitelka společnosti. Peter si pomyslel, že její stisk je chladný a vystupování odměřené. Na sobě měla světle hnědý kostým a kolem krku náhrdelník z pravých perel. „Do konce roku potřebujeme nejméně sto prvotřídních výzkumníků,“ pokračovala. „Nehledají se snadno, i když nabízíme zřejmě to nejlepší badatelské zázemí v dějinách vědy.“

„Vážně? Co tím myslíte?“ zeptal se Peter. Její tvrzení působilo dosti směle.

„Je to tak,“ potvrdil jeho bratr. „Vin všechno vysvětlí.“

Peter se obrátil k bratrovu autu. „Nevadilo by ti…“ Nedokázal odolat. „Můžu nastoupit? Jenom na chvíli?“

„Jasně, posluž si.“

Peter vklouzl za volant a zavřel dveře. Nízké sedadlo ho obklopilo, kůže voněla bohatstvím, přístroje byly velké a přehledné a na malém volantu si všiml neobvyklých červených knoflíků. Na žlutém laku se blyštělo slunce. Všechno působilo tak luxusně, až trochu znejistěl. Nevěděl, jestli se mu to líbí nebo ne. Poposedl a ucítil cosi pod stehnem. Vytáhl odtamtud něco, co vypadalo jako kousek popcornu. A také to bylo lehké jako pražená kukuřice. Jenomže to byl spíš kamínek. Peter si pomyslel, že by ostré hrany mohly poškrábat kůži, a tak jej uložil do kapsy a vystoupil.

O jeden vůz dál se Rick Hutter mračil na černé ferrari, zatímco Jenny Linnová ho obdivovala. „Musíš si uvědomit, Jenny,“ naléhal Rick, „že na výrobu tohohle auta padlo tolik přírodních zdrojů, že je zločinem proti matce Zemi.“

„Vážně?“ odvětila Jenny. „To ti říkala ona?“ Přejela prstem po blatníku. „Já myslím, že je nádherné.“

V suterénní místnosti vybavené umělohmotným nábytkem a kávovarem se Vin Drake usadil ke stolu a Eric Jansen s Alyson Benderovou, dva výkonní ředitelé společnosti Nanigen, zaujali místa po jeho boku. Studenti se seskupili kolem nich, někteří seděli na židlích a další se opírali o zeď.

„Jste mladí vědci na začátku kariéry,“ oslovil je Vin Drake, „a proto se musíte vyrovnat s realitou, jak to ve vašem oboru chodí. Například proč se klade takový důraz na nové disciplíny? Proč se jim věnuje tolik lidí? Protože do nových disciplín směřují všechny ceny a uznání. Když před třiceti lety začínala molekulární biologie, Nobelovy ceny a velké objevy byly na denním pořádku. Pozdější výzkumy už nebyly tak zásadní a průlomové. Molekulární biologie se okoukala. Ti nejlepší se mezitím vrhli na genetiku, proteomiku nebo specializované oblasti: funkci mozku, vědomí, diferenciaci buněk, kde zůstávaly obrovské a nevyřešené problémy. Dobrá strategie? Ani ne, protože ty problémy jsou nevyřešené dodnes. Ukazuje se, že novost disciplíny nestačí. Musejí existovat taky nové nástroje. Galileův dalekohled – nový pohled na vesmír. Leeuwenhoekův mikroskop – nový pohled na život. A tak to pokračuje až do současnosti: rádiové teleskopy způsobily revoluci v astronomických znalostech. Kosmické sondy bez posádky přepsaly naše vědomosti o sluneční soustavě. Elektronový mikroskop změnil buněčnou biologii. A tak dále a tak dále. Takže vy jako mladí výzkumníci byste se měli ptát – kdo má nové nástroje?“

Na chvíli zavládlo ticho. „Dobře, já to zkusím,“ pronesl někdo. „Kdo má nové nástroje?“

„My,“ odpověděl Vin. „Nanigen MicroTechnologies. Naše společnost disponuje nástroji, které vytyčí hranice objevování v první polovině jednadvacátého století. Nedělám si legraci, nepřeháním. Říkám vám čistou pravdu.“

„To zní dost odvážně,“ poznamenal Rick Hutter. Stál u stěny a v ruce držel papírový kelímek s kávou.

Vin Drake mu věnoval klidný pohled. „Naše odvaha je opodstatněná.“

„Tak jaké nástroje máte?“ zajímal se Rick.

„Všechno je chráněno patentem,“ odpověděl Vin. „Pokud je chcete poznat, podepište dohodu o mlčenlivosti a poleťte se podívat na Havaj. Letenku platíme my.“

„Kdy?“

„To je na vás. Třeba zítra, jestli chcete.“

Vin Drake měl naspěch. Dokončil prezentaci a všichni se ze suterénu vyhrnuli na Divinity Avenue, kde parkovala ferrari. Vzduch se v říjnovém odpoledni ochladil a stromy planuly oranžovými a červenohnědými odstíny. Havaj jako by od Massachusetts dělily miliony kilometrů.

Peter si všiml, že Eric neposlouchá. Bratr objímal Alyson Benderovou kolem ramen, usmíval se, ale myšlenkami byl jinde.

Peter oslovil Alyson: „Nevadilo by vám, kdybych si bráchu na chvíli půjčil?“ Vzal Erika za paži a odvedl ho ulicí stranou od ostatních.

Peter byl o pět let mladší než Eric. Odjakživa bratra obdivoval a toužil zvládat život stejně snadno jako on, od sportu přes děvčata po univerzitní studium. Eric nikdy nebojoval a nepřemáhal obavy. Ať ho čekal zápas play-off lakrosové ligy nebo ústní doktorské zkoušky, Eric jako by měl pokaždé situaci pevně pod kontrolou. Ke všemu přistupoval se sebedůvěrou a lehkostí.

„Alyson vypadá příjemně,“ řekl Peter. „Jak dlouho spolu chodíte?“

„Dva měsíce,“ odpověděl Eric. „Jo, je milá.“ Bůhvíproč to neznělo nadšeně.

„Má to nějaký háček?“

Eric pokrčil rameny. „Vlastně ani ne. Alyson má MBA. Takže je manažerka každým coulem a umí být pěkně paličatá. Znáš to – její táta chtěl kluka.“

„Víš, Eriku, na kluka je docela pěkná.“

„Jo, pěkná je.“ Zase ten tón.

Peter se se smíšenými pocity zeptal: „A jak to jde s Vinem?“ Vincent Drake měl poněkud pošramocenou pověst, neboť mu dvakrát hrozila federální obžaloba, avšak v obou případech státní žalobce odrazil, třebaže nikdo nevěděl jak. Drake byl považován za houževnatého, chytrého a bezohledného, ale především úspěšného muže. Petera překvapilo, když Eric vstoupil do jeho služeb.

„Vin umí získávat peníze jako nikdo jiný,“ řekl Eric. „Jeho prezentace jsou geniální. A pokaždé zamíří do černého.“ Pokrčil rameny. „Jistě, problém spočívá v tom, že když Vin chce uzavřít smlouvu, použije jakékoli argumenty. Ale v poslední době je… řekněme opatrnější. Uvážlivější.“

„Takže on je prezident společnosti, Alyson finanční ředitelka a ty –?“

„Viceprezident zodpovědný za technologii,“ odpověděl Eric.

„Vyhovuje ti to?“

„Dokonale. Chci mít technologii pod palcem.“ Usmál se. „A jezdit ve ferrari…“

„Co ta auta?“ ukázal Peter na dva sportovní vozy. „Co s nimi podniknete?“

„Projedeme celé východní pobřeží,“ odvětil Eric. „Navštívíme všechny významné univerzitní biologické laboratoře a všude sehrajeme tohle divadýlko pro kandidáty. A pak je v Baltimoru zase vrátíme.“

„Vrátíte?“

„Jsou půjčená,“ objasnil Eric. „Kvůli upoutání pozornosti.“

Peter se zadíval na zástup kolem aut. „Funguje to.“

„Ano, to jsme čekali.“

„Vážně nabízíte práci?“

„Vážně nabízíme.“ Peter v bratrově hlase opět nezaznamenal odpovídající nadšení.

„Tak co je špatně, brácho?“

„Nic.“

„Nech toho, Eriku.“

„Opravdu nic. Firmě se daří, jdeme dopředu, technologie je úžasná. Nic není špatně.“

Peter mlčel. Chvíli kráčeli beze slov. Eric zasunul ruce do kapes. „Všechno je v pořádku. Skutečně.“

„Fajn.“

„Věř mi.“

„Věřím ti.“ Došli na konec ulice, obrátili se a vraceli se ke skupině okolo aut.

„A teď mi prozraď,“ začal Eric, „se kterou holkou z laboratoře chodíš ty?“

„Já? S žádnou.“

„Tak s kým?“

„Teď zrovna s nikým,“ přiznal Peter neochotně. Eric nikdy neměl o děvčata nouzi, zato Peterův neuspokojivý milostný život byl jako na houpačce. Scházel se s jednou antropoložkou, která pracovala v Peabodyho muzeu, ale to skončilo, když se dala dohromady s hostujícím profesorem z Londýna.

„Tamhleta Asiatka je hezká,“ poznamenal Eric.

„Jenny? Jo, je hezká. Jenže není na kluky.“

„Škoda.“ Eric pokýval hlavou. „A ta blondýnka?“

„Erika Mollová,“ řekl Peter. „Z Mnichova. Nechce se vázat.“

„I tak –“

„Pusť to z hlavy, Eriku.“

„Ale kdybys –“

„Už jsem to zkusil.“

„Dobře. Kdo je ta vysoká černovláska?“

„To je Karen Kingová,“ odpověděl Peter. „Arachnoložka. Zkoumá pavoučí sítě. Ale pracovala na učebnici Živé systémy. V jednom kuse nám to připomíná.“

„Trochu nafoukaná?“

„Jenom trochu.“

„Vypadá dobře,“ konstatoval Eric, který z Karen Kingové nespouštěl oči.

„Hodně cvičí. Bojová umění, posilovna.“

Vraceli se ke skupině. Alyson zamávala na Erika. „Už můžeš, miláčku?“

Eric přisvědčil, že může. Objal Petera a potřásl mu rukou.

„Kam teď, brácho?“ zeptal se Peter.

„Na další štaci. Máme schůzku na MIT. Odpoledne stihneme Bostonskou univerzitu a pak vyrážíme na cestu.“ Šťouchnul Petera do ramene. „Nenech se prosit. Přijeď se za mnou podívat.“

„Přijedu,“ slíbil Peter.

„A tu svoji skupinu vezmi s sebou. Slibuju – vám všem –, že nebudete zklamaní.“

KAPITOLA 2

BUDOVA BIOVĚD

18. ŘÍJNA, 15:00

Když se vrátili do laboratoře, známé prostředí jim náhle připadalo všední a staromódní. A taky stísněné. Napětí v laboratoři se stupňovalo už dlouho: Rick Hutter a Karen Kingová se od první chvíle nesnášeli, Erika Mollová vyvolávala problémy svým výběrem milenců a rivalita byla stejně všudypřítomná jako kdekoli mezi postgraduálními studenty. A všichni měli plné zuby své práce. Zdálo se, že každý z nich to cítí stejně, a tak se nadlouho rozhostilo ticho, když se vrátili k laboratorním stolům a nesoustředěně pokračovali v činnosti. Peter vytáhl z ledu pohárek na jed, nalepil označení a uložil jej na svou polici v lednici. Ucítil, že se mu cosi převaluje v kapse, a tak věc bezmyšlenkovitě vytáhl. Byl to úlomek, který našel v bratrově půjčeném ferrari. Pohodil ho na stůl. Úlomek se roztočil.

Biolog rostlin Amar Singh přihlížel. „Co to je?“

„Leželo to v bráchově autě. Z něčeho se to odlomilo. Myslel jsem, že by to mohlo poškrábat kůži.“

„Můžu se podívat –?“

„Jasně.“ Hrudka byla jen o málo větší než nehet. „Tady to máš,“ podal ji Peter, aniž si ji pořádně prohlédl.

Amar si ji položil na nataženou dlaň a přimhouřil oči. „Mně to nepřipadá jako součástka z auta.“

„Ne?“

„Ne. Řekl bych, že je to letadlo.“

Peter se podíval. Věc byla tak maličká, že stěží rozeznával detaily, ale když ji podrobil pečlivému zkoumání, opravdu připomínala drobné letadélko. Vybavil si modely, které stavěl jako kluk. Takhle vypadaly stíhačky, které se lepily na letadlovou loď. Jenže žádnou podobnou stíhačku nikdy neviděl. Měla tupou příď, otevřenou kabinu, hranatou záď a jen pahýly křídel.

„Dovolíš…“

Amar už směřoval k velké lupě u pracovního stolu. Strčil předmět pod lupu a pomalu jej otáčel. „To je něco fantastického,“ konstatoval.

Peter se naklonil vedle něj. Po zvětšení letadlo – nebo co to vlastně bylo – vypadalo nádherně a nesmírně propracovaně. Kabina skrývala úžasně složité ovládací prvky, tak nepatrné, že si těžko dokázal představit, jak byly vyřezány. Amar přemýšlel o tomtéž.

„Možná laserová litografie,“ usoudil, „jako při výrobě počítačových čipů.“

„Ale je to letadlo?“

„Pochybuju. Nemá žádný pohon. Nevím. Třeba je to jenom nějaký model.“

„Model?“ zeptal se Peter.

„Asi by ses měl zeptat bratra,“ uzavřel Amar a stáhl se ke svému stolu.

Peter Erikovi zavolal na mobil. V pozadí slyšel hlučné hlasy. „Kde jsi?“ zeptal se.

„Na Memorial Drive. Na MIT to šlo bezvadně. Přesně pochopili, o čem mluvíme.“

Peter popsal věcičku, kterou našel.

„Tohle bys neměl mít u sebe,“ řekl Eric. „Je to náš patent.“

„Ale co to je?“

„Vlastně jenom takový pokus,“ vysvětlil bratr. „Jedna z prvních zkoušek naší robotické technologie. Je to robot.“

„Vypadá to, jako by to mělo pilotní kabinu s křesílkem a přístroji, jako kdyby se tam měl někdo posadit…“

„Ne, ne, to je jenom štěrbina pro mikrobaterii a ovládací jednotku. Můžeme ho řídit na dálku. Říkám ti, Petere, že je to robot. Jeden z prvních výsledků našeho konceptu miniaturizace, který překoná všechno, co zatím známe. Chtěl jsem ti ho ukázat, kdyby nám zbyl čas, ale – víš, byl bych radši, kdybys o té věci nikomu neříkal, aspoň prozatím.“

„Jistě, rozumím.“ Nemělo smysl říkat, že si ji prohlédl Amar.

„Vezmi ji s sebou, až se vypravíš k nám na Havaj,“ požádal Eric.

Dostavil se vedoucí laboratoře Ray Hough a po zbytek dne ve své kanceláři procházel papíry. Mezi studenty panovala všeobecná shoda, že v přítomnosti profesora Hougha se nehovoří o jiných pracích, a tak se kolem čtvrté odpoledne všichni sešli v Lucyině kavárně na Massachusetts Avenue. Jakmile se usadili ke dvěma stolkům, rozproudila se živá diskuse. Rick Hutter pokračoval v argumentaci, že univerzita představuje jediné místo, kde je etické věnovat se výzkumu. Ostatní ho však neposlouchali a zabývali se tvrzeními Vina Drakea. „Zněl přesvědčivě,“ uznala Jenny Linnová, „ale byla to klamavá reklama.“

„To ano,“ souhlasil Amar Singh, „jenže přinejmenším část musíme brát vážně. Má pravdu, že k objevům vede využití nových nástrojů. Jestli mají něco jako nový typ mikroskopu nebo polymerázové řetězové reakce, půjdou rychle dopředu.“

„Ale opravdu by to mohlo být nejlepší výzkumné prostředí na světě?“ uvažovala Jenny Linnová.

„Můžeme se přesvědčit sami,“ připomněla Erika Mollová. „Řekli, že zaplatí letenky.“

„Jak je touhle roční dobou na Havaji?“ zeptala se Jenny.

„Je neuvěřitelné, že jste jim na to skočili,“ ozval se Rick.

„Tam je pořád pěkně,“ odpověděla Karen Kingová. „Učila jsem se taekwondo v Koně. Nádherné.“ Karen byla nadšenou stoupenkyní bojových umění a před večerním tréninkem se již převlékla do tepláků.

„Slyšela jsem tu finanční ředitelku říkat, že do konce roku chtějí zaměstnat sto lidí,“ pronesla Erika Mollová ve snaze vyšachovat Karen a Ricka z rozhovoru.

„To má být varování, nebo lákadlo?“

„Nebo obojí?“ navrhl Amar Singh.

„Máme představu, co by mohla být ta jejich nová technologie?“ zeptala se Erika. „Ty to víš, Petere?“

„Z kariérního hlediska je hloupost neudělat si nejdřív doktorát,“ řekl Rick Hutter.

„Nemám ponětí,“ odvětil Peter. Podíval se na Amara, který jen mlčky pokyvoval hlavou.

„Upřímně řečeno, to jejich zařízení mě zajímá,“ přiznala Jenny.

„Mě taky,“ souhlasil Amar.

„Podívala jsem se na jejich webovou stránku,“ začala Karen Kingová. „Nanigen MicroTech. Údajně vyrábějí specializované roboty v mikro-a nanoměřítku. To znamená od milimetrů po tisíciny milimetrů. Jsou tam výkresy robotů, kteří zřejmě mají čtyři až šest milimetrů. A další asi polovinu, kolem dvou milimetrů. Vypadají dost propracovaně. Chybí vysvětlení, jak je dokážou vyrobit.“

Amar se díval na Petera. Peter mlčel.

„Bratr ti o tom nic neřekl, Petere?“ zajímala se Jenny.

„Ne, je to tajné.“

„Dobře,“ pokračovala Karen Kingová. „Není mi jasné, co myslí těmi roboty v nanoměřítku. To by bylo míň než tloušťka lidského vlasu. Nikdo nedokáže vyrábět v takhle malých rozměrech. Museli byste robota konstruovat atom po atomu a to nikdo nezvládne.“

„Oni tvrdí, že to zvládnou?“ podivil se Rick. „Firemní výmysly.“

„Ta auta nejsou vymyšlená.“

„Půjčili si je.“

„Musím na hodinu,“ oznámila Karen Kingová a zvedla se. „Jedno vám ale povím. I když na sebe Nanigen moc neupozorňuje, v posledním roce se o něm objevilo pár stručných zmínek na webech píšících o byznysu. Získali skoro miliardu dolarů od konsorcia, které sestavila firma Davros Venture Capital –“

„Miliardu!“

„Přesně tak. A to konsorcium se skládá hlavně z mezinárodních farmaceutických společností.“

„Farmaceutické společnosti?“ zamračila se Jenny Linnová. „Proč by se zajímaly o mikroroboty?“

„Situace se komplikuje,“ poznamenal Rick. „Za vším hledej nadnárodní giganty.“

„Neočekávají třeba nové metody přenosu účinných látek?“ nadhodil Amar.

„Ne, už mají nanočástice. Nemusejí utrácet další miliardu dolarů. Určitě se těší na nové léky.“

„Ale jak…“ Erika nejistě kroutila hlavou.

„To není z internetu všechno,“ pokračovala Karen Kingová. „Krátce po založení se Nanigen dostal do sporu s jinou mikrorobotickou společností z Palo Alto, která tvrdila, že Nanigen uveřejňuje falešné přísliby, aby získal peníze, ačkoli ve skutečnosti nemá technologii, kterou se chlubí. Ta druhá firma taky vyvíjela mikroskopické roboty.“

„Hmm…“

„Jak to dopadlo?“

„Vyhrožovali žalobou, ale nepodali ji. Společnost z Palo Alto vyhlásila bankrot. A tím to skončilo. Její šéf pak údajně prohlásil, že Nanigen tu technologii přece jenom má.“

„Takže si myslíš, že je to pravda?“ zajímal se Rick.

„Myslím, že přijdu pozdě na hodinu,“ odpověděla Karen.

„Podle mě to pravda je,“ ozvala se Jenny Linnová. „A pojedu se na Havaj přesvědčit.“

„Já taky,“ připojil se Amar.

„Já tomu nevěřím,“ uzavřel Rick Hutter.

Peter šel s Karen Kingovou po Massachusetts Avenue k Central Square. Bylo pozdě odpoledne, ale slunce ještě hřálo. Karen v jedné ruce nesla tašku na cvičení a druhou měla volnou.

„Rick mě fakt štve,“ řekla. „Tváří se, jako kdyby dbal na etiku, jenže ve skutečnosti je prostě líný.“

„Jak to myslíš?“

„Zůstat na univerzitě je bezpečné,“ vysvětlila Karen. „Hezký život v pohodlí a bez rizika. Jenom si to nechce přiznat. Udělej pro mě něco,“ dodala, „a běž z druhé strany, dobře?“

Peter se přesunul nalevo od Karen. „Proč?“

„Abych měla volnou ruku.“

Peter se podíval na její pravačku. Svírala v pěsti klíč od auta, který jí vyčníval mezi prsty jako ostří nože. Na připojeném řetízku jí u zápěstí visel pepřový sprej.

Peter se musel usmát. „Myslíš, že ti tady něco hrozí?“

„Svět je nebezpečné místo.“

„Massachusetts Avenue? V pět odpoledne?“ Procházeli centrem Cambridge.

„Univerzity nehlásí skutečný počet znásilnění ve svém okolí,“ řekla Karen. „Je to špatná reklama. Bohatí absolventi by na ně neposílali svoje dcery.“

Nespouštěl oči ze zaťaté pěsti a trčícího klíče. „Co bys s tím klíčem udělala?“

„Přímý úder na průdušnici. Okamžitá paralyzující bolest, možná proražení. Když ho to nesloží, následuje sprej zblízka do obličeje. Potom kop do čéšky, v ideálním případě zlomenina. Pak už leží na zemi a neuteče.“

Mluvila vážně, skoro se zaujetím. Peter potlačoval smích. Na známé ulici před nimi nebylo nic neobvyklého. Lidé odcházeli z práce a vraceli se domů na večeři. Minuli uspěchaně vypadajícího profesora ve zmačkaném manšestrovém saku se stohem modrých zkouškových archů a drobnou starší paní s chodítkem. Před sebou viděli skupinku rekreačních běžců.

Karen sáhla do tašky, vytáhla nevelký zavírací nůž a ukázala jeho silnou zoubkovanou čepel. „Pořídila jsem si tuhle kudlu, takže ho můžu taky vykuchat, když na to přijde.“ Zvedla oči a všimla si Peterova výrazu. „Myslíš, že jsem k smíchu, co?“

„Ne,“ odpověděl. „Jenom – vážně bys někoho vykuchala?“

„Víš, moje nevlastní sestra je právnička z Baltimoru,“ začala. „Jednou ve dvě odpoledne šla v garáži ke svému autu a napadl ji nějaký chlap. Srazil ji k zemi, a když se praštila o beton, ztratila vědomí. Zbil ji a znásilnil. Od té doby trpí zpětnou ztrátou paměti a nevybavuje si útočníka, jak se to stalo, ani jak vypadal. Nic. Po jednom dni v nemocnici ji poslali domů.

Jeden partner z jejich advokátní kanceláře měl škrábance na krku, takže ji napadlo, že by to mohl být on. Že ji pronásledoval a znásilnil kolega z firmy. Jenže si to nepamatovala, a tak si nemohla být jistá. Bylo to pro ni hrozně nepříjemné. Nakonec z firmy odešla, přestěhovala se do Washingtonu a začala znova s nižším platem.“ Karen zvedla pěst. „Všechno jenom proto, že nenosila klíče takhle. Byla moc ohleduplná na to, aby se chránila. K nasrání.“

Peter se pokoušel představit si, jak Karen Kingová někoho napadá klíčem nebo bodá do břicha nožem. Měl nepříjemný pocit, že by to dokázala. Zdálo se, že je připravena k akci i v univerzitním prostředí, kde tolik lidí jenom vede řeči.

Došli ke klubu bojových umění se zatemněnými okny. Zevnitř zněly jednohlasné výkřiky. „To je můj kurz,“ řekla Karen. „Tak zatím. A ještě něco: kdybys mluvil s bráchou, zeptej se ho, proč farmaceutické firmy tolik investují do mikrorobotiky, dobře? Zajímá mě to.“ A vešla lítacími dveřmi do budovy.

Peter se večer vrátil do laboratoře. Musel každé tři dny nakrmit kobru a obvykle to dělal večer, protože kobry jsou noční živočichové. Bylo osm večer a laboratoř zalévalo tlumené světlo, když do terária spustil svíjejícího se bílého potkana a zašoupl skleněný kryt. Potkan utekl do kouta a strnul. Jenom čenich se mu cukal. Had se zvolna rozvinul a obrátil k hlodavci.

„Tohle nesnáším,“ ozval se Rick Hutter, který stanul za Peterem.

„Proč?“

„Je to tak kruté.“

„Každý musí jíst, Ricku.“

Kobra zaútočila a zasekla zuby hluboko do potkanova trupu. Potkan se zachvěl, zůstal stát a pak upadl. „Proto jsem vegetarián,“ řekl Rick.

„Podle tebe rostliny nic necítí?“ zeptal se Peter.

„Nezačínej s tím,“ ohradil se Rick. „Ty a Jenny.“ Jennyin výzkum zahrnoval komunikaci mezi rostlinami a hmyzem prostřednictvím feromonů, chemikálií uvolňovaných organismem pro spuštění určité reakce. Tento obor v posledních dvaceti letech zaznamenal obrovský pokrok. Jenny prohlašovala, že rostliny jsou aktivní a inteligentní bytosti a jen málo se liší od živočichů, a ráda Ricka zlobila. „Tohle je k smíchu,“ řekl Rick Peterovi. „Hrášek a fazole nemají žádné pocity.“

„Samozřejmě že nemají,“ opáčil Peter s úsměvem. „Protože rostlinu nejdřív zabiješ – nemilosrdně ji usmrtíš kvůli vlastnímu sobeckému nasycení. Jenom si namlouváš, že nekřičí, když ji připravuješ o život, protože si nechceš připustit důsledky své chladnokrevné rostlinovraždy.“

„To je absurdní.“

„Speciesismus,“ poznamenal Peter. „A ty to víš.“ Usmíval se, ale jeho slova měla váhu. Pak ho překvapilo, když v laboratoři spatřil Eriku a také Jenny. Jen málo studentů pracovalo večer. Co se děje?

Erika Mollová stála u pitevní podložky a opatrně rozřezávala černého brouka. Erika byla koleopteroložka, tedy entomoložka se specializací na brouky. Dle jejího vyprávění to spolehlivě ukončilo veškerou konverzaci na večírcích. („Čím se zabýváte?“

„Zkoumám brouky.“) Jenže ve skutečnosti jsou brouci velmi důležití pro ekosystém. Tvoří čtvrtinu všech známých druhů. Před lety se jeden novinář zeptal známého biologa J. B. S. Haldanea, co lze ze stvoření vyvodit o Stvořiteli, a Haldane odpověděl: „Má nezřízenou zálibu v broucích.“

„Co to tu máš?“ zeptal se Eriky Peter.

„Tohle je prskavec,“ odpověděla. „Jeden z australských zástupců rodu Pheropsophus, který se účinně brání stříkáním.“

Během řeči se obrátila zpátky k podložce a postavila se tak, že se ho dotýkala tělem. Působilo to jako neúmyslný kontakt a ona nedala nijak najevo, že si toho všimla. Byla však mistryní ve flirtování. „Co je na tom prskavci tak zvláštního?“ zajímal se Peter.

Prskavci získali pojmenování podle schopnosti vystřelit z konce zadečku horký a páchnoucí oblak. Chemikálie je natolik odpudivá, že zažene ropuchy a ptáky a dokáže okamžitě usmrtit menší druhy hmyzu. Vědci tuto dovednost prskavců studují od počátku dvacátého století a v současnosti o ní mají velice podrobnou představu.

„Tihle brouci produkují vařící benzochinonovou tříšť,“ vysvětlila Erika, „a to z látek uskladněných v těle. V dolní části zadečku mají dva vaky – zrovna je otevírám, tady, vidíš? První vak obsahuje hydrochinon společně s oxidantem, peroxidem vodíku. Druhý vak má podobu tuhé komory a jsou v něm enzymy, katalázy a peroxidázy. V případě napadení brouk vytlačí obsah prvního vaku do toho druhého, kde reakce všech těchto látek vede k výbuchu benzochinonové tříště.“

„A tenhle konkrétní brouk?“

„Jeho repertoár je o něco složitější,“ odpověděla Erika. „Produkuje taky jeden keton, 2-tridekanon. Tenhle keton odpuzuje, ale taky působí jako tenzid, zvlhčující látka, která urychluje šíření benzochinonu. Zajímá mě, kde ten keton vzniká.“ Na chvíli mu zlehka položila ruku na paži.

Peter se zeptal: „Podle tebe ho neprodukuje ten brouk?“

„Ne nutně. Možná ho pro něj produkují nějaké bakterie.“ To je v přírodě poměrně běžné. Výroba chemikálií pro obranu vyžaduje energii, a pokud živočich může tuto práci přenechat bakteriím, je to pro něj výhodnější.

„Vyskytuje se ten keton ještě někde jinde?“ nadhodil Peter. Z toho by vyplývalo, že jde o bakterie vnějšího původu.

„Ano, v několika housenkách.“

„Mimochodem,“ řekl Peter, „proč pracuješ takhle pozdě?“

„To my všichni.“

„Proč?“

„Nechci nabrat zpoždění,“ odpověděla, „a předpokládám, že příští týden budu pryč. Na Havaji.“

Jenny Linnová držela stopky a sledovala složité zařízení: housenky hodovaly na listnatých rostlinách pod velkým poklopem, který byl vzduchovou hadicí propojen se třemi dalšími poklopy, v nichž byly také rostliny, ale bez housenek. Proudění vzduchu mezi poklopy bylo řízeno malým čerpadlem.

„Základní přehled o situaci už máme,“ řekla. „Existuje tři sta tisíc známých druhů rostlin a devět set tisíc druhů hmyzu, z nichž mnohé se živí rostlinami. Proč všechny rostliny ještě nebyly sežrány až ke kořenům a nevymizely? Protože už dávno vyvinuly ochranu proti hmyzu, který je napadá. Zvířata mohou před predátory utéct, ale to rostliny nemůžou. A tak se pustily do chemické války. Rostliny produkují vlastní pesticidy, vytvářejí toxiny, aby jejich listy chutnaly špatně, nebo uvolňují těkavé chemikálie, které přitahují predátory živící se hmyzem. A někdy uvolňují látky, které signalizují jiným rostlinám, ať zvýší jedovatost a nechutnost listů. Právě mezirostlinnou komunikaci tady měříme.“

Housenky požírající rostliny pod prvním poklopem způsobovaly uvolnění chemikálie, rostlinného hormonu, který pak byl přenášen do ostatních poklopů. Rostliny pod nimi zvýšily produkci kyseliny nikotinové. „Snažím se měřit rychlost odezvy,“ pokračovala Jenny. „Proto mám tři nádoby. Budu odřezávat listy na různých místech, abych zjistila, kolik kyseliny nikotinové obsahují, jenže jakmile uříznu list z další rostliny…“

„Rostlina se bude chovat, jako kdyby byla napadena, a uvolní víc těkavých látek.“

„Správně. Proto jsou nádoby oddělené. Víme, že odezva je relativně rychlá a počítá se v minutách.“ Ukázala na krabici, která stála stranou. „Obsah těkavých látek zjišťuju s pomocí vysokorychlostní plynové chromatografie a odběr listů je jednoduchý.“ Podívala se na stopky. „A teď, jestli dovolíte…“

Zvedla první poklop, začala odřezávat listy zdola nahoru a v přesném pořadí je odkládala na stůl.

„Moment, moment, co se tady děje?“ Do laboratoře vstoupil Danny Minot a máchal rukama. Měl baculatý zarudlý obličej, oblečený byl do tvídového saka se záplatami na loktech, proužkované kravaty ve školních barvách a pytlovitých plátěných kalhot a vypadal jako typický anglický profesor. Což nebylo daleko od pravdy. Minot se připravoval na doktorskou zkoušku z vědeckých studií, směsi psychologie a sociologie s hojným zastoupením francouzské postmoderny. Vystudoval biochemii a srovnávací literaturu, ale zvítězila srovnávací literatura, takže citoval Bruna Latoura, Jacquese Derridu, Michela Foucaulta a další, kteří věřili, že neexistuje objektivní pravda, jen pravda vycházející z moci. Do laboratoře Minot přišel proto, aby dokončil disertační práci o „vědeckých lingvistických kódech a transformaci paradigmatu“. V praxi to znamenalo, že se změnil ve škůdce, obtěžoval lidi a nahrával si rozhovory s ostatními studenty, když pracovali.

Všichni ho nesnášeli. Často diskutovali o tom, proč ho Ray Hough do laboratoře vlastně pustil. Nakonec se na to někdo zeptal Raye a ten odpověděl: „Je to bratranec mojí ženy. A nikdo jiný by ho nevzal.“

„No tak, lidi,“ naléhal Minot, „takhle pozdě u vás už nikdo nedělá a teď jste tady všichni.“ Znovu zamával rukama.

Jenny pohrdlivě odfrkla. „Mávač.“

„Já jsem to slyšel,“ řekl Minot. „Co to znamená?“

Jenny se k němu obrátila zády.

„Co to znamená? A neotáčej se.“

Peter přešel k Dannymu. „Mávač,“ začal, „je člověk, který svoje myšlenky nemá z vlastní hlavy a nedokáže je obhájit. Takže když mluví na kolokviu a dostane se k části, kterou nevymyslel, začne mávat rukama a mluví rychle. Jako když někdo gestikuluje a říká: ‚A tak dále a tak dále.‘ Ve vědě máchání rukama znamená, že nemáš nic svého.“

„O tohle tady nejde,“ namítl Minot a mávl rukou. „Sémiotika je úplně překroucená.“

„Hmm.“

„Ale jak řekl Derrida, technopřeklad je nesmírně obtížný. Snažím se vás všechny zahrnout do gestového módu celkovosti. Co se děje?“

„Neříkejte mu to,“ varoval Rick, „nebo bude chtít jet taky.“

„Pochopitelně že chci jet,“ opáčil Minot. „Jsem kronikářem života v téhle laboratoři. Tak co se děje?“

Peter ho stručně zasvětil.

„Ano, rozhodně jedu. Průsečík vědy a komerce? Zhouba zlaté mládeže? U toho nesmím chybět.“

Peter vytahoval z automatu v koutě laboratoře šálek kávy, když k němu přistoupila Erika. „Co máš v plánu, až tady skončíš?“

„Nevím, proč?“

„Napadlo mě, že bych se mohla zastavit.“

Dívala se mu přímo do očí. Přímočarost jejího jednání ho jaksi odrazovala. „Nevím, Eriko,“ řekl, „možná se to protáhne.“ Hlavou mu běželo, že naposledy k tomu došlo před třemi týdny.

„Já už jsem skoro hotová,“ oznámila. „A je teprve devět.“

„Ještě nevím. Uvidíme.“

„Na tebe moje nabídka nezapůsobila?“ Nespouštěla z něj zrak a prohlížela si jeho obličej.

„Myslel jsem, že chodíš s Amarem.“

„Amara mám ráda, moc. Je velice inteligentní. Tebe mám taky ráda. Odjakživa.“

„Zkusíme to probrat později,“ navrhl, nalil si do kávy mléko a odešel tak rychle, že trochu vybryndal.

„To doufám,“ řekla.

„Problémy s kafem?“ zeptal se Rick Hutter, vzhlédl k Peterovi a zašklebil se. Držel pod halogenovou lampou hlavou dolů potkana a přikládal k jeho napuchlé zadní noze posuvné měřidlo.

„Ne,“ odpověděl Peter, „jenom jsem nečekal, že bude tak horké.“

„Hmm. Řekl bych překvapivě horké.“

„Děláš pokus s nějakým karagenanovým přípravkem?“ změnil Peter téma. Karagenan se v laboratořích po celém světě běžně používá k vyvolání otoku končetin laboratorních zvířat při zkoumání zánětů.

„Přesně tak,“ přisvědčil Rick. „Píchnul jsem mu karagenan, aby noha otekla. Pak jsem ji zabalil do výtažku z kůry Himatanthus sucuuba, jednoho středně velkého stromu z deštného pralesa, a teď se, jak doufám, projeví jeho protizánětlivé účinky. U latexu z toho stromu jsem je už prokázal. Himatanthus má mimořádně široké využití, léčí rány a hojí vředy. Šamani v Kostarice tvrdí, že působí jako antibiotikum a proti horečce, rakovině a cizopasníkům, ale tím jsem se zatím nezabýval. Jisté je, že po výtažku z kůry ten otok hodně rychle splaskl.“

„Zjistil jsi, které látky vyvolávají protizánětlivou reakci?“

„Výzkumníci z Brazílie ji připisují alfa-amyrin cinnamátu a dalším cinnamátovým sloučeninám, ale to jsem ještě neověřil.“ Rick přeměřil potkana, uložil ho do klece a zaznamenal výsledek a čas měření do laptopu. „Jedno ti ale povím: extrakty z toho stromu jsou zřejmě naprosto netoxické. Jednou se třeba budou předepisovat těhotným. Koukni na tohle.“ Ukázal na potkana přecházejícího po kleci. „Už nekulhá.“

Peter ho poplácal po zádech. „Radši buď opatrný,“ doporučil, „nebo tě předběhne nějaká farmaceutická firma.“

„Z toho strach nemám. Kdyby jim opravdu šlo o vývoj léků, dávno by si na ten strom posvítili,“ namítl Rick. „Ale proč by měli riskovat? Ať výzkum zatáhne americký daňový poplatník, ať na tom pár měsíců stráví nějaký student, a oni pak přijdou a koupí si výsledek od univerzity. A pak nám ho za plnou cenu prodají nazpátek. Bezvadně vymyšleno, co?“ Dostal se k jednomu ze svých oblíbených témat. „Řeknu ti, že tyhle nechutné farma –“

„Ricku,“ přerušil ho Peter, „už musím jít.“

„Rozumím. Vím, že tohle nikoho nezajímá.“

„Musím odstředit kobří jed.“

„Jasně.“ Rick zaváhal a pak se přes rameno ohlédl k Erice. „Poslyš, nic mi do toho není –“

„Máš pravdu, není –“

„Ale nesnáším, když se hodný kluk jako ty dostane do spárů někoho, kdo je… prostě… Se svým kamarádem Jorgem, co studuje počítače na MIT, jsem tě už seznámil, ne? Kdybys chtěl vědět, jak to s Erikou vlastně je, zavolej na tohle číslo,“ podal Peterovi vizitku, „a Jorge ti zajistí přístup k jejím telefonním záznamům včetně hlasových a textových zpráv, aby sis mohl udělat obrázek o její, ehm, promiskuitě.“

„Je to legální?“

„Ne. Ale je to zatraceně užitečné.“

„Tak díky,“ řekl Peter, „ale –“

„Ne, ne, to číslo si nech,“ trval Rick na svém.

„Nezavolám na něj.“

„Nikdy nevíš,“ namítl Rick. „Telefonní záznamy nelžou.“

„Fajn.“ Nechat si vizitku bylo jednodušší než se přít. Uložil ji do kapsy.

„Mimochodem,“ začal Rick, „ten tvůj bratr…“

„Co je s ním?“

„Myslíš, že se mu dá věřit?“

„Ohledně jejich společnosti?“

„Ano, ohledně Nanigenu.“

„Myslím, že dá,“ odpověděl Peter. „Ale popravdě řečeno, moc o té firmě nevím.“

„Nic ti nevyprávěl?“

„Dělá s tím poměrně velké tajnosti.“

„Ale opravdu jsou tak vepředu?“

Ano, jsou vepředu, pomyslel si Peter, když sledoval záběr ze skenovacího mikroskopu. Znova si prohlížel ten bílý kamínek, mikrorobota nebo co to vlastně bylo. Snažil se prověřit bratrovo vysvětlení, že věc nemá pilotní kabinu, ale jen štěrbinu pro mikrobaterii a ovládací jednotku. Nepřipadalo mu to jako štěrbina. Viděl sedadlo a naproti němu drobný, do detailů propracovaný ovládací panel.

Pořád si s tím lámal hlavu, když si uvědomil, že v laboratoři kolem něj zavládlo hrobové ticho. Zvedl zrak a zjistil, že obraz z mikroskopu se přenáší i na velkou plochou obrazovku na stěně. Všichni přítomní se na ni dívali.

„Co to sakra je?“ zeptal se Rick.

„Nevím.“ Peter vypnul monitor. „A nedozvíme se to, pokud neodletíme na Havaj.“

KAPITOLA 3

MAPLE AVENUE, CAMBRIDGE

27. ŘÍJNA, 6:00

Studenti se jeden po druhém rozhodovali přijmout nabídku Vina Drakea. Shromažďovali údaje, sepisovali stručné zprávy o svých výzkumech a posílali dopisy a informace Alyson Benderové do Nanigenu. Postupně byli informováni, že jim firma zaplatí letenku na Havaj a že pro zjednodušení pocestují ve skupině. Ke konci října nastalo období příprav. Všech sedm mělo plno práce s dokončením experimentů, dočasným uzavřením výzkumných projektů a samozřejmě s balením. Naplánovali, že poletí v neděli ráno z bostonského Loganova letiště, přestoupí v Dallasu a odpoledne přistanou v Honolulu. Dohodli se, že zůstanou čtyři dny a ke konci týdne se vrátí.

Sobotní dopoledne den před odletem bylo šedivé a chladné a Peter Jansen ve svém bytě seděl u počítače. Byla u něj také Erika Mollová, která smažila slaninu s vejci a zpívala si „Take a Chance on Me“. Peter si náhle uvědomil, že ráno zapomněl zapnout mobil – vypnul jej předešlého večera, když se nečekaně objevila Erika. Stiskl tlačítko a odložil telefon na stůl. Po minutě přístroj zabzučel. Přišla textová zpráva od bratra.

nejezdi

Zíral na zprávu. To je vtip? Stalo se něco? Odepsal:

proč ne?

Sledoval displej, avšak odpověď nepřicházela. Po několika minutách vytočil Erikovo číslo, ale dovolal se do hlasové schránky. „Eriku, tady Peter. Co se děje? Zavolej mi.“

Z kuchyně se ozvala Erika: „S kým to mluvíš?“

„S nikým. Jenom se snažím dovolat bráchovi.“

Ještě jednou se podíval na bratrovu zprávu. Byla přijata ve 21:49. Takže dorazila už včera večer! Tou dobou bylo na Havaji odpoledne.

Peter znovu vytočil Erikovo číslo, ale opět se ozvala schránka. Zavěsil.

„Snídaně je skoro hotová,“ ohlásila Erika.

Vzal si mobil ke stolu a položil jej vedle talíře. Erika se zamračila, protože neměla ráda telefony u jídla. Servírovala mu vejce na talíř a popisovala: „Udělala jsem je podle babiččina receptu, s mlékem a moukou –“

Telefon zazvonil.

Peter po něm sáhl. „Haló?“

„Peter?“ ozval se ženský hlas. „Peter Jansen?“

„Ano, to jsem já.“

„Tady Alyson Benderová,“ řekl hlas. „Z Nanigenu.“ Peter si vybavil blondýnku s rukou kolem Erikova pasu. „Poslyšte, jak rychle můžete dorazit na Havaj?“ zajímala se.

„Letíme zítra ráno,“ odpověděl.

„Můžete přiletět dneska?“

„Nevím, jestli –“

„Je to důležité.“

„No, můžu se podívat, kdy něco letí –“

„Víte, dovolila jsem si rezervovat vám letenku, takže můžete letět za dvě hodiny. Stihnete to?“

„Myslím, že ano – proč vlastně?“

„Bohužel mám znepokojivou zprávu, Petere.“ Odmlčela se. „Jde o vašeho bratra.“

„Co je s ním?“

„Zmizel.“

„Zmizel?“ Zatočila se mu hlava, ale nerozuměl tomu. „Jak to myslíte, zmizel?“

„Od včerejška o něm nevíme,“ odpověděla Alyson. „Měl nehodu se člunem. Vyprávěl vám, že si koupil malý motorový člun? Včera se na něm projížděl severně od ostrova a měl nějaké mechanické problémy… vysoké vlny se tříštily o útesy. Motor ztratil výkon, člunu se zmocnil příboj…“

Peter pocítil závrať. Odstrčil talíř s vejci. Erika, která z něj nespouštěla oči, zbledla. „Jak to víte?“ zeptal se.

„Na břehu byli lidé a celé to sledovali.“

„Co se stalo Erikovi?“

„Snažil se nahodit motor. Nedokázal to. Vlnobití bylo silné a hrozilo, že se člun rozbije o útesy. Eric skočil do oceánu a plaval… ke břehu. Jenže proudy… na břeh se nedostal…“ Zhluboka se nadechla. „Je mi to moc líto, Petere.“

„Eric je dobrý plavec,“ upozornil Peter. „Má sílu.“

„Já vím. A proto dál doufáme, že se vrátí,“ uznala. „Ale policie nám řekla, že… Rádi by s vámi mluvili a všechno s vámi probrali, jakmile dorazíte.“

„Hned jedu,“ uzavřel a zavěsil. Erika se odebrala do ložnice a přinesla jeho batoh, který už měl sbalený na následující den.

„Radši pojedeme,“ rozhodla, „jestli máš ten let stihnout.“ Objala ho kolem ramen a společně zamířili dolů k autu.

KAPITOLA 4

MYS MAKAPU’U, OAHU

27. ŘÍJNA, 16:00

Mělo to být oblíbené místo turistů: mys Makapu’u na severovýchodním výběžku ostrova Oahu s nádherným výhledem všemi směry na oceán. Jenže když tam Peter dorazil, nebyl připravený na jeho syrovou prázdnotu. Ostrý vítr bičoval zakrslé zelené keře u jeho nohou, tahal ho za oblečení a donutil ho chodit v předklonu. Peter musel zesílit hlas: „Takhle je tady vždycky?“

Policista vedle něj, Dan Watanabe, odpověděl: „Ne, někdy je tu moc příjemně. Ale včera večer pasát zesílil.“ Watanabe měl sluneční brýle. Ukázal k majáku vpravo. „To je maják Makapu’u. Nikdo tam už nežije.“

Přímo před nimi byly černé lávové útesy a o šedesát metrů níž vzdouvající se oceán. Vlny se hlučně tříštily o skály. Peter se zeptal: „Tady se to stalo?“

„Ano,“ přisvědčil Watanabe. „Člun najel na břeh tamhle,“ namířil prst doleva, „ale pobřežní stráž ho dneska ráno z útesu sundala, než ho vlny stačily rozbít.“

„Takže člun byl někde u pobřeží, když se dostal do potíží?“ Peter sledoval rozbouřený oceán plný vzedmutých bílých hřebenů.

„Ano. Podle svědků ho vlny nějakou dobu hnaly ke břehu.“

„A on se snažil nahodit motor…“

„Ano. Zatímco se blížil k útesům.“

„Co to bylo za mechanickou závadu?“ zajímal se Peter. „Slyšel jsem, že ten člun byl nový.“

„Ano. Dva týdny starý.“

„Bratr se v člunech vyznal,“ poznamenal Peter. „Každé léto jsme s rodiči jezdili k Longislandskému průlivu a tam jsme vždycky nějaký člun měli.“

„Tyhle vody jsou jiné,“ řekl Watanabe. „Díváte se na hluboký oceán.“ Ukázal dopředu. „Nejbližší země je pevnina skoro pět tisíc kilometrů odsud. Ale to není podstatné. Je poměrně jisté, že problémem vašeho bratra byl etanol.“

„Etanol?“ podivil se Peter.

„Stát Havaj přidává do veškerého benzínu, který se tu prodá, deset procent etanolu, jenže etanol poškozuje malé motory. Někteří prodejci laciného benzínu přidávají až třicet procent. Etanol pak ucpe palivové vedení a může zničit všechny gumové nebo neoprenové součástky. Už jsme tady měli spoustu problémů s loděmi. Lidi si do nich museli dát nové ocelové nádrže a přívody. Myslíme si, že tohle se stalo vašemu bratrovi. Karburátor byl zanesený a mohlo selhat palivové čerpadlo. Ať to bylo cokoli, nedokázal včas znova nastartovat.“

Peter shlížel dolů na hladinu. U pobřeží měla nazelenalý odstín, který na otevřeném moři přecházel do tmavě modré s bílými hřebeny hnanými větrem.

„Jaké jsou tu proudy?“ zeptal se.

„Přijde na to,“ odpověděl Watanabe. „Dobrý plavec si s nimi většinou poradí. Potíž je s hledáním místa, kde vystoupit na břeh, aby se člověk nepořezal o lávu. Nejlepší by bylo plavat na západ a zkusit se dostat až k pláži Makapu’u.“ Ukázal na písčitý pruh asi osm set metrů daleko.

„Bratr byl vynikající plavec,“ poznamenal Peter.

„Taky jsem slyšel, ale svědci vypověděli, že když skočil do vody, ztratil se jim z dohledu. Byly vysoké vlny a on v nich zmizel. Už ho nespatřili.“

„Kolik lidí ho vidělo?“

„Dva. Jeden pár si udělal piknik přímo na kraji útesu. Bylo tu taky několik turistů a dalších lidí, ale ty jsme nenašli. Co kdybychom šli někam, kde tak nefouká?“ Vydal se po svahu zpátky nahoru a Peter za ním. „Myslím, že tím naše práce tady končí,“ pronesl Watanabe. „Samozřejmě pokud byste nechtěl vidět to video.“

„Jaké video?“

„Ti dva začali natáčet, jakmile pochopili, že se člun dostal do problémů. Je toho asi patnáct minut včetně záběrů, jak skáče do vody. Nevěděl jsem, jestli se na to chcete podívat nebo ne.“

„Chci se podívat,“ řekl Peter.

Byli v prvním patře policejní stanice a dívali se na nevelký displej videokamery. V budově vládl lomoz a ruch, což Peterovi ztěžovalo soustředění. První záběry ukazovaly asi třicetiletého muže sedícího na zeleném travnatém svahu a pojídajícího sendvič. Potom následovala žena zhruba stejného věku, která pila kolu, smála se a mávala do kamery.

„To je ten pár,“ vysvětlil Watanabe. „Grace a Bobby Choyovi. Nejdřív jen tak dovádějí. To trvá asi šest minut.“ Stiskl tlačítko rychlého převíjení vpřed a po chvíli video zastavil a upozornil: „Je tam údaj o čase.“ Hodiny na displeji ukazovaly 15:50:12. „Teď si všimněte, že Bobby ukazuje na oceán – zpozoroval, že člun má potíže.“

Kamera se obrátila k vodní hladině. Bílý člun se houpal na pozadí modrého obzoru a ke břehu mu zbývalo kolem sta metrů, takže Peter nedokázal rozeznat bratra. Potom byl znovu vidět Bobby Choy, který mezitím k očím zvedl dalekohled.

Když se do záběru opět dostal člun, byl mnohem blíž. Peter viděl, že bratr, o jehož totožnosti teď nebylo pochyb, se sklání a v krátkých intervalech se objevuje a mizí. „Myslím, že se snažil vyčistit zanesené vedení,“ řekl Watanabe. „Vypadá to tak.“

„Ano,“ souhlasil Peter.

Na displeji byla Grace Choyová. Vrtěla hlavou a snažila se dovolat z mobilního telefonu.

Následoval přejezd zpátky ke člunu, jehož se zmocňoval bílý příboj.

Pak zase Grace Choyová, která dál kroutila hlavou a mluvila do mobilu. „Pokrytí tam nahoře nestojí za nic,“ objasnil Watanabe. „Chtěla věc ohlásit na tísňovou linku 911, ale chvíli jí to trvalo. Pořád vypadával signál. Když se konečně dovolala, zalarmovala pobřežní stráž.“

Ruka s kamerou zakolísala, ale Peter si něčeho všiml. „Moment!“

„Copak?“

„Zastavte to, zastavte to,“ požádal Peter spěšně. Jakmile scéna strnula, ukázal na displej. „Kdo je to tady v pozadí?“

Malá obrazovka ukazovala ženu v bílém oblečení, stojící na kopci jen pár metrů nad Choyovými. Žena soustředěně zírala na moře a zřejmě mířila rukou na člun.

„To je jeden z dalších svědků,“ odpověděl Watanabe. „Byli tam taky tři rekreační běžci. Ty jsme nevypátrali. Ale pochybuju, že by nám pověděli něco, co ještě nevíme.“

Peter upozornil: „Nemá ta ženská něco v ruce?“

„Mám dojem, že jenom ukazuje ke člunu.“

„Já nevím,“ pronesl Peter, „řekl bych, že něco drží.“

Watanabe opáčil: „Povím technikům, ať se na to podívají. Možná máte pravdu.“

„Co ta žena udělá dál?“ zajímal se Peter.

Páska se zase rozběhla.

„Hned odchází,“ odpověděl Watanabe. „Jde nahoru a mizí ze záběru. Vidíte, zrovna teď. Pospíchá, jako kdyby šla pro pomoc, jenže od té doby ji nikdo neviděl. A na 911 už nikdo nevolal.“

*

O chvíli později se na záběrech Eric vrhl z člunu do rozbouřeného příboje. Vzdálenosti se odhadovaly těžko, avšak ke břehu mu mohlo zbývat kolem třiceti metrů. Neskočil po hlavě, ale po nohách, a ihned se ztratil v bílé pěně.

Třebaže Peter pozorně sledoval, jestli se bratr někde neobjeví, nedočkal se. A Eric se dopustil něčeho nepochopitelného či přímo děsivého: před skokem si nenatáhl záchrannou vestu. Přitom musel dobře vědět, že to situace vyžaduje. „Brácha si nevzal vestu,“ upozornil Peter.

„Všiml jsem si,“ souhlasil Watanabe. „Třeba si ji zapomněl vzít na loď. Stává se to – však víte –“

„Nevolal rádiem o pomoc?“ zeptal se Peter policejního důstojníka. Na Erikově člunu jistě nescházela krátkovlnná námořní vysílačka. Jako zkušený mořeplavec by Eric měl zahájit nouzové volání na šestnáctém kanálu, který neustále sleduje pobřežní stráž.

„Pobřežní stráž nic nezachytila.“

To bylo velmi podivné. Žádná záchranná vesta, žádné volání o pomoc. Porouchala se Erikovi vysílačka? Peter dál sledoval vzdouvání prázdného oceánu na displeji… oceánu, v němž nebylo po bratrovi ani památky. Po minutě řekl: „Vypněte to.“

Watanabe zastavil kameru. „Ztratil se ve vrakovišti.“

„Kde?“

„Ve vrakovišti. To je ten zpěněný pás za roztříštěnými vlnami. Jako kdyby se tam vařila voda. Mohl narazit na nějaké skalisko. Některá jsou jen kolem půldruhého metru pod hladinou. Jenomže to zatím nevíme.“ Watanabe se odmlčel. „Chcete se podívat znova?“

„Ne,“ odmítl Peter. „Jednou stačí.“

Watanabe zaklapl displej a vypnul kameru. „Ta žena na kopci,“ pronesl jaksi mimochodem. „Vy víte, kdo to je?“

„Já? Ne. Může to být kdokoli.“

„Já jenom… že vás tak zaujala.“

„Ne, promiňte. Prostě mě to překvapilo – objevila se tak nečekaně, to je všechno. Nemám ponětí, co je zač.“

Watanabe se ani nepohnul. „Kdybyste ji znal, řekl byste mi to,“ ujistil se.

„Jistě, samozřejmě. Ano.“

„Dobře, děkuju, že jste se mi věnoval.“ Watanabe vytáhl navštívenku. „Řeknu někomu z detektivů, aby vás odvezl do hotelu.“

Cestou zpátky Peter skoro nemluvil. Nevynikal hovorností a detektiv na něj netlačil. Záběry, jak bratr mizí v příboji, byly skutečně zneklidňující. Ještě víc ho však rozrušil pohled na ženu stojící na svahu, která jakýmsi předmětem v ruce mířila na člun. Tou ženou totiž byla Alyson Benderová, finanční ředitelka Nanigenu, a její přítomnost vrhala na všechno úplně jiné světlo.

KAPITOLA 5

WAIKIKI

27. ŘÍJNA, 17:45

Peter Jansen ležel v hotelovém pokoji na posteli a zažíval pocit neskutečna. Nevěděl, co má dělat dál. Proč Watanabemu neřekl, kdo je Alyson Benderová? Připadal si vyčerpaný, ale nedokázal odpočívat. V mysli si pořád dokola přehrával záběry z kamery. Viděl, že Alyson cosi držela v ruce a přihlížela Erikově smrti, jako kdyby pro ni nic neznamenala. A potom spěchala pryč. Proč?

Peter si vzpomněl na něco, co mu Rick Hutter řekl o Erice Mollové. O tom, že je možné někoho si proklepnout. Sáhl pro peněženku a začal ji prohledávat, přičemž vytahoval karty a peníze. Konečně ji našel – vizitku, kterou mu Rick Hutter před víc než týdnem předal v laboratoři. Text byl doplněn Rickovým rukopisem. Jen slovo JORGE a číslo.

Člověk, který zná přístup k telefonním záznamům. Hacker z MIT.

Číslo mělo massachusettskou předvolbu. Peter na něj zavolal. Telefon vyzváněl. Trvalo to dlouho. Nenaskočila hlasová schránka, a tak jej Peter nechal zvonit. Nakonec se ozvalo jen jakési zavrčení: „Jo?“

Jansen se představil a vysvětlil, co chce. „Jsem kamarád Ricka Huttera. Můžete mi opatřit soupis posledních hovorů určitého telefonního čísla?“

„Jo? Proč?“

„Rick mi vyprávěl, že to dokážete. Zaplatím, co si řeknete.“

„O peníze nejde. Pouštím se jenom do toho, co je… zajímavé.“ Tichý hlas s lehkým hispánským přízvukem.

Peter mu objasnil situaci. „Jedna žena je možná zapletená do… smrti mého bratra.“ Smrt. Poprvé to slovo vyřkl v souvislosti s Erikem.

Následovala poměrně dlouhá pauza.

„Víte – mám telefonní číslo, ze kterého mi ta žena volala. Můžete zjistit, s kým ještě z toho telefonu mluvila? Předpokládám, že je její.“ Přečetl Alysonino číslo.

Na lince se rozhostilo ticho, které jako by nemělo konce. Peter zadržel dech. Konečně Jorge řekl: „Dejte mi –“ odmlka „– dvě hodiny.“

Peter znovu ulehl na postel a srdce mu bušilo. Slyšel pouliční ruch na Kalakaua Avenue, neboť jeho pokoj byl obrácený směrem k mauka – vnitrozemí, k městu a horám za ním. Den se chýlil ke konci, zapadalo slunce a pokoj vyplnily stíny. Třeba Eric doplaval na břeh a leží v nějaké nemocnici se ztrátou paměti, třeba to je jenom hrozné nedorozumění… Peter musel doufat, musel věřit, že se snad Eric objeví, nějak, někde – pořád zbývala malá naděje. Nebo byl Eric… zavražděn? Nakonec Peter v pokoji nevydržel a vyšel ven.

Seděl na pláži před hotelem a sledoval, jak rudé odlesky zapadajícího slunce tmavnou na hladině oceánu až k černé. Proč jenom neřekl tomu policajtovi, že ji na těch záběrech poznal? Jakýsi instinkt mu velel nic neprozrazovat. Jenže proč? Čeho tím dosáhl? Když byli s Erikem mladší, vzájemně se kryli. Peter bratrovi pomohl, když…

„Tady jste!“

Otočil se a spatřil, že se k němu ve večerním světle blíží Alyson Benderová. Měla modré květované havajské šaty a sandály a vypadala docela jinak než v Cambridgi, kde se objevila v kostýmu a s perlami. Tady připomínala spíš nevinné děvče.

„Proč jste mi nezavolal? Myslela jsem, že se mi ozvete, hned jak to vyřídíte s policií. Jak to šlo?“

„Šlo to dobře,“ odpověděl Peter. „Vzali mě na to místo – mys Makapu’u – a ukázali mi, kde se to stalo.“

„Hmm. A jsou nějaké nové zprávy? Myslím o Erikovi?“

„Ještě ho nenašli. Nebo tělo.“

„A co člun?“

„Co se člunem?“

„Už ho policie prohlédla?“

„To nevím.“ Pokrčil rameny. „Nic neřekli.“

Posadila se do písku vedle něj a položila mu ruku na rameno. Měla teplou dlaň. „Je mi líto, že musíte projít tímhle, Petere, musí to být pro vás příšerné.“

„Je to těžké. Policie má videokazetu.“

„Videokazetu? Opravdu? Viděl jste ji?“

„Ano.“

„No a? Pomohlo to?“

Vážně si nevšimla videokamery v rukou dvojice, která na svahu seděla hned pod ní? Opravdu se tak soustředila na člun? V soumraku se zkoumavě zadívala do jeho tváře. Peter odpověděl: „Viděl jsem, jak Eric vyskakuje… jenže už nevyplaval.“

„To je strašné,“ poznamenala tiše.

Přejela mu rukou po rameni a stiskla ho. Chtěl jí říct, ať toho nechá, ale měl strach, že by ho zradil hlas. Měl z toho všeho husí kůži.

„Tak co si policie myslí?“ zajímala se.

„O čem?“

„O tom, co se stalo. Myslím na člunu.“

„Domnívají se, že se ucpalo –“

Zazvonil mu mobil. Vytáhl jej z kapsy a rozevřel. „Haló?“

„Tady Jorge.“

„Moment.“ Vstal a obrátil se k Alyson: „Omluvte mě na chvíli, tohle musím vyřídit.“ Vzdálil se po pláži. Na potemnělé obloze se objevily první hvězdy. „Mluvte, Jorge.“

„Mám informace o tom telefonním čísle, které jste mi dal. Je registrované na společnost Nanigen MicroTechnologies z Honolulu. Přidělili ho zaměstnankyni jménem Alyson F. Benderová.“

Peter se ohlédl po pláži. Alyson se mu jevila jako temný stín na písku. „Pokračujte,“ požádal.

„Včera v patnáct čtyřicet sedm místního času volala třikrát za sebou na číslo 646 673 2682.“

„Čí je to telefon?“

„Je to číslo anonymní předplacené karty, se kterou můžete volat, dokud nevyčerpáte kredit.“

„Volala třikrát?“

„Ano, ale hodně krátce – tři vteřiny, pak dvě vteřiny, potom tři vteřiny.“

„Dobře… Znamená to, že měla dojem, že se nedovolala?“

„Ne, evidentně se dovolala, nebyl to žádný záznamník a telefon začal vyzvánět. Věděla, že spojení je v pořádku. Jsou dvě možnosti. Buď pokračovala ve vytáčení, protože očekávala, že volaný hovor přijme, nebo spouštěla nějaké zařízení.“

„Zařízení…?“

„Jo. Na mobilní telefon můžete připojit nějaké zařízení, které pak spustíte příchozím hovorem.“

„Fajn, takže tři volání za sebou. Co dál?“

„V patnáct padesát pět volala na další číslo Nanigenu, přidělené zaměstnanci jménem Vincent A. Drake. Chcete si ten hovor poslechnout?“

„Jistě.“

Vyzvánění, pak cvaknutí přijatého hovoru.

VIN: Ano? ALYSON: (zadýchaně)

To jsem já.

VIN: Ano?

ALYSON: Poslyš, mám strach, nevím, jestli to vyšlo nebo ne. Měl se objevit kouř nebo tak něco –

VIN: Prosím?

ALYSON: Ale já se bojím –

VIN: Uklidni se.

ALYSON: Ty to nechápeš –

VIN: Ale ano, chápu. Teď poslouchej. Mluvíš po telefonu. Potřebuju, abys mluvila… přesněji.

ALYSON: Aha.

VIN: Chápeš, jak to myslím?

ALYSON: (odmlka) Ano.

VIN: Fajn. Tak dál. Kde je objekt?

ALYSON: (odmlka) Ztratil se. Zmizel.

VIN: Fajn. V tom případě nevidím žádný problém.

ALYSON: Stejně mám strach.

VIN: Objekt se už neobjevil?

ALYSON: Ne.

VIN: Pak si myslím, že nedošlo k žádným komplikacím. Můžeme to ještě probrat osobně, ale ne teď. Vracíš se?

ALYSON: Ano.

VIN: Výborně. Tak zatím. Cvak.

Jorge pokračoval: „Jsou tu ještě dva hovory. Chcete si je poslechnout?“

„Možná později.“

„Dobře. Poslal jsem vám je e-mailem jako soubory ve formátu.wav. Měl byste být schopen přehrát si je na počítači.“

„Díky.“ Peter se podíval k Alyson a zachvěl se. „Můžu s tím jít na policii?“

„To ani omylem,“ odmítl Jorge. „Na získání těchhle věcí potřebujete soudní příkaz. Jestli půjdete na policii, zmaříte veškeré šance na soudní stíhání. Nezákonně získané důkazy. A navíc byste zavařil mně.“

„Tak co mám dělat?“

„Hmm,“ zamručel Jorge. „Nevím – zkuste je přesvědčit, ať se přiznají.“

„Jak?“

„Promiňte, s tím vám nepomůžu,“ řekl Jorge. „Ale kdybyste potřeboval další telefonní záznamy, kdykoli zavolejte,“ uzavřel a zavěsil.

Peter šel k Alyson a cítil na kůži chladivý pot. Stmívalo se, takže nedokázal přečíst její výraz. Seděla nehybně v písku. Slyšel ji říkat: „Stalo se něco?“

„Ne, nic.“

Ve skutečnosti měl Peter pocit, jako by se topil, přemožen řítícími se událostmi. Celý život byl studentem a životní zkušenosti mu až dosud poskytovaly jasný – až cynický – obraz o ostatních lidských bytostech a o tom, čeho jsou schopny. Během let se musel smířit s tím, že studenti podvádějí, získávají lepší známky výměnou za sex a falšují výsledky a že si profesoři přivlastňují výsledky jejich práce. Znal bizarní případ konzultanta diplomové práce závislého na heroinu. Ve třiadvaceti si připadal jako člověk, který už viděl dost.

To náhle neplatilo. Představa vraždy, představa, že někdo chladnokrevně zabil jeho bratra, jím otřásla a zalila ho studeným potem. Nevěřil, že dokáže hovořit se ženou, která údajně byla bratrovou přítelkyní, ale evidentně proti němu intrikovala. Neplakala – vlastně působila úplně klidně.

Ozvala se: „To vaše mlčení mi nahání strach, Petere.“

„Mám za sebou dlouhý den.“

„Nedáte si drink?“

„Ne, díky.“

„Dělají tu vynikající koktejly Mai Tai.“

„Myslím, že radši půjdu spát.“

„Večeřel jste?“

„Nemám hlad.“

Vstala a smetla ze sebe písek. „Chápu, že jste rozrušený. Já jsem na tom stejně.“

„Ano.“

„Proč jste takový odtažitý? Jenom se pokouším –“

„Promiňte,“ přerušil ji rychle. Nechtěl vzbudit jakékoli podezření. Bylo by to nerozumné, ba přímo nebezpečné. „Je to pro mě obrovský šok.“

Zvedla ruku a dotkla se jeho tváře. „Zavolejte, kdybyste něco potřeboval.“

„Díky. Fajn.“

Vrátili se do hotelu. „Zítra přiletí vaši přátelé,“ poznamenala Alyson. „Všechny je rozrušilo, co se stalo Erikovi. Ale prohlídka našich zařízení už je domluvená. Půjdete taky?“

„Rozhodně,“ přisvědčil. „Nemůžu jen tak sedět… když je mi takhle. A vyčkávat.“

„Nejdřív se podíváme do waipackého arboreta v údolí Manoa v horách kousek odsud,“ řekla Alyson. „Odtamtud získáváme spoustu materiálů z deštných pralesů pro naše výzkumy. Zítra ve čtyři. Mám vás vyzvednout?“

„To není nutné,“ odmítl Peter. „Pojedu taxíkem.“ Přiměl se k tomu, aby ji políbil na tvář. „Děkuju, že jste přišla, Alyson. Hodně to pro mě znamená.“

„Chtěla jsem vám pomoct.“ Vypadala pochybovačně.

„A pomohla jste mi,“ řekl. „Věřte mi. Opravdu.“

Peter Jansen nemohl spát, na jídlo neměl ani pomyšlení a hlavou se mu honily informace od Jorgeho, a tak vyšel na balkon svého pokoje. Měl výhled do vnitrozemí, přes město k horským vrcholům, rozeklaným a černým, ponořeným do tmy a viditelným jen na pozadí hvězd na noční obloze. Alyson Benderová třikrát krátce volala na stejné telefonní číslo. V paměti mu uvízl čas těchto hovorů, 15:47. Pozdě odpoledne. Vzpomněl si, že video, které natočil pár na pobřeží, bylo opatřeno údajem o čase. Snažil se upamatovat, kolik hodiny ukazovaly. Měl paměť na čísla, neustále je používal ve svých datových souborech. Časový údaj jako by se mu objevil před očima: 15:50 a nějaké vteřiny. Podle videa se Erikův člun dostal do problémů jen tři minuty poté, co Alyson uskutečnila telefonáty.

Moment. Co ta textová zpráva od Erika? Kdy přišla? Peter se vrátil dovnitř, sáhl po telefonu a otevřel složku přijatých zpráv. Zprávu – nejezdi – dostal ve 21:49 východního času. Časový rozdíl mezi východním pobřežím a Havají činí šest hodin. To znamená… to znamená, že Eric zprávu odeslal v 15:49. Poslal ji pouhé dvě minuty po tom, co Alyson Benderová třikrát zavolala na telefon s předplacenou kartou. Textovku tvořilo jediné slovo, „nejezdi“. Eric v tu chvíli bojoval o život a neměl čas na dlouhé psaní. Poslal zprávu ze člunu, zatímco se snažil nastartovat motor, jen chvilku před tím, než skočil do vln. Peterovi se zpotily ruce a telefon mu málem vyklouzl z prstů. Zíral na textovku: nejezdi. Bylo to bratrovo poslední slovo.

KAPITOLA 6

ALA WAI, HONOLULU

28. ŘÍJNA, 8:00

Opravna lodí Akamai Boat Services se nacházela přímo na Ala Moana Boulevardu, u průplavu Ala Wai na konci pláže Waikiki. Taxík tam Petera vysadil v osm ráno, ale v servisu už vládl čilý ruch. Opravna nepatřila k největším a z vody bylo vytaženo jen kolem deseti lodí, takže Peter takřka okamžitě poznal tu bratrovu.

Přijel sem kvůli otázce, kterou včera večer položila Alyson: Prohlédla policie člun?

Proč ji to zajímalo? Měla by mít strach o přítele, a přece jako by jí víc záleželo na člunu, ze kterého vyskočil.

Peter došel k plavidlu a pozorně si ho prohlížel.

Vzhledem k síle příboje člun vypadal překvapivě zachovale. Samozřejmě, trup ze skleněných vláken byl tu a tam odřený, jako by se do něj zasekly obří drápy, na pravoboku zela klikatá trhlina v délce několika desítek centimetrů a odštípl se kus přídě. Tento typ člunů však proslul schopností udržet se na hladině i při vážném poškození trupu. Bratr s nimi navíc měl mnohaleté zkušenosti. Erik musel vědět, že potopení nehrozí. Poškození člunu jistě nebylo důvodem k jeho opuštění. Bratr rozhodně neměl vyskakovat. Bezpečnější bylo zůstat na palubě.

Proč se tedy vrhl do vody? V panice? Ve zmatku? Kvůli něčemu jinému?

Na opačném konci lodi byl dřevěný žebřík, a tak Peter vyšplhal na záď. Všechny průlezy a dveře do kajuty překrývala žlutá páska s nápisem POLICIE. Chtěl se podívat na závěsný motor, jenže i ten byl zapečetěný.

„Co potřebujete?“ zavolal zdola mohutný prošedivělý muž v pracovní kombinéze umazané od oleje. Oči mu stínila špinavá baseballová čepice.

„Dobrý den,“ pozdravil Peter. „Jsem Peter Jansen. Tahle loď patří mému bratrovi.“

„Hmm. Co tady děláte?“

„Víte, chtěl jsem se podívat –“

„Neumíte číst?“ zeptal se muž.

„Umím, ale –“

„Mám dojem, že ne, protože tamhle na té ceduli se jasně píše, aby se všichni návštěvníci hlásili v kanceláři. Jste návštěva?“

„Asi ano.“

„Proč jste se neohlásil?“

„Myslel jsem, že bych mohl –“

„Špatně. Nemohl. Tak co tady sakra děláte?“

„Tohle je bratrova –“

„To jsem už slyšel. Loď vašeho bratra. Vidíte tu žlutou pásku? Určitě jo, a taky vím, že přečtete, co je na ní napsáno, protože jste mi řekl, že číst umíte. Nemám pravdu?“

„Máte.“

„Tu pásku tam dala policie a vy tady nemáte co pohledávat. Teď padejte dolů, běžte se zapsat do kanceláře a ukažte nějakej průkaz. Máte průkaz?“

„Ano.“

„Tak dobře. Padejte odtamtud a přestaňte mě zdržovat.“ Muž odkráčel.

Peter slézal po žebříku u zádě. Jak se blížil k zemi, uslyšel chraplavý mužský hlas: „Hledáte něco, slečno?“ A ženský hlas odpověděl: „Ano, hledám jeden člun, který sem přitáhla pobřežní stráž.“

Byla to Alyson.

Peter zůstal ve skrytu za trupem lodi.

„Hergot,“ řekl muž, „co na tom zatraceným člunu máte? Chodí za ním víc lidí než za prachatým strejdou na smrtelný posteli.“

„Vážně?“ podivila se Alyson.

„Jo, včera přišel jeden chlapík a tvrdil, že je majitel, ale neměl žádnej průkaz, a tak jsem ho poslal někam. Co všechno lidi nezkusí! Dneska ráno se objevil nějakej mladík, říkal, že člun patří jeho bráchovi, a nakonec jsem ho musel vyhnat z paluby. A teď vy. Co všichni hledají?“

„To vám nepovím,“ odvětila Alyson. „Já jsem na té lodi něco zapomněla a chtěla bych to zpátky.“

„Na to zapomeňte. Pokud ovšem nemáte povolení od policie. Máte?“

„To nemám…“

„Je mi líto. Jak jsem řekl tomu mládenci, je tam policejní páska.“

„Kde ten mladík je?“ zajímala se.

„Slezl dolů po žebříku z druhý strany člunu. Už bude pryč. Chcete jít do kanceláře?“

„Co bych tam dělala?“

„Můžeme zavolat na policii a zjistit, jestli vám dovolí vzít si z lodi svoje věci.“

„To zní dost komplikovaně. Jsou to jenom hodinky. Sundala jsem si je…“

„Tak nic.“

„Asi si koupím jiné. Byly sice trochu dražší –“

„Hmm.“

„Myslela jsem, že to půjde snadněji.“

„No, jak myslíte. Ale stejně se radši zapište.“

„Nechápu proč.“

„Protože byste měla.“

„Nechám to být,“ řekla. „Nechci se zamotat do nějakých policejních procedur.“

Peter pár minut počkal a potom uslyšel, jak muž říká: „Můžete vylézt, synku.“

Peter vystoupil zpoza trupu. Alyson už nikde v doku neviděl. Mohutný chlapík na něj tázavě hleděl s hlavou nachýlenou ke straně. „Nechtěl jste se s ní potkat?“

„Nevycházíme spolu,“ objasnil Peter.

„To mi došlo.“

„Chcete, abych se zapsal?“

Muž zvolna pokýval hlavou. „Ano, prosím.“

A tak Peter zašel do kanceláře a zapsal se. Usoudil, že se tím nic nezmění. Alyson Benderová již věděla, že si šel člun prohlédnout, a jistě pochopila, že ho k tomu vedlo jisté podezření. Od tohoto okamžiku musel jednat rychle.

Všechno musí skončit do večera, pomyslel si.

Vrátil se do hotelu a otevřel v laptopu e-mail bez textu od Jorgeho. Zpráva obsahovala jen tři soubory ve formátu.wav, poslané jako přílohy. První byla nahrávka telefonátu Alyson Benderové Vinu Drakeovi. Další dva soubory byly nové. Peter si je poslechl. Obsahovaly záznamy hovorů, které Alyson uskutečnila ze svého mobilu v hodinách po Erikově zmizení. Oba působily celkem banálně. Nejprve Alyson volala zřejmě někomu z nákupního oddělení Nanigenu a žádala o nový přehled rozpočtu. Podruhé krátce hovořila s někým dalším, snad s účetním, o nákladech.

ALYSON: Omikron ztratil dva další, ehm, prototypy.

DRUHÁ OSOBA: Co se stalo?

ALYSON: To mi neřekli. Vin Drake chce, abyste to zaúčtovali jako běžné náklady na výzkum, ne jako odepsaný kapitál.

DRUHÁ OSOBA: Ztrátu dvou hellstormů? Ale to je velký výdaj – lidi z Davrosu –

ALYSON: Prostě tomu říkejte náklady na výzkum, dobře?

DRUHÁ OSOBA: Samozřejmě.

Peter si soubory uložil, třebaže mu nedávaly smysl ani neprozrazovaly nic, co by mohl použít. Také si uložil telefonický rozhovor mezi Alyson a Vinem, který naopak mohl být velmi užitečný. Stáhl si ho na flash disk a ten schoval do kapsy a navíc jej vypálil na CD. Potom s cédéčkem zašel do byznys centra a nechal si vytisknout profesionální etiketu „DATA NANIGEN 5.0 10/28“. Jakmile byl hotov, podíval se na hodinky. Ukazovaly pár minut po jedenácté dopoledne.

Odebral se na terasu k pozdní snídani a vyhříval se na slunci. Nad kávou a vejci si uvědomil, že staví na mnoha předpokladech. Nejdůležitější předpoklad zněl, že Nanigen má konferenční místnost s obvyklým elektronickým vybavením. Na to se celkem mohl spolehnout. Takovou místnost lze nalézt v každé high-tech společnosti.

Za druhé, domníval se, že všichni studenti absolvují prohlídku pohromadě, místo aby byli rozděleni do menších skupin nebo je zaměstnanci prováděli jednotlivě. Vycházel z domněnky, že prohlídku povede sám Vin Drake, který miloval publikum – čím početnější, tím líp. Když půjdou spolu, pro Nanigen bude navíc jednodušší kontrolovat, kolik jim předá informací.

Pro Petera bylo podstatné, aby zůstali pohromadě, neboť pro to, co se chystal udělat, potřeboval co nejvíc přihlížejících. Nebo by se o to měl pokusit jen s jedním či dvěma svědky? Ne… horečně uvažoval… ne, snaž se vyprovokovat poprask před spoustou lidí. To by mohlo být nejlepší, přemýšlel, strhnout Drakeovi masku a snad i odhalit, co Drake a Alyson udělali bratrovi. Musel doufat, že se nakonec Drake nebo přinejmenším Alyson přestanou ovládat, pokud na ně zaútočí způsobem, který je znervózní. Měl pocit, že ví, jak toho dosáhnout. Jestliže všechno vyjde, Drake nebo Alyson by mohli přímo před studenty hodně znervóznět. A právě to bylo jeho cílem.

KAPITOLA 7

ARBORETUM WAIPAKA

28. ŘÍJNA, 15:00

Taxík vyrazil od oceánu a brzy již stoupal do prudkých svahů. Cestu stínily široké koruny akácií.

„Tohle je univerzita, po obou stranách,“ upozornil řidič. Ukázal na nevýrazné šedivé budovy, které vypadaly jako činžáky. Peter neviděl žádné studenty.

„Kde všichni jsou?“

„Tohle jsou koleje. Študáci teď mají přednášky.“

Minuli baseballové hřiště a přilehlou obytnou čtvrť s malými bungalovy. Potom domů ubývalo a stromy byly stále vzrostlejší. Vůz mířil k hustě zalesněnému horskému hřebeni, zvedajícímu se před nimi jako stěna do výše šest set metrů.

„To je Ko’olau Pali,“ řekl taxíkář.

„Tam nahoře žádné domy nejsou?“

„Ne, nic tam nepostavíte, je to příkrá a drobivá vulkanická skála, ani vylézt se na ni nedá. Když jedete po téhle cestě, hned za městem jste v divočině. V mauka u hor moc prší. Nikdo tady nebydlí.“

„Kde je to arboretum?“

„O necelý kilometr dál,“ odpověděl řidič. Ze silnice zbyl jediný pruh, stíněný hustými korunami vysokých stromů. „Ani tam nikdo nejezdí. Lidi jezdí do Fosterova nebo jiných pěkných arboret. Určitě chcete tam?“

„Ano,“ přisvědčil Peter.

Cesta se zužovala a klikatě stoupala po příkrém úbočí hory pokrytém džunglí.

Zezadu se k nim na točité silnici přiblížil další vůz, zatroubil a prohnal se kolem nich, přičemž osádka mávala a vřískala. Peter zamrkal: v tmavě modrém otevřeném sedanu Bentley byli namačkáni studenti z jeho laboratoře. Taxíkář utrousil cosi o bláznivých humrech.

„Humři?“ podivil se Peter.

„Turisti. Podle toho, jak bývají spálení.“

Zanedlouho dojeli k nově vypadající masivní ocelové bráně. Byla otevřená a hned za ní začínal tunel. Tabulka varovala všechny nepovolané, aby nevstupovali.

Řidič přibrzdil a před bránou a tunelem zastavil. „Přestavěli to tady. Proč sem jedete?“ zajímal se.

„Z pracovních důvodů,“ vysvětlil Peter. Z tunelu neměl dobrý pocit. V kombinaci s ocelovou bránou vzbuzoval dojem, že odtamtud není návratu. Peter uvažoval, jestli vrata zamezují ve vstupu lidem zvnějšku – nebo snad brání v odchodu těm uvnitř?

Taxíkář vzdychl, sundal si sluneční brýle a vjel do tunelu. Úzký průjezd o jediném pruhu se táhl bočním hřebenem hory a cesta ústila do sevřeného údolí. To bylo hustě zalesněno a ohraničeno svahy a srázy Ko’olau Pali. Zamlženou hornatou džungli protínaly vodopády. Cesta sestupovala k mýtině, jíž dominovala rozlehlá budova se skleněnou střechou. Před budovou bylo několik zablácených parkovacích míst. Vin Drake a Alyson Benderová už čekali vedle červeného sportovního BMW. Oba měli kotníkové boty a turistické oblečení. Ze sedanu Bentley vystupovali studenti. Jakmile se Peter vynořil z taxíku, jejich veselí opadlo.

„Upřímnou soustrast, Petere…“

„Tvého bráchy je mi líto…“

„Jo, je to hrozné…“

„Víš něco nového?“ Erika ho políbila na tvář a uchopila za paži. „Fakt mě to mrzí.“

„Policie ještě neuzavřela vyšetřování,“ odpověděl Peter.

Vin Drake mu pevně stiskl ruku. „Nemusím vám povídat, že je to strašná, strašná tragédie. Jestli se ukáže, že je to pravda, a já doufám, že není, bude to těžká osobní ztráta pro nás všechny. Nemluvě o vážných potížích pro naši společnost, ke které Eric neodmyslitelně náležel. Upřímnou soustrast, Petere.“

„Díky,“ odvětil Peter.

„Je dobře, že to policie vyšetřuje.“

„To ano,“ souhlasil Peter.

„Že to nevzdali a neztratili naději…“

„Právě naopak,“ řekl Peter. „Teď je podle všeho zajímá hlavně Erikův člun. Neslyšel jste o nějakém ztraceném mobilu? Prý se mohl rozpadnout v motorovém prostoru. Vlastně jsem moc nevnímal, co mi vyprávějí.“

„Mobilní telefon v motorovém prostoru?“ Vin se zamračil. „Jak by to mohlo –“

„Jak říkám, moc jsem je nevnímal,“ zopakoval Peter. „Nevím, co to podle nich bylo za mobil. Třeba tam bráchovi zapadl ten jeho… těžko říct. Ale taky prověřují telefonní záznamy.“

„Telefonní záznamy. Samozřejmě. Fajn, fajn. Nic se nesmí přehlédnout.“

Nezbledl Vin trochu? Peter si nebyl jistý.

Alyson si nervózně olízla rty. „Jak se vám spalo, Petere?“

„Ušlo to, díky. Vzal jsem si prášek.“

„To jsem ráda.“

„Dobře.“ Vin Drake si zamnul ruce a obrátil se k ostatním. „V každém případě vás vítám v údolí Manoa. Co kdybychom se hned pustili do práce? Pojďte všichni sem ke mně a já vám stručně vysvětlím, jak to v Nanigenu funguje.“

Drake je z parkoviště vedl k lesu. Minuli nízký přístřešek se stroji pro zemní práce, u něhož Drake poznamenal: „Podobné stroje jste pravděpodobně ještě neviděli. Všimněte si, jak jsou malé.“ Peterovi připadaly jako golfové vozíky s miniaturními hloubkovými lopatami a anténami svěšenými ze střechy. „Tato rypadla,“ pokračoval Drake, „pro nás na zakázku vyrábí německá firma Siemens Precision AG. Tenhle stroj umí rýt v zemi s milimetrovou přesností. Vzorky se potom ukládají tamhle za boudu. Jsou to čtverce o straně třicet centimetrů a tloušťce tři nebo šest centimetrů.“

„K čemu jsou ty antény?“

„Jak vidíte, anténa visí přímo nad lopatou. Anténa nám umožňuje přesně stanovit, kde budeme kopat, a zaznamenávat podrobné údaje o místě, odkud půda pochází. Ještě dneska všechno pochopíte. Mezitím se půjdeme podívat na místo.“

Jakmile vstoupili přímo do lesa, půda pod jejich nohama byla nerovná a úzká cesta se klikatila mezi obrovskými stromy. Silné kmeny byly pokryté širokými listy popínavých rostlin, hustý podrost dosahoval až ke kolenům a zelená všude kolem jako by měla tisíc odstínů. Světlo procházející korunami stromů bylo bledě žlutozelené.

Drake začal: „Možná to vypadá jako přirozený deštný prales…“

„Nevypadá,“ ozval se Rick Hutter. „A není.“

„Správně. Není. Tohle území bylo od dvacátých let dvacátého století obděláváno jako pokusná stanice farmářů z Oahu a později kvůli ekologickým studiím místní univerzity. Této oblasti si ale v posledních letech nikdo nevšímá, a tak se vrací do přirozenějšího stavu. Říkáme jí Kapraďová strouha.“ Obrátil se, vykročil po pěšině a studenti ho pomalu následovali, přičemž se rozhlíželi a občas se zastavili u nějaké rostliny nebo květiny.

„Když půjdete dál,“ vyzýval je Drake, „uvidíte spoustu kapraďorostů. Kolem nás jsou nejnápadnější velké stromové kapradiny Cibotium a Sadleria a u země menší Blechnum, Lycopodium a nahoře –“ jediným rozmáchlým gestem obsáhl celou horu „– samozřejmě kapradina uluhe, která pokrývá většinu havajských svahů.“

„Přehlédl jste uluhe, kterou máte přímo pod nohama,“ přerušil ho Rick Hutter. „Je to Dicranopteris, jinak také falešné paroží.“

„Jistě,“ souhlasil Vin Drake se špatně skrývaným podrážděním. Zastavil se a klesl na jedno koleno. „Tuhle cestu lemují kapradiny pe’ahia ty větší jsou maku’e, na kterých se drží pavouci. Všimněte si, kolik pavouků tu žije. Kolem třiadvaceti druhů, jenom v této malé oblasti.“ Došel na mýtinu, odkud byl mezi stromy výhled na okolní kopce. Ukázal na nejvyšší bod hřebene nad údolím. „Tahle hora se jmenuje Tantalus. Je to vyhaslý sopečný kráter s výhledem na celou dolinu. Náš výzkum probíhá jak v kráteru Tantalus, tak tady v údolí.“

Alyson Benderová došla Petera Jansena. „Volala vám dneska policie?“ zeptala se.

„Ne,“ odpověděl. „Proč?“

„Napadlo mě, jak víte, že prohledávají člun… a o těch telefonních záznamech.“

„Aha.“ Tohle si ve skutečnosti vymyslel. „No, bylo to ve zprávách.“

„Opravdu? Nic jsem neslyšela. Na kterém kanálu?“

„Nevzpomínám si. Na pátém, myslím.“

Přistoupil k nim Rick Hutter a řekl: „Je mi to fakt líto, Petere. Opravdu moc, kamaráde.“

Vina Drakea oslovila Jenny Linnová, která šla kousek za ním. „Jenom nechápu ten váš výzkumný program – co tady v lese vlastně děláte?“

Drake se na ni usmál a odvětil: „To proto, že jsem vám o programu ještě nevyprávěl. Plánujeme sesbírat reprezentativní vzorky havajského ekosystému od kráteru Tantalus po údolí Manoa, kde teď stojíme.“

„Jaké vzorky sbíráte?“ zeptal se Rick Hutter s rukama založenýma v bok. Na sobě měl svoje typické oblečení, džíny a propocenou outdoorovou košili s vyhrnutými rukávy, a vypadal, jako kdyby si prosekával cestu neprostupnou džunglí. Tvářil se bojovně jako vždycky, bradu vysunutou a oči přimhouřené.

Drake nasadil úsměv a odpověděl: „V podstatě chceme vzorky všech druhů, které v ekosystému žijí.“

„K čemu?“ pokračoval Rick. Nespouštěl z Vina Drakea oči.

Drake jeho pohled chladně opětoval. Pak se usmál. „Deštný prales je největší přírodní zásobárna aktivních chemických sloučenin. Nacházíme se uprostřed zlatého dolu plného potenciálních nových léků. Léků, které mohou zachránit nepředstavitelné množství lidských životů. Léků, které mají cenu nespočet miliard dolarů. Tento les, pane, ehm –“

„Hutter,“ doplnil Rick.

„Tento bujný les, pane Huttere, skrývá klíče ke zdraví a blahu všech lidí na téhle planetě. A přece je takřka neprozkoumaný. Nemáme ponětí, jaké sloučeniny tu vlastně existují v rostlinách, v živočiších, v mikroskopických formách života. Tento les je terra incognita, absolutně neznámý terén. Je rozlehlý, plný bohatství a neprobádaný jako Nový svět pro Kryštofa Kolumba. Náš cíl, pane Huttere, je prostý. Naším cílem je objevovat léky. Hledáme nové léky v nepředstavitelném rozsahu. Začali jsme kvůli bioaktivním sloučeninám s totálním průzkumem celého pralesa, od Tantalusu až na dno tohohle údolí. Výtěžek bude obrovský.“

„‚Výtěžek‘,“ zopakoval Rick. „‚Zlatý důl‘. ‚Nový svět‘. Takže mluvíte o zlaté horečce, nemám pravdu, pane Drakeu? Jde jenom o peníze.“

„Příliš zjednodušujete,“ namítl Drake. „Medicína v první řadě zachraňuje životy. Zbavuje lidi utrpení a pomáhá jim naplnit jejich potenciál.“ Obrátil se k ostatním a vydal se po stezce pryč od Ricka Huttera, který mu očividně šel na nervy.

Rick se založenýma rukama zamumlal ke Karen Kingové: „Ten chlap je novodobý španělský conquistador. Rabuje ekosystém kvůli zlatu.“

Karen ho sjela pohrdavým pohledem. „A neděláš s těmi svými výtažky to samé, Ricku? Pořád dokola vaříš kůru stromů a hledáš nové léky. Jaký je v tom rozdíl?“

„Rozdíl je v obrovském balíku peněz,“ objasnil Rick. „Chápeš, kde ty peníze jsou, ne? Jsou v patentech. Nanigen dostane patenty na tisíce látek, které tady najde – a farmaceutičtí giganti ty patenty využijí, vydělají miliardy –“

„Jenom žárlíš, protože sám žádné patenty nemáš.“ Karen se odvrátila od Ricka, jenž ji probodával očima.

Zavolal za ní: „Nedělám přírodovědu proto, abych zbohatnul. Na rozdíl od tebe, evidentně…“ Pochopil, že si ho Karen nevšímá. Jízlivě.

Na konci skupiny supěl Danny Minot. Bůhvíproč si na Havaj vzal tvídové sako a teď ho měl na sobě. Pot mu stékal po zádech a promáčel košili, zatímco Danny v mokasínech se střapci přebíhal z jednoho místa na druhé. Tvář si otíral kapesníkem a předstíral, že je všechno v nejlepším pořádku. „Pane Drakeu,“ řekl, „kdybyste něco věděl o poststrukturalistické teorii, nejspíš byste si uvědomil, že tenhle les – uf! – pro nás ve skutečnosti zůstane nepoznatelný… Vytváříme totiž význam, pane Drakeu, ačkoli v přírodě žádný význam neexistuje…“

Drakea jako by se to nijak nedotklo. „Já se na přírodu dívám tak, pane Minote, že nepotřebujeme znát její význam, abychom ji dokázali využít.“

„Ano, ale…“ pokračoval Danny.

Alyson Benderová se mezitím o pár kroků opozdila a Peter zjistil, že vedle něj kráčí Rick. Rick kývl k Vinu Drakeovi. „Ty tomu chlapovi věříš? Pro mě je ztělesněním biopirátství.“

„Zaslechl jsem vaši poznámku, pane Huttere,“ ozval se Drake a prudce otočil hlavu, „a musím říct, že rozhodně není na místě. Biopirátství se prý dopouští ten, kdo se zmocní místních rostlin, aniž by zemi jejich původu nějak odškodnil. Tento termín si oblíbili špatně informovaní naivové, kterým činí potíže vnímat realitu. Jako příklad uveďme kurare, cennou léčebnou drogu využívanou moderní medicínou. Opravdu by za ni měl někdo dostat zaplaceno? Existují desítky různých receptů na kurare, vyvinutých kmenovými skupinami na obrovském území Střední a Jižní Ameriky. Jejich kurare se liší ingrediencemi a dobou přípravy, závisejícími na místních zvyklostech a na tom, zda má být využito k zabíjení. Jak potom odškodníte domorodé šamany? Je práce těch brazilských cennější než práce šamanů z Panamy nebo Kolumbie? Záleží na tom, že stromy používané v Kolumbii původně rostly v Panamě? A co přesné složení? Je důležité přidávat extrakt z lián rodu Strychnos? Co takhle přidat rezavý hřebík? Není to náhodou veřejné vlastnictví? Farmaceutickým firmám umožňujeme využívat lék dvacet let, pak je volně k dispozici komukoli. Říká se, že kurare do Evropy přivezl sir Walter Raleigh v roce 1596, určitě bylo známo v prvním desetiletí osmnáctého století. Společnost Burroughs a Wellcome prodávala tablety kurare pro léčebné využití v osmdesátých letech devatenáctého století. Z toho všeho nám vyplývá, že kurare spadá do veřejného vlastnictví. A dnešní lékaři navíc nepoužívají kurare z cizokrajných rostlin. Vyrábí se synteticky. Vidíte, jak je to složité?“

„Tohle jsou jenom firemní výmluvy,“ poznamenal Rick.

„Pane Huttere, zjevně si užíváte roli ďáblova advokáta,“ pokračoval Drake. „Mně to nevadí. Můžu si vybrousit vlastní argumenty. Skutečnost je taková, že využití přírodních látek v medicíně je výrazem toho, jak to na světě chodí. Cení se objevy všech kultur a všechny kultury si půjčují jedna od druhé. Někdy jsou objevy prodávány za určitou cenu, ale ne vždycky. Mají mít Mongolové licenci na třmeny, které vynalezli? Nebo bychom měli platit Číňanům za výrobu přírodního hedvábí? Za opium? Neměli bychom najít dnešní potomky neolitických zemědělců, kteří před deseti tisíci lety začali v oblasti úrodného půlměsíce pěstovat obilniny, a platit i jim? A co středověcí Britové, kteří zapracovali na tavbě železné rudy?“

„To stačí,“ ozvala se Erika Mollová. „Chápeme, jak to myslíte, i když Rickovi to ještě nedošlo.“

„Dobře. Nejdůležitější je, že obvinit někoho z biopirátství na Havaji je v podstatě nemožné, protože přísně vzato tady žádné původní rostliny nejsou. Tyhle sopečné ostrovy uprostřed Tichého oceánu se vynořily nad hladinu jako holé pustiny horké lávy a všechno, co na nich roste, sem bylo přineseno odjinud – ptáky, větrem, mořskými proudy, na kánoích polynéských válečníků. Nic není původní, ačkoli některé druhy jsou endemické. Právní aspekty situace jsou také jedním z důvodů, proč jsme si za sídlo společnosti zvolili Havaj.“

„Vyhýbání se zákonu,“ zamumlal Rick.

„Dodržování zákona,“ namítl Drake. „O to tady jde.“

Blížili se k místu se zelenými listy rostoucími do výše prsou a Drake řekl: „Téhle části říkáme Zázvorová ulička a máme tu bílý, žlutý a okrasný zázvor Hedychium. Hedychium jsou tyhle třiceticentimetrové červené stonky. Stromy nad námi jsou hlavně santaly s typickými rudými květy, ale taky mýdelníky a thespesie topolovité s velkými tmavě zelenými listy.“

Studenti se otáčeli a rozhlíželi na všechny strany.

„Předpokládám, že tyhle špičaté pruhované listy všichni poznáváte, ale pro jistotu připomínám, že je to oleandr a že je pro člověka smrtelně jedovatý. Jeden místní chlapík zemřel, protože si na ohni opékal maso na oleandrovém klacku. Děti občas zemřou, když snědí ovoce. A tamten vysoký strom nalevo je kulčiba dávivá, původem z Indie. Z té vás může zabít úplně všechno a vůbec nejjedovatější jsou semena. Ten nápadný keř s hvězdovitými listy vedle ní je skočec obecný, taky vysoce toxický. Ve velmi malých dávkách však látky ze skočce obecného mají léčivé účinky. To je vám známo, že, pane Huttere?“

„Jistě,“ přisvědčil Rick. „Výtažky z jeho semen mohou zlepšovat paměť a navíc mají antibiotické vlastnosti.“

Na rozcestí Drake odbočil doprava. „A konečně se dostáváme do naší Uličky bromeliovitých. Tady máme asi osmdesát zástupců této rostlinné čeledi, do které, jak víte, patří ananas. Na bromeliovitých žije široká škála hmyzu. Stromy kolem nás jsou hlavně eukalypty a akácie, ale dál uvidíte typičtější dřeviny deštných pralesů – ohia a koa, které se vám připomenou stočenými listy na pěšině.“

„A proč nám tohle všechno ukazujete?“ zajímala se Jenny Linnová.

Ozval se také Amar Singh. „Přesně tak. Mě zajímá technologie, pane Drakeu. Jak odebíráte vzorky tolika různých druhů života? Většina organismů je hodně malá. Bakterie, červi, hmyz a tak podobně. Kolik biovzorků shromáždíte a zpracujete za hodinu? Za den?“

„Z naší laboratoře sem každý den jezdí nákladní auto,“ odpověděl Drake. „To vyzvedne čtverce zeminy, odřezky rostlin nebo cokoli jiného, o co badatelé mají zájem. Takže můžete očekávat dennodenní přísun čerstvého výzkumného materiálu a většinou takového, o který sami požádáte.“

„Jezdí sem každý den?“ chtěl vědět Rick.

„Ano, kolem druhé odpoledne, takže jsme ho těsně minuli.“

Jenny Linnová se sehnula. „Co je tohle?“ zeptala se a ukázala na zem. Byl tam jakýsi maličký stan, velký jako její dlaň a zakrývající drobnou betonovou krabičku. „Už jsem si toho všimla nedaleko odsud.“

„Aha, tohle,“ řekl Drake. „Vynikající postřeh, slečno Linnová. Tyto stany máme po celé téhle části lesa. Jsou to zásobovací stanice. Všechno vám vysvětlím později. A jestli už můžeme vyrazit, myslím, že je načase, abyste se dozvěděli, jak Nanigen vlastně pracuje.“

Vydali se nazpátek k parkovišti, kolem malého nahnědlého rybníčku, k jehož hladině se skláněly vějířové koruny palem a zástupci bromeliovitých. „Tohle je nádrž Pau Hana,“ oznámil Drake. „Znamená to ‚práce je hotová‘.“

„Divné jméno pro kachní rybník,“ podotkl Danny. „Nic jiného to totiž není. Už jsem tady zahlédl tři nebo čtyři rodinky kachňat.“

„A viděl jste, co se stane?“ zeptal se Drake.

Danny zavrtěl hlavou. „Mělo by mě to zajímat?“

„Přijde na to. Podívejte se do těch palem nad vodou.“

Skupina se zastavila a soustředila se. První si toho všimla Karen Kingová. „Volavka popelavá,“ zašeptala a pokývala hlavou. Na břehu stál špinavě šedý pták, přibližně metr vysoký, se zašpičatělou hlavou a kalnýma očima. Vypadal zanedbaně a líně. Byl úplně nehybný a dokonale splýval se stíny palmového listoví.

„Vydrží takhle celé hodiny,“ řekla Karen.

Několik minut ptáka sledovali, a když už chtěli odejít, jedna skupina kachňat se vydala podél břehu. Třebaže se napůl skrývala v převislé trávě, nebylo jim to nic platné.

Volavka se ze svého stanoviště bleskově vrhla mezi kachňata a zase se vrátila na břeh, přičemž jí ze zobáku vyčnívala drobná kachní noha.

„Páni!“ vydechl Danny.

„To bylo něco!“ přidala se Jenny.

Volavka pohodila hlavou dozadu, podívala se přímo nahoru a jediným mocným polknutím kachní mládě zhltla. Pak zase sklopila hlavu a znehybněla ve stínech. Celé to trvalo jen pár vteřin. Člověk by málem nevěřil, že se vůbec něco stalo.

„To je nechutné,“ řekl Danny.

„Takhle to chodí,“ poznamenal Drake. „Jak zjistíte, arboretum není plné kachen, a tohle je důvod. Vida! Jestli se nepletu, tady jsou naše auta, která nás dopraví zpátky do civilizace.“

KAPITOLA 8

PRŮMYSLOVÝ PARK KALIKIMAKI

28. ŘÍJNA, 18:00

Cestou zpět do sídla Nanigenu Karen Kingová řídila kabriolet Bentley, do něhož se vměstnali ostatní studenti, zatímco Alyson Benderová a Vin Drake nasedli do sportovního vozu. Nedojeli daleko, když si doktorand v oboru vědeckých studií Danny Minot odkašlal a do svištění vzduchu pronesl: „Myslím, že o Drakeových argumentech ohledně jedovatých rostlin by se dalo diskutovat.“

Obrat, že o něčem „by se dalo diskutovat“ patřil k Minotovým oblíbeným.

„Vážně? Proč myslíš?“ zeptal se Amar. Jeho postoj k Minotovi byl obzvlášť přezíravý.

„No, jeho pojetí jedu je problematické, nemám pravdu?“ nadhodil Minot. „Jedem nazýváme jakoukoli sloučeninu, která nám škodí. Nebo se domníváme, že nám škodí. Ve skutečnosti totiž nemusejí být tak škodlivé. Koneckonců, strychnin se na začátku devatenáctého století předepisoval jako lék. Věřilo se, že působí jako posilující prostředek. A dodnes se používá u akutních otrav alkoholem, myslím. A ten strom by takovouhle látku nevytvářel, kdyby pro ni neměl žádné využití, nejspíš pro sebeobranu. Strychnin vyrábějí i jiné rostliny, třeba lilek potměchuť. Musí to mít nějaký účel.“

„Ano,“ souhlasila Jenny Linnová, „brání se tím sežrání.“

„Takhle by to bylo z pohledu těch rostlin.“

„Je to i náš pohled, protože je nekonzumujeme.“

„Takže podle tebe není strychnin pro lidi škodlivý?“ zeptal se Minota Amar. „Tvrdíš, že to vlastně není jed?“

„Správně. Celé to pojetí je pochybné. Dokonce by se dalo říct, že nepřesné. Termín ‚jed‘ se nevztahuje k ničemu danému nebo konkrétnímu.“

Autem se rozlehlo sténání.

„Nemůžeme změnit téma?“ navrhla Erika.

„Jenom tvrdím, že o definici jedu by se dalo diskutovat.“

„Danny, podle tebe by se dalo diskutovat o všem.“

„V podstatě ano,“ přikývl oslovený vážně. „Protože jsem nepřijal vědecký světový názor založený na souboru neměnných pravd.“

„My taky ne,“ namítla Erika. „Ale některé věci jsou opakovaně ověřitelné, a proto jim můžeme věřit.“

„Nebylo by to příjemné? Jenže je to jenom vypočítavá fantazie, které podléhá většina vědců. Ve skutečnosti rozhodují mocenské struktury,“ pokračoval Minot. „A vy to víte. O tom, co se může studovat a co si můžete myslet, rozhodují ti, kteří v dané společnosti drží moc. Vědci se přizpůsobují dominantní mocenské struktuře. Musejí, protože mocenská struktura platí. Když jí nevycházíte vstříc, nedostanete peníze na výzkum, nezískáte místo, nemáte šanci publikovat, zkrátka se s vámi nepočítá. Neexistujete. Jako byste byli mrtví.“

V autě zavládlo ticho.

„Dobře víte, že mám pravdu,“ řekl Minot. „Jenom se vám to nelíbí.“

„Když už mluvíme o té mocenské struktuře,“ poznamenal Rick Hutter, „podívejte se tamhle. Mám dojem, že přijíždíme do průmyslového parku Kalikimaki a k sídlu Nanigenu.“

Jenny Linnová vytáhla malé goretexové pouzdro, které se jí vešlo do dlaně, a opatrně si ho připnula k opasku. Karen Kingová se zeptala: „Co to je, nějaké vzorky?“

„Ano,“ odpověděla Jenny. „Jestli nám vážně nabídnou práci, napadlo mě, že bych…“ Pokrčila rameny. „Vzala jsem s sebou koncentrované a rafinované feromony. Co máš ty?“

„Benzochinony,“ řekla Karen. „Ve spreji. Poleptají ti kůži, popálí oči – vylučují je někteří brouci a je to ideální sebeobranná látka. Bezpečná, rychle vyprchá, organická. Bude to vynikající výrobek.“

„To se dalo čekat, že vezmeš nějaký komerční produkt,“ prohlásil Rick Hutter.

„Prostě nemám tvoje zábrany, Ricku,“ odsekla Karen. „A co ty? Budeš nám tvrdit, že s sebou nic nemáš?“

„Nemám.“

„Lžeš.“

„Tak dobře.“ Poklepal na kapsu košile. „Mám tady latexový výtažek ze svého stromu. Když se jím namažete, zabije všechny parazity, kteří se vám zavrtali pod kůži.“

„Tohle mi zní jako produkt,“ řekla Karen, otočila volantem a vůz hladce zdolal serpentinu. „Třeba na tom vyděláš miliardu dolarů, Ricku.“ Odtrhla oči od cesty a šibalsky se na něj usmála.

„Ne, ne, jenom mě zajímá základní biochemický mechanismus –“

„To vykládej investorům.“ Karen se obrátila k Peterovi, který seděl na předním sedadle vedle ní. „Jak jsi na tom ty? Nápadů máš spoustu. Vzal jsi něco?“

„Vlastně ano,“ přisvědčil Peter.

Peter Jansen nahmatal prsty cédéčko v kapse bundy a nervózně se zachvěl. Co nevidět měl vstoupit do sídla Nanigenu a uvědomoval si, že svůj plán nepromyslel do detailů. Musel donutit Benderovou a Drakea, aby se přiznali před celou skupinou, a doufal, že toho docílí, když jim přehraje Jorgeův záznam telefonátu mezi Alyson Benderovou a Vinem Drakem. A protože přiznání vyslechnou všichni studenti, Drake nebude moci přejít do protiútoku. Je jich sedm a on nemůže napadnout všechny naráz.

Takhle si to Peter aspoň představoval.

Ponořen do úvah se držel ve skupině, kterou Alyson Benderová odváděla do budovy. „Tudy, prosím, dámy a pánové…“ Nejprve se zastavili v elegantní recepci vyvedené v černé kůži. „Budu potřebovat vaše mobilní telefony, fotoaparáty a veškerá záznamová zařízení, která máte u sebe. Necháte je tady a při odchodu si je zase vyzvednete. A taky podepište dohodu o mlčenlivosti, prosím.“

Rozdala jim dokumenty. Peter nepřítomně podepsal a neobtěžoval se dohodu číst. „Pokud někdo nechce podepsat, může na nás počkat tady, než prohlídka skončí. Nikdo? Všichni chtějí jít? Výborně. Pojďte za mnou.“

Vedla je chodbou k biochemickým laboratořím, kde čekal Vin Drake. Laboratoře se skleněnými stěnami se táhly po obou stranách hlavní chodby a byly extrémně moderní. V několika z nich si Peter povšiml překvapivého množství elektronického vybavení, skoro jako na inženýrském pracovišti. Na sklonku pracovního dne v Nanigenu panoval klid a většina laboratoří byla prázdná, avšak několik výzkumníků zůstalo a věnovalo se práci, která se protáhne až do noci.

Vin Drake šel po chodbě a trousil útržky informací o jednotlivých místnostech: „Proteomika a genomika… chemická ekologie… fytopatologie včetně rostlinných virů… stochastická biologie… elektrická komunikace rostlin… ultrazvuková laboratoř hmyzu… fytoneurologie, to jsou rostlinné neurotransmitery… Petere, tady jsou jedy a toxiny… Těkavé látky pavoukovců a brouků… behaviorální fyziologie, tedy vnější sekrece a společenská regulace, hlavně mravenci…“

„K čemu je všechna ta elektronika?“ zeptal se někdo.

„Kvůli robotům,“ odpověděl Drake. „Po každé výpravě do terénu se musejí přeprogramovat nebo opravit.“ Odmlčel se a rozhlížel se po skupině. „Vidím spoustu zaražených tváří. Tudy, pojďte dál a podívejte se sami.“

Zašli do laboratoře napravo. Byla trochu cítit zeminou, hnijící rostlinnou hmotou, suchým listím. Drake je vedl ke stolu, na němž bylo rozloženo několik třiceticentimetrových čtverců půdy. Nad každým trčela na kloubové paži videokamera. „Tohle jsou vzorky materiálu, který přivážíme z deštného pralesa,“ oznámil Drake. „Každý patří k jinému projektu, ale na všech pracují roboti.“

„Kde?“ zeptala se Erika. „Nevidím žádné –“

Drake nastavil světlo a videokameru. Na postranních monitorech se objevil drobný bílý předmět v mnohonásobně zvětšené půdě. „Jak vidíte, je to vrtací a sběrný stroj, pracující v mikroskopickém měřítku,“ popisoval Drake. „A má opravdu hodně práce, protože tento vzorek zeminy představuje obrovský a komplikovaný vesmír, pro člověka zatím nepoznaný. Jsou v něm triliony mikroorganismů, desítky tisíc druhů bakterií a prvoků, skoro všechny neklasifikované. Můžou se tam nacházet tisíce kilometrů jemných houbových vláken. V tomto kousku země může být milion mikroskopických členovců a drobného hmyzu, který nelze spatřit pouhým okem. Žijí v něm desítky žížal různých velikostí. V tomhle malém čtverci hlíny ve skutečnosti žije víc drobných tvorů než velkých zvířat na celé planetě. Zamyslete se nad tím. My lidé žijeme na povrchu. Myslíme si, že právě tam se odehrává život. Uvažujeme v měřítkách lidí, slonů, žraloků a stromů. Jenže naše dojmy jsou mylné. Pravda o životě na naší planetě je úplně jiná. Jeho skutečný základ – všechno to nekonečné hemžení – se děje tady, na téhle úrovni. A na ní nás čekají velké objevy.“

Byla to působivá řeč a Drake ji nepronášel poprvé. Posluchači pokaždé fascinovaně ztichli. S touhle skupinou to však dopadlo jinak, neboť Rick Hutter bez váhání vypálil: „A co hledá tenhle konkrétní robot?“

„Hlístice,“ odpověděl Vin Drake. „Tito mikroskopičtí tvorové se podobají červům a podle našeho názoru mají významné biologické vlastnosti. V takovémhle vzorku půdy je kolem čtyř miliard hlístic, ale my chceme sbírat jenom ty, které ještě nebyly objeveny.“

Drake se obrátil k řadě oken s výhledem do laboratoře, v níž několik výzkumníků pracovalo u řady přístrojů. Složitých přístrojů. „V této místnosti probíhá testování,“ řekl. „Prověřujeme tisíce sloučenin, velice účinně s využitím vysokorychlostní frakcionace a hmotnostní spektrometrie – na těch aparaturách, které vidíte. Už jsme objevili desítky kandidátů na úplně nové léky. A všechny jsou přírodní. Z darů Matky přírody.“

Amara Singha technologie uchvátila, avšak několika věcem stále nerozuměl. Jednou z nich byli roboti. Byli opravdu malí. Pomyslel si, že příliš titěrní na to, aby mohli obsahovat počítačové čipy. Proto se zeptal: „Jak ti roboti dokážou najít červy a odebrat vzorky?“

„Úplně snadno,“ odpověděl Drake.

„Jak?“

„Mají na to inteligenci.“

„Jenže jak to dělají?“ Amar ukázal ke čtverci zeminy, v němž usilovně vrtal drobný robot. „Ten stroj má na délku maximálně osm až devět milimetrů,“ připomněl. „Takže je velký jako nehet na malíčku. V tomhle měřítku do něj nemůžete nacpat počítač.“

„Ale můžeme.“

„Jak?“

„Pojďme do konferenční místnosti.“

Za Vinem Drakem zářily čtyři velké ploché obrazovky. Ukazovaly v tmavě modrých a nachových odstínech cosi, co vypadalo jako zvlněná hladina oceánu při pohledu z letadla. Drake přecházel před obrazovkami a jeho hlas byl zesílený mikrofonem připnutým na klopě saka. Máchl rukou k nachovým obrazovkám. „To, na co se díváte,“ začal, „jsou konvekční vzory v magnetickém poli o síle skoro šedesáti tesel. Jsou to nejsilnější člověkem vytvořená magnetická pole. Pro vaši představu, šedesát tesel je dvoumilionkrát víc než magnetické pole Země. Tato pole jsou vytvářena kryogenní supravodivostí s použitím kompozitních materiálů na bázi niobu.“

Odmlčel se, aby slovům dodal váhu. „Už před padesáti lety bylo zjištěno, že magnetické pole různými způsoby ovlivňuje živočišné tkáně. Dobře znáte zobrazování magnetickou rezonancí neboli MRI. Také víte, že magnetické pole urychluje srůst kostí, odpuzuje parazity, mění chování krevních destiček a tak dále. Ukazuje se však, že to jsou jenom druhořadé účinky vystavení polím s nízkou intenzitou. V extrémně silných polích, jaká umíme vytvářet teprve v poslední době, je situace úplně jiná – a donedávna nikdo netušil, co se za takových podmínek stane. Těmto magnetickým polím říkáme tenzorová pole, abychom je odlišili od běžných magnetických polí. Tenzorová pole jsou nesmírně silná. V tenzorovém poli dochází k patrným rozměrovým změnám hmoty.

Měli jsme jakési tušení – stopu, chcete-li. Vyplynula z výzkumu prováděného v šedesátých letech dvacátého století společností Nuclear Medical Data, který se zabýval zdravotním stavem pracovníků v jaderných zařízeních. Tato společnost konstatovala, že pracovníci se zpravidla těší dobrému zdraví, ale taky zaznamenala, že po deseti letech vystavení silným magnetickým polím se jejich výška snížila zhruba o půl centimetru. Toto zjištění bylo považováno za pouhou shodu okolností a dál se jím nikdo nezabýval.“

Drake znovu ztichl a čekal, jestli přítomní studenti pochopí, kam tím míří. Zatím zřejmě neměli ponětí. „Ukázalo se, že nejde o shodu okolností. Jedna francouzská studie z roku 1970 ukázala, že francouzští pracovníci v silných magnetických polích se zmenšili přibližně o osm milimetrů. Ani tahle studie se však objevem dále nezabývala a označila ho za ‚nepodstatný‘.

Dnes ale víme, že skutečnost byla jiná. O výzkumy se začala zajímat DARPA, Agentura pro výzkum pokročilých obranných projektů, a podle všeho zkoušela, co tehdejší nejsilnější pole udělají s malými psy – v tajné laboratoři v Huntsvillu v Alabamě. O těchto zkouškách neexistují žádné oficiální záznamy s výjimkou několika vybledlých kopií faxových zpráv, které se zmiňují o pekinézovi velkém jako školní guma.“

To vyvolalo rozruch. Studenti poposedávali a dívali se po sobě.

„Vypadá to,“ pokračoval Drake, „že pes žalostně kňučel a po několika hodinách pošel, přičemž z něj vytekla kapička krve. Celkově vzato, výsledky byly nestabilní a nepřesvědčivé a projekt byl na příkaz tehdejšího ministra obrany Melvina Lairda zastaven.“

„Proč?“ zajímal se jeden student.

„Bál se destabilizace americko-sovětských vztahů,“ odpověděl Drake.

„Tomu nerozumím.“

„Za chvíli vám to bude jasné,“ řekl Drake. „Důležité je, že v současné době dokážeme vytvářet mimořádně silná magnetická pole, takzvaná tenzorová pole. A taky víme, že pod vlivem tenzorového pole organická i anorganická hmota prodělává jakousi fázovou změnu. Výsledkem je to, že materiál v poli prochází rychlou kompresí s faktorem deset na minus první až deset na minus třetí. Kvantové interakce zůstávají většinou symetrické a invariantní, a tak zmenšená hmota interaguje s běžnou hmotou normálně, alespoň většinou. Transformace je metastabilní a vratná za inverzních podmínek pole. Zatím mi rozumíte?“

Studenti ho bedlivě poslouchali, ale v jejich tvářích se zračila široká škála reakcí: skepse, otevřená nedůvěra, dokonce zmatek. Drake hovořil o kvantové fyzice – ne o biologii.

Rick zkřížil ruce na prsou a zavrtěl hlavou. „Kam tím míříte?“ zeptal se dosti hlasitě.

Drake klidně odvětil: „Jsem rád, že se ptáte, pane Huttere. Přišel čas, abyste se přesvědčili na vlastní oči.“ Velké obrazovky za Drakem potemněly a rozsvítil se středový panel. Studenti spatřili video ve vysokém rozlišení.

Záběr ukazoval vejce.

Vejce leželo na rovné černé ploše. Za ním bylo pomačkané žluté pozadí připomínající oponu.

Vejce se pohnulo. Něco se z něj klubalo. Skořápkou pronikl zobáček a prasklina se prodlužovala, až se odlomila celá vrchní část skořápky. Kuře se protáhlo ven, zapípalo, nejistě se postavilo a zamávalo krátkými křídly.

Záběr kamery se začal rozšiřovat.

Jak se scéna zvětšovala, ukázalo se okolí kuřete. Zakrátko bylo zřejmé, že žluté pozadí je ve skutečnosti ptačí pařát. Slepičí noha. Kuře vrávoralo pod nestvůrně obrovskou slepicí. Po chvíli se objevil celý dospělý jedinec – a působil giganticky. Když rozšiřování záběru skončilo, kuře a úlomky skořápky se pod slepicí jevily jako pouhá smítka prachu.

„To snad…“ začal Rick a zarazil se. Nedokázal odtrhnout oči od obrazovky.

„Tohle,“ řekl Drake, „je technologie Nanigenu.“

„Tu transformaci –“ nadechl se Amar.

„Lze provádět na živých organismech. Ano, zmenšili jsme vejce v tenzorovém poli. Na slepičím plodu uvnitř vejce se rozměrová změna nijak nepodepsala. Normálně se vylíhnul, jak vidíte. To dokazuje, že dokonce i velice komplikované biologické systémy mohou být komprimovány v tenzorovém poli, a přece si zachovají normální životní funkce.“

„Co jsou ty ostatní věci?“ zajímala se Karen.

Z nahrávky bylo zřejmé, že pod obří slepicí se objevily další drobounké tečky. Některé se pohybovaly, jiné ne.

„To jsou taky kuřata. Rozměrově jsme upravili snášku,“ odpověděl Drake. „Bohužel jsou tak malá, že matka část z nich zašlápla, aniž si toho všimla.“

Chvíli bylo ticho. První promluvil Amar. „Zkusili jste to i s jinými organismy?“

„Pochopitelně,“ přisvědčil Drake.

„Znamená to… s lidmi?“ zeptal se Amar.

„Ano.“

„Takže ty malé roboty, které jsme viděli v arboretu,“ pokračoval Amar, „vlastně nemusíte programovat.“

„Není to třeba.“

„Protože je řídí lidé.“

„Ano.“

„Lidské bytosti, které prošly rozměrovou změnou.“

„Do prdele!“ zvolal Danny Minot. „Děláte si z nás srandu?“

„Ne,“ odvětil Drake.

Někdo vyprskl smíchy. Byl to Rick Hutter. „Nesmysl,“ zamručel. „Ten člověk prodává bláznům bezcenné akcie.“

Ani Karen Kingová tomu všemu nevěřila. Poznamenala: „Tohle je pěkně nafouknutá reklama. Prostě to nemůže fungovat. Natočit můžete cokoli.“

„Ta technologie existuje,“ pronesl Drake klidně.

Amar Singh vzdychl. „Takže vy tvrdíte, že dokážete uskutečnit rozměrovou změnu člověka s faktorem až deset na minus třetí.“

„Ano.“

„Což znamená, že když někdo původně měří kolem sto osmdesáti centimetrů, bude mít… dvě desetiny milimetru.“

„Přesně tak,“ souhlasil Drake. „O něco méně než dvě desetiny milimetru.“

„Panebože,“ vzdychl Rick Hutter.

„A při faktoru deset na minus druhou,“ pokračoval Drake, „je člověk vysoký přibližně třináct milimetrů.“

„Na to bych se moc rád podíval,“ řekl Danny Minot.

„Jistě,“ opáčil Drake. „Podíváte se.“

KAPITOLA 9

SÍDLO NANIGENU

28. ŘÍJNA, 19:30

Zatímco Drake hovořil se studenty, Peter Jansen si vzal stranou Alyson Benderovou. „Někteří z nás mají vzorky a sloučeniny, které chtějí ukázat panu Drakeovi.“

„To je dobře,“ řekla Alyson.

„Já jsem přivezl cédéčko se svým, ehm, výzkumem,“ pokračoval Peter. Alyson přikývla. „Je to nahrávka. Týká se i mého bratra,“ dodal Peter. Doufal, že ji tím znervózní. Znovu kývla a vyšla z konferenční místnosti. Opravdu jí v očích problesklo znepokojení?

Alyson byla pryč a Drake pokračoval v přednášce, a tak se Peter protáhl vchodem pro zaměstnance a došel k audio panelu. Potřeboval nějakou techniku, která zesílí jeho hlas natolik, že ho Drake nedokáže umlčet ani překřičet. Za vchodem pro zaměstnance bylo několik zásuvek a Peter je začal otevírat, až našel, co chtěl. Byl to malý bezdrátový mikrofon, který přenese jeho hlas do reproduktorů. Stejný mikrofon používal k výkladu během prezentace také Drake. Zařízení sestávalo z vysílací jednotky a snímače hlasu, propojených kabelem. Peter zasunul do kapsy kalhot nejprve vysílač a pak i samotný mikrofon s kabelem.

Drake dokončil přednášku před obrazovkami a v konferenční místnosti se rozsvítilo. „Někteří z vás nám přinesli něco na ukázku,“ řekl Drake, „a my bychom se na to moc rádi podívali. Takže teď – ano, copak je?“

Do místnosti se vrátila Alyson Benderová. Naklonila se k Drakeovi a šeptala mu cosi do ucha. Drake poslouchal, obrátil oči k Peterovi a pak se podíval stranou. Dvakrát přikývl, ale nic neřekl. Nakonec se opět otočil k Peterovi.

„Petere, vy máte nějakou nahrávku?“

„Na cédéčku, ano.“

„Co je na té nahrávce, Petere?“ Drake rozhodně nevypadal neklidně.

„Něco, co vás bude zajímat.“ Peterovi bušilo srdce.

„A souvisí to s vaším bratrem?“

„Ano.“

Drake ani nehnul brvou. „Vím, jak je to pro vás těžké,“ řekl a položil ruku Peterovi na rameno. Mírným hlasem dodal: „Nebylo by lepší promluvit si v soukromí?“

Drake ho chtěl odvést někam stranou, kde nikdo neuslyší, o čem si povídají. Peter se obrnil. „Můžeme mluvit tady,“ odvětil. V konferenční místnosti před všemi ostatními.

Drake viditelně znejistěl. „Rád bych si s vámi pohovořil o samotě, Petere – Eric byl můj přítel. Je to ztráta i pro mě. Pojďme vedle.“

Peter pokrčil rameny, vstal a odebral se s Vinem Drakem a Alyson Benderovou do malé vedlejší místnosti – technického zázemí konferenčního sálu. Drake za nimi zavřel a nenápadným pohybem zamkl. Potom se obrátil a jeho výraz se jako mávnutím kouzelného proutku proměnil: nyní byl plný hněvu. Drake prudce sevřel dlaní Peterovo hrdlo a mrštil jím proti stěně. Druhou rukou Petera chytil za paži a zkroutil mu ji. „Nevím, co to hraješ za hru, ty mizero –“

„Žádnou hru –“

„Policie na člunu žádný telefon nehledá –“

„Ne?“

„Ne, ty parchante. Protože se v té opravně člunů od rána neukázali.“

Peter horečně přemýšlel. „Policie nemusí chodit do opravny,“ namítl, „protože telefon můžou vystopovat jednoduše podle signálu GPS –“

„Ne, nemůžou!“ Drake pustil Peterovu paži a silně ho praštil do břicha. Peter zalapal po dechu a předklonil se. Drake ho popadl za ruku, ohnul mu ji za záda a druhou paží mu sevřel krk, čímž ho znehybnil. „Nelži. Nemůžou ho vystopovat, protože jsem GPS vypnul, než jsem ten telefon na loď dal.“

Alyson znervózněla. „Vine…“

„Sklapni.“

„Takže,“ řekl Peter, „jste vypnul GPS a zařídil, aby se bráchovi ucpal přívod paliva?“

„Ne. Aby přestalo fungovat palivové čerpadlo, ty blbče… Taky jsem rozbil vysílačku…“

Ozvala se Alyson. „Vine, poslouchej…“

„Alyson, nepleť se –“

„Proč jste to udělal?“ zeptal se Peter, zakašlal a zatahal Drakea za prsty. Sevření kolem krku nepovolovalo. „Proč?“

„Tvůj brácha byl blázen. Víš, co chtěl udělat? Chtěl tuhle technologii prodat. Ukázalo se, že z právního hlediska není úplně jasné, komu vlastně patří. A tak Eric přišel s tím, že bychom ji měli prodat. Chápeš to: prodat tuhle technologii. Eric zradil Nanigen. Zradil mě osobně.“

„Vine, proboha –“

„Neotravuj –“

„Mikrofon!“ Alyson ukazovala na klopu Drakeova saka. „Máš ho zapnutý.“

„Blbost,“ odsekl Vin Drake. Udeřil Petera surově na solar plexus a nechal ho klesnout na podlahu. Potom pomalu rozevřel sako a ukázal vysílač na opasku. Poklepal na spínač: světlo bylo zhasnuté. „Nejsem idiot.“

Peter klečel na podlaze, dávil a kašlal a nemohl se nadechnout. Uvědomil si, že mu z kapsy vyklouzl malý mikrofon a houpe se na kabelu. Drake by si ho mohl všimnout. Zašátral, pokusil se nacpat mikrofon zpátky do kapsy a narazil rukou na vysílač. Uslyšel hlasité zapraskání z reproduktorů v konferenční místnosti.

Drake se ohlédl ke dveřím. Ani jemu zvuk neunikl. Sjel pohledem k Peterově ruce a spatřil drobný mikrofon. Ustoupil o krok, vykopl nohu dopředu a zasáhl Petera do spánku. Peter se zhroutil na zem. Drake mu z kapsy vytáhl vysílač, odpojil kabel s mikrofonem a mrštil jím stranou. Peter se převaloval po podlaze a sténal.

„Co budeme dělat?“ zajímala se Alyson. „Všechno slyšeli –“

„Drž hubu!“ Drake přecházel po místnosti. „Zatraceně. Mobily u sebe nemají, že ne?“

„Nemají, nechali je na recepci…“

„Výborně.“

„Co máš v plánu?“ zeptala se Alyson roztřeseně.

„Ty se mi hlavně nepleť do cesty.“

Drake otevřel bezpečnostní panel a zmáčkl knoflík s nápisem OCHRANKA. Rozezněl se hlasitý alarm s kolísající intenzitou. Potom Drake chytil Petera v podpaží a zvedl ho na nohy. Peter se nejistě kolébal, rozbolavělý a otřesený z bití. „Prober se, kamaráde,“ vyzval ho Drake. „Musíme tady poklidit.“

Drake odemkl dveře a vpadl do konferenční místnosti, přičemž podpíral Petera. Musel překřikovat alarm. „Došlo k narušení bezpečnostního okruhu,“ oznámil. „Peter je zraněný. Vypustili jsme strážní roboty a ti jsou dost nebezpeční. Rychle všichni pojďte tudy. Musíme se schovat v zabezpečené místnosti.“ Odváděl skupinu po chodbě a s Alyson Benderovou každý z jedné strany drželi Petera.

Potkali několik vědců, kteří utíkali k východu. „Všichni ven!“ zvolal kdosi, když kolem nich pospíchal k hlavním dveřím. Většině badatelů již pracovní den skončil.

Drake však odbočil a vedl studenty hlouběji do budovy.

„Kam to sakra jdeme?“ zeptal se ho Rick Hutter.

„Ven bychom to už nestihli. Potřebujeme se dostat do zabezpečené místnosti.“

Studenti byli zmatení. Do jaké zabezpečené místnosti? Co to má znamenat?

„Co chceš dělat?“ zeptala se Drakea Alyson.

Drake neodpověděl.

Došli k těžkým dveřím s nápisem TENZOROVÉ JÁDRO. Drake navolil na klávesnici kód a dveře se otevřely. „Tudy, rychle…“

Studenti vešli do prostorné místnosti s šestiúhelníkovými dlaždicemi na podlaze. Podlaha byla skoro průhledná, takže přes ni viděli složité technické vybavení, zasahující do veliké hloubky. „Výborně,“ konstatoval Drake. „Teď chci, abyste se všichni postavili do středu těch šestiúhelníků. Každý šestiúhelník je bezpečný bod. Do nich se roboti nedostanou. Stoupněte si tam hned – rychle, rychle – nemáme moc času.“ Drake se dotkl ovládacího panelu a bylo slyšet, jak západky ve dveřích hlučně zajíždějí do otvorů. Místnost se uzavřela.

Erika Mollová dostala strach. Vykřikla a rozběhla se k nouzovému východu.

„Stůj!“ vykřikl Danny Minot.

Východ byl zamčený a Erika se ven nedostala.

Drake se zavřel v řídicí místnosti a díval se na studenty oknem. Za chvíli jim zmizel z dohledu. Vzápětí se dveře řídicí místnosti zase otevřely a do velkého sálu byl vystrčen jakýsi neznámý muž, zaměstnanec Nanigenu. „Běž tam a pomoz jim!“ zařval za ním Drake.

Muž uposlechl Drakeova příkazu. Se šokovaným výrazem v obličeji se postavil do jednoho šestiúhelníku mezi studenty.

Ti si už našli každý své místo. Erika se vrátila. Peteru Jansenovi se zatočila hlava a klesl na kolena. Rick Hutter se ho snažil zvednout, ale Peter zůstal v pokleku. Karen Kingová si všimla řady batohů visících na stěně, vyrazila k nim a jeden si přehodila přes rameno. Mezitím se v okně znova objevil Drake a v rychlém sledu tiskl knoflíky. Vedle něj stála Alyson.

„Vine, proboha,“ promluvila na něj.

„Nemáme jinou možnost,“ odsekl Vin Drake a zmáčkl poslední tlačítko.

Peteru Jansenovi, otupělému po výprasku, připadalo, že se všechno odehrává zrychleně. Šestiúhelníková podlaha se pod ním propadla a on sestoupil o tři metry níž do složitých čelistí nějakého obrovského elektronického přístroje, který ho obklopoval ze všech stran a téměř se ho dotýkal. Čelisti byly ve skutečnosti pólové nástavce, natřené pruhy červené a bílé barvy. Ve vzduchu byl silně cítit ozón a ozývalo se hlučné elektronické bzučení. Peterovi se zježily chlupy. Strojový hlas řekl: „Nehýbejte se, prosím. Zhluboka se nadechněte… a zadržte dech!“ Zaznělo hlasité zařinčení, znepokojivé a mechanické, a pak se vrátil elektronický bzukot. Peterovi se na chvilku zvedl žaludek. Měl dojem, jako by se uvnitř přístroje nějak pohnul.

„Můžete dýchat normálně. Vyčkejte dalších pokynů.“

Nasál vzduch do plic a zvolna jej vypouštěl ven.

„Nehýbejte se, prosím. Zhluboka se nadechněte a zadržte dech!“

Další řinčení. Zase ten bzukot. Závrať, silnější než napoprvé.

Peter zamrkal.

Teď již bylo jasné, že se něco mění. Před chvílí měl před očima pruhy zhruba v polovině čelisti. Nyní hleděl na pruhy mnohem níž. Smršťoval se. Čelisti hučely a přibližovaly se k němu. Napadlo ho, že je to pochopitelné, neboť magnetické pole je nejúčinnější na krátkou vzdálenost. Čím kratší, tím líp. Strojový hlas pokračoval: „Zhluboka se nadechněte a zadržte dech!“

Když se podíval nahoru, uvědomil si, že je doopravdy mnohem menší. Horní část čelistí, tři metry nad ním, se mu jevila vysoko jako strop katedrály. Kolik teď měří?

„Nehýbejte se, prosím. Zhluboka se nadechněte a –“

„Já vím, já vím…“ Peterovi se třásl hlas.

„Nemluvte. Riskujete vážné zranění. Zhluboka se nadechněte a zadržte dech!“

Poslední zařinčení, skřípot, ještě jednou závrať – ale pak se čelisti odsunuly a on ucítil, jak se podlaha pod jeho nohama chvěje a stoupá. Shora dopadlo světlo a zavanul chladný vzduch.

A potom podlaha vyjela až nahoru a chvění ustalo. Peter stál na vyleštěném černém prostranství, táhnoucím se do všech stran. V dálce viděl Eriku a Jenny, které se omámeně rozhlížely. Za nimi byli Amar, Rick a Karen. Jenže jak daleko se vlastně nacházeli? To Peter nedokázal odhadnout, protože měřil jen něco přes centimetr. Smítka prachu a odumřelé buňky se kutálely kolem něj a jako nevelké chuchvalce suchého listí mu narážely do kolen.

Sklopil oči a ohromeně si je prohlížel. Připadal si pomalý, otupělý, přihlouplý. Postupně si uvědomoval, v jaké situaci se ocitl. Podíval se k Erice a Jenny. Zjevně byly v šoku jako on. Necelých třináct milimetrů!

Uslyšel křoupání a otočil se. Proti sobě měl špičku gigantické boty s podrážkou vysokou jako on sám. Peter vzhlédl a viděl, jak Vin Drake klesá na jedno koleno a tyčí se nad ním. Měl obrovskou tvář a jeho výdechy se změnily v prudké poryvy páchnoucího vichru. A potom Peter zaznamenal hluboké burácení, které se rozlehlo místností jako hrom.

Vin Drake se rozesmál.

*

Nebylo snadné sledovat rozhovor dvou obrů, do jejich hlasů vstupovaly ozvěny a dozvuky. Petera z toho rozbolely uši. Obři jako by se pohybovali a mluvili zvolna, téměř zpomaleně. Alyson Benderová přidřepla k Drakeovi a společně hleděli na Petera. Alyson se zeptala: „Co dál, Vine?“ Slova hřměla a převalovala se a zdánlivě splynula do propletence zvuků, příliš hlubokého na to, aby se dal rozlišit jeho význam.

Vin Drake se jen rozesmál. Situace ho viditelně pobavila. Jeho smích však k Peterovi vysílal vlny smrdutého dechu, v němž se mísil česnek, červené víno a doutníky.

Drake se podíval na hodinky. „Je po pracovní době,“ konstatoval a usmál se. „Pau hana, jak říkají tady na Havaji. Znamená to, že práce je hotová.“

Alyson Benderová k němu obrátila oči.

Drake nachýlil hlavu na jednu a pak na druhou stranu, jako kdyby mu něco uvízlo v uchu. Zřejmě to byl jeho zvyk. Studenti uslyšeli dunivý hlas: „Po práci je čas na zábavu.“

KAPITOLA 10

ZOOLOGICKÉ ODDĚLENÍ NANIGENU

28. ŘÍJNA, 21:00

Vin Drake vytáhl průhledný igelitový sáček. S překvapivou opatrností Petera Jansena zvedl a uložil ho do pytlíku. Peter sklouzl po hladkém povrchu a zastavil se na dně. Postavil se a sledoval, jak Vin přechází po průhledné podlaze, chytá jednoho studenta po druhém a strká je do sáčku. Nakonec k nim přidal zaměstnance Nanigenu z řídicí místnosti. Muž křičel: „Pane Drakeu! Co to děláte?“

Drake ho zřejmě neslyšel a nevěnoval mu žádnou pozornost.

Přestože se jeden po druhém skutáleli do sáčku mezi ostatní, nikdo se nezranil. Jejich nízká hmotnost zřejmě nemohla způsobit žádnou škodu. „Skoro nic nevážíme,“ poznamenal Amar. „Nejspíš něco kolem gramu. Jako peříčko.“ Hovořil klidně a vyrovnaně. Přesto Peter v jeho tónu odhalil rozechvělost způsobenou obavami.

„Myslete si, co chcete, ale já mám strach,“ ozval se Rick Hutter.

„To my všichni,“ řekla Karen Kingová.

„Myslím, že jsme v šoku,“ přidala se Jenny Linnová. „Rozhlédněte se po ostatních. Všichni jsme pobledlí.“ Zsinalá pokožka kolem rtů byla charakteristickou známkou strachu.

Člověk z Nanigenu opakoval: „Musela se stát nějaká chyba.“ Zřejmě nedokázal pochopit Drakeovo počínání.

„Kdo jste?“ zeptal se ho někdo.

„Jmenuju se Jarel Kinsky. Jsem inženýr. Obsluhuju tenzorový generátor. Kdybych jenom mohl promluvit s panem Drakem –“

„Moc jste toho viděl,“ přerušil ho Rick Hutter ostře. „Ať s námi Drake provede cokoli, vás to potká taky.“

„Uděláme si přehled,“ ozvala se Karen Kingová. „Rychle – jaké zbraně máme?“

Dál se však nedostali, protože pytlík se rozhoupal a všichni skončili na jedné hromadě.

„Sakra,“ zaklel Amar a s námahou si sedal. „Co se to děje?“

Alyson Benderová přiblížila obličej k sáčku a se zjevnými obavami se zadívala na lidi uvnitř. Řasy se otřely o igelit. Póry na nose vypadaly jako děsivě velká růžová vyrážka.

„Vine, nechci, aby se jim něco stalo.“

To Vina Drakea přimělo k úsměvu. Pomalu odpověděl: „Ani by mě nenapadlo jim ubližovat.“

„Je jasné, že ten chlap je psychopat,“ konstatovala Karen Kingová. „Je schopen čehokoli.“

„Souhlasím,“ řekl Peter.

„Takhle o panu Drakeovi nemluvte,“ ozval se Jarel Kinsky. „K tomu, co dělá, musí mít nějaký důvod.“

Ostatní si ho nevšímali a Karen se obrátila k Peterovi. „Nesmíme si dělat iluze o tom, co Drake zamýšlí. Slyšeli jsme, jak se přiznal, že zabil tvého bratra. Teď nás všechny zabije.“

„Myslíš?“ zeptal se Danny Minot plačtivě. „Neměli bychom třeba –“

„Ano, Danny, vážně si to myslím. Třeba začne u tebe.“

„Já si to prostě neumím představit –“

„Zkus se zeptat Peterova bráchy –“

V tu chvíli Vin uchopil sáček a rychlým krokem se odebral na chodbu. Přitom se dohadoval s Alyson Benderovou, avšak jejich slovům bylo těžké rozumět. Zněla jako burácení hromu.

Minuli několik laboratoří a pak Drake do jedné vstoupil. Dokonce i přes igelit bylo hned zřejmé, čím se místnost liší od jiných.

Pronikavým štiplavým zápachem.

Odérem dřevěných pilin a výkalů.

Zvířata.

„Jsme v zoologické laboratoři,“ konstatoval Amar. Z nitra pytlíku zkresleně viděli krysy, křečky a ještěrky a další plazy.

Vin Drake sáček odložil na víko skleněné nádoby. Nyní podle všeho hovořil k nim, jenže oni mu nerozuměli. Dívali se po sobě. „Co říká?“

„Já ho neslyším.“

„Zbláznil se.“

„Nechápu ani slovo.“

Jenny Linnová se obrátila zády ke skupině a zcela se soustředila na Drakea. Potom se otočila k Peterovi. „Teď mluví o tobě.“

„Co říká?“

„Chce tě zabít prvního. Vydrž chvilku.“

„Cože…?“

Rozepnula pouzdro na opasku a ukázala tucet štíhlých zkumavek s gumovými uzávěry. „Moje těkavé chemikálie.“ Bylo zjevné, jakou náklonnost k nim chová, neboť představují léta její práce. Jednu vytáhla. „Bohužel nic lepšího nemám.“

Peter nechápavě zavrtěl hlavou. Jenny zkumavku odzátkovala a jediným rychlým pohybem ho polila od hlavy k patě. Rozšířil se pronikavý zápach, který rychle vyprchal. Peter se zeptal: „Co je to?“

Než Jenny stačila odpovědět, Vin Drake vsunul ruku do sáčku, chytil Petera za nohu a hlavou dolů ho vytáhl ven. Peter křičel a mával rukama.

„Je to hexenol,“ řekla Jenny. „Získaný z vos. Hodně štěstí.“

„Milý mladý příteli,“ hřměl Drakeův hlas, „přidělal jste mi hromadu starostí.“ Podržel si Petera před obličejem a přimhouřil oči. „Bojíte se? Vsadím se, že ano.“

Drake se obrátil na podpatku a Peterovi se z rychlosti pohybu zatočila hlava. Potom Drake pootevřel skleněné víko nádoby a škvírou Petera upustil dovnitř. Pak víko vrátil na místo a pytlík s ostatními nechal ležet na něm.

Peter dopadl do pilin.

Alyson Benderová namítla: „Vine, já s tím nesouhlasím, tohle jsme si nedomluvili –“

„Jak vidíš, situace se změnila –“

„Ale tohle je nemorální.“

„O morálce mi můžeš vyprávět později,“ ušklíbl se Drake.

Alyson mu pomohla odstranit Erika, když hrozilo, že Eric zničí Nanigen. Mívala pocit, že Vina Drakea miluje, a snad ho stále milovala. Vin jí nesmírně pomohl, podpořil její kariéru a vyplácel jí neomezené finanční částky, zatímco Eric se k Vinovi zachoval tak podle… Eric Vina zradil. Jenže ti ostatní byli jenom studenti… situace se vymykala kontrole. Alyson se cítila ochromená. Okolnosti se vyvinuly moc rychle. Nevěděla, jak má Drakea přivést k rozumu.

„Na dravcích není nic krutého,“ rozprávěl Drake u terária s hadem. „Proběhne to velmi humánně. Ten černo-bílý pruhovaný tvor za sklem je bungar kroužkovaný z Malajsie. Jeho kousnutí bude pro kořist velkou jako Peter téměř okamžitě smrtící. Prakticky nic neucítí. Nedokáže ovládat mluvidla, bude se mu těžko polykat, přestane vidět a během chvilky přijde úplné ochrnutí těla. Možná bude naživu, až ho had začne polykat, ale nejspíš mu to bude jedno…“

Drake opřel ukazovák o palec a cvrnkl do igelitového pytlíku. Drobouncí lidé uvnitř poletovali sem a tam. Polekaně a zmateně křičeli a kleli, padali jeden přes druhého a Drake je pozoroval. „Vypadají docela živě,“ poznamenal směrem k Alyson. „Předpokládám, že se bungarovi budou zamlouvat. A jestli ne, je tu ještě kobra a korálovec.“

Alyson se podívala stranou.

„Nedá se nic dělat, Alyson,“ pokračoval Drake. „Potřebujeme, aby je někdo sežral. Nesmějí zůstat žádné… stopy.“

„Jenže tohle nestačí,“ namítla. „Co jejich auto, rezervace v hotelu, letenky –“

„Mám plán, jak tohle všechno vyřešit.“

„Vážně?“

„Věř mi.“ Zadíval se na ni. „Alyson,“ oslovil ji po chvíli, „chceš říct, že mi nedůvěřuješ?“

„Ne, to samozřejmě ne,“ ujistila ho spěšně.

„To doufám. Protože bez důvěry to můžeme zabalit. V tomhle jsme společně, Alyson.“

„Já vím.“

„Ano, to bys měla.“ Poplácal ji po ruce. „Vida, mladý Peter se nám už oprášil a tady se blíží bungar a hledá potravu.“ V pilinách se sunulo černo-bílé pruhované tělo a míhal se černý jazyk.

„Dívej se pořádně,“ řekl Drake. „Bude to rychlé.“

Alyson se odvrátila. Na tohle neměla žaludek.

Peter vstal a očišťoval se. Pád mu neublížil, ale pořád na sobě cítil účinky Drakeových úderů a kopanců a košile se mu přilepila na hruď zasychající krví. Zabořil se po pás do pilin ve skleněné nádobě. V teráriu byla větev s několika listy, jinak bylo prázdné.

Až na hada.

Ze svého místa Peter viděl jen několik temně šedých a bílých pruhů. Nejspíš bungar kroužkovaný, Bungarus candidus. Z Malajsie nebo Vietnamu. Bungarové se zpravidla živí jinými hady, ale Peter se nemohl spoléhat na to, že tenhle bude vybíravý. Záhyby černé a bílé se daly do pohybu a s tichým syčením zmizely. Had se sunul vpřed.

Peter neviděl hlavu ani většinu těla. Byl příliš malý na to, aby přehlédl celé terárium, pokud by ovšem nevyšplhal na větev, což mu nepřipadalo jako dobrý nápad. Mohl jen čekat, až se k němu had přiblíží. Byl bezmocný a bezbranný. Poplácal se po kapsách, ale měl je prázdné. Nezvladatelně se roztřásl. Bylo to šokem z bití, nebo strachem? Pravděpodobně obojím. Stáhl se do kouta. Třeba se had lekne odrazů ve skle. Snad by mohl – Vtom spatřil hlavu. Vynořila se z pilin a jazyk rychle zakmital. Had byl tak blízko, že Petera skoro olízl. Peter se nedokázal dívat, a tak zavřel oči. Chvěl se tak silně, až měl dojem, že mu čirá hrůza podlomí nohy.

Nadechl se a zadržel dech ve snaze zastavit třas. Odvážil se otevřít pomalu jedno oko.

Had se zastavil jen pár centimetrů od něj a jazyk se dál komíhal, ale něco tu nehrálo. Had vypadal zmateně či váhavě – a pak k Peterovu úžasu zvedl hlavu a pozpátku se stáhl.

Ztratil se v pilinách.

Byl pryč.

Potom se Peter zhroutil na zem, třásl se strachem a vyčerpáním a nebyl schopen tělo ovládat. V hlavě mu zůstala jediná myšlenka – co se to sakra stalo?

„Zatraceně,“ pronesl Vin Drake s očima upřenýma do terária. „Co má tohle znamenat? Co se to děje?“

„Třeba nemá hlad.“

„To si piš, že má. Do prdele! Tohle si nemůžu dovolit. Tlačí mě čas, a to pořádně.“

Cvakl interkom. „Pane Drakeu, máte návštěvu. Pane Drakeu, dostavte se na recepci.“

„Proboha,“ řekl Drake a rozhodil rukama. „Dneska nikoho nečekám.“ Vytočil číslo recepce. „Kdo je to, Mirasol?“

„Omlouvám se, pane Drakeu, ale vyběhla jsem na parkoviště, když spustil alarm, a zrovna za vámi přišel policista z Honolulu. Vzala jsem ho dovnitř.“

„Fajn. V pořádku.“ Zavěsil. „Výborně. Policajt.“

Alyson navrhla: „Půjdu zjistit, co chce.“

„Ne, nepůjdeš,“ odmítl. „S policií to vyřídím já. Ty běž k sobě a neukazuj se, dokud neodejde.“

„Dobře. Jestli to takhle –“

„Ano, takhle to chci.“

„Jistě, Vine.“

Jenny Linnová sledovala, jak Vin Drake a Alyson Benderová odcházejí ze zoologické laboratoře. Všimla si, že Drake za sebou zamkl dveře. Igelitový sáček ležel na víku terária s hadem a jeho okraj byl přehnutý. Nebyl však pevně uzavřený. Jenny se k němu protáhla, zatlačila a podařilo se jí pytlík otevřít. „Pojďte,“ řekla. „Aspoň vylezeme ven.“ Ostatní ji následovali a vystupovali ze sáčku, dokud všichni nestáli na průhledném skleněném víku terária.

Jenny nahlédla dovnitř. Peter právě vstával a viditelně se třásl. Zavolala na něj: „Rozumíš mi?“

Zavrtěl hlavou: Ne moc dobře.

Rick Hutter se zeptal: „Proč ten had nezaútočil?“

Jenny klesla na všechny čtyři, přiložila dlaně k ústům a zkusila to znovu: „Petere, teď mě slyšíš?“

Opět zavrtěl hlavou.

„Zkus kostní vedení zvuku,“ navrhl Amar.

Jenny se položila na sklo a přitiskla k němu tvář. Pak nahlas pronesla: „Petere? Co teď?“

„Slyším,“ odpověděl. „Co se stalo?“

„Polila jsem tě těkavou látkou extrahovanou z vos,“ vysvětlila. „V podstatě hexenolem. Napadlo mě, že jedovatý had se bude bát jen pár věcí, ale vosí bodnutí by k nim mohlo patřit.“

„To bylo chytré,“ uznal Amar. „Hadi se víc spoléhají na čich než na zrak. A bungar je noční živočich…“

„Zabralo to. Myslel si, že jsem vosa.“

„Ano, ale je to velice těkavá chemikálie, Petere.“

„Takže vyprchá.“

„Vyprchává už teď.“

„Výborně. Takže už nejsem vosa.“

„Ještě chvíli ano.“

„Kolik času asi mám?“ zajímal se.

„Nevím. Pár minut.“

„Co se dá stihnout?“

Karen Kingová se zeptala: „Jak jsi na tom s reflexy?“

„Nic moc.“ Předvedl, jak se mu třese natažená ruka.

„Co máš v plánu?“ ozval se Amar.

„Neměl bys u sebe ta pavoučí vlákna, na kterých jsme pracovali?“ Amar a Karen se zhruba šest měsíců zabývali syntetizováním pavoučích vláken s různými vlastnostmi – byla lepkavá, mimořádně silná nebo pružná jako lano na bungee jumping. Některá se měnila z hladkých na lepkavá potřením jednoho konce určitou chemikálií.

„Pár jich mám,“ odpověděl Amar.

„Dobře. Vidíš tu plastovou trubičku vedle terária, na jednom konci uzavřenou?“

„Vypadá jako díl z nějakého menšího dávkovače vody.“

„Přesně tak. To je ona. Dokážeš ji zachytit lepkavým vláknem a vytáhnout nahoru?“

„Nevím,“ odvětil Amar nejistě. „Bude vážit kolem padesáti gramů. Museli bychom táhnout všichni –“

„Tak jako tak nikdo nemůžeme zůstat stranou. Potřebujeme otevřít terárium.“

„Otevřít terárium.“ Víko sestávalo ze dvou tabulek, z nichž jedna se posouvala po druhé. „Já nevím, Karen. Znamená to pohnout s tou skleněnou deskou.“

„Stačí o pár centimetrů. Jenom abychom –“

„Dovnitř prostrčili tu trubičku.“

„Správně.“

„Petere, poslouchal jsi?“ zeptal se Amar.

„Poslouchal, a zní to neproveditelně.“

„Jinou možnost nevidím,“ řekla Karen. „Nemůžeme se zdržovat a všechno musí klapnout.“

Amar otevřel umělohmotné pouzdro, které měl v kapse, a začal z cívky odvíjet lepivé vlákno. Pak vlákno spustil přes okraj terária a zachytil plastovou trubičku. Byla překvapivě lehká. S Rickem Hutterem ji snadno vytáhli nahoru.

Potom se všichni pustili do otevírání víka, ale ukázalo se, že to bude daleko větší problém. „Musíme zabrat všichni naráz,“ připomněla Karen. „Počkejte, až napočítám do tří, raz… dva… tři!“ Sklo se pohnulo, jen o pár milimetrů, ale pohnulo. „Dobře, znova! Rychle!“

Bungar ožil. Ať ho zaujal pohyb malých lidí na víku nebo vyprchávala těkavá látka, had se začal kroutit, směřoval k Peterovi a připravoval se na další přiblížení.

„Tak už mi to sem spusťte,“ naléhal Peter. Hlas se mu třásl.

„Jdeme na to,“ oznámil Amar.

Vlákno se třelo o okraj skla a vydávalo zvláštní vrzavý zvuk.

„Nepraskne?“ zeptala se Karen. „Vydrží?“

„Je silné,“ ubezpečil ji Amar.

„Ještě trochu níž,“ požádal Peter. „Dobře… Takhle ji držte.“ Trubička visela ve výši jeho prsou. Postavil se za ni a zezadu ji nasměroval oběma rukama. Měl však zpocené dlaně, takže úchop nebyl příliš jistý.

Had se pohyboval. Syčel v listí a pilinách.

„Co když zaútočí ze strany?“ ozval se Peter.

„Postav se jinak,“ doporučila Karen, „protože to vypadá, jako kdyby –“

„Jo, vypadá –“

„A je to tady, sakra –“

„Do prdele,“ řekl Peter. Had podnikl bleskový výpad a Peter proti němu bez přemýšlení obrátil trubičku. Bungarova hlava ho naplno udeřila do hrudi, vlákno prasklo a Peter upadl dozadu. Bungar se rozezleně svíjel na něm a tiskl ho k zemi. Hadovi však uvízla hlava v plastové trubičce a bylo zřejmé, že se z ní jen tak nevyprostí.

„Jak jsi to dokázal?“ zeptala se Karen obdivně. „Ten had vyrazil tak rychle.“

„Nevím,“ přiznal Peter. „Prostě jsem… reagoval.“ Než mu hlavou stačila proběhnout jediná myšlenka, bylo po všem. Teď se Peter snažil hada odtlačit. Zblízka cítil jeho odporný zápach. Nakonec se zpod něj vyprostil a vyškrábal se na nohy.

Had si ho měřil zlověstným pohledem. Třásl trubičkou a několikrát jí udeřil do skla, avšak nedokázal se jí zbavit. Jeho hněvivý sykot zněl z jejího nitra zesíleně.

„Výborně,“ konstatoval Rick. „Ale radši tě odtamtud vytáhneme.“

Vin Drake zatnul zuby. Recepční Mirasol byla sice krásná, jenže úplně pitomá. Svalnatý muž v modré uniformě, stojící před ním, nebyl policajt, ale podporučík pobřežní stráže a chtěl vědět, komu patří Erikův člun, protože jej opravna chtěla přesunout jinam a k tomu potřebovala svolení vlastníka.

„Myslel jsem, že ho policie pořád zkoumá,“ upozornil Vin podrážděně. Na oplátku mohl vymámit nějaké informace z tohohle mouly.

„O tom nic nevím,“ řekl podporučík. Vysvětlil, že se na něj neobrátila policie, ale majitel opravny.

„Slyšel jsem, že hledají nějaký telefon.“

„Nemám zdání. Myslím, že vyšetřování už skončilo.“

Drake zavřel oči a dlouze vzdychl. „Panebože.“

„Nebo skončí,“ pokračoval podporučík, „až prohledají jeho kancelář.“

Drake oči prudce otevřel. „Čí kancelář?“

„Jansenovu. Jeho kancelář tady u vás. Byl viceprezidentem společnosti, ne? Vím, že dneska byli v Jansenově bytě a chtějí se zastavit taky tady“ – podporučík pohlédl na hodinky – „vlastně se můžou objevit každou chvíli. Překvapuje mě, že tu ještě nejsou.“

„Proboha,“ řekl Vin Drake.

Obrátil se k Mirasol. „Co nevidět sem přijede policie,“ oznámil, „a někdo je musí provést.“

„Mám říct slečně Benderové?“

„Ne,“ odmítl Vin. „Se slečnou Benderovou máme něco rozdělaného. Musíme dokončit nějakou práci v laboratoři. Nepočká to.“

„Tak komu mám zavolat?“

„Sežeňte Dona Makeleho, šéfa ochranky,“ rozhodl Drake. „Ať je jim k dispozici. Budou chtít vidět kancelář pana Jansena.“

„A další místa, kde pracoval,“ dodal podporučík. Nespouštěl oči z recepční.

„A další místa, kde pracoval,“ zopakoval Drake. Venku na ulici zastavovala auta. Drake potlačil nutkání utéct a místo toho podporučíkovi klidně potřásl rukou. „Můžete se přidat k policistům,“ nabídl. „A vy, Mirasol, jim udělejte kafe a starejte se o ně.“

„Dobře, pane Drakeu.“

„Myslím, že tu zůstanu,“ rozhodl se podporučík.

„Ale teď mě musíte omluvit,“ uzavřel Drake. Obrátil se a vyšel na chodbu. Jakmile byl z dohledu, rozběhl se.

*

Alyson Benderová seděla ve své kanceláři a hryzala se do rtu. Monitor na jejím stole ukazoval recepci. Viděla, jak Drake mluví s mládencem v uniformě a Mirasol si koketně pohrává s květinou ve vlasech.

Drakeovy pohyby působily jako obvykle netrpělivě, uspěchaně a útočně. Skoro nepřátelsky. Pochopitelně byl pod tlakem, ale z řeči jeho těla – nedoprovázené slovy – čišel vztek. Vztek patřil k jeho základním rysům.

A teď chce zabít všechny ty studenty.

Bylo zřejmé, co má v úmyslu. Peter Jansen ho chytil do pasti a Vin z ní mohl uniknout jedině tak, že zlikviduje svědky. Nezáleželo mu na tom, že to je sedm nadaných mladých lidí, kteří mají život před sebou. To pro něj bylo zcela vedlejší.

Prostě mu překáželi.

To ji děsilo. Ruce se jí třásly, i když je přitiskla na desku stolu. Drakea se bála a situace, v níž se ocitla, jí naháněla hrůzu. Samozřejmě se mu nemohla postavit přímo. Zabil by ji, kdyby to udělala.

Musela mu však zabránit v likvidaci těch studentů. Musela to nějak zařídit. Věděla, čím se provinila. Až příliš dobře si uvědomovala, jak se podílela na smrti Erika Jansena. Volala na ten spouštěcí telefon. Ale mít na rukou krev sedmi dalších lidí – vlastně osmi, včetně jednoho zaměstnance Nanigenu –, s tím by se zřejmě nevyrovnala. Stala by se masovou vražedkyní. Možná jí však nic jiného nezbyde… aby se sama zachránila.

Na monitoru Drake udílel pokyny recepční. Podporučík se široce usmíval. Drake brzy odejde.

Alyson vstala a vyběhla ze své kanceláře. Neměla moc času. Drake se může kdykoli vrátit do laboratoře a začít hledat studenty.

*

V laboratoři mezitím studenti vylezli ze sáčku a stáli na průhledném víku terária s bungarem a hleděli dolů na Petera Jansena. Alyson Benderová vpadla do místnosti. Sklonila k nim obrovitý obličej a zadívala se na ně. „Neublížím vám,“ řekla. Oči měla rozšířené a plné strachu. Natáhla dlaň a druhou rukou na ni opatrně přesunula Jenny Linnovou. Potom pokynula ostatním. „Rychle. Nevím, kde je.“

„Slečno Benderová! Chci mluvit s panem Drakem!“ křičel na ni Jarel Kinsky a mával rukama.

Zdálo se, že ho buď neslyší, nebo mu nerozumí.

Ostatní neviděli jinou možnost než vlézt Alyson do dlaně. Zvedla je do vzduchu, až se s nimi místnost roztočila a prudký vichr jim podrážel nohy – tak rychle je odnesla ke stolu a položila na něj. Pak se vrátila k teráriu, otevřela ho, sáhla pro Petera a přemístila ho na stůl k ostatním. Zadívala se na ně a zřejmě nevěděla, co s nimi dál. Dýchala nepravidelně a nahlas.

Karen Kingová řekla: „Měli bychom zkusit s ní promluvit.“

„Nevím, jestli by nám to pomohlo,“ namítl Peter.

Alyson se vzdálila. Sledovali, jak přechází místnost. Otevřela skříňku, nahlédla do ní, vytáhla malý pytlík z hnědého papíru a pospíchala zpátky ke stolu. „Schovejte se dovnitř,“ vyzvala je. „Vzduchu tam budete mít dost.“ Rozevřela sáček, položila jej na desku otvorem k nim a pokynula jim, ať do něj vlezou. Poslechli ji. Poslední šel zaměstnanec Nanigenu, který se zjevně nemohl smířit s jejich zoufalou situací. Pořád dokola vykřikoval: „Slečno Benderová! Slečno Benderová, prosím!“

Alyson neprodyšně přeložila okraj sáčku a vyrazila z místnosti. Odnesla pytlík do své kanceláře a uložila jej do kabelky, která ležela na podlaze u stolu. Pak kabelku zavřela, posunula ji špičkou boty pod stůl a doběhla nazpátek do zoologické laboratoře právě v okamžiku, kdy do ní vstupoval Vin Drake.

„Co to sakra vyvádíš?“ zeptal se.

„Hledala jsem tě.“

„Řekl jsem ti, ať zůstaneš u sebe v kanceláři.“ Drake došel k teráriu s hadem a spatřil prázdný igelitový pytlík. „Utekli,“ oznámil. Obracel se dokola, klel a nakonec se vrhl k polici plné chemikálií. Jediným pohybem všechno smetl na podlahu, až se skleněné nádoby roztříštily a tekutiny rozlily. „Kde jsou?“

„Vine, prosím tě, já nevím –“

„To určitě,“ zavrčel a nahlédl do terária, v němž uviděl hada s plastovou trubičkou na hlavě, ale ne Petera. „Co to sakra –? Mladý Jansen je každopádně po smrti. Dostal ho ten had.“ Divoce se ohlédl po Alyson. „Ostatní najdeme. A přísahám, Alyson, že jestli si se mnou hraješ, bude to poslední věc, které budeš litovat.“

Zatvářila se zděšeně. „Rozumím.“

„To bych ti radil.“ V tu chvíli se na chodbě za okny laboratoře objevili dva policisté v doprovodu Dona Makeleho. Oba byli mladí a v civilu, což znamenalo, že jsou vyšetřovatelé. Do prdele.

Drake se napřímil a okamžitě se ovládl a jeho rychlá proměna působila až strašidelně. „Zdravím, Done,“ řekl, když přešel místnost a s přívětivým úsměvem vykročil na chodbu. „Představte mě našim hostům. Tady v Nanigenu moc návštěv nemíváme. Jste od policie? Já jsem Vin Drake, prezident společnosti. Co pro vás můžu udělat?“

Papírový sáček se v kabelce zmuchlal a byla v něm neproniknutelná tma. Studenti a muž z Nanigenu seděli namačkaní jeden na druhého.

„Není mi jasné, jestli nám ta ženská chce pomoct, nebo ne,“ nadhodila Karen Kingová.

„Rozhodně se bojí Drakea,“ konstatoval Peter.

„Kdo by se nebál?“ poznamenal Amar.

Rick Hutter vzdychl. „Já jsem vám říkal, že v soukromém sektoru je spousta parchantů. Nikdo mě neposlouchal.“

„Drž hubu, sakra!“ okřikla ho Karen.

„No tak,“ napomenul je velice klidně Amar. „Na tohle není vhodná chvíle.“

„Promiň,“ řekla Karen. Pak dodala: „Jenže tohle není nějaký obyčejný parchant. Ten chlap to nemá v hlavě v pořádku.“ Jedním prstem otevřela nůž. Jako zbraň jí byl k ničemu. Možná by ani nepronikl Drakeovou kůží.

Pak se ozval hlasitý dusot, kabelka se otřásla a sáčkem náhle proniklo světlo. Někdo kabelku otevřel. Po ohlušující ráně zase všechno potemnělo. Vyčkávali a přemýšleli, co bude následovat.

Alyson Benderová věděla, že musí studenty vrátit do generátoru a zvětšit do původní velikosti, a to co nejdříve. Sama však neuměla generátor obsluhovat. Pracovní doba dávno skončila a valná většina zaměstnanců odešla, takže se budova vyprázdnila.

Zašla za Drakem zpátky do zoologické laboratoře. Pohovořil s policisty a nyní laboratoř pečlivě prohledával, nahlížel do všech koutů a skříní a díval se pod klece.

Obrátil se k ní a probodl ji pohledem. „Ty jsi je pustila?“

„Ne. Přísahám, Vine.“

„Zítra tuhle laboratoř nechám vyklidit. Zvířata utratíme, místnost necháme sterilizovat plynem a vystříkat dezinfekcí.“

„To je… to je dobře, Vine.“

„Jinak to nejde.“ Dotkl se její ruky. „Jeď domů a odpočiň si. Já tady ještě chvíli zůstanu.“

Věnovala mu vděčný pohled. Potom se spěšně odebrala do své kanceláře, sáhla pro kabelku a vyrazila ven. Mirasol už odešla a recepce byla prázdná. Na hvězdném nebi plynul kulatý měsíc a noc by mohla být krásná, kdyby Alyson neměla v hlavě takový zmatek. Nasedla do firemního BMW, kterým jezdila. Kabelku položila na sedadlo spolujezdce a šlápla na plyn.

Vin Drake vyšel do prázdné chodby a držel se ve stínu. Jakmile uslyšel, že Alyson odjíždí, vyběhl ven ke svému bentleyi a nastartoval. Kde jsou její koncová světla? Dojel na Farrington Highway. Doleva, nebo doprava? Zabočil doleva: nejpravděpodobnější bylo, že Alyson zamíří do Honolulu. Zařadil se do proudu vozidel a zrychlil, až ho uvolněná energie zatlačila do sedadla.

Zaznamenal rychle ujíždějící BMW. Zachoval odstup a sledoval její zadní světla. Vydala se po nájezdu na dálnici H-1. Temně modrý bentley splynul s nocí: stal se pouze další dvojicí předních reflektorů v koloně za ní.

Studenty nenašel. Zbývala jediná možnost: Alyson je vzala do svého auta. Nemohl si tím být jistý, ale napovídal mu to instinkt.

Možná se jí bude muset zbavit. Rozhodně jí nemohl důvěřovat. To bylo jednoznačné. Ztratila rozvahu. Situace by se však zkomplikovala, kdyby tolik lidí zmizelo. Alyson Benderová byla finanční ředitelkou Nanigenu, a pokud by se po ní slehla zem, následovalo by velice důkladné vyšetřování.

To nehodlal připustit. Vyšetřování v Nanigenu by dřív nebo později odhalilo část jeho činů. Tomu se nemohl vyhnout. Budou-li mít dostatek času a prostoru, na něco jistě přijdou.

Ne, vyšetřování nechtěl.

Začal si uvědomovat, že udělal strašnou chybu. Nemohl Alyson zabít. Nepřicházelo to v úvahu – aspoň prozatím. Potřeboval, aby ještě chvíli stála po jeho boku.

Jak by ji mohl přetáhnout na svou stranu?

Alyson ujížděla po dálnici kolem Pearl Harboru a snažila se nedívat se na kabelku na sedadle. Možná má Vin pravdu. Třeba nemají jinou možnost. Odbočila do centra Honolulu, ačkoli nevěděla, kam vlastně pojede. Zamířila k Waikiki. Potom ji zpomalil provoz na Kalakaua. Početné davy turistů se večer vydávaly ven. Zahnula na Diamond Head Road a obkroužila maják Diamond Head. Mohla by vzít papírový sáček na pláž někde na návětrné straně Oahu nebo na severním pobřeží. Hodila by sáček do příboje… žádné důkazy… nikdo nepřežije…

Drake zachovával odstup a sledoval její vůz. Minula mys Makapu’u a pokračovala přes Waimanalo a Kailuu. Potom se však vrátila na dálnici a jela zpátky k Honolulu. Drake si lámal hlavu, kam má jeho finanční ředitelka namířeno.

Když objela východní okraj Oahu a zamířila zase do Honolulu, Alyson se konečně rozhodla odbočit na Manoa Valley Road, vinoucí se zalesněným údolím v horách.

Zastavila u ocelové brány před tunelem. Brána byla zamčená. Alyson zadala bezpečnostní kód a jela dál. Tunel vedl do sametově potemnělého údolí.

Místo bylo pusté a v měsíčním světle se matně leskly skleníky. Alyson otevřela kabelku, vytáhla z ní sáček a vystoupila z auta. Neodvažovala se sáček otevřít. Všichni v něm už nejspíš zemřeli v důsledku rozmačkání nebo udušení. Jenže co když cestu přečkali a začali by žadonit o život? To by bylo ještě horší než pohled na mrtvá těla. Alyson se zastavila na parkovišti.

Z tunelu se vynořily čelní reflektory.

Někdo ji sledoval.

Stála na místě a svírala kabelku, strnulá hrůzou a zachycená v kuželech světla z firemního bentleye.

KAPITOLA 11

ARBORETUM WAIPAKA

28. ŘÍJNA, 22:45

„Co tady děláš, Alyson?“ zeptal se Drake při vystupování z bentleye. Přední reflektory stále mířily na ni.

Zamrkala do jejich záře. „Proč jsi mě sledoval?“

„Měl jsem o tebe strach, Alyson. Velký strach.“

„Nic mi není.“

„Čeká nás spousta práce.“ Přistoupil k ní.

„Jaké?“ Ucukla.

„Musíme se postarat o vlastní bezpečí.“

Přerývavě se nadechla. „Co chceš dělat?“

Nemohl připustit, aby vina padla na něj. Na ni ano, ale ne na něj. Začal spřádat plán. Existoval způsob jak z toho ven. „Jejich zmizení má určitý důvod,“ řekl.

„O čem to mluvíš, Vine?“

„O přijatelném důvodu, proč zmizeli. O důvodu, který nesouvisí s tebou a se mnou.“

„Co je to za důvod?“

„Alkohol.“

„Cože?“

Chytil ji za ruku, táhl ji ke skleníku a vysvětloval: „Jsou to chudí studenti. Bez peněz. Na všem se snaží ušetřit. Chtějí uspořádat večírek a opít se, jenže nemají ani floka. A kam nemajetní studenti zamíří, když se chtějí opít zadarmo?“

„Kam?“

„Pochopitelně do laboratoře.“ Odemkl dveře a stiskl vypínač. Svítidla u stropu se jedno po druhém probírala k životu a ukázaly se stoly s exotickými rostlinami, orchidejemi v květináčích pod zvlhčovači vzduchu a v rohu police s lahvemi a sklenicemi chemikálií. Drake uchopil umělohmotný kanystr se štítkem 98% ETANOL.

„Co je to?“ zeptala se Alyson.

„Laboratorní alkohol,“ odpověděl.

„Tohle je tvůj plán?“

„Ano,“ oznámil. „Když si v obchodě koupíš vodku nebo tequilu, mívají nejčastěji kolem čtyřiceti procent alkoholu. Tohle pití má minimálně dvakrát tolik. Je to skoro čistý líh.“

„No a?“

Vin sáhl pro plastové pohárky a podával jí je. „Alkohol způsobuje dopravní nehody. Zejména mezi mladými lidmi.“

Zasténala. „Panebože, Vine…“

Důkladně si ji prohlížel. „Dobře, nalijeme si čistého vína,“ rozhodl. „Ty na tohle nemáš žaludek.“

„To nemám –“

„A já taky ne. Bohužel.“

Popleteně zamrkala. „Ty taky ne?“

„Ne, opravdu. Tohle nezvládnu, Alyson. Zkrátka to nedokážu,“ řekl. „Nechci to mít na svědomí.“

„Tak… Co budeme dělat?“ zeptala se.

Nasadil výraz plný pochyb a nejistoty. „Nevím,“ odpověděl a smutně zavrtěl hlavou. „Asi to od začátku byla chyba a teď… Já prostě nevím.“ Doufal, že jeho váhání působí přesvědčivě. Věděl, že umí být přesvědčivý. Potom ji vzal za ruku, ve které držela papírový sáček s přehnutým okrajem, a zvedl ji do světla. „Máš je tam, viď?“

„Co po mně chceš?“ Ruka se jí roztřásla.

„Běž ven a počkej na mě,“ řekl. „Musím chvíli přemýšlet. Musíme najít nějaké řešení, Alyson. Zabíjení už bylo dost.“

Ať je Alyson zavraždí sama. I kdyby o tom třeba nevěděla.

Mlčky přikývla.

„Potřebuju tvoji pomoc, Alyson.“

„Pomůžu ti,“ slíbila. „Spolehni se.“

„Díky.“ Tohle bylo od srdce.

Vyšla ven.

Pokračoval dál do skleníku a ve skříni našel krabici nitrilových rukavic. Pevných laboratorních rukavic, odolnějších než gumové. Dvě vytáhl a nacpal si je do kapsy. Pak pospíchal do kanceláře a zapnul monitor se záběrem kamery nad parkovištěm. Byla to kamera pro noční vidění a ukazovala obraz v odstínech zelené a černé. Všechno bylo samozřejmě nahráváno. Drake sledoval, jak Alyson vychází ven a zastavuje se poblíž aut.

Sklopila oči k papírovému pytlíku a začala přecházet sem a tam.

Bylo jasné, co se jí honí hlavou.

„Jen do toho,“ zašeptal Vin.

Terénní týmy se potýkaly s obrovskými potížemi. Jen v Kapraďové strouze zahynuli čtyři zaměstnanci. A všichni byli důkladně vyzbrojení… Navíc je tu problém s kesonovou nemocí. Studenti v tomhle biologickém pekle nepřežijí ani hodinu. Pak bude jen třeba, aby získal Alyson na svou stranu – dočasně.

Odcházela od parkujících vozů.

Ano.

Směrem k lesu.

Výborně.

Šla dolů po stezce do Kapraďové strouhy.

Dobře. Jen tak dál.

Její obraz na monitoru zmizel ve stínech. Sestupovala po svahu do hloubi lesa. Ztratil ji z dohledu.

Vtom se objevil světlý bod připomínající hvězdu.

Měla baterku a rozsvítila ji. Drake sledoval, jak pohybující se světlo slábne. Alyson se ubírala po klikaté pěšině.

Čím dál do biologického pekla, tím líp.

Náhle uslyšel jekot. Zděšené výkřiky vycházející z lesní temnoty.

„Proboha.“

Odvrátil se od monitoru a běžel ven.

Třebaže vyšel měsíc, v hloubi deštného pralesa panovala taková tma, že ji Drake sotva viděl. Hnal se po stezce, zakopával a klouzal, směřoval za světlem a nakonec ji slyšel říkat: „Já nevím, já nevím.“ Její hlas zněl tiše ze šera. Kroužila baterkou kolem sebe.

„Alyson.“ Zastavil se a počkal, až oči přivyknou tmě. „Co nevíš?“

„Nevím, co se stalo.“

Změnila se v černou siluetu a pytlík držela před sebou, jako by ho nabízela nějakému nočnímu božstvu. „Nevím, jak se dostali ven. Podívej.“

Namířila baterku na sáček. Drake v jeho spodní části zahlédl klikatý otvor. Kdosi jej prořízl.

„Někdo z nich měl nůž,“ odhadl.

„Taky si myslím.“

„A pak vyskočili. Nebo vypadli.“

„Zřejmě ano.“

„Kde jsou?“

„Někde kolem. Všimla jsem si toho tady. Od té doby jsem se nepohnula. Nechci na ně šlápnout.“

„Z toho bych strach neměl. Nejspíš už budou po smrti.“ Převzal od ní baterku, sklonil se a přejížděl kuželem světla po kapradinách. Hledal místo, kde na nich bude scházet rosa. Žádné neobjevil.

Alyson se rozplakala.

„Není to tvoje chyba, Alyson.“

„Já vím.“ Zavzlykala. „Chtěla jsem je pustit.“

„To mi došlo.“

„Omlouvám se, ale musela jsem.“

Vin ji objal kolem ramen. „Není to tvoje chyba, Alyson. Netrap se tím.“

„Našel jsi nějakou stopu? Když sis posvítil?“

„Ne.“ Zavrtěl hlavou. „Padali z velké výšky a skoro nic neváží. Vítr je mohl zanést dost daleko.“

„Ale stejně mohli…“

„Ano, to mohli. Jenomže to nevíme jistě.“

„Měli bychom je hledat!“

„V noci bychom je mohli omylem zašlápnout, Alyson…“

„Nemůžeme je tady jen tak nechat.“

„Víš, že se při pádu skoro určitě zabili. Já ti věřím, Alyson, žes ten pytlík nerozřízla a nevysypala je –“

„Jak to můžeš říct –?“

„Jenže policie by to třeba viděla jinak. Už takhle tě můžou vyšetřovat kvůli Erikově smrti, a teď tohle – nechat ty studenty na tak nebezpečném místě – úmyslně. To je vražda, Alyson.“

„Tak jim řekneš pravdu!“

„Samozřejmě,“ přisvědčil, „ale co když neuvěří ani mně? Vlastně nám zbyla jenom jedna možnost, Alyson, a to pokračovat podle původního plánu. Jejich zmizení se musí vysvětlit jako nehoda. A jestli se později zázračně objeví – Havaj je kouzelné místo. Tady se zázraky dějí.“

Nehybně stála ve tmě. „Takže je tady necháme?“

„Můžeme se po nich podívat zítra, za denního světla.“ Stiskl jí rameno a přitáhl ji k sobě. Posvítil baterkou dolů. „Podívej, když půjdeme po pěšině, uvidíme, co je před námi, a bude to bezpečné. Zítra se vrátíme. Ale teď musíme něco udělat s autem. Dobře? Jedno po druhém, Alyson.“

Pořád vzlykala a nechala se z lesa odvést zpátky na parkoviště. Vin Drake se podíval na hodinky: bylo 23:14. Pořád měl dost času na další část svého plánu.

KAPITOLA 12

ARBORETUM WAIPAKA

28. ŘÍJNA, 23:00

Studenti se tísnili v sáčku a každý Alysonin pohyb byl doprovázen hlasitým škrábáním, jak se otírali o papír. Peter si nikdy neuvědomil, jak je obyčejný hnědý papír drsný: na dotek mu připadal skoro jako smirkový. Viděl, že všichni ostatní se obrátili zády ven, aby si při smýkání neodřeli obličej. Někam jeli a trvalo to dlouho, jenže kam? A co s nimi bude? Těžko se mohli domlouvat, když neustále padali, a situaci ještě zhoršovali tím, že hovořili všichni naráz. Člověk z Nanigenu, Jarel Kinsky, stále opakoval, že to musí být nějaké nedorozumění. „Kdybych si jenom mohl promluvit s panem Drakem,“ řekl.

„Už toho nechte,“ okřikla ho Karen Kingová.

„Nemůžu uvěřit, že by nás pan Drake chtěl… zabít,“ pokračoval Kinsky.

„Vážně?“ podivila se Karen.

Kinsky neodpověděl.

Ještě větší problém spočíval v tom, že netušili, co Vin nebo Alyson chystají. Auto zastavilo, ale kam vlastně dojeli? Nedávalo to smysl. Potom Vin a Alyson zřejmě dospěli k jakési dohodě (přesný průběh jejich rozhovoru nedokázali sledovat) a Alyson odnesla sáček ven. Do tmy.

„Co má tohle znamenat?“ zeptala se Karen Kingová znepokojeně. „Kam s námi jde?“

Uslyšeli burácivý zvuk. Alyson Benderová popotáhla nosem.

„Mám dojem, že nás chce zachránit,“ odhadl Peter Jansen.

„To jí Vin nedovolí,“ namítla Karen.

„Já vím.“

„Myslím, že radši začneme jednat,“ rozhodla Karen. Vytáhla nůž a rozevřela ho.

„Tak moment,“ ozval se Danny Minot. „Tohle rozhodnutí musí být kolektivní.“

„Ani bych neřekla,“ odsekla Karen. „Protože nůž mám já.“

„Nechovej se jako děcko,“ napomenul ji Minot.

„A ty nebuď srab. Buď budeme jednat my, nebo budou jednat oni a zabijou nás. Co si vybereš?“ Nečekala na Dannyho odpověď. Obrátila se k Peterovi. „Jak vysoko nad zemí teď asi jsme?“

„Nevím, možná sto čtyřicet centimetrů…“

„A kolik vážíme?“ zeptala se Erika Mollová.

Peter se zasmál. „Moc ne.“

„Ty se směješ,“ poznamenal Danny Minot užasle. „Vy jste se zbláznili. Vzhledem k naší normální velikosti odpovídá pád z výšky sto čtyřiceti centimetrů, ehm –“

„Sto čtyřiceti metrům,“ doplnila Erika. „Budově o zhruba pětačtyřiceti patrech. Jenže to nebude jako vypadnout z pětačtyřicátého patra.“

„Samozřejmě že bude,“ namítl Danny.

„Není úžasné, když lidi z vědeckých studií nemají ponětí o vědě?“ nadhodila Erika.

Peter vysvětlil: „Je tady drobná otázka odporu vzduchu.“

„Ne, ten nemá žádný vliv,“ procedil Danny přes zatnuté zuby, očividně zasažen kritikou, „protože předměty v gravitačním poli padají stejnou rychlostí bez ohledu na hmotnost. Mince i klavír spadnou stejně rychle a na zem dopadnou současně.“

„Tomu není pomoci,“ řekla Karen. „A my musíme rozhodnout hned.“

Pohyb sáčku se zklidnil. Alyson se o něčem rozhodovala.

„Nemyslím si, že na výšce nějak zvlášť záleží,“ usoudil Peter Jansen. Snažil se odhadnout fyzikální důsledky značného zmenšení.

Podstatná je gravitační síla. A setrvačnost.

Peter začal: „Jestliže vyjdeme z Newtonovy rovnice pro –“

„Dost! Já hlasuju pro skok,“ přerušila ho Karen.

„Já taky,“ přidala se Jenny.

„Já taky,“ zopakoval Amar.

„Bože můj,“ zasténal Danny. „Vždyť ani nevíme, kde jsme!“

„Já jsem pro skok,“ ozvala se Erika.

„Je to naše jediná šance,“ poznamenal Rick Hutter. „Skočíme.“

„Souhlasím,“ řekl Peter.

„Fajn,“ kývla Karen. „Proběhnu kolem toho švu na dně a rozříznu ho. Držte se pohromadě. Představte si, že jste parašutisti. Ruce a nohy od sebe, roztáhněte se jako papírový drak. Jdeme na to –“

„Počkej –“ vřeštěl Danny.

„Pozdě!“ zvolala Karen. „Zlomte vaz!“

Peter cítil, jak se Karen s nožem v ruce protahuje kolem něj, a o chvíli později se papír pod jeho nohama ohnul do strany a on vypadl do tmy.

Vzduch byl nečekaně chladný a vlhký. A mimo sáček noc působila jasněji: Peter spatřil kolem sebe stromy a dole zem, k níž padal. Řítil se překvapivě – až znepokojivě – rychle a na chvilku zauvažoval, jestli se z averze k Dannymu hromadně nedopustili chyby ve výpočtu.

Přirozeně věděli, že rychlost padajících předmětů je vždy ovlivněna odporem vzduchu. V každodenním životě mu člověk nevěnuje pozornost, protože odpor vzduchu je pro většinu věcí podobný. Pětikilová a desetikilová činka spadnou stejně rychle. Totéž platí o člověku a o slonovi. I jejich pád by probíhal prakticky totožně.

Studenti však nyní byli tak malí, že odpor vzduchu vstoupil do hry, a proto se shodli na tom, že jeho účinek překoná přitažlivou sílu. Jinými slovy, že nebudou padat plnou rychlostí.

Aspoň doufali.

Když mu v uších hvízdal vítr a vytryskly slzy, Peter zatnul zuby a promnul si oči, aby měl představu, kam směřuje. Rozhlédl se, ale neviděl ve vzduchu nikoho z ostatních, ačkoli ze tmy slyšel slabé úpění. Znovu se podíval k zemi a zjistil, že se blíží k rostlině se širokými listy připomínajícími sloní uši. Snažil se roztáhnout paže a řídit směr, aby dopadl doprostřed listu.

Zasáhl jej dokonale. Strefil se do sloního ucha – studeného, mokrého, kluzkého – a cítil, jak se pod ním list ohýbá a pak ho rychlým pohybem zase vyhazuje do vzduchu jako skokana na trampolíně. Překvapeně vykřikl, a když opět dopadl, přistál na okraji listu, obrátil se a sklouzl po jeho slizkém povrchu k opačnému konci.

A znova padal.

Narazil do dalšího listu, ale kvůli tmě skoro nic neviděl. Opět se sunul ke vzdálenějšímu okraji. Rozdíral zelený povrch ve snaze zastavit neodvratný sestup. Nepodařilo se mu to – zřítil se, sjel po spodním listu, zase padal a konečně spočinul ve vlhkém mechu, v němž zůstal ležet, vyděšeně lapal po dechu a zíral vzhůru ke klenbě listů, zastiňující oblohu.

„Co se tady válíš?“

Obrátil pohled za hlasem. Stála nad ním Karen Kingová.

„Je ti něco?“ pokračovala.

„Ne,“ odpověděl.

„Tak vstávej.“

S námahou se postavil. Zaznamenal, že mu nepomohla. Nejistě stál v mokrém mechu, který mu promáčel tenisky. Byla mu zima na nohy.

„Pojď sem,“ vyzvala ho. Znělo to, jako kdyby hovořila s dítětem.

Přesunul se vedle ní, na pás suché země. „Kde jsou ostatní?“

„Někde kolem. Asi to chvíli potrvá.“

Peter přikývl a rozhlédl se po lesním podrostu. Z nové perspektivy zhruba třinácti milimetrů mu půda v džungli připadala neuvěřitelně zvrásněná. Mechem pokryté hnijící větve se tyčily jako mrakodrapy a ty ulomené – vlastně větvičky – vytvářely oblouky vysoké pět až deset metrů. I opadané listy byly větší než on a při každém kroku se posouvaly kolem něj i pod jeho nohama. Podobalo se to zdolávání plesnivějící organické skládky. A pochopitelně všechno bylo mokré, kluzké a z větší části pokryté slizem. Kam přesně dopadli? Dlouho jeli autem. Mohli být kdekoli na Oahu – přinejmenším kdekoli v zalesněných oblastech ostrova.

Karen vyskočila na dlouhou větvičku, skoro spadla, obkročmo se na ni posadila a nohy jí visely dolů. Zasunula si prsty do úst a pronikavě hvízdla. „Tohle by všichni měli slyšet.“ Zahvízdala ještě jednou.

Vtom v podrostu zapraskalo cosi objemného a tmavého. Zprvu neviděli, co to je, ale pak se v měsíčním světle objevil obrovský brouk, černý jako uhel, a jistým krokem si razil cestu kolem nich. Složené oči se matně leskly. Měl srostlé černé krovky a na nohách mu trčely ostré štětiny.

Karen uctivě zvedla nohy, když brouk podlézal větvičku, na které seděla.

Mezi stonky se k nim protlačila Erika Mollová, promočená na kůži. „Nejspíš Metromenus,“ konstatovala. „Nelétavý druh. Jděte mu z cesty – je to masožravec, má čelisti a určitě taky stříká nějakou hnusnou chemikálii.“

Nelákalo je nechat se postříkat ani stát se další broukovou potravou. Zmlkli a nehýbali se, zatímco brouk procházel kolem nich, evidentně na lovecké výpravě. Vtom vyrazil nečekaně rychle vpřed a uchopil do čelistí něco malého, co kladlo odpor a házelo sebou. Ve tmě nebylo vidět, jakou kořist ulovil, ale podle křupavých zvuků se do ní hned pustil. Rozšířil se pronikavý a krajně odporný pach.

„Takhle smrdí broučí obranné látky,“ poznamenala Erika Mollová. „Je to kyselina octová – tu znáte z octa – a možná decylacetát. To hořké aroma by měl být benzochinon. Brouk je má uložené v břiše, ale taky mu můžou obíhat v krvi.“

Dívali se, jak brouk táhne kořist do noci. „Tohle je vynikající evoluční design. Daleko lepší než náš, přinejmenším do těchhle podmínek,“ dodala Erika.

„Brnění, čelisti, chemická výzbroj a hodně nohou,“ řekl Peter.

„Jo. Mnohem víc nohou.“

Erika doplnila: „Většina živočichů, kteří chodí po zemi, má šest nohou.“ Věděla, že končetiny navíc usnadňují pohyb v náročném terénu. Všechny druhy hmyzu mají šest nohou a těchto druhů byl zatím pojmenován skoro milion. Mnoho vědců se kloní k názoru, že na pojmenování čeká dalších třicet milionů, což z hmyzu činí nejrozmanitější formu života na Zemi, s výjimkou mikroskopických organismů jako viry a bakterie. „Hmyz,“ oznámila Erika ostatním, „je neuvěřitelně úspěšný v kolonizaci suchozemských oblastí naší planety.“

„Připadá nám primitivní,“ řekl Peter. „Myslíme si, že méně nohou je známkou inteligence. Protože chodíme po dvou, jsme prý chytřejší a lepší než živočichové, kteří se pohybují po šesti.“

Karen ukázala do podrostu. „Dokud nenarazíme na tohle. A pak chceme nohou víc.“

Uslyšeli škrábání a zpod listu se vynořil jakýsi zaoblený tvor. Vypadal jako krtek a oběma rukama si otíral nos. „To je hrůza,“ pronesl a vyplivl hlínu. Na sobě měl tvídové sako.

„Danny?“

„Nepřistoupil jsem na to, že budu měřit třináct milimetrů. Dobře, na velikosti záleží. To jsem už věděl. Co budeme dělat?“

„Pro začátek přestaneš kňourat,“ řekla mu Karen. „Musíme sestavit plán. A udělat si přehled.“

„Přehled o čem?“

„O zbraních.“

„O zbraních? Přeskočilo vám? Žádné zbraně nemáme!“ rozkřikl se Danny. „Nemáme nic.“

„To není pravda,“ opáčila Karen chladně. Obrátila se k Peterovi. „Pořád mám batoh.“ Seskočila z větvičky a zvedla batoh ze země. „Vzala jsem ho, ještě než nás Drake zmenšil.“

„Zvládnul to Rick?“ zeptal se někdo.

„To si piš,“ ozvalo se ze tmy vlevo od nich. „Tohle mě nerozhází. Ani noční džungle. Když jsem dělal terénní výzkum v Kostarice –“

„To je Rick,“ řekl Peter. „Někdo další?“

Shora se ozvalo prasknutí a snesla se sprška drobných kapek. Po listu sklouzla Jenny Linnová a dopadla jim k nohám.

„Dala sis na čas,“ poznamenala Karen.

„Zachytila jsem se za větev. Asi ve třech metrech. Musela jsem se vymotat.“ Jenny se posadila se zkříženýma nohama na zem a hned zase vyskočila. „Páni. Všechno je mokré.“

„Jsme v deštném pralese,“ připomněl Rick Hutter, který vystoupil z listoví za nimi. Džíny měl promočené. „Všichni v pořádku?“ Usmál se. „Jak se vede, Danny?“

„Polib si,“ odsekl Danny. Stále si třel nos.

„No tak,“ napomenul ho Rick, „snaž se uvažovat pozitivně.“ Ukázal ke klenbě vegetace, zalité měsíčních světlem. „Vědecké studie v praxi! Není to dokonalý conradovský okamžik? Existenciální konfrontace člověka stojícího proti drsné přírodě, skutečné srdce temnoty, neposkvrněné falešnými názory a literární ješitností –“

„Řekněte mu někdo, ať drží hubu.“

„Ricku, nech ho být,“ požádal Peter.

„Ne, ne tak rychle,“ odvětil Rick, „protože tohle je důležité. Co je na přírodě pro moderní mysl tak děsivého? Proč je tak nesnesitelná? Protože příroda je v podstatě lhostejná. Je nemilosrdná, nezúčastněná. Nezajímá ji, jestli žijete nebo umřete, uspějete nebo selžete, cítíte rozkoš nebo bolest. To je pro nás nepřijatelné. Jak můžeme přežívat v tak netečném světě? A proto chceme přírodu přeformulovat. Nazýváme ji Matkou přírodou, ačkoli pro nás není v žádném skutečném smyslu rodičem. Do stromů, do vzduchu a do oceánu umisťujeme bohy, stavíme je do svých obydlí, aby nás chránili. Potřebujeme tyhle lidské bohy kvůli mnoha věcem, štěstí, zdraví, svobodě, ale jedna věc je všechny předčí – jeden důvod vyniká – potřebujeme bohy, aby nás chránili před samotou. Proč je samota tak nesnesitelná? Nesnášíme, když jsme sami – ale proč? Protože lidi jsou děti, proto.

Nasazujeme přírodě masky. Víte, s jakou chutí nám Danny předhazuje, že jazyk vědy straní moci. Že neexistuje objektivní pravda, jen pravda toho, komu náleží moc. Moc vypráví příběh a všichni ho přijímají jako pravdu, protože moc vládne.“ Nasál vzduch hluboko do plic. „Ale kdo má moc teď, Danny? Cítíš to? Nadechni se? Cítíš? Ne? Tak ti to povím já. Moc patří entitě, která ji má odjakživa – přírodě. Přírodě, Danny. Ne nám. My se jenom můžeme vydat na cestu a zkusit ji zvládnout.“

Peter položil ruku kolem Ricka a odtáhl ho stranou. „To prozatím stačí, Ricku.“

„Já toho pitomce nenávidím,“ řekl Rick.

„Všichni máme trochu strach.“

„Já ne,“ namítl Rick. „Jsem v klidu. Líbí se mi měřit třináct milimetrů. Takhle velké je sousto pro ptáka a přesně tohle teď jsem. Předkrm pro loskutáka. Moje šance na přežití v příštích šesti hodinách jsou asi jedna ku čtyřem, možná jedna ku pěti –“

„Musíme mít plán,“ připomněla Karen klidně.

Zpoza polena nalevo vyšel Amar Singh, obalený blátem a v potrhané košili. Vypadal pozoruhodně vyrovnaně. Peter se zeptal: „Jsou všichni v pořádku?“

Odpověděli, že jsou.

„Ten chlap z Nanigenu,“ vzpomněl si Peter. „Hej, Kinsky! Jste tady někde?“

„Celou dobu,“ ozval se tichým hlasem Jarel Kinsky někde poblíž. Seděl pod listem, nohy přitažené k hrudi, nehýbal se, mlčel a sledoval a poslouchal ostatní.

„Je vám něco?“ obrátil se k němu Peter.

„Radši se ztište,“ doporučil Kinsky všem studentům najednou. „Slyší líp než my.“

„Kdo?“ zajímala se Jenny.

„Hmyz.“

Zavládlo ticho.

„To je lepší,“ řekl Kinsky.

Začali šeptat. Peter se zeptal Kinského: „Máte tušení, kde jsme?“

„Myslím, že ano,“ odpověděl Kinsky. „Podívejte se tamhle.“

Otočili se a zahleděli se určeným směrem. V dálce tam mezi stromy spatřili světlo. Dopadalo na roh dřevěné budovy, sotva viditelné skrze listoví, a odráželo se od skleněných tabulek.

„To je skleník,“ objasnil Kinsky. „Jsme ve waipackém arboretu.“

„Panebože,“ řekla Jenny Linnová. „Do Nanigenu to máme spoustu kilometrů.“ Posadila se na list a ucítila, jak se jí něco pohybuje pod nohama. Pohyb neustával a po chvíli šťouchání jí vzhůru po noze vyrazil nevelký tvor. Uchopila jej a odhodila stranou. Byl to půdní roztoč, osminohý a neškodný. Jenny si uvědomila, že půda je plná maličkých organismů, které si hledí svého. „Hlína je plná života,“ upozornila.

Peter Jansen se sehnul, smetl si z kolena drobounkého červa a obrátil se ke Kinskému. „Co víte o zmenšování?“

„Říká se tomu ‚rozměrová změna‘,“ začal Kinsky. „Já jsem rozměrovou změnu nikdy nezažil, až teď. Pochopitelně jsem mluvil s terénními týmy.“

Do debaty se vložil Rick Hutter. „Já bych tomu chlapovi nevěřil ani slovo. Je to Drakeův člověk.“

„Počkej,“ umlčel ho Peter. „Co jsou ‚terénní týmy‘?“ zeptal se Kinského.

„Nanigen vysílá do mikrosvěta skupiny svých zaměstnanců. Týmy po třech,“ odpověděl Kinsky šeptem. Zjevně měl velký strach působit hluk. „Jsou rozměrově změnění, na třináct milimetrů. Řídí stroje a sbírají vzorky. Žijí v zásobovacích stanicích.“

Jenny Linnová chtěla vědět: „Myslíte ty malé stany, které jsme viděli?“

„Ano. Týmy tu nikdy nezůstávají déle než osmačtyřicet hodin. Když tuhle dobu ve změněném stavu hodně překročíte, onemocníte.“

„Onemocníme? Co tím myslíte?“ řekl Peter.

„Kesonovou nemoc,“ odpověděl Kinsky.

„Kesonovou?“ podivil se Peter.

„Rozměrově změnění lidé mívají její příznaky. Začíná to po třech až čtyřech dnech.“

„Co se stane?“

„No – máme o tom nějaké záznamy, ale ne moc. Kvůli bezpečnosti se tenzorový generátor testoval nejprve na zvířatech. První byly myši. Drželi je zmenšené v lahvích a studovali pod mikroskopem. Po pár dnech zmenšené myši pošly. Krvácely. Pak zmenšili králíky a nakonec psy. Zvířata krvácela a umírala. Když je zvětšili do normální velikosti, pitva prokázala krvácení ze všech ran. I ta nejmenší poranění silně krvácela a přidalo se také vnitřní krvácení. Ukázalo se, že v krvi zvířat scházejí koagulační faktory. Zvířata v podstatě umírala na hemofilii – tedy poruchu srážlivosti krve. Předpokládáme, že změna velikosti narušuje enzymovou kaskádu, ale jistě to nevíme. Taky jsme zjistili, že zvířata můžou zmenšený stav přežít, pokud je během dvou dnů vrátíme do normální velikosti. Začali jsme tomu říkat kesonová nemoc, protože nám to připomnělo příznaky, kterými po vynoření trpí potápěči. Pokud zvíře bylo rozměrově změněné po omezenou dobu, podle všeho zůstalo zdravé.

Pak na řadu přišlo několik lidských dobrovolníků včetně muže, který zkonstruoval tenzorový generátor. Myslím, že se jmenoval Rourke. Vypadalo to, že lidé můžou v mikrosvětě bez příznaků nemoci přežít několik dnů. Ale pak došlo… k nehodě. Generátor se porouchal a my jsme přišli o tři vědce. Zůstali v mikrosvětě a nemohli jsme je zvětšit na normální velikost. Jedním z nich byl člověk, který generátor vytvořil. Později se objevily další… problémy. Když je člověk ve stresu nebo utrpí vážné zranění, kesonová nemoc se dostaví náhle a dřív než obvykle. Takže jsme přišli… o další… zaměstnance. Proto pan Drake zastavil provoz a pokoušeli jsme se zjistit, jak zabránit umírání lidí v mikrosvětě. Víte, panu Drakeovi hodně záleží na bezpečnosti…“

„Jaký průběh má ta nemoc u lidí?“ přerušil ho Rick.

Kinsky pokračoval. „Začíná to podlitinami, hlavně na pažích a nohách. Když se říznete, krvácení se nezastaví. Je to jako hemofilie – můžete vykrvácet z maličké ranky. Aspoň jsem to tak slyšel. Jenže o podrobnostech se moc nemluví,“ dodal Kinsky. „Já jenom obsluhuju generátor.“

„Existuje nějaká léčba?“ zajímal se Peter.

„Jediná léčba je zpětná rozměrová změna. Vrátit člověku co nejrychleji jeho plnou velikost.“

„Jsme v háji…“ zamumlal Danny.

„Potřebujeme si udělat přehled o tom, co máme,“ pronesla Karen rozhodně. Položila batoh, který vzala v generátorové místnosti, na suchý list. V měsíčním světle ho otevřela a vyložila z něj všechno na list, jako kdyby to byl stůl. Ostatní se postavili kolem a pozorně si obsah prohlíželi. V batohu byla lékárnička včetně antibiotik a základních léků, nůž, krátké lano, naviják, který vypadal skoro jako rybářský a byl připevněný na řemenu, větruvzdorný zapalovač, stříbrná izotermická fólie, tenký nepromokavý stan a čelovka. Pak Karen vytáhla dvoje sluchátka s krčními mikrofony.

„Tohle jsou vysílačky,“ řekl Kinsky. „Pro komunikaci s centrálou.“

Objevil se ještě lehký provazový žebřík a klíče k nastartování nějakého stroje, který k nim nebyl přiložen. Všechno kromě svítilny Karen naskládala zpátky do batohu a zavřela jej na zip.

„Vcelku k ničemu,“ konstatovala Karen, vstala a nasazovala si čelovku. Jakmile ji zapnula, po rostlinách a listoví se rozběhly odlesky světla. „Vážně potřebujeme zbraně.“

„To světlo – zhasněte ho, prosím –“ zabručel Kinsky. „Jenom na nás upozorníte –“

„Jaké zbraně potřebujeme?“ zeptal se Karen Amar.

„Poslyšte,“ ozval se Danny, jako kdyby ho právě cosi napadlo, „jsou na Havaji jedovatí hadi?“

„Ne,“ odpověděl Peter. „Nejsou tu vůbec žádní hadi.“

„A nebude tady ani moc štírů, rozhodně ne v deštném pralese. Je tu na ně moc mokro,“ dodala Karen Kingová. „Ošklivého kousnutí se člověk může dočkat od havajské stonožky. To by nás v téhle velikosti určitě zabilo. Vlastně nás může zabít spousta živočichů. Ptáci, ropuchy, různé druhy hmyzu, mravenci, vosy a sršně –“

„Mluvila jsi o zbraních, Karen,“ připomněl Peter.

„Potřebujeme nějakou střelnou zbraň,“ řekla Karen, „něco, čím se dá zabíjet na dálku –“

„Foukačku,“ navrhl Rick.

Karen zavrtěla hlavou. „Ne. Musela by měřit tak dva a půl milimetru. Takovou nevyrobíš.“

„Počkej, Karen. Můžu vzít dutý kousek bambusu a použít ho celý. Je velký jako my.“

Peter dodal: „A do něj dřevěnou šipku.“

„Jasně,“ souhlasil Rick. „Naostříme ji –“

„Teplem,“ dodal Amar, „což ji taky vytvrdí. Ale co jed –“

„Kurare,“ navrhl Peter, vstal a rozhlédl se. „Spousta rostlin taky kolem určitě –“

Rick ho přerušil: „To je moje odbornost. Jestli dokážeme rozdělat oheň, mohli bychom vařit kůru a rostlinné materiály a získat jed. A kdybychom navíc našli kousek kovu, železa… na hrot…“

„Přezku z mého opasku?“ navrhl Amar.

„A co dál?“

„Pustíme se do vaření. Pak uděláme zkoušku.“

„To by trvalo dlouho.“

„Jinou možnost nemáme.“

„Co takhle použít žabí kůži?“ řekla Erika Mollová. Ze tmy slyšeli kvákání všude kolem.

Peter zavrtěl hlavou. „Nežijí tu ty správné druhy. Tohle budou ropuchy. Jsou velké jako pěst. Tedy vaše původní pěst. Jsou šedivé, ne jasně barevné. Vylučují nepříjemné kožní toxiny, kterým se říká bufoteniny, ne sloučeniny na bázi kurare jako středoamerické –“

„Panebože, to stačí!“ vyštěkl Danny.

„Jenom jsem vysvětloval…“

„My to chápeme!“

Erika chytila Petera kolem ramen a ukázala bradou k Dannymu. Ten si pořád osahával nos a třel si jej oběma rukama, které držel zahnuté jako zvířecí tlapky.

Jako kdyby byl krtek.

„Neruplo mu v bedně?“ zašeptala Erika s obavami.

Peter přikývl.

Ozval se Amar: „Abychom se někam dostali, ten jed, který jsi doporučoval…“

Peter nespouštěl oči z Dannyho a odvětil: „Odřezky kůry ze stromu Strychnos toxifera, přidej oleandr, mízu, ne listy, ještě Chondrodendron tomentosum, pokud tady roste, a vaří se to aspoň čtyřiadvacet hodin.“

„Tak se do toho dáme,“ řekla Karen Kingová.

„Mnohem jednodušší by bylo hledat ty rostliny ráno,“ upozornila Jenny Linnová. „Proč ten spěch?“

„Spěcháme kvůli těm halogenovým lampám u vchodu,“ odpověděla Karen. „Třeba právě teď nás Vin Drake jde zabít.“ Hodila si batoh na záda a dotáhla popruhy. „Takže do práce.“

KAPITOLA 13

ALAPUNA ROAD

29. ŘÍJNA, 2:00

Jasné měsíční světlo jim neposkytovalo mnoho příležitostí ke skrývání. Husté křoviny, které pokrývaly útes, končily u nezpevněné silnice, takže kdokoli mohl vidět, že po úzkém sopečném hřebeni jedou dvě auta. Na levé straně svah klesal k pásu obdělávané půdy. Napravo příkrý útes končil v tříštícím se příboji na severním pobřeží Oahu.

Alyson řídila první vůz, kabriolet Bentley. Pokaždé, když zaváhala, na ni Vin Drake mávl z BMW. Museli dojet až ke starému mostu. Nakonec jej spatřili v měsíčním světle, krémově zbarvenou betonovou stavbu z dvacátých let, která kupodivu přečkala až do dnešních dnů.

Alyson zastavila a začala vystupovat. „Ne, ne,“ zamával na ni Drake, ať zůstane ve voze. „Musíš to naaranžovat.“

„Naaranžovat?“

„Ano. Do bentleye se nasoukali všichni studenti, ne? Byl to mejdan.“ Předal jí pytel oblečení a dalších věcí, které po studentech zůstaly na recepci a ve voze parkujícím u Nanigenu: několik telefonů, šortky, trička, plavky, ručník, dva pomačkané časopisy Nature a Science, tablet. Začala věci bezmyšlenkovitě rozhazovat po autě.

„Ne, ne,“ napomenul ji. „Alyson, prosím tě. Musíme rozhodnout, kde kdo seděl.“

„Jsem nervózní.“

„Chápu tě, ale stejně to musíme udělat.“

„Všechno se to pomíchá, až auto strčíme z útesu.“

„Alyson. Je to nutné.“

„Ale policie… nenajde těla. Prostě tam nebudou…“

„Moře je plné zrádných proudů. A žraloků. Polyká mrtvé. Proto to uděláme takhle, Alyson.“

„Dobře, dobře,“ souhlasila unaveně. „Kdo sedí vzadu?“

„Danny.“

Vytáhla z pytle svetr a osahaný výtisk Conradova románu Náhoda. „Trváš na tom, Vine? Musí to být věrohodné.“

„V té knize je jeho jméno.“

„Fajn. Kdo sedí vedle něj?“

„Jenny. Je jí ho líto.“

Dozadu letěl jemný potištěný šátek a opasek z kůže bílé krajty.

„Pěkně drahý. Není to nelegální?“

„Krajta? Jenom v Kalifornii.“

Následovaly brýle Petera Jansena, které neustále někde zapomínal, plavky Eriky Mollové a široké šortky.

Pustili se do práce na předních sedadlech, přičemž za řidiče zvolili Karen Kingovou. Potom Vin Drake rozlil vzadu laboratorní alkohol a rozbil láhev a hodil ji dopředu, kde zůstane pod palubní deskou.

„Nesmíme to přehnat.“ Rozhlédl se po jemných mráčcích na tmavě modrém nebi a bílém příboji hluboko dole. „Krásná noc,“ řekl a pokýval hlavou. „Žijeme v nádherném světě.“ Přešel na levou stranu vozu a z odstupu si ji prohlížel. „Těsně před autem začíná svah,“ poznamenal. „Ujedeš jenom pár metrů a pak vystoupíš a zbytek odtlačíme.“

„Tak moment.“ Alyson zvedla ruce. „Já… já už dovnitř nevlezu, Vine.“

„Nemluv hlouposti. Ujedeš tři metry. Jenom tři metry.“

„Ale co když se něco –“

„Nic se nestane.“

„Tak proč z toho kopce nesjedeš sám, Vine?“

„Alyson.“ Upřeně se na ni zahleděl. „Jsem vyšší a musel bych si posunout sedačku dozadu, což by při policejním vyšetřování bylo podezřelé.“

„Ale –“

„Na něčem jsme se dohodli.“ Otevřel jí přední dveře. „Nastup.“

Zaváhala.

„Dohodli jsme se, Alyson.“

Posadila se za volant a zachvěla se, třebaže noc byla vlahá.

„Teď zatáhni střechu,“ řekl.

„Střechu? Proč?“ zeptala se.

„Aby všechno zůstalo v autě.“

Nastartovala, zmáčkla tlačítko a střecha bentleye se vysunula a rozložila. Vin zpovzdálí přihlížel a rukou jí pokynul, aby vůz rozjela. Auto se posunulo vpřed a po pár metrech prudce zabrzdilo, což Alyson doprovodila vyjeknutím.

„Fajn, výborně,“ konstatoval Vin a sáhl do kapsy pro nitrilové laboratorní rukavice. „Tady ho nech. Vyřaď a nech běžet motor.“

Přiblížil se k vozu právě ve chvíli, kdy se Alyson chystala vystoupit. Neslyšela dvojí prásknutí natahovaných rukavic. Vin bleskovým pohybem přirazil dveře, zamkl je, obě ruce protáhl okénkem dovnitř a chytil ji za vlasy. Udeřil její hlavou o kovový rám čelního skla v místě s nejslabším obložením. Alyson začala křičet, ale on přidal ještě pár ran. Pak jí pro jistotu praštil hlavou několikrát do volantu. Pořád byla při vědomí, avšak to nepotrvá dlouho. Natáhl se přes ni a zařadil rychlost. Bylo to zvláštní. Upadl dozadu a vůz zvolna projel kolem něj a přes rozbitý most se zřítil k ústí řeky a oceánu o téměř dvě stě metrů níž.

Drake vstal. Na sledování pádu už bylo pozdě. Slyšel jen skřípění kovu narážejícího do skály. Kabriolet dopadl koly nahoru a Drake jej chvíli pozoroval, jestli pod ním nezaznamená nějaký pohyb. Jedno kolo se pomalu otáčelo, ale to bylo všechno. „Důvěra je to nejdůležitější, Alyson,“ pronesl tiše, odvrátil se a stáhl si rukavice.

Jeho vůz parkoval o sto metrů dál na tvrdé kamenné cestě, na níž nezůstanou žádné stopy po pneumatikách. Nastoupil a zvolna couval po úzké stezce – hlavně neudělat chybu! –, dokud nenašel místo dost široké pro otočení. Potom se rozjel na jih, zpátky do Honolulu. Uplyne několik dní, než policisté objeví zřícené auto, a on by to nejspíš měl uspíšit. Ráno ohlásí, že se studenti ztratili a že o ně má strach. Předešlého večera se jeho nepostradatelná Alyson Benderová rozhodla, že jim ukáže noční život ve městě.

Co se stane, až zprávy dorazí do Cambridge a Bostonu, to Vina Drakea tolik netrápilo. V tomto směru budou místní úřady na jeho straně. Havaj proslula jako turistická oblast a její představitelé zpravidla neměli potřebu sdělovat, kolik návštěvníků padlo za oběť divokým vlnám, silnému příboji, drolícím se horským stezkám a dalším atrakcím. V Cambridgi se o události bude nějaký čas mluvit, zejména proto, že někteří studenti byli sympatičtí mladí lidé, ale nakonec nevyhnutelně přijde šťavnatější sousto: rakouská princezna zahyne při lyžování z vrtulníku na hoře Mount Rainier, u Tasmánie se ztratí potápěči, texaský milionář zemře v základním táboře nad ledovcem Khumbu, dojde k bizarní automobilové nehodě v Cinque Terre nebo obrovský varan komodský sežere turistu.

Vždycky přijdou zajímavější zprávy. Na tuhle se zapomene.

Ve firmě pochopitelně nastanou potíže. Návštěvníci měli významně posílit stav zaměstnanců Nanigenu, což se vzhledem k nedávným ztrátám ukázalo jako nezbytné. Proto by se pro společnost stali výrazným impulzem. Tohle bude muset nějak obratně vyřešit.

Sportovní vůz dravě ujížděl po prašné cestě a Drake pevně svíral volant. Mířil na jih k mysu Kaena („kde duše opouštějí planetu“) a po obou stranách zuřilo vlnobití. Zapsal si do paměti, že musí umýt auto a pneumatiky od soli. Ještě lepší bude zajet do myčky v Pearl City.

Podíval se na hodinky. Půl čtvrté ráno.

Bylo zvláštní, že necítil tlak ani nervozitu. Měl dostatek času dojet na druhou stranu ostrova, do Waikiki u Diamond Head. Stihne také prohlédnout hotelové pokoje studentů a podívat se po vědeckých artefaktech, které s sebou přinesli.

A zbývalo také víc než dost času vrátit se do luxusního bytu v Kahale a zalézt do postele. Až se probudí, bude patřičně šokován nezodpovědným chováním své finanční ředitelky a nadaných studentů, které svedla na scestí.

II

LIDSKÁ TLUPA

KAPITOLA 14

ÚDOLÍ MANOA

29. ŘÍJNA, 4:00

Sedm studentů a Kinsky se v řadě za sebou ubíralo lesem. Naslouchali a rozhlíželi se, ponořeni do tmy a hlubokých stínů a obklopeni neznámými zvuky. Rick Hutter klopýtal přes listy, podlézal suché větévky, které mu připadaly větší než padlé sekvoje, a na rameni držel provizorní kopí ze stébla trávy. Karen Kingová měla na zádech batoh a v ruce svírala nůž. Peter Jansen skupinu vedl, díval se kolem a vybíral cestu. S tichým souhlasem ostatních se stal vůdcem. Čelovku nepoužívali, neboť nechtěli přilákat predátory. Peter neviděl moc daleko před sebe. „Zapadl měsíc,“ poznamenal.

„Brzy se rozední –“ začala Jenny Linnová.

Přerušil ji příšerný křik. Začal jako táhlé kvílení a přešel v sérii hrdelních skřeků, přicházejících odněkud shora. Byl to strašidelný zvuk, z něhož čišela divokost.

Rick se obrátil a zvedl kopí. „Co to sakra bylo?“

„Ptačí zpěv, myslím,“ odpověděl Peter. „Všechny tóny teď slyšíme o něco níž.“ Podíval se na hodinky: 4:15. Měl digitálky. Šly normálně i po zmenšení. „Za chvíli se rozední,“ dodal.

„Kdybychom našli zásobovací stanici, mohli bychom zkusit zavolat vysílačkou do Nanigenu,“ navrhl Jarel Kinsky. „Pokud by zachytili náš signál, přišli by nás zachránit.“

„Drake by nás zabil,“ nesouhlasil Peter.

Kinsky se nepřel, ale bylo zřejmé, že s Peterem nesouhlasí.

Peter pokračoval: „Musíme se dostat do tenzorového generátoru, abychom se mohli zvětšit do původní velikosti. Proto se potřebujeme vrátit do Nanigenu. Nějak. Podle mě by ale byla chyba žádat o pomoc Drakea.“

„Můžeme zavolat na tísňovou linku?“ ozval se Danny.

„Skvělý nápad, Danny. Ještě nám pověz jak,“ poznamenal Rick jízlivě.

Jarel Kinsky vysvětlil, že vysílačky v zásobovacích stanicích mají dosah jen kolem třiceti metrů. „Kdyby byl poblíž někdo z Nanigenu a měl naladěnou správnou frekvenci, mohl by s námi mluvit. Jinak náš signál nikdo nezachytí.“ Upozornil, že přístroje navíc používají jiné kmitočty než policie nebo záchranné sbory. „Mikrovysílačky Nanigenu vysílají na frekvenci kolem sedmdesáti gigahertzů. To jsou velice krátké vlny. Hodí se pro komunikaci terénních týmů, ale ne na velkou vzdálenost.“

Ozvala se Jenny Linnová: „Když nám Drake ukazoval arboretum, zmínil se o nákladním autu, které jezdí odsud, z údolí Manoa, do Nanigenu. Třeba bychom se v něm mohli schovat.“

Všichni zmlkli. Znělo to jako dobrý nápad. Když se nad tím zamysleli, Vin Drake skutečně mluvil o nějakém náklaďáku. Nebyl však jeho provoz přerušen, jakmile skončilo vysílání terénních týmů do mikrosvěta? Peter se obrátil ke Kinskému. „Nevíte, jestli to auto jezdí do Nanigenu i teď?“

„To nevím.“

„V kolik hodin náklaďák za normálních okolností přijíždí do arboreta?“

„Ve dvě,“ odpověděl Kinsky.

„Kde zastavuje?“

„Na parkovišti. Vedle skleníku.“

Všichni poslouchali a vstřebávali informace.

„Mám dojem, že na to Jenny kápla. Měli bychom zkusit dostat se do toho auta,“ řekl Peter. „Vrátíme se do Nanigenu, zkusíme se dostat to tenzorového generátoru –“

„Počkej – jak nastoupíme, když jsme takhle malí?“ chtěl vědět Rick Hutter. Stál proti Peteru Jansenovi. „Tohle je pitomost. Co když náklaďák nepřijede? Nanigen je pětadvacet kilometrů odsud. Jsme stokrát menší než dřív. Zamyslete se nad tím. Znamená to, že kilometr je teď pro nás jako sto kilometrů. Pětadvacet kilometrů odsud do Nanigenu je pro nás ve skutečnosti jako dva tisíce pět set kilometrů. To je spíš na obrovskou expedici. A my takovou dálku musíme zdolat maximálně za čtyři dny, než nás skolí kesonová nemoc. Jsme v průseru, kamarádi.“

„Rick navrhuje lomit rukama a vzdát to,“ poznamenala Karen.

Rick se k ní rozhněvaně otočil. „Musíme uvažovat prakticky –“

„Ty neuvažuješ prakticky. Kňouráš,“ trvala Karen na svém.

Peter se snažil rozepři ukončit. Postavil se mezi Ricka a Karen, aby přestali dorážet jeden na druhého a terčem jejich vzteku se stal on. „No tak,“ řekl a položil Rickovi ruku na rameno. „Hádání ničemu neprospěje. Budeme věci řešit jednu po druhé.“

Skupina opět vyrazila a mlčky kráčela vpřed.

Protože měřili pouhých třináct milimetrů, ani po východu slunce toho v lese příliš neviděli. Postup komplikovaly především husté a hojné kapradiny, které rostly všude, bránily ve výhledu a vytvářely hluboké stíny. Skleník se studentům ztratil a jiné nápadné orientační body nenašli. Přesto šli pořád dál. Slunce stoupalo výš a jeho paprsky se zařízly do lesní klenby.

Teprve za denního světla si prohlédli půdu. Hemžila se malými organismy – hlísticemi, roztoči a bezpočtem dalších tvorů. Proto Jenny Linnová cítila ve tmě pohyb pod nohama. Půdní roztoči byli velice drobní živočichové, kteří se podobali pavoukům, náleželi k mnoha různým druhům a lezli a schovávali se v každé škvírce v zemině. Pro člověka normální velikosti by byli pouhým okem takřka neviditelní, avšak v poměru k mikrolidem se značně zvětšili. Pro mikrolidi rozměry roztočů kolísaly od zrnka rýže po golfový míček. Mnozí půdní roztoči měli malá vejčitá těla pokrytá silnou vnější kostrou s ostrými štětinami. Roztoči patří mezi pavoukovce, a proto se na ně arachnoložka Karen Kingová nemohla vynadívat. Nepoznávala ani jediného. Všichni pro ni byli noví, a přece náleželi k mnoha různým druhům. Karen se točila hlava z té bohatosti přírody, z biodiverzity, kam až oko dohlédne. Roztoči byli všude. Připomněli jí kraby na skalnatém pobřeží: malé a neškodné, věčně v pohybu, docela přehlédnutelné. Jednoho roztoče zvedla a položila si ho na dlaň.

Vypadal tak křehce, tak dokonale. Karen cítila, jak se jí zlepšuje nálada. Co se to děje? Ke svému překvapení si uvědomila, že si v tomhle zvláštním novém světě připadá šťastná. „Nevím proč,“ řekla, „ale je mi, jako kdybych celý život hledala právě tohle místo. Je mi, jako kdybych se vracela domů.“

„Mně ne,“ ozval se Danny.

Roztoč se vydal vzhůru po Karenině paži a zkoumal ji.

„Dávej pozor, mohlo by tě to kousnout,“ upozornila Jenny Linnová.

„Tenhle chlapec ne,“ opáčila Karen. „Vidíš to ústní ústrojí? Je přizpůsobené k nasávání detritu – neživé organické hmoty. Živí se odpadem.“

„Jak víš, že je to samec?“

Karen ukázala na břicho roztoče. „Penis.“

„Kluci jsou kluci, bez ohledu na velikost,“ poznamenala Jenny.

Během pochodu byla Karen stále nadšenější. „Roztoči jsou neuvěřitelní. Výrazně se specializují. Mnoho roztočů se živí jako cizopasníci a jsou dost vybíraví, co se týče hostitele. Existuje druh roztoče, který žije výhradně na očních bulvách určitého kaloně živícího se ovocem – nikde jinde. Další roztoč žije pouze na řiti jednoho lenochoda –“

„Karen, prosím tě!“ neudržel se Danny.

„Nerozčiluj se, Danny, takhle to v přírodě chodí. Asi polovina všech lidí má roztoče na řasách. Najdeme je taky na mnoha druzích hmyzu. Existují taky roztoči žijící na jiných roztočích – takže i roztoč může chytit roztoče.“

Danny se posadil a smetl roztoče, který se mu usadil na kotníku. „Ten mizera mi vykousal díru do ponožky.“

„Zřejmě se živí odpadem,“ řekla Jenny.

„Tohle není legrace, Jenny.“

„Kdo chce vyzkoušet můj přírodní latexový krém?“ zeptal se Rick Hutter. „Třeba ho roztoči nemají rádi.“

Zastavili se a Rick vytáhl umělohmotnou laboratorní lahvičku a nechal ji kolovat. Všichni si potřeli obličeje, dlaně a zápěstí trochou krému. Pronikavě páchl. A osvědčil se. Skutečně roztoče odpuzoval.

Amar Singh měl dojem, že realita mikrosvěta útočí na jeho smysly. Všiml si, že zmenšení změnilo i citlivost jeho pokožky. V mikrosvětě ze všeho nejdřív zaznamenal vzduch, který proudil kolem jeho tváře a rukou, tahal ho za košili a čechral mu vlasy. Vzduch jako by byl hustší, skoro sirupovitý, a Amar vnímal veškeré jeho proudění v okolí. Když máchl rukou, cítil, jak mu vzduch protéká mezi prsty. Pohyb v mikrosvětě trochu připomínal plavání. Vzhledem k malým rozměrům těla byl odpor vzduchu znatelnější. Amar mírně zavrávoral, když ho poryv odstrčil do strany. „Musíme si osvojit námořnickou chůzi,“ řekl ostatním. „Je to, jako kdyby se člověk znova učil chodit.“ Ostatní měli podobné potíže: klopýtali, uhýbali před náporem větru a občas špatně došlápli. Když chtěli něco přeskočit, dopadli příliš daleko. Jejich těla měla v mikrosvětě víc energie, ale zatím nepřišli na to, jak ovládat pohyby.

Bylo to jako kráčet po Měsíci.

„Neznáme vlastní sílu,“ poznamenala Jenny. Soustředila se, vyskočila do výšky a oběma rukama se zachytila okraje listu. Chvíli na něm visela a držela se jen jednou rukou – bylo to snadné. Pak se pustila a dopadla na zem.

Přišla řada na Ricka Huttera, aby převzal batoh. Třebaže nesl spoustu vybavení, Rick zjistil, že mu skákání nečiní žádné potíže – bez větší námahy se vznesl poměrně vysoko do vzduchu. „V tomhle světě jsou naše těla silnější a lehčí díky menšímu vlivu gravitace.“

„Být malý má svoje výhody,“ konstatoval Peter.

„Já žádné nevidím,“ nesouhlasil Danny Minot.

Amar Singh cítil, jako by kolem obcházela smrt. Kdo žije ve spadaném listí? Masožravci. Živočichové s mnoha nohama, kloubovými krunýři a zvláštními způsoby, jak zabít kořist. Amar pocházel ze zbožné hinduistické rodiny – jeho rodiče, přistěhovalci z Indie, kteří se usadili v New Jersey, nejedli maso. Otec vždy raději otevřel okno a vyhnal mouchu ven, než aby ji zabil. Amar byl odjakživa vegetarián a nikdy nepozřel zvíře kvůli proteinům. Věřil, že všichni tvorové včetně hmyzu mohou prožívat utrpení. V laboratoři pracoval s rostlinami, ne s živočichy. Teď v džungli přemýšlel, zda by dokázal zabít zvíře a sníst jeho maso, aby přežil. Nebo jestli nějaké zvíře sežere jeho. „Jsme protein,“ upozornil Amar. „Tak to prostě je. Nic jiného než protein.“

„Co tím chceš říct?“ zeptal se Rick.

„Jsme maso chodící po dvou.“

„Zní to nějak zlověstně, Amare.“

„Jsem realista.“

„Přinejmenším je to… zajímavé,“ poznamenala Jenny Linnová. Jenny si všímala vůní mikrosvěta: měl svůj vlastní pach. Nos jí naplnilo složité zemité aroma, které vůbec nebylo odporné, ale vlastně docela podmanivé. Byla to vůně půdy, obohacená o tisíc neznámých příměsí, sladkých i pižmových, unášených tekutým vzduchem. Mnohé pachy jí byly příjemné, jako drahé parfémy.

„Cítíme feromony, signální látky, které živočichové a rostliny využívají pro komunikaci,“ vysvětlila Jenny ostatním. „Je to neviditelný jazyk přírody.“ Měla z toho radost – tady mohla poprvé v životě zakusit celou škálu pachů přírodního světa. Toto vědomí ji rozechvívalo a zároveň vzbuzovaly obavy.

Jenny zvedla k nosu kousek zeminy a očichala jej. Překypoval drobounkými hlísticemi, všelijakými roztoči a oblými želvuškami a jeho pach připomínal antibiotika. Jenny znala důvod: půda byla plná bakterií, z nichž mnohé patřily k rodu Streptomyces. „Jsou z ní cítit Streptomyces,“ informovala Jenny ostatní. „To je jeden z typů bakterií, které produkují antibiotika. Stojí na nich moderní výroba těchhle léčiv.“ Navíc půda obsahovala houbová vlákna zvaná hyfy. Jenny jedno vlákno vytáhla: bylo tuhé, ale trochu pružilo. V každém centimetru krychlovém půdy jsou takových houbových vláken kilometry.

Jenny periferním viděním zaznamenala, jak cosi padá hustým vzduchem k zemi. Bylo to malé zrnko, velké jako celý pepř a poseté výstupky. „Co to je?“ podivila se a zastavila, aby si ho prohlédla. Zrnko jí dopadlo k nohám. Kolem zvolna klesalo další. Natáhla ruku, zachytila ho do dlaně a potom ho promnula mezi palcem a ukazovákem. Bylo tuhé a tvrdé jako malý oříšek. „To je pyl,“ dovtípila se. Podívala se nahoru. Spatřila ibišek, jehož korunu obsypalo tolik bílých květů, že vypadal jako mrak. Z jakéhosi důvodu, který nedokázala vysvětlit, jí při pohledu na něj poskočilo srdce. Na pár okamžiků byla Jenny Linnová ráda, že je velice malá.

„Myslím, že je tady… nádherně,“ řekla Jenny, zvolna se otáčela a v pylovém sněžení se rozhlížela po oblacích květů. „Tohle by mě nikdy nenapadlo.“

„Jenny, nesmíme se zastavovat,“ upozornil Peter Jansen, který na ni počkal a staral se, aby se všichni drželi pohromadě.

Erika Mollová jako entomoložka nebyla ze situace nijak nadšená. Přepadal ji stále větší strach. Věděla o hmyzu dost na to, aby ji trápily ty nejhorší obavy. Hmyz má ochrannou skořápku a my ne, uvažovala Erika. Jeho vnější kostru tvoří chitin. Je to bioplastické brnění, lehké a superpevné. Přejela si prsty po paži a cítila jemnou pokožku s hebkými chloupky. Jsme měkcí, pomyslela si. Jsme jedlí. Ostatním nic neřekla, ale pod maskou klidu ji zachvátila hrůza. Obávala se, že se její obavy projeví a přejdou v paniku. Erika Mollová stiskla rty, zatnula pěsti a snažila se držet strach na uzdě a pokračovat v pochodu.

Peter Jansen vyhlásil přestávku. Všichni si posedali na okraje listů a odpočívali. Peter si chtěl promluvit s Jarelem Kinským. Kinsky věděl hodně o tenzorovém generátoru, protože v něm pracoval. Kdyby se dostali zpátky do Nanigenu a vstoupili do generátorové místnosti, dokázali by stroj spustit? Jak by to provedli, když jsou tak malí? Peter se zeptal Kinského: „Potřebovali bychom někoho normálně velkého, aby nám pomohl obsluhovat zařízení?“

Kinsky vypadal zamyšleně. „Těžko říct,“ odpověděl a šťouchal do země kopím z trávy. „Slyšel jsem, že člověk, který generátor zkonstruoval, vytvořil miniaturní ovládání pro mikrolidi. Předpokládám, že tenhle drobounký panel by byl někde v řídicí místnosti. Zkoušel jsem ho hledat, jenže jsem ho nikde neobjevil. Ani ve výkresech nic takového není. Ale kdybych ho našel, mohl bych generátor spustit.“

„Budeme potřebovat vaši pomoc,“ řekl Peter.

Kinsky vytáhl kopí z hlíny a díval se na roztoče, jenž po něm lezl nahoru a mával předním párem nohou. „Já jenom chci vrátit se domů k rodině,“ pronesl tiše, zavrtěl hlavou a setřásl roztoče.

„Vašemu šéfovi je vaše rodina ukradená,“ vyštěkl ke Kinskému Rick Hutter.

„Rick žádnou rodinu nemá,“ zašeptal Danny Minot Jenny Linnové. „Nemá ani přítelkyni –“

Rick se vrhl na Dannyho a ten se dal na ústup a křičel: „Násilím nic nevyřešíš, Ricku!“

„Tebe vyřeším,“ utrousil Rick.

Peter uchopil Ricka za rameno a stiskl je, jako kdyby ho nabádal ke klidu. Potom se zeptal Kinského: „Jsou ještě jiné možnosti, jak se dostat zpátky do Nanigenu? Kromě nákladního auta, které možná nejezdí?“

Kinsky sklonil hlavu a zamyslel se. Po chvíli odpověděl: „Mohli bychom zkusit základnu Tantalus.“

„Co je to za základnu?“

„Je to biovýzkumné zařízení v kráteru Tantalus, na hřebeni nad tímhle údolím.“ Kinsky neurčitě ukázal k horám, které jako zelený obrys sotva prosvítaly hustým lesem. „Základna je někde tamhle.“

Ozvala se Jenny Linnová: „Vin Drake se o kráteru Tantalus zmínil během prohlídky.“

„Taky si vzpomínám,“ přidala se Karen.

„Jeta základna otevřená?“ zajímal se Peter.

„Asi ne. Na Tantalusu umírali lidé. Jsou tam predátoři.“

„Jací predátoři?“ chtěla vědět Karen.

„Slyšel jsem, že vosy. Jenomže,“ pokračoval Kinsky zamyšleně, „na základně Tantalus jsou taky mikroletadla.“

„Mikroletadla?“

„Malá letadla. V naší velikosti.“

„Dopravila by nás do Nanigenu?“

„Nevím, jaký mají dolet,“ přiznal Kinsky. „Nevím ani, jestli na základně nějaká zůstala.“

„Jak vysoko nad námi ta základna je?“

„Je šest set metrů nad údolím Manoa,“ odpověděl Kinsky.

„Šest set metrů!“ vybuchl Rick Hutter. „To v téhle velikosti nemůžeme zvládnout.“

Kinsky pokrčil rameny. Ostatní mlčeli.

Slova se ujal Peter Jansen. „Dobře, povím vám, čím bychom podle mě měli začít. Nejdřív zkusíme najít zásobovací stanici a vezmeme si, co tam najdeme. Pak nás čeká přesun na parkoviště. Zkusíme počkat na náklaďák. Musíme se vrátit co nejdřív.“

„Je jasné, že všichni chcípneme,“ pronesl Danny Minot přeskakujícím hlasem.

„Nemůžeme sedět s rukama v klíně,“ namítl Peter co nejklidněji. Vycítil, že Danny nemá daleko k panice, jejíž propuknutí by bylo nebezpečné pro celou skupinu.

Ostatní Peterův plán podpořili, někteří s výhradami, ale nikdo neměl lepší nápad. Jeden po druhém se napili z kapky rosy na listu a pokračovali v pochodu, přičemž hledali stezku, stan nebo jakýkoli náznak přítomnosti člověka. Přízemní rostliny se tyčily nad nimi a místy vytvářely tunely. Lidé jimi procházeli a míjeli kmeny gigantických stromů. Zásobovací stanici však nikde neviděli.

„Fajn, takže tady vykrvácíme, pokud odsud rychle nevypadneme,“ řekl Rick Hutter za chůze. „A ta zatracená stanice nikde. Kromě toho nás hledá obří vraždící psychopat. A já mám puchýř. Je tady ještě něco, co by mě mělo znepokojovat?“ uzavřel sarkasticky.

„Mravenci,“ odpověděl Kinsky klidně.

„Mravenci?“ zopakoval Danny Minot rozechvěle. „Co je s nimi?“

„Jak jsem slyšel, mravenci jsou problém,“ objasnil Kinsky.

Rick Hutter zastavil před velkým žlutým ovocem ležícím na zemi. Podíval se nahoru a kolem sebe. „Výborně!“ zaradoval se. „Tohle je zederach hladký. Melia a zederach. Bobule jsou prudce jedovaté, hlavně pro hmyz a jeho larvy. Obsahují kolem pětadvaceti různých těkavých látek, zejména sloučeniny 1-cinnamoylu. Tahle bobule je stoprocentní zabiják hmyzu. Můžu ji použít do svého kurare.“ Sundal si batoh a bobuli do něj nacpal. Vyplnila větší část batohu a vyčnívala ven jako obrovský meloun.

Karen na něj zírala. „Jed bude prosakovat ven.“

„Nebude.“ Rick se usmál a poklepal na žlutý plod. „Pevná slupka.“

Karen nasadila skeptický výraz. „Je to tvůj život,“ uzavřela stručně. Skupina šla dál.

Danny Minot zaostával. Zrudl v obličeji a neustále si otíral čelo. Nakonec si svlékl sako a hodil ho na zem. Mokasíny se střapci měl obalené bahnem. Posadil se na list a začal se drbat za košilí. Po chvíli vytáhl pylové zrnko a podržel je mezi palcem a ukazovákem. „Víte vůbec, že jsem těžký alergik? Kdyby se mi tohle dostalo do nosu, mohl bych upadnout do šoku.“

Karen se pohrdavě zasmála. „Nejsi alergik! Kdybys byl, už je po tobě.“

Danny mávl rukou a pylové zrnko odletělo stranou, přičemž se ve vzduchu otáčelo.

Amar Singh stále nedokázal pochopit hojnost života, množství drobných tvorů, kteří vyplňovali každou štěrbinu a záhyb mikrosvěta. „Sakra! Kdybychom tak měli foťák. Tohle by chtělo zaznamenat.“

Byli mladí vědci a neznámý mikrosvět jim odhaloval své divy. Měli dojem, že vidí živočichy, kteří dosud unikali pozornosti a pojmenování. „O každém decimetru čtverečním by se dala napsat disertace,“ poznamenal Amar. Napadlo ho, že právě tohle udělá. Mohl by z toho vytěžit báječnou doktorskou práci. Pokud přežiju, připomněl si.

Po zemi se plazili torpédovití tvorové s kloubovými těly a šesti nohama. Byli velmi malí a všudypřítomní. Část z nich cucala houbová vlákna, jako kdyby pojídali špagety. Jak kolem nich procházeli lidé, občas některý s hlasitým lusknutím vystřelil vysoko do vzduchu a v letu rychle rotoval.

Erika Mollová se zastavila, aby si jednoho prohlédla. Podržela ho v ruce, třebaže mohutně mrskal ocasem a vydával klapavé zvuky.

„Co to je?“ zeptal se Rick, zatím cosi jiného takového tvora vymotával z vlasů.

„Říká se jim chvostoskoci,“ odpověděla Erika Mollová. Vysvětlila, že v normálním světě jsou chvostoskoci velmi malí. „Nebývají větší než tečka nad i,“ doplnila. Na zadečku mají skákací aparát, pokračovala, který je pohání na dlouhé vzdálenosti a pomáhá jim uprchnout před predátory. Jako na zavolanou se chvostoskok odrazil z její dlaně, vylétl do vzduchu a zmizel jim z dohledu za kapradinou.

Chvostoskoci dál vystřelovali do výše kolem nich, vyrušeni jejich kroky. Peter Jansen šel v čele. Po těle mu stékal pot. Uvědomil si, že rychle ztrácejí tekutiny.

„Musíme dbát na to, abychom pili dost vody,“ oznámil ostatním. „Mohlo by rychle dojít k dehydrataci.“ Našli trs mechu s kapkami rosy a shromáždili se kolem něj. Napili se z kapek, přičemž vodu nabírali do dlaní. Povrch vody byl lepkavý a oni do něj museli plácnout, aby překonali povrchové napětí. Než Peter zvedl trochu vody k ústům, změnila se mu v rukou v kuličku.

Došli k silnému kmenu. Vypínal se na širokém kořenovém základu. Když kořeny obcházeli, ucítili štiplavý pach. Pak se ozval hukot a pleskání, jako když prší. Peter, jenž šel vpředu, vylezl na kořen a spatřil dvě nízké zídky, vinoucí se terénem někam mimo jeho dohled. Zídky byly vytvořeny z kousků hlíny, poslepovaných jakousi vyschlou látkou.

Mezi nimi proudili oběma směry mravenci. Zídky chránily mravenčí dálnici. V jednom místě přecházely do tunelu.

Peter se přikrčil a mávnutím k sobě přivolal ostatní. Obezřetně šplhali za ním, dokud všichni neleželi na kořeni a neshlíželi na mravenčí kolonu. Jsou tihle mravenci nebezpeční? Každý byl dlouhý skoro jako lidské předloktí. To není tak moc, pomyslel si Peter. Ulevilo se mu, neboť kdovíproč předpokládal, že budou mnohem větší. Rozhodně jich však bylo mnoho. Po stovkách se valili po cestě a tunelem, který postavili.

Měli načervenalou hnědou barvu a těla porostlá chloupky. Uhlově černé hlavy se jim leskly. Nad cestou se vznášel mravenčí pach jako výfukové plyny nad dálnicí. Byl ostrý a pronikavý, a přece obsahoval jakési jemné aroma. „Ten nepříjemný pach je kyselina mravenčí. Slouží k obraně,“ vysvětlila Erika Mollová, která klečela na kořeni a se značným zájmem pozorovala dění pod sebou.

Jenny Linnová dodala: „Ta sladká vůně je feromon. Pravděpodobně je to značka jejich kolonie. Mravenci takhle poznají, že patří ke stejné kolonii.“

Erika pokračovala: „Všechno to jsou dělnice, dcery jejich královny.“

Někteří mravenci nesli mrtvý hmyz nebo jeho části. Tito jedinci šli všichni stejným směrem, a to doleva. „Tamhle bude vchod do mraveniště. Nosí tam potravu,“ ukázala Erika.

„Poznáš druh?“ zeptal se Peter.

Erika zapátrala v paměti. „Hmm… Na Havaji žádní původní mravenci nejsou. Všechny druhy jsou invazní. Dostaly se sem s člověkem. Tohle je skoro jistě Pheidole megacephala.“

„Víš o nich něco bližšího?“ zajímal se Rick. „Jsem jenom nevzdělaný etnobotanik.“

„Pocházejí z ostrova Mauricius v Indickém oceánu,“ začala Erika, „ale dneska se vyskytují po celém světě. Jsou to nejběžnější mravenci na Havaji.“ Erika vysvětlila, že se projevili jako jeden z nejničivějších invazních hmyzích druhů. „Mravenci Pheidole megacephala napáchali velké škody na ekosystému souostroví. Napadají a zabíjejí původní havajský hmyz. Některé původní druhy skoro vyhubili. Taky zabíjejí ptačí mláďata v hnízdech.“

„To pro nás nezní dobře,“ podotkla Karen. Uvědomila si, že ptáče by bylo daleko větší než mikrolidé.

„Nechápu jejich druhové jméno,“ ozval se Danny. „Zas tak velké hlavy nemají.“

Erika odpověděla: „Tohle jsou obyčejné dělnice. Velké hlavy mají vojáci.“

„Vojáci?“ zopakoval Danny nervózně.

„Vojáci jsou větší,“ pokračovala Erika. „Tihle mravenci se dělí do dvou kast. První jsou dělnice. Jsou menší a je jich hodně. Vojáci jsou válečníci, strážci. Jsou velcí a vzácnější.“

„Jak takový voják vypadá?“

Erika pokrčila rameny. „Má velkou hlavu.“

Zdálo se, že každý z bezpočtu jedinců překypuje energií. Jednotlivě jistě nepředstavovali žádné nebezpečí, ale kdyby jich bylo tisíc… rozrušených… hladových… Navzdory nebezpečí nedokázali mladí vědci odtrhnout z mravenců fascinované pohledy. Dva mravenci se zastavili, přiložili k sobě tykadla a jeden začal vrtět zadečkem, což doprovázelo jakési chrastění. Druhý mu do ústního ústrojí poslušně vyzvracel kapku tekutiny. Erika popisovala, co se děje: „Požádal kolegu z mraveniště o potravu. Když vrtěl zadečkem a vydával ty skřípavé zvuky, znamenalo to, že má hlad. Je to mravenčí verze psího kňučení –“

Ozval se Danny: „Nevidím nic zábavného na sledování, jak jeden mravenec prská druhému oběd do tlamy. Pojďte, prosím vás.“

Mravenčí dálnice nebyla příliš široká. Snadno by ji přeskočili, ale rozhodli se, že raději nebudou riskovat a koloně se vyhnou. Peter k tomu poznamenal: „Nechceme, aby někomu ucvakli kotník.“

Jarel Kinsky se zastavil a hleděl vzhůru do větví mohutného stromu. „Tenhle strom znám,“ řekl. „Je to albízie. Za ní by měla být zásobovací stanice.“ Postavil se na kořenu, nějakou dobu po něm kráčel a pak seskočil dolů. „Myslím, že se k ní blížíme,“ usoudil. Kinsky převzal od Petera vedení a začal zleva obcházet albízii, prodíral se mezi mrtvými kapradinami a travním kopím odsouval listy a rostliny a odkopával je.

Peter Jansen se držel vzadu. Mravenci se mu vůbec nezamlouvali a chtěl o nich mít během přesunu přehled. Rick Hutter se začlenil do řady, na zádech měl batoh se zederachovou bobulí a v ruce držel vlastní zbraň. „Poslyš, Ricku, nemohl bych si to kopí na chvíli půjčit?“ zeptal se Peter. „Půjdu poslední.“

Rick přikývl, podal mu kopí a šel dál.

Kinsky mezitím odtahoval stranou list a hlasitě vykládal: „Jestli se dostanemedo Nanigenu, musíme najít ten skrytý pult, abychom mohli ovládat generátor, i když pan Drake nechce –“ Vtom Jarel Kinsky zkameněl. V dálce před sebou, za kořeny stromů, spatřil špičku stanu.

„Stanice! Stanice!“ zvolal a vyrazil ke stanu.

Vchodu do mraveniště si nevšiml.

Byl to umělý tunel, vytvořený z kousků slepené hlíny pod palmou. Kinsky proběhl kolem jeho ústí. Před tunelem stála na stráži zhruba desítka vojáků druhu Pheidole megacephala. Vojáci byli asi třikrát větší než dělnice. Na temně rudých tělech jim rostly řídké naježené chlupy. Obrovské černé lesklé hlavy měly samý sval, chráněné štítem a opatřené kusadly uzpůsobenými pro boj. Jejich oči připomínaly černé korálky.

Zpozorovali Kinského na cestě ke stanu.

Vojáci okamžitě vyrazili. Kinsky si všiml, že se k němu řítí velcí mravenci, a změnil směr. Vojáci se však rozvinuli a blížili se ke Kinskému z různých směrů, čímž mu odřízli únikovou cestu. Kinsky se zastavil a zacouval do stahujícího se kruhu mravenců. Travní kopí zvedl nad hlavu a zakřičel: „Ne!“ Vyrazil kopím proti jednomu vojákovi, ale ten stéblo uchopil kusadly a odštípl špičku. Několik vojáků se vrhlo vpřed a začalo Kinského stahovat na zem, přičemž jeden ho kusadly chytil za zápěstí. Kinsky křičel, smýkal mravencem sem a tam a snažil se vyprostit. Mravenec však nepouštěl a pohazoval hlavou jako buldok. Nakonec zápěstí nevydrželo, voják odletěl dozadu a dopadl na zem s rukou v kusadlech. Kinsky zavřeštěl, klesl na kolena a chytil se za pahýl, z něho prýštila krev. Další mravenec mu vylezl na záda, nasadil mu kusadla za uši a začal odtrhávat kůži z hlavy. Kinsky se zhroutil na zem a zmítal sebou. Během chvilky ho vojáci drželi za všechny končetiny a tahali za ně ve snaze rozčtvrtit ho. Jeden přiložil kusadla Kinskému pod bradu a vřískot skončil hrdelním zvukem, po němž z mužova krku vystříkla krev a zalila mravenci hlavu. K útoku se připojily menší dělnice a Kinsky docela zmizel pod hromadou horečně pracujícího hmyzu.

Peter Jansen vyrazil vpřed, zamával kopím, rozkřikl se na mravence a snažil se je odehnat od Kinského, ale už bylo pozdě. Peter se zastavil před masou bojujících vojáků, svíral kopí a s hrůzou přihlížel. Napadlo ho, že by mohl pro ostatní získat čas k útěku, a začal postupovat k mravencům. Potom si všiml, že vedle něj stojí Karen Kingová s nožem v ruce. „Zmiz odsud,“ řekl jí.

„Ne,“ odpověděla. Přikrčila se, obrátila se k mravencům a nůž držela před sebou. Snad by je mohla zdržet a usnadnit ostatním únik. Mezitím z mraveniště proudili další vojáci. Pátrali po nepřátelích. Jeden se rozběhl proti Peterovi a Karen a roztáhl kusadla.

Peter po něm mrštil kopí. Mravenec se mu vyhnul a nesmírně rychle běžel dál.

„Uteč, Petere!“ zvolala Karen Kingová. Ustoupila od mravenců. Pak vyskočila do vzduchu, vznesla se mnohem výš, než by dokázal normální člověk, a ladně přistála stranou od vojáků. Zároveň zpoza opasku vytáhla rozprašovač s obrannými chemikáliemi, které hodlala předvést Vinu Drakeovi. Benzochinony. Pevně věřila, že mravencům benzochinony nevoní. Vyslala spršku proti postupujícímu vojákovi. Mravenec se okamžitě zastavil, obrátil se… a běžel pryč.

„Jo!“ vykřikla Karen. Sprej působil. Mravenci utíkali jako králíci.

Koutkem oka zahlédla, že se z mraveniště valí další. Dobře. Získají trochu času. Pokračovala v rozprašování a mravenci si zachovávali odstup a neútočili. Jenže lahvička obsahovala jen malé množství tekutiny. A vojáků stále přibývalo. V mraveništi byl vyhlášen všeobecný poplach. Jeden mravenec skočil na Karen, dopadl jí na hruď, roztrhl jí košili a sápal se po krku.

„Hai!“ vyrazila Karen, chytila vojáka zezadu za hlavu, zvedla ji do vzduchu a druhou rukou do ní vrazila nůž. Ostří proniklo do hlavy, až z ní vystříkla čirá tekutina – hemolymfa, hmyzí krev. Karen mravence ihned odhodila. Dopadl na zem a svíjel se, neboť měl zničený mozek. Jenže mravenci neznají strach ani pud sebezáchovy a zjevně jich bylo víc než dost. Jak se k ní přibližovali, Karen uskočila, v letu se přetočila jako cirkusový akrobat a zase bezpečně dopadla na nohy.

A potom se dala na útěk.

Před sebou viděla prchat ohromujícím tempem ostatní lidi, poháněné strachem a jako gazely přeskakující listy a kapradiny a vyhýbající se překážkám. Jak můžu běžet takhle rychle? Nikdy v životě jsem tak rychle neběžela… pomyslela si Karen. V mikrosvětě byla jejich těla očividně daleko silnější a výkonnější. Karen měla rozjařující pocit, že disponuje nadlidskými schopnostmi. Jako překážkář se ohromující sérií skoků přenesla přes několik obtížných míst. Uvědomila si, že v měřítku mikrosvěta sprintuje rychlostí kolem osmdesáti kilometrů za hodinu. Zabila jsem mravence. Nožem a holýma rukama.

Zanedlouho se dostali ze zrakového dosahu mravenců. V dálce před nimi stál stan.

Dělnice pokračovaly v porcování Kinského těla. Oddělily ruce a nohy, trup rozkrájely na kusy, až zapraštěla žebra a páteř, a vyškubly z těla vnitřnosti. Rozlitou krev se srkáním vypily. Zakrvácená změť roztrhaného oblečení a vnitřností se kutálela sem a tam a mravenci již začali přemisťovat maso do podzemí.

Když se Karen Kingová na chvíli zastavila a ohlédla se, uviděla, jak dělnice vlečou Kinského hlavu. Hlava v mraveništi zmizela zátylkem napřed. Výraz obličeje působil překvapeně.

KAPITOLA 15

SÍDLO NANIGENU

29. ŘÍJNA, 10:00

Nad středním Oahu panovalo slunečné počasí a z konferenční místnosti Nanigenu byl výhled na polovinu ostrova. Až k Farrington Highway se rozprostírala třtinová pole a za nimi přístav Pearl Harbor, kde jako šediví duchové kotvily lodě válečného námořnictva, a bílé věže Honolulu. Za městem se až k obzoru táhl rozeklaný řetěz vrcholů v mlžných odstínech zelené a modré. Tato část hřebene Ko’olau dostala jméno Pali. Nad hřebenem se začínala kupit mračna.

„Nad Pali dneska bude pršet. Většinou to tak dopadne,“ zamumlal Vincent Drake spíše sám pro sebe a pokračoval v úvahách. Déšť jeho problém vyřeší. Pokud se o to už nepostarali mravenci. Kdyby však někdo přežil, mohl by se uchýlit do zásobovací stanice. Drake si zapsal do paměti, že tuto drobnost nesmí přehlížet.

Odvrátil se od okna a přemístil se k dlouhému leštěnému dřevěnému stolu, u kterého na něj čekalo několik lidí. Naproti se usadil Don Makele, viceprezident pro bezpečnost. Dostavila se také tisková mluvčí Nanigenu Linda Wellgroenová s asistentkou a zástupci dalších oddělení.

Na opačném konci stolu seděl sám štíhlý muž v brýlích bez obrouček. Edward Catel, M.D., Ph.D., hlavní zástupce konsorcia Davros, skupiny farmaceutických společností, které Nanigenu poskytly kapitál. Konsorcium do Nanigenu vložilo miliardu dolarů a Edward Catel teď pro investory z Davrosu události v Nanigenu sledoval.

Drake vyprávěl: „…sedm studentů. Chceme je získat pro terénní práci v mikrosvětě. Zmizeli. A zmizela taky naše finanční ředitelka Alyson Benderová.“

Šéf ochranky Don Makele nadhodil: „Třeba jeli na severní pobřeží pozorovat příboj.“

Drake se podíval na hodinky. „Touhle dobou by se nám už museli ozvat.“

Don Makele usoudil: „Měl bych to ohlásit.“

„Dobrý nápad,“ řekl Drake.

Odhadoval, kdy asi policie najde firemní auto s Alysoniným tělem a věcmi studentů. Vůz dopadl za přílivovou čáru. Drake nepředpokládal, že by policisté o nehodě nějak dlouze přemýšleli. Poldové jsou místní, připomněl si. Havajci si obvykle s ničím nedělají starosti a spokojí se s jednoduchým vysvětlením, protože jim přinese nejmíň práce. Přesto Drake nechtěl zbytečně přitahovat pozornost členů policejního sboru, a tak vydal pokyny Donu Makelemu a zástupcům tiskového oddělení: „Nanigen si teď nemůže dovolit žádný mediální zájem. Nacházíme se v kritické fázi explozivního růstu. Potřebujeme klidně pracovat a vyřešit provoz tenzorového generátoru, hlavně ten problém s kesonovou nemocí.“ Obrátil se k tiskové mluvčí Lindě Wellgroenové: „Vy se postarejte, aby se o téhle události nepsalo.“

Wellgroenová přikývla: „Rozumím.“

„Kdyby se na vás obrátili novináři, buďte vstřícná a ochotná, ale neposkytujte jim informace,“ pokračoval Drake. „Vaším úkolem je nudit.“

„Přesně tohle mám v životopisu,“ usmála se Wellgroenová. „‚Zkušenosti s řešením mediální situace za podmínek krize v reálném čase.‘ Znamená to, že když se něco podělá, umím být pro novináře stejně atraktivní jako vikář, co vykládá o smažení lívanců.“

„Ti studenti nebyli v tenzorovém generátoru, že ne?“ ujišťoval se šéf ochranky Don Makele.

„Samozřejmě že ne,“ odpověděl Drake přesvědčivě.

Linda Wellgroenová si dělala poznámky do bloku. „Máte tušení, co se stalo slečně Benderové?“

Drake se zatvářil ustaraně. „Upřímně řečeno, poslední dobou jsem měl o Alyson strach. Vědělo se, že je v depresi a trpí úzkostí. Měla poměr s Erikem Jansenem, a když se Eric utopil… no… Alyson zkrátka bojovala se svými soukromými démony.“

„Myslíte, že si slečna Benderová vzala život?“ zeptala se Linda Wellgroenová.

Drake zavrtěl hlavou. „Nevím.“ Otočil se k Donu Makelemu. „Řekněte policistům, v jakém byla Alyson rozpoložení.“

Schůzka skončila. Linda Wellgroenová si zastrčila poznámkový blok do podpaží a odcházela, stejně jako ostatní – ale Vin Drake v poslední chvíli sáhl Donu Makelemu na loket a požádal: „Počkejte.“

Šéf ochranky vyčkal, až Drake zavře dveře. Nyní v místnosti byli sami s poradcem z Davrosu doktorem Edwardem Catelem, který zůstal sedět na konci stolu. Během schůzky nepronesl ani slovo.

Drake a Catel se znali řadu let. Spoluprací na smlouvách vydělali balík. Vin Drake se domníval, že nejsilnější stránkou Eda Catela je schopnost neprojevovat emoce. Ten muž jako by neměl žádné rozeznatelné pocity. Catel byl doktor medicíny, avšak už řadu let nikoho neléčil. Záleželo mu jen na penězích, smlouvách a růstu. Doktor Catel byl přívětivý asi jako lednové počasí.

Drake ještě chvíli počkal. Potom řekl: „Situace je trochu jiná, než jsem zrovna vylíčil našim lidem z tiskového oddělení. Ti studenti jsou opravdu v mikrosvětě.“

„Co se stalo, pane?“ zeptal se Makele.

„Jsou to průmysloví špioni,“ odpověděl Drake.

Poprvé se ozval Catel: „Proč si to myslíte, Vine?“ Jeho hlas zněl klidně a vyrovnaně.

„Přistihl jsem Petera Jansena v zóně projektu Omikron. To je zakázaná oblast. V ruce měl paměťovou kartu. Když jsem k němu došel, vypadal pěkně provinile. Musel jsem ho odtamtud rychle vytáhnout. Mohli ho zabít roboti.“

Catel zvedl obočí. Patřil k lidem, kteří jako by měli jogínskou kontrolu nad obličejovým svalstvem. „Zabezpečení Omikronu nejspíš není dostatečné, když se tam můžou procházet studenti.“

To se Drakea dotklo. „Bezpečnostní opatření jsou velice přísná. Ale roboti nemůžou být aktivní pořád – v tom případě by tam nesměl nikdo. Na zabezpečení bych se měl ptát vás, Ede. To vy jste zaplatil pořádnou sumu profesoru Rayi Houghovi, aby nám dovolil uspořádat nábor mezi jeho studenty.“

„Nezaplatil jsem mu ani cent, Vine. Dostal akcie Nanigenu. Tajně.“

„No a? Za chování těch studentů zodpovídáte vy, Ede! Vy jste v Cambridgi zařídil, abychom je sem dostali.“

„Nevyřešili jste problém s kesonovou nemocí,“ připomněl doktor Catel nevzrušeně. „Plánoval jste vyslat je do mikrosvěta bez ohledu na značné ohrožení jejich životů. Nebo se mýlím?“

Drake jeho poznámku ignoroval a přecházel po místnosti. „Vede je Peter Jansen,“ vyprávěl. „Je to bratr našeho zesnulého viceprezidenta Erika Jansena. Peter zřejmě nesmyslně viní Nanigen z bratrovy smrti. Chce se mstít. Snaží se ukrást naše firemní tajemství. Možná plánuje, že naši technologii prodá –“

„Komu?“ přerušil ho Catel ostře.

„Záleží na tom?“

Catel přimhouřil oči. „Na všem záleží.“

Drake jako by ho neslyšel. „Na špionáži se podílí jeden zaměstnanec Nanigenu,“ pokračoval. „Operátor z řídicí místnosti Jarel Kinsky.“

„Jak jste na to přišel?“ zajímal se Catel.

Drake pokrčil rameny. „Kinsky taky zmizel. Myslím, že je v mikrosvětě, v arboretu Waipaka. Slouží tam studentům jako placený průvodce. Podle mě chtějí získat přehled o tom, jak pracujeme v terénu a co zkoumáme.“

Doktor Catel sevřel rty, ale nic neříkal.

„Mám spustit záchrannou –?“ začal Don Makele.

Drake ho nenechal domluvit. „Na to je moc pozdě. Teď už budou mrtví.“ Přísně se na šéfa ochranky zadíval. „Nanigen byl napaden během vaší hlídky, Done. Očividně jste si toho nevšiml. Nechcete nám něco vysvětlit?“

Svaly v obličeji Dona Makeleho se napjaly. Oblečený byl do havajské košile. Třebaže měl břicho, na holých pažích, šlachovitých a vypracovaných, scházel tuk a Drake viděl, že viceprezident pro bezpečnost ztuhnul jako kámen. Don Makele byl bývalý důstojník výzvědné služby námořní pěchoty. Podobné selhání – přímo pod nosem mu působila skupinka špionů – bylo neodpustitelné. „Nabízím rezignaci, pane,“ řekl Drakeovi. „S okamžitým účinkem.“

Drake se usmál a vstal, položil Donu Makelemu ruku na rameno a přes umělé hedvábí ucítil pot. Potěšilo ho, že po několika dobře zvolených slovech se vysloužilý mariňák zapotil. „Nepřijímá se.“ Drake přimhouřil oči a nasadil starostlivý výraz. Ponížený šéf ochranky teď udělá všechno pro to, aby ho potěšil. „Jeďte do arboreta Waipaka a posbírejte zásobovací stanice. Všechny. Přivezte je sem. Musejí se vyčistit a doplnit.“

Tak se zamezí jejich využití těmi, kteří případně přežili.

Doktor Catel zvedl kufřík a mířil ke dveřím. Zachytil Drakeův pohled, kývl na něj a beze slova odešel.

Vin Drake přesně porozuměl, co Catelovo kývnutí znamená. Udělejte tu pořádek, a konsorcium Davros se nic nedozví.

Zastavil se u okna a podíval se ven. Přes hory jako obyčejně vanul pasát a přinášel vlhkost a přeháňky. Nic nehrozilo. U lidí beze zbraní a ochranného vybavení se doba přežití v mikrosvětě měřila v minutách a hodinách, ne ve dnech. Drake sám k sobě polohlasně pronesl: „Příroda to nějak zařídí.“

KAPITOLA 16

STANICE ECHO

29. ŘÍJNA, 10:40

Sedm studentů se shromáždilo u vchodu do stanice. Cedule na dveřích hlásala: ZÁSOBOVACÍ STANICE ECHO. MAJETEK NANIGEN MICROTECHNOLOGIES. Všichni byli v šoku, zaskočeni brutalitou Kinského smrti. Také je nesmírně překvapilo, jak rychle utíkali. Danny Minot ztratil mokasíny se střapci. Boty mu odlétly z nohou uprostřed ohromujícího úprku, jímž by zahanbil i olympijského sprintera. Danny měl bosá chodidla obalená blátem a vrtěl hlavou. Kromě toho viděli, jak Karen Kingová bojuje s mravenci. Její otočky a skoky, stoupání do závratné výše.

Bylo zřejmé, že v mikrosvětě zvládnou věci, o kterých se jim dřív ani nesnilo.

Spěšně prohlédli zásoby ve stanici, neboť každou chvíli mohla dorazit útočná jednotka mravenců. Stan, plný různých krabic, spočíval na betonové základové desce. Uprostřed desky byl kulatý ocelový průlez. Ten se otevíral otočným kolem jako v ponorce. Peter Jansen kolo roztočil a zvedl poklop. Dolů do temnoty vedl žebřík. „Podívám se tam.“ Nasadil si na čelo lampu, zapnul ji a vydal se po žebříku.

Sestoupil doprostřed temné místnosti. Když se otočil dokola, světlo přejelo po kavalcích a stolech. Potom si všiml vypínačů na zdi. Když je stiskl, rozsvítilo se.

Nacházel se v betonovém bunkru se spartánským ubytovacím vybavením. Podél dvou stěn se táhly řady pryčen. Na pracovních stolech stály základní laboratorní potřeby. Interiér doplňoval jídelní stůl se židlemi, lavicemi a sporákem. Jedny dveře vedly ke zdroji energie, jímž byla dvojice baterií u stropu. Za dalšími se nacházel záchod a sprcha. Nescházela truhla se sušenými potravinami. Bunkr poskytoval ochranu proti predátorům a podobal se protileteckému krytu v nebezpečném biologickém prostředí.

„Tohle není výlet do Disneylandu,“ řekl Peter Jansen. Vyčerpaně se sesul ke stolu v bunkru. Zdálo se mu, že nedokáže rozumně uvažovat. Stále měl před očima výjevy z Kinského smrti.

Karen Kingová se opírala o stěnu. Potřísnila ji mravenčí krev. Hemolymfa byla lepivá a čistá, s lehce žlutým nádechem, a rychle zasychala.

Danny Minot se hrbil za jídelním stolem. Opět si přejížděl po obličeji a nose špičkami prstů.

Na pracovním stole stál počítač. „Třeba se z něj něco dozvíme,“ navrhla Jenny Linnová a zapnula ho. Počítač naskočil, ale objevilo se okno požadující heslo. Samozřejmě žádné neznali. A nebyl tu ani Jarel Kinsky, aby jim s podobnými věcmi pomohl.

„Tady nejsme v bezpečí,“ poznamenal Rick Hutter. „Může sem přijít Drake.“

Amar Singh souhlasil. „Navrhuju, abychom sebrali jídlo a vybavení a hned odsud zmizeli.“

„Já ven nechci,“ pronesla Erika Mollová roztřeseně a posadila se na pryčnu. Proč jenom nezůstala na Mnichovské univerzitě? Zatoužila po bezpečném světě evropského výzkumu. Američané si věčně zahrávají s ohněm. Vodíkové bomby, megavýkonné lasery, zabijácké bezpilotní letouny, zmenšení mikrolidé… Američané v jednom kuse vyvolávají zlé duchy. Američané ze záliby v moci probouzejí technologické démony, které pak neumějí ovládat.

„Tady nemůžeme zůstat,“ připomněla jí Karen mírně. Viděla, jaký má Erika strach. „Nejnebezpečnější organismus, proti kterému stojíme, není žádný hmyz. Je to člověk.“

Měla pravdu. Peter Jansen doporučil, aby se drželi původního plánu: vyrazili na parkoviště, zkusili náklaďákem odjet do Nanigenu a nějak pronikli do tenzorového generátoru. „Musíme se co nejdřív vrátit do původní velikosti. Nezbývá nám moc času.“

„Nevíme, jak se s generátorem pracuje,“ namítla Jenny Linnová.

„To vyřešíme později.“

Rick řekl: „Pro nastoupení do nákladního auta máme dobré vybavení, třeba ten provazový žebřík z batohu.“ Probíral se krabicemi se zásobami a vytáhl ještě něco: další dvoje sluchátka s mikrofony. To znamenalo, že už mají celkem čtyři vysílačky.

„Existuje jenom jedna možnost,“ zamumlal Danny Minot. „Volat o pomoc.“ Uchopil jednu vysílačku.

„Jestli se dovoláš do Nanigenu,“ opáčil Rick, „přižene se Vin Drake a nebude nás hledat s lupou. Spíš nás zašlápne.“

Peter navrhl, aby vysílačky zapnuli jen v naléhavých případech, neboť je Drake může odposlouchávat.

„Tomu nerozumím,“ postěžoval si Danny. „Potřebujeme volat o pomoc.“

Jenny Linnová se do rozhovoru nezapojila. Místo toho postupně otevřela všechny skříně a důkladně je prozkoumala. Objevila laboratorní zápisník. Otevřela jej a začala jím listovat. Na prvních stránkách našla rukou psané poznámky – většinou o počasí a odebírání vzorků. Nepřipadaly jí užitečné, dokud neobjevila mapu.

„Koukněte na tohle,“ řekla a položila zápisník na stůl.

Kdosi do něj načrtl mapu údolí Manoa. Mapa zachycovala umístění deseti zásobovacích stanic, rozmístěných po Kapraďové strouze a stezkách vedoucích po svazích k vrcholu Tantalusu daleko od skleníku a parkoviště. Zásobovací stanice byly označeny podle hláskovací tabulky NATO, tedy Alfa, Bravo, Charlie až Kilo. Šipka ukazovala K ZÁKLADNĚ TANTALUS – VELKÝ BALVAN. Samotný kráter ani základnu však mapa nezobrazovala.

Ačkoli byla přibližná a neúplná, obsahovala cenné informace. Ukazovala základní rozložení zásobovacích stanic. Umístění každé stanice bylo doplněno orientačními body kolem ní – stromy, kameny, trsy kapradin –, podle nichž by se dala najít. Jedna stanice se nacházela hned vedle parkoviště. Nesla označení Alfa a podle poznámky v mapě byla pod několika rostlinami bílého zázvoru Hedychium coronarium.

„Mohli bychom se vydat ke stanici Alfa,“ řekl Peter Jansen. „Možná tam nezůstaneme, ale aspoň se podíváme po dalších zásobách a informacích.“

„Proč vůbec někam chodit?“ namítl Danny. „Kinsky měl pravdu. Musíme vyjednávat s Vinem.“

„To ani náhodou!“ skoro vykřikl Rick.

„Prosím vás, nechte toho!“ požádal Amar Singh. Nesnášel konflikty. Nejdřív se pořád hádali Rick a Karen a teď se Rick pustil zase do Dannyho. „Ricku, lidi jsou různí. Musíš být k Dannymu tolerantnější…“

„Nech si ty kecy, Amare. Vždyť nás svojí blbostí všechny zabije –“

Peter Jansen cítil, že se situace vymyká kontrole. Rozhodně je mohl o život připravit rozkol ve skupině. Peter věděl, že musejí držet spolu, jinak budou brzy po smrti. Potřeboval docílit toho, aby tato rozhádaná parta intelektuálů pochopila, že přežijí jedině jako spolupracující tým. Vstal, postavil se do čela stolu a čekal, až zavládne ticho. Konečně všichni zmlkli.

„Už jste skončili?“ zeptal se. „Teď vám něco povím já. Tady nejsme v Cambridgi. V akademickém světě se prosazujete tím, že porazíte protivníky a dokážete, že jste chytřejší než všichni ostatní. V lese nejde o to, jestli se proderete dopředu, ale jestli přežijete. Proto musíme spolupracovat. A musíme zabít všechno, co nás ohrožuje, nebo to zabije nás.“

„Jasně, zabij, nebo budeš zabit,“ pronesl Danny přezíravě. „Tahle vyčpělá pseudodarwinistická filozofie pochází už z viktoriánských dob.“

„Danny, musíme brát všechno, co nám zachrání život,“ připomněl Peter. „Jenže přežití není jenom zabíjení. Zamyslete se nad tím, co z nás dělá lidi. Před milionem let naši předkové přežívali na afrických pláních díky tomu, že působili ve skupinách. Lepší pojmenování je tlupa – tehdy jsme byli lidská tlupa. Před milionem let jsme nebyli na špici potravního řetězce. Lovila nás různá zvířata – lvi, levharti, hyeny, divocí psi, krokodýli. Jenže my lidé jsme čerpali ze svých dlouhodobých zkušeností. Přežili jsme díky myšlení, zbraním a spolupráci ve skupině. Podle mě máme pro tuhle cestu všechny předpoklady. Berte ji jako životní šanci vidět neuvěřitelné věci, které nikdo před vámi nespatřil. Ale ať se rozhodneme jakkoli, musíme táhnout za jeden provaz, jinak zemřeme. Jsme silní jenom tak jako nejslabší člen naší skupiny.“ Peter se odmlčel a uvažoval, jestli to nepřehnal a nehovořil ke studentům až příliš mravokárně.

Rozhostilo se ticho a ostatní vstřebávali Peterovu řeč.

Jako první promluvil Danny Minot. Obrátil se k Peterovi. „Tím ‚nejslabším členem‘ jsi myslel mě.“

„To jsem neřekl, Danny –“

Danny ho přerušil. „Promiň, Petere. Já nejsem hominid s převislým spodním rtem a nízkým čelem, který v chlupaté pracce drží kámen a vesele jím mlátí levharta do hlavy. Jsem vzdělaný člověk zvyklý na městské prostředí. Tam venku není Harvard Square. Octli jsme se v zeleném pekle plném mravenců o velikosti pitbulla. Zůstanu tady v bunkru a počkám na pomoc.“ Poklepal na zeď. „Sem se mravenci nedostanou.“

„Nikdo ti nepomůže,“ namítla Karen.

„Uvidíme.“ Danny odešel stranou a posadil se.

Amar oslovil ostatní. „Peter má pravdu.“ Otočil se k Peterovi. „Hlásím se do týmu.“ Zaklonil se a zavřel oči, jako kdyby o něčem přemýšlel.

„Taky se hlásím,“ přidala se Karen.

Rozhodla se i Erika Mollová. „Peter má pravdu.“

„Mám dojem, že potřebujeme vůdce,“ řekla Jenny Linnová. „Myslím, že by to měl být Peter.“

„Peter je jediný člověk, který vychází se všemi členy skupiny,“ poznamenal Rick a obrátil se k němu. „Vést nás můžeš jedině ty.“

Vše bylo potvrzeno rychlým hlasováním, kterého se Danny neúčastnil.

Zbývalo vyřešit otázku, jak bude tým spolupracovat.

„Nejdřív se potřebujeme najíst. Mám hlad jako vlk,“ řekl Rick.

Všichni byli vyhladovělí. Probděli bez jídla celou noc. A měli za sebou překotný úprk před mravenci.

„Museli jsme spálit spoustu kalorií,“ konstatoval Peter.

„Nikdy v životě jsem neměla takovýhle hlad,“ podotkla Erika Mollová.

„Jsme maličcí. Pravděpodobně spalujeme kalorie daleko rychleji. Jako kolibříci, chápete?“ nadhodila Karen.

Vytáhli potravinové balíčky, otevřeli je a s chutí se do nich pustili, přičemž se rozptýlili kolem stolu a po celé místnosti. Jídla nebylo mnoho a za chvíli zmizelo. Objevili velkou tabulku čokolády a Karen ji nožem rozdělila na sedm dílů. Ani čokoláda dlouho nevydržela.

Když v bunkru hledali vybavení, jež by se jim mohlo hodit cestou na parkoviště, objevili několik plastových laboratorních lahví se šroubovacími uzávěry a přenesli je na stůl. Lahve mohli použít na vodu a k uchovávání chemikálií, na které v terénu možná narazí. „Budeme potřebovat chemické zbraně, stejně jako je má hmyz a rostliny,“ připomněla Jenny Linnová.

„Jasně, a já musím do něčeho přelít kurare,“ dodal Rick.

„Kurare,“ zopakovala Karen. „Správně.“

„Je to bezvadná věc,“ pokračoval Rick.

„Když víš, jak ho vyrobit.“

„Já to vím!“ zabručel Rick.

„Kdo tě to naučil, Ricku? Nějaký lovec?“

„Četl jsem články –“

„Články o kurare.“ Tím Karen téma uzavřela, zatímco Rick soptil zlostí.

V jedné bedně Karen našla tři ocelové mačety. Všechny byly uložené v pouzdrech na opascích s kapsičkami na diamantové brousky. Peter Jansen jednu vytasil a dotkl se palcem čepele. „Ta je ale ostrá.“ Zkusmo poklepal na hranu dřevěného stolu a viděl, jak se do něj mačeta zasekává jako do měkkého sýra. Předčila dokonce i skalpel.

„Je ostrá jako mikrotom,“ řekl. „Ten jsme používali v laboratoři – vzpomínáte – na tenké řezy tkání.“

Peter přejel diamantovým brouskem po ostří. Účelem nástroje podle všeho bylo udržovat zbraň v bezvadném stavu. „Ostří je hodně tenké, takže se pravděpodobně rychle ztupí. Ale můžeme si mačety podle potřeby nabrousit.“ Budou se hodit při prosekávání cesty vegetací.

Karen Kingová zamávala mačetou nad hlavou. „Hezky vyvážená,“ zjistila. „Slušná zbraň.“

Rick Hutter polekaně ustoupil, když viděl, jak se Karen ohání. „Neusekni někomu hlavu,“ požádal.

Usmála se na něj. „Vím, co dělám. Ty se drž bobulí a foukaček.“

„Přestaň se do mě navážet!“ vybuchl Rick. „Co máš za problém?“

Zasáhl Peter Jansen. Ačkoli si slíbili, že budou spolupracovat, v praxi to bylo poněkud obtížnější. „Ricku, Karen, prosím vás, ocenili bychom, kdybyste se nehádali. Je to nebezpečné pro nás všechny.“

Jenny Linnová poplácala Ricka po rameni a vysvětlila mu: „Takhle Karen projevuje strach.“

To se Karen nelíbilo, ale už nic neřekla. Jenny to odhadla dobře. Karen si uvědomovala, že některé predátory mačeta nezastaví – například ptáky. Popichovala Ricka, protože se sama bála. Dala strach najevo před ostatními, což ji mrzelo. Vylezla po žebříku, otevřela poklop a vyšla ven, aby se uklidnila. Pod stanem se pustila do prohlížení beden, které tam byly narovnané. V jedné objevila balíčky s potravinami a ve druhé mnoho zkumavek a vědeckých vzorků, pravděpodobně pozůstatky po posledním týmu. Pod nepromokavou plachtou narazila na železnou tyč. Ta byla delší než ona. Na jednom konci měla hrot a na druhém se rozšiřovala a zplošťovala. Chvíli nechápala, k čemu ta velká kovová věc je. Potom si ji představila v běžném měřítku a najednou se jí rozsvítilo. Sešplhala po žebříku a oznámila ostatním, co našla. „Je to špendlík!“ zvolala.

Nebylo jasné, jak se špendlík ve stanu vzal. Možná měl něco přidržovat u země. V každém případě byl ocelový. Hodil se jako zbraň. „S těmi diamantovými brousky bychom mohli špičku ještě naostřit,“ navrhla Karen. „A udělat na ní zářez. Ten by se zasekl do kořisti a nepustil by ji. Jako na harpuně.“

Na špendlíku museli pracovat pod stanem, protože byl moc dlouhý na to, aby ho snesli po žebříku. S použitím diamantových brousků začali ocel řezat a tvarovat. Nejprve odřízli plochou hlavičku, což špendlík zkrátilo a zlepšilo jeho vyváženost, takže jej mohl nést a házet jeden člověk. Na broušení špičky a vytváření zářezu se střídali. Diamantové brousky ocel zpracovávaly rychle. Když skončili, Peter harpunu zvedl a potěžkal ji. Byla to ocelová tyč – masivní a blyštivá –, a přece ji držel, jako kdyby skoro nic nevážila. V mikrosvětě byl právě takový kus oceli dost těžký na to, aby po správném naostření a dobře mířeném hodu dokázal ublížit hmyzu.

Danny Minot odmítl podílet se na přípravách. Seděl na kavalci v bunkru se založenýma rukama a nohama přitaženýma k hrudi a díval se. Peteru Jansenovi ho bylo líto, a tak k němu došel a tiše požádal: „Prosím, pojď s námi. Tady nejsi v bezpečí.“

„Řekl jsi, že jsem nejslabší člen skupiny,“ opáčil Danny.

„Potřebujeme, abys nám pomohl, Danny.“

„Při asistované sebevraždě,“ zněla neústupná odpověď.

Rick Hutter zahájil výrobu šipek. S mačetou na obranu před mravenci poodešel od stanu a usekl několik stébel trávy. V bunkru je podélně rozřízl a začal z nich preparovat tvrdší pruhy dřevnatého materiálu. Tráva se zdála být tvrdá jako bambus. Potom Rick vytvaroval přes dvacet projektilů. Ty bylo třeba naostřit. Rick se odebral ke sporáku a zapnul jej. Opatrně konce šipek zahříval a vytvrzoval tím, že je držel nad horkou plotýnkou. Když skončil, rozpáral matraci a vytáhl z ní část výplně.

Musel na konce šipek připevnit chuchvalce měkkého materiálu, aby je člověk mohl silou dechu prohnat trubičkou. Pokud měla vycpávka na dříku držet, potřeboval ji něčím omotat. „Amare – nezbyl ti ještě kus toho pavoučího vlákna?“

Amar zavrtěl hlavou. „Celé jsme ho použili na záchranu Petera před hadem.“

Žádný problém. Rick se rozhlédl a našel klubko provázku. Kousek odřízl a potom jej začal rozmotávat na prameny. Získal hromádku velmi pevných vláken. Přidržel kousek vycpávky z matrace na konci dříku a pevně jej přivázal jedním z oddělených vláken. Nyní měl pravou a nefalšovanou šipku s tvrzeným hrotem, připraveným k napuštění jedem.

Jako vědec si však nemohl být jistý její účinností. Musel ji vyzkoušet. Z jednoho celého stébla vyrobil foukačku. Zasunul šipku do foukačky, zamířil na dřevěný rám kavalce a foukl. Šipka vystřelila přes místnost, zasáhla kavalec… a odrazila se.

„Sakra,“ zamumlal Rick. Šipka se nezapíchla do dřeva. To znamenalo, že nepronikne ani exoskeletem hmyzu.

„Smůla,“ poznamenala Karen.

„Potřebuju kovové bodce,“ rozhodl Rick.

Kde najít kov?

Kuchyňské náčiní. Nerezové příbory. Rick z jídelního kouta přinesl ocelovou vidličku a ohnul jeden její hrot. Diamantovým brouskem ho uřízl a potom důkladně zaostřil. Přivázal ocelový hrot k šipce z trávy a pak vystřelil na kavalec. Tentokrát se šipka s upokojivým úderem zarazila do dřeva, zůstala v něm trčet a chvěla se. „Tak tohle už brouka dostane,“ konstatoval Rick. Jeden po druhém odřezával všechny hroty z vidliček v bunkru, dokud nevyrobil přes pětadvacet šipek a několik foukaček. Šipky uložil do plastové krabice, kterou našel v laboratoři, aby je držel v suchu a chránil před poškozením.

Teď ještě potřeboval připravit kurare, ale nejprve musel shromáždit další ingredience. Stejně jako chutná omáčka i dobré kurare obsahuje mnoho různých přísad, které se společně vaří podle pravidel vysoké chemie. Zatím měl jen zederachovou bobuli, kterou odložil nahoře ve stanu. Nikdo nechtěl jedovatý plod uvnitř bunkru. Mohlo by se uvolňovat aroma, ze kterého by jim bylo špatně. Z téhož důvodu mu nedovolili vařit kurare na sporáku. Stejně zatím neměl všechny ingredience, a i kdyby je měl, přípravou kurare v bunkru by mohl všechny otrávit. Výpary by je nejspíš zabily.

Vaření kurare proběhne venku na otevřeném ohni.

*

Také objevili dalekohled a dvě další čelovky a přibalili je do pytlů. Amar Singh někde vyhrabal roli lepicí pásky. „Bez tejpy nemáme šanci v superdžungli přežít,“ zavtipkoval.

Rick Hutter otevřel bednu a zvolal: „Zlatý důl!“ Vytáhl laboratorní zástěru, gumové rukavice a ochranné brýle. „Přesně tohle potřebuju pro výrobu kurare. Výborně, výborně!“ Uložil věci do pytle. Na vaření musí mít nějakou nádobu. Ve stísněné kuchyňce v bunkru našel v dolní poličce u podlahy velký hliníkový hrnec. Připevnil hrnec k pytli a ten si pak hodil na záda, aby vyzkoušel jeho hmotnost. Dočkal se překvapení. Pytel, ač objemný, byl velice lehký. „Jsem silný jako mravenec,“ oznámil Rick.

Jenny Linnová v krabici s vybavením narazila na vojenský kompas. Byl to otlučený a odřený kompas typu, jaký američtí vojáci používali už za korejské války. S jeho pomocí mohli udržovat přímý směr. GPS navigaci však nikde ve stanici nenašli.

„To je tím, že GPS nám nedokáže ukázat, kde jsme,“ vysvětlil Peter. „Přesnost GPS navigace je asi deset metrů. Vzhledem k naší současné velikosti se to rovná přesnosti jednoho kilometru. Jinými slovy, v našem měřítku GPS neukáže polohu spolehlivěji než na jeden kilometr kterýmkoli směrem. Kompas je pro nás daleko užitečnější.“

Po jídle a veškerých přípravách je náhle přepadla ospalost. Podle Peterových hodinek se blížilo poledne.

„Dobalíme později,“ navrhla Karen. Předešlou noc nespali, avšak byli zvyklí na celonoční práci v laboratoři. Karen se pyšnila svou výdrží, jenže ani ona už nedokázala udržet oči otevřené. Proč jsem najednou tak utahaná? uvažovala. Možná to souviselo se zmenšením, s kaloriemi, které spálili… ale nedokázala se soustředit… A pocítila neodolatelnou touhu uložit se na pryčnu, na níž se okamžitě dostavil spánek. Spali všichni.

KAPITOLA 17

ÚDOLÍ MANOA

29. ŘÍJNA, 13:00

Na parkoviště u skleníku v arboretu Waipaka se přihnal nový černý pickup. Vystoupil z něj Don Makele, bezpečnostní ředitel Nanigenu. Nasadil si batoh a k opasku připjal pouzdro s nožem. Poklekl k trsu bílého zázvoru, který rostl na kraji parkoviště, a vytasil nůž. Byl to KA-BAR, bojový model s černou čepelí. Makele tupou stranou nože opatrně odsouval rostliny stranou, dokud nespatřil malý stan: zásobovací stanici Alfa, ukrytou v příšeří zázvorových listů. Naklonil se do porostu, aby lépe viděl, a špičkou nože rozevřel dvířka stanu.

„Je někdo doma?“ zeptal se.

Věděl, že odpověď neuslyší, ani kdyby mikrolidé s nějakou přišli. Navíc žádné postavičky neviděl. Když před měsícem odešel poslední terénní tým, který v ní pobýval, stanice Alfa byla uklizena a opravena.

Makele zabořil nůž do půdy vedle stanice a vyřízl kolem ní kruh, přičemž čepelí houpal dopředu a dozadu. Potom bunkr vytrhl ze země. Opadávala z něj hlína, stan se třepotal a pleskal o horní část stavby. Makele vstal, oklepal bunkr o vysokou botu, aby jej zbavil zbytků zeminy, a uložil ho do batohu.

Vytáhl mapu a zadíval se do ní. Další zastávka, stanice Bravo. Svižně vykročil po stezce, která vedla do Kapraďové strouhy. Po patnácti metrech z cesty bez zpomalení odbočil a snadno kráčel džunglí. Stanice Bravo se podle mapy nacházela jižně od stromu koa, na jehož kmeni byla značka pro snadnější orientaci. Po několika minutách hledání Makele objevil strom s reflexním oranžovým štítkem. Poklekl vedle něj, našel stan a nahlédl dovnitř. Nikdo. A co v bunkru?

Narovnal se a zavolal: „Hej!“ Dupl nohou vedle stanu. To by je mělo vyhnat ven, pokud se schovávají v bunkru. Nic však nezaznamenal, žádný pohyb ani pobíhání drobných postaviček. Zabořil nůž do hlíny, vyřízl bunkr a uložil jej ke stanici Alfa. Opět nahlédl do mapy a podíval se vzhůru po svahu, který stoupal k útesům a posléze k výšinám Tantalusu. Makele měl dojem, že nosit stanice do Nanigenu je ztráta času. Studenti už jistě beze stopy zmizeli v mikrosvětě. Přesto musel plnit Drakeovy příkazy. Nevadilo mu, že je připravuje o jedinou naději na přežití, neboť podle jeho názoru už byli po smrti. Sám neudělal nic špatného, jen odklízí stanice.

Během chůze po vrstevnici vyhrabal stanice Foxtrot, Golf a Hotel. Zkušeně a rychle postupoval džunglí. Vystoupal ke stanici India a vytáhl ji ze země. Ještě výš našel Juliet a vyprostil ji z bláta. Stanice Kilo však jako kdyby zmizela. Měla být ve změti popínavých rostlin pod skalní stěnou, u malého vodopádu. Přesto ji nedokázal najít, a tak nakonec usoudil, že ji spláchl liják. To se občas stávalo. Vzhledem k malým rozměrům stanice špatně snášely rozmary počasí.

Potom se obrátil a vydal se po svahu přímo dolů do Kapraďové strouhy. Mířil ke stanici Echo, umístěné v hloubi Kapraďové strouhy uprostřed albíziového hájku.

„HEJ!“ Bunkrem zahřměl hlas a probudil studenty. Místnost poskočila a oni spadli z pryčen a poletovali sem a tam jako při silném zemětřesení. Světla zhasla. Do tmy se rozléhal lomoz beden, krabic a laboratorního vybavení a místnost se třásla. Peter Jansen pochopil, co se děje. „Venku někdo je!“ vykřikl. „Vypadněte ven! Rychle! Rychle!“ Zašátral na kavalci po čelovce, našel ji a rozsvítil.

Opět naskočila světla. Baterie drnčely v kontaktech.

Rick Hutter popadl šipky a šplhal po žebříku, následován Karen Kingovou. Ostatní horečně sbírali pytle, mačety a všechno, co jim přišlo pod ruku.

Rick se jako první dostal na vrchol žebříku. Položil ruce na otočné kolo, když vtom celá místnost jako kdyby vystřelila vzhůru, takže všichni letěli na podlahu. Bunkr se obrátil na bok a s ohlušujícím rámusem se roztřásl.

„Sakra, proč to nejde –“ Slova narážela do bunkru jako dělostřelecké granáty.

Makele vyřízl kruh kolem stanice Echo, vytáhl ji ze země a nahlédl do dveří stanu. Zásoby uvnitř byly rozházené. To vypadalo neobvykle, a tak se rozhodl, že otevře poklop a podívá se dovnitř. Uchopil kolo mezi palec a ukazovák, ale utrhlo se. Teď už si s poklopem neporadí. „Hergot.“ Položil stanici na bok, poklekl k ní a zkusil jej vypáčit špičkou nože, což se mu nepodařilo. Poklop pevně držel na místě a ani nůž s ním nic nezmohl. Makele tedy zvedl nůž nad hlavu. Musí bunkr rozpárat.

Čepel, pro mikrolidi velká jako desetipatrový dům, s burácením pronikla stěnou a vyslala do místnosti úlomky betonu. Probodla bunkr naskrz a vytvořila v něm díru. Pak začala jako pila jezdit nahoru a dolů, přičemž se kolébala.

Rick se zespoda držel poklopu a pokoušel se otočit kolem a otevřít. Jakmile se mu to povedlo, vyhodil ven svůj pytel. Bunkr však znova stoupal do vzduchu a Rick pod sebou spatřil zem. Místnost se obracela, dokud neležel na žebříku. Ostatní se shlukovali za ním. Natáhl k nim ruku. Popadl Amara, prostrčil ho otvorem a viděl, jak padá. Bunkr se zvedal stále výš a nakláněl se. Peter Jansen se protlačil vedle Ricka. „Pomoz mi dostat je ven!“ zavolal.

Vyhodili Dannyho. Zaslechli jeho křik a sledovali počínající pád. Následovala Erika.

Uvnitř bunkru gigantický nůž ohrožoval Jenny Linnovou, jejíž ruka uvízla mezi ním a betonem. Karen Kingová se ji snažila vyprostit, zatímco čepel se sunula stranou a hrozila, že obě rozmačká.

„Moje ruka,“ sténala Jenny. „Nemůžu se hýbat.“

K Jenny se svezl stůl a pak se od něj směrem ke Karen odrazil kus betonu. Karen ho odkopla stranou a překvapena vlastní silou horečně pokračovala ve vyprošťování Jenny.

Bunkr opět klesl, zabořil se do země a nůž jej rozřízl vejpůl, takže Jenny a Karen vylétly ven na denní světlo. Proti nebi se tyčil muž. Muž, kterého nepoznávaly. Otevřel ústa a vydal dunivý zvuk. Rozpřáhl se nožem.

Karen popadla Jenny, zvedla ji na nohy a nespouštěla oči z nože. Jennyina ruka ochable visela v nepřirozeném úhlu. „Utíkej!“ zvolala Karen, když se obří nůž spustil dolů směrem k nim.

KAPITOLA 18

KAPRAĎOVÁ STROUHA

29. ŘÍJNA, 14:00

Nůž se zabodl do země mezi Karen a Jenny, rozdělil je a pokračoval v dlouhém řezu. Potom s duněním, které otřáslo světem, z hlíny vyklouzl. Jenny klečela, držela se za ruku a naříkala.

Karen ji jednou paží objala, hodila si ji na záda a o překot utíkala pryč. Opět se přiřítil nůž, avšak tentokrát Karen uskočila pod trs kapradin, Jenny stále na zádech.

Země se chvěla a nadskakovala, ale otřesy byly stále slabší. Muž odcházel a trosky rozříznuté stanice držel v rukou. Uložil je do batohu. Pokračoval v chůzi, až konečně zmizel.

Zavládlo ticho. Jenny vzlykala.

„Moje ruka,“ stěžovala si. „Bolí to… strašně to bolí.“

Měla ošklivě polámanou ruku. „Neboj, zafixujeme ti to,“ pokusila se Karen o optimistický tón. Jennyina ruka vypadala příšerně, nejspíš utrpěla komplikovanou zlomeninu pažní kosti. Karen opodál našla pytel, otevřela ho, vytáhla vysílačku a volala o pomoc. „Haló? Slyší mě někdo? Jsem s Jenny. Má zlomenou ruku. Slyšíte mě?“

Ozval se Peter. „My jsme v pořádku. Všichni to zvládli.“

Shromáždili se pod kapradinou a uložili Jenny na list jako na lůžko. Nikdo neměl sebemenší medicínské zkušenosti. Karen otevřela lékárničku a vytáhla injekci s morfinem. Ukázala ji Jenny. „Chceš tohle?“

Jenny zavrtěla hlavou. „Ne. To by mě odrovnalo.“ Bez ohledu na bolest možná bude muset používat mozek. Raději si vzala dvě tablety Tylenolu a Karen utrhla pruh látky a připravila závěs. Pomohli jí posadit se. Jenny se zakymácela, zbledla a ze rtů jí zmizela barva. „To bude dobré,“ řekla.

Skutečnost však byla jiná. Paže jí rychle otékala a kůže tmavla.

Vnitřní krvácení.

Karen zachytila Peterův pohled a věděla, že myslí na totéž co ona. Vzpomněl si na vyprávění Jarela Kinského o takzvané kesonové nemoci. Člověk může vykrvácet z jakékoli ranky. A tohle nebyla ranka.

Peter se podíval na hodinky. Ukazovaly dvě odpoledne. Spali dvě hodiny.

Okolí bylo poseté troskami, jako kdyby se tam rozpadl vrak lodi. Pytle a batoh dopadly na různá místa. Z bunkru se vysypalo mnoho věcí, když jej nůž rozřízl vedví. Našli mačety a harpunu. Rickova zederachová bobule se vykutálela ze stanu a ležela opodál. Sice měli vybavení pro přežití a zásoby, jenže kam se vydají? Pokud stanice Echo zmizela, co se stalo s ostatními? Našel je ten člověk? Pracuje pro Vina Drakea?

Museli počítat s nejhorším.

Byli odhaleni. Stanice jsou pryč. Kde se schovají? Kam půjdou? Jak se teď vrátí do Nanigenu?

Zatímco trčeli na místě a přemýšleli, co podniknou, obloha potemněla. Poryv vzduchu se opřel do nedalekého keře Cyrtandra paliku a ukázal kučeravé spodní strany jeho listů. Když se Peter podíval nahoru, viděl, že vítr se listů zmocňuje a pohrává si s nimi…

Pak přišel zvláštní zvuk, hluboké šplíchnutí, a po něm ještě jedno. Studenti překvapeně sledovali, jak vedle nich dopadá obrovská zploštělá kapka vody a vybuchuje ve stovku menších kapiček, které se rozlétají všemi směry. Začínala odpolední přeháňka.

„Musíme někam výš!“ křičel Peter. „Tudy!“ Rozběhli se do svahu a sahali po všem, co dokázali odnést. Karen táhla na zádech Jenny a kapky deště kolem nich explodovaly jako bomby.

V Nanigenu se Vin Drake odvrátil od obrazovky počítače. Sledoval záběr oblasti Ko’olau Pali z meteorologického radaru. Na pasát je spolehnutí. Na návětrné straně Oahu se nakupily mraky a zastavily se v horách. Vrcholy Ko’olau Pali patřily k nejdeštivějším místům na světě.

Na dveře zaklepal Don Makele. Viceprezident pro bezpečnost vstoupil a položil na Drakeův stůl pozůstatky stanice Echo. „Postele jsou pomačkané a někdo byl na záchodě. Dva z nich jsem viděl utíkat. Nařídil jsem jim, ať stojí, a snažil jsem se zastavit je nožem. Rozutekli se jako švábi.“

„To je špatné,“ poznamenal Drake. „Hodně špatné, Done. Řekl jsem vám, ať to zařídíte.“

„Co ode mě chcete, pane?“

Vin Drake se opřel a poklepal si zlatým perem na zuby. Na stěně za sebou měl vlastní portrét, namalovaný jedním nadějným brooklynským umělcem, který jeho obličej vyvedl sytými barvami zosobňujícími sílu, což se Drakeovi líbilo. „Chci, abyste uzavřel bezpečnostní bránu na vjezdu do údolí Manoa. Přestane tam dojíždět nákladní auto. Musíme to údolí odříznout od světa. A přiveďte mi dva své nejlepší muže z ochranky.“

„To budou Telius a Johnstone. Cvičil jsem je v Kábulu.“

„Mají zkušenosti z mikrosvěta?“

„Spoustu,“ odpověděl Makele. „Čím je pověříte?“

„Záchranou studentů.“

„Jenže když uzavřete údolí –“

„Udělejte, co říkám, Done.“

„Ano, jistě.“

„Sejdu se s vašimi lidmi venku. Na parkovišti B, za dvacet minut.“

Kapky dopadaly na zem a vybuchovaly do uhánějících potůčků vody smíšené s hlínou. Když jedna zasáhla Petera, ztratil se ve vodní tříšti. Kapka ho srazila, až zůstal ležet na zemi a rozkašlal se. Ostatní utíkali, vrávorali a klouzali, zatímco déšť bubnoval kolem nich. Potom se ozvalo cosi jako nákladní vlak.

Byla to přívalová vlna, která se řítila puklinou v Kapraďové strouze. Prohnala se kolem kamene a stromovité kapradiny, zasáhla lidi jako stěna hnědé vody a donutila je zachránit si život plaváním. Karen nesla na zádech Jenny, jenže když vlna udeřila, Jenny se neudržela a s výkřikem jí ze zad sklouzla.

„Jenny!“

Také Karen skončila ve vodě. Jenny se jí ztratila z dohledu. Karen se chytila listu, který se točil v proudu. Na listu před ní klečel Rick. „Drž se!“ křikl. Jednou rukou po ní sáhl a vytáhl ji na list. Kašlala a lapala po dechu. List se otáčel a voda ho rychle unášela. „Ztratila jsem Jenny!“ oznámila Karen a rozhlížela se. Se zlomenou rukou Jenny nedokáže plavat.

Danny Minot vylezl na kámen vyčnívající ze záplavy, která ho obklopovala ze všech stran.

Kolem proplula utopená žížala a obracela se na hladině. Jenny Linnová bojovala a snažila se plavat, ale obvaz ji omezoval v pohybu a zlomená ruka se nebezpečně prohýbala. Hlava jí klesla pod vodu. Pak se zase vynořila.

Rick ležel na břiše na listu. „Jenny!“ zařval. „Podej mi ruku! Jenny!“

„Chyť ji, Ricku!“ zvolala Karen, popadla ho za nohy a snažila se ho jistit na listu, zatímco se pokoušel dosáhnout k Jenny a zachránit ji.

Jenny se přetočila na bok a natáhla k němu zdravou ruku, ale minula ho, takže se o sebe jen otřeli konečky prstů. Rick ji nedokázal zachytit a zoufale vykřikl.

Jenny se blížila ke kameni, na němž se choulil Danny. „Danny, prosím tě!“ vyjekla a vztáhla k němu ruku, kterou neměla zlomenou. Jejím tělem otřásal proud a hrozilo, že klesne pod hladinu.

Danny Minot zareagoval právě včas. Dotkl se její dlaně. Uchopil její prsty do svých. Naklonil se ještě dál a podařilo se mu protáhnout prsty pod obvazem. Přitahoval Jenny k sobě. Potom ucítil, že sám sklouzává z kamene.

Jenny vykřikla bolestí, neboť jí trhl zlomenou paží. Byla mu však vděčná. „Nepouštěj mě, prosím tě!“ Zvedla zdravou ruku a popadla Dannyho za košili.

Topící se lidé stahují druhé s sebou. Danny o nich věděl svoje. Topící se lidé jsou velmi nebezpeční.

Podíval se kolem. Sleduje ho někdo? Potom se jeho pohled střetl s Jennyiným. „Promiň,“ řekl Danny. Rozevřel ruku a pustil ji. Určitě by ho strhla do vody a utopila…

Danny se odvrátil. Nedokázal snést výraz v Jennyině tváři. Udělal všechno pro to, aby ji zachránil. Kdyby ji nepustil, jistě by ho stáhla do proudu… oba by utonuli… Jenny to měla tak jako tak spočítané. Jsem dobrý člověk… Vytáhl se zpátky na kámen, kolem něhož se řítil vodní živel. Nikdo neviděl, co Danny udělal. Jenom Jenny. Ten její pohled…

Karen vykřikla, když zaznamenala, že Jenny Dannymu vyklouzla. „Ne! Jenny! Ne!“ Ještě dvakrát zahlédli její hlavu nad hladinou a pak se potopila a už nevyplavala.

KAPITOLA 19

SÍDLO NANIGENU

29. ŘÍJNA, 14:30

Vin Drake přešel parkoviště a přistoupil k Teliusovi a Johnstoneovi, kteří čekali mezi auty. Bude lepší promluvit s nimi venku. Všechno, co člověk řekne, může být zaslechnuto, nahráno, zaznamenáno. Musel si dát pozor na detaily. Detaily jsou důkazy. Důkazy mohou uniknout. Důkazy mohou uletět do světa a člověk nad nimi ztratí kontrolu.

„Došlo k narušení bezpečnosti,“ oznámil Drake dvojici mužů. Malý a šlachovitý Telius s neklidnýma očima skláněl vyholenou hlavu k zemi, jako kdyby ztratil nějakou drobnost a teď ji hledal. Johnstone, mnohem vyšší než Telius, měl sluneční brýle a stál uvolněně s rukama za zády. Krátce zastřiženými vlasy mu prosvítalo tetování na lebce. Drake pokračoval: „Máme tady průmyslové špiony. Mohli by zničit Nanigen. Jsme přesvědčeni, že špioni pracují pro jednu cizí vládu. Jak možná víte, v Nanigenu probíhají jisté tajné činnosti, o kterých by se nepřátelské vlády velmi rády něco dozvěděly.“

„O tom nic nevíme,“ odvětil Telius.

„Správně,“ souhlasil Drake. „Nic nevíte.“

Na parkoviště někdo přijel a zastavil a Drake ztichl. Všichni tři se obrátili, vydali se k okraji prostranství a chvíli nic neříkali, dokud cizí člověk nezašel dovnitř. Po vedlejším prázdném pozemku hnal pasát semenné lusky akáciových keřů.

Drake se otočil a zadíval se na kovovou budovu. „Není to zrovna působivá stavba. Ale v blízké budoucnosti v ní bude sídlit společnost s hodnotou sto miliard dolarů. Sto miliard dolarů.“ Odmlčel se, aby svým slovům dodal váhu. „Každý, kdo vlastní zaměstnanecké akcie Nanigenu, pohádkově zbohatne.“ Zamžoural do slunečního světla a pak na dvojici mužů. „Víte, co jsou zaměstnanecké akcie, viďte? Majitelé je můžou s velkým ziskem prodat, až je společnost uvolní k veřejnému obchodování.“ Pochopili, kam tím míří? Z jejich obličejů se nedalo nic vyčíst. Žádné myšlenky, žádné emoce, zkrátka vůbec nic.

Takhle se tváří profesionálové, napadlo ho.

Drake pokračoval: „Chci, abyste se vypravili do mikrosvěta a ty špiony našli. Dostanete veškeré operační vybavení. Hexapod a zbraně, všechno, co potřebujete. Špioni vypadli… podle všechno se ztratili v oblasti maximálně dvacet metrů od zásobovací stanice Echo. Proto chci, abyste pátrání zahájili v Echu. Je možné, že se přesouvají po mikrostezkách, hledají další stanice a chtějí se v nich ukrýt. Všechny zásobovací stanice byly odstraněny – všechny kromě Kila. Tu nemůžeme najít. Půjdete po síti stezek od jedné stanice ke druhé a budete hledat špiony. A… ehm…“ Jak to jen formulovat, aby nedošlo k omylu? „Najdete je. Jenomže záchranná výprava se nezdaří. Rozumíte? Přes veškerou vaši snahu se po těch špionech slehne zem. Nechci vědět, jak to provedete. Špioni zmizí, ale já nechci slyšet ani žádné fámy o tom, co se jim stalo. Pokud se ztratí beze stopy, můžete počítat s… odměnou.“ Drake zasunul ruce do kapes a na obličeji ucítil vítr. „Selhání je jediná možnost,“ dodal polohlasně.

Obrátil se ke dvojici mužů, avšak ti na sobě nedali nic znát. Tvářili se zcela neutrálně. Kolem prolétl ptáček a usedl na akáciový keř.

„Pokud se záchranná výprava nezdaří, odměnou pro každého z vás bude jedna zaměstnanecká akcie Nanigenu. Až se s nimi začne veřejně obchodovat, jedna akcie bude mít cenu nejmíň milion dolarů. Rozumíte?“

Podívali se na něj, jako kdyby okolní parkoviště bylo mnohem zajímavější.

Ale rozuměli mu. Tím si byl jistý.

„Teď jsou z vás investiční kapitalisté,“ uzavřel Drake a na odchodu Teliuse poplácal po rameni.

Déšť ustal stejně rychle, jako se spustil. Mraky se rozestoupily, les zahalila zlatavá mlha a vody kvapem ubývalo, jak drobnými potůčky pospíchala do hlavní bystřiny protékající údolím Manoa. Studenti přišli o spoustu vybavení, které odnesl proud. A zmizela Jenny. Shromažďovali se na jednom místě, a když se konečně dostavili všichni, zase se rozptýlili hledat ztracené věci a především Jenny. Vydali se po svahu dolů podle koryta a dorozumívali se dvěma vysílačkami.

„Jenny! Kde jsi? Jenny!“ křičeli, ale odpověď nepřicházela.

„Našel jsem harpunu,“ ohlásil Rick. Daleko se nedostala. Šipky měl uložené v umělohmotném pouzdře v pytli a ten se zastavil o kámen. Našel dokonce i zederachovou bobuli, žlutě zářící zpod listu.

Karen Kingová se po Jenny rozhlížela s obavami. Třásla se, neboť se jí vrylo do paměti, s jakým výrazem se Jenny naposledy ponořila pod hladinu.

Nejhorší hrůzy jsou ty lidské. Co Jenny spatřila?

Potom Karen zpozorovala něco bledého a měkkého pod větví. Lidskou ruku. Našla Jenny. Potlučené a zvláštně zkroucené tělo se zachytilo pod větvičkou, bylo pokryté vrstvou bahna a zlomená ruka trčela do strany a vypadala jako mokrý hadr. V Jennyiných otevřených očích bylo prázdno. Jako závoj mrtvolu halila propletená špagetová vlákna. Byly to hyfy, které pokračovaly v růstu.

Karen poklekla k tělu, odsunula jedno vlákno z Jennyina obličeje, zatlačila jí oči a rozplakala se.

Kolem se sešli ostatní. Rick zjistil, že se mu do očí derou slzy, což ho přivedlo do rozpaků. Snažil se pláč ovládnout, ale nedokázal to. Peter mu položil ruku kolem ramen, jenže Rick ji setřásl.

„Snažil jsem se,“ řekl Danny a zavzlykal. „Jenomže jsem na ni prostě nedosáhl.“

Erika ho objala. „Jsi statečný, Danny. Až doteď jsem si to neuvědomovala.“

Něco zavrzalo. Závojem houbových vláken, halícím Jennyino tělo, jako kdyby probíhaly záchvěvy.

„Co to bylo?“ zeptala se Erika… a oči se jí rozšířily děsem, když viděla, jak se jedno vlákno ohýbá a vlní a jako křivý prst se dotýká Jennyiny kůže. Se skřípěním se zabořilo do těla a hledalo živiny. Houbový závoj začal stravovat mrtvolu. Erika se otřásla a vstala.

„Musíme ji pohřbít,“ zavelel Peter. „Hned.“

Harpunou a mačetami rozhrnuli půdu. Byla měkká a oživlá bezpočtem malinkých tvorů, kteří se pohybovali a kroutili. Sama půda se skoro stala živým organismem. Bez života byla jen Jenny. Uložili ji do hrobu a zkřížili jí ruce na prsou, přičemž ta zlomená si vyžádala zvláštní péči. Pokusili se smést z těla hyfy, ale ty se ho už pevně držely a pronikaly dovnitř.

Erika Mollová neovladatelně plakala. Peter z ibiškového květu uřízl část korunního lístku a položil ji na Jenny jako bílý rubáš. Agilní houbová vlákna zůstala pod ním.

Potom Erika navrhla odříkat modlitbu. Nebyla nábožensky založená, aspoň si to o sobě nemyslela, ale pocházela z katolické rodiny a v Mnichově chodila do mateřské školy vedené jeptiškami. Od nich se naučila třiadvacátý žalm. „Der Herr ist mein Hirte,“ začala Erika váhavě a snažila se vybavit si německý text.

Peter jí pomohl v angličtině:

Hospodin jest můj pastýř, nebudu míti nedostatku.

Na pastvách zelených pase mne…

„Magická zaříkávadla,“ poznamenal Danny. „Tahle slova nemají nic společného s takzvanou ‚realitou‘, ale možná nám pomáhají psychologicky. Domnívám se, že modlitba stimuluje primitivní části mozku. Vlastně se díky ní cítím trochu líp.“

Zahrnuli Jenny zeminou. Tělo nevydrží dlouho a brzy ho rozloží houby a hlístice, stráví bakterie a spořádají všudypřítomní půdní roztoči. Zanedlouho po Jenny Linnové nezůstane v zemi ani památky, její ostatky projdou recyklací a tělo se vrátí do těl jiných tvorů. V mikrosvětě starý život hned po skončení přechází v nový.

Poté Peter shromáždil ostatní a promluvil k nim ve snaze povzbudit je. „Jenny by nechtěla, abychom to vzdali. Sama byla statečná. Můžeme její památku uctít tím, že se popereme o přežití.“

Zůstal jim batoh a dva pytle. Nemohli otálet u Jennyina hrobu a pokračovali směrem k parkovišti.

Laboratorní zápisník s mapou se neztratil, protože ho Karen uložila do batohu. Když zápisník vytáhli, byl pomuchlaný a vlhký, avšak v mapě se stále dalo číst. Ukazovala stezku nebo pěšinu vedoucí od stanice Echo k Deltě a posléze k Alfě u parkoviště. Měli před sebou dlouhou cestu. „Nevíme, jestli některá ze stanic zůstala na místě. Ale po téhle stezce můžeme jít v každém případě.“

„Pokud ji najdeme,“ připomněla Karen.

Žádnou pěšinu neviděli. Déšť změnil krajinu, přesunul zeminu a vyhloubil v půdě nové kanály. Peter vytáhl kompas, zadíval se do rukou načrtnuté mapy a určil směr k parkovišti. Vydali se na cestu, přičemž Peter šel první a oháněl se mačetou. Karen se držela hned za ním a přes rameno měla harpunu. Řadu uzavíral mlčenlivý a ostražitý Rick Hutter s mačetou připravenou k akci.

Kvůli Dannymu museli často zastavovat.

„Nebolí tě nohy?“ zeptal se ho Peter.

„Co myslíš?“ zavrčel Danny.

„Mohli bychom ti vyrobit nějaké boty.“

„Stejně to nemá cenu,“ opáčil Danny.

„Ale zkusit to musíme,“ řekl Erika.

„Taky jsem zkusil zachránit Jenny.“

Peter odřízl dva kusy suchého travního listu a Erika jimi obalila Dannyho nohy a vytvořila provizorní obuv. Amar si vzpomněl na lepicí pásku, kterou našel ve stanici Echo. Vytáhl ji z pytle a začal jí omotávat Dannyho travní mokasíny, aby mu držely na nohách. Danny vstal a udělal pár kroků. Boty byly překvapivě pevné a velmi pohodlné.

Shora k nim dolehl hlasitý hukot, jako kdyby nad nimi přelétal vrtulník. Objevil se komár. Snesl se dolů a poletoval kolem nich. Navzdory značné velikosti ho mávající křídla bez námahy držela ve vzduchu a zdálo se, že je pozoruje. Měl černo-bíle pruhované tělo a nohy. Pod hlavou visel dlouhý sosák. Studenti na konci sosáku spatřili dvě čepele pokryté zaschlou krví. Komárův sací nástroj vypadal dost ostře na to, aby pronikl tělem mikročlověka.

Danny Minot se neudržel. „Zmiz odsud!“ zavolal na komára a dal se na útěk, přičemž máchal rukama a vlekl za sebou nohy v mokasínech.

Komár, jehož zaujal Dannyho pohyb nebo snad jeho pach, se pustil do stíhání a vznášel se těsně za studentem. Bez varování slétl střemhlav dolů a málem Dannyho zasáhl sosákem mezi lopatky. Danny se vrhl na zem, převalil se na záda a kopal nohama ve vzduchu. „Nech mě!“

Komár bzučel nad ním a pokračoval v útocích, dokud se nad Dannyho obkročmo nepostavila Karen Kingová a nepokusila se hmyz zastrašit mačetou.

Komár se nevzdával.

„Všichni sem,“ vykřikl Peter. „Postavte se zády k sobě do kruhu.“

Lidé vytvořili hradbu kolem Dannyho, jenž v hrůze ležel na zemi. Mačety měli připravené a nespouštěli zrak z komára, který kroužil kolem nich. Komár evidentně ucítil krev a možná také oxid uhličitý, který lidé vydechovali. Pokoušel se o výpady, sledoval je vypouklýma očima a sosák se mu houpal ze strany na stranu.

„Vida,“ pronesla Erika Mollová.

„Copak?“

„Je to samička druhu Aedes albopictus.“

„No a?“ zeptal se Danny a přetočil se na kolena.

„Komár tygrovaný, původem z Asie. Samičky jsou agresivní a přenášejí nemoci.“

Rick Hutter chytil Karen Kingovou za paži. „Dej mi tu harpunu –“

„Moment!“ ohradila se a odstoupila, ale on jí zbraň sebral. Pak vykročil proti komárovi a zvedl harpunu. „Nespěchej, Ricku,“ vyzval ho Peter. „Počkej na příležitost.“

Komár vyrazil proti Rickovi. Ten vycítil šanci. Rozpřáhl se harpunou a praštil komára do hlavy. „Běž si najít někoho většího!“ zařval Rick.

Komár spěšně vyklidil pole a v letu se kymácel.

Karen Kingová se rozesmála.

„Co tě tak pobavilo?“ utrhl se na ni Rick.

„V Kostarice tě komáři zahnali zpátky do hotelu. Děláš pokroky, Ricku.“

„Tohle není sranda,“ ohradil se.

„Vrať mi to,“ řekla Karen a sáhla po harpuně. Začali se o ni přetahovat. Karen vyhrála a zbraň Rickovi vytrhla. Rick utrousil vulgární výraz.

To se Karen dotklo. Přistoupila k Rickovi a namířila mu harpunu do obličeje. „Takhle už se mnou nemluv.“

„Neblázni.“ Rick ucouvl a zvedl ruce do vzduchu.

Karen mu harpunu hodila k nohám. „Vem si ji.“

Peter se postavil mezi ně. „Jsme tým, ne? Nesmíme bojovat mezi sebou.“

Karen soptila. „Já jsem s Rickem nebojovala. Kdyby ano, už by zvracel vnitřnosti.“

Peter Jansen zůstal vepředu, vybíral cestu, neúnavně likvidoval překážky mačetou a občas se zastavil, aby ji diamantovým brouskem naostřil. Při odpovídající údržbě zbraň dokázala useknout cokoli. Peter se snažil udržovat morálku skupiny na výši. „Víte, co řekl Robert Louis Stevenson o cestování?“ zeptal se přes rameno. „Prohlásil: ‚Putovat s nadějí je lepší než dorazit k cíli.‘“

„Kašlu na naději. Radši bych byl u cíle,“ podotkl Danny Minot.

Rick Hutter si z konce řady pozorně prohlížel ostatní. Zamyslel se nad Karen Kingovou. Opravdu ji nemohl vystát. Byla tak zahleděná do sebe, arogantní a agresivní a považovala se za velkou odbornici na pavouky, pavoukovce a boj zblízka. Byla pěkná, jenže krása není všechno. Přesto Ricka těšilo, že je Karen ve skupině. Rozhodně ji považoval za bojovnici. Právě teď se zdálo, že je klidná a ve střehu a zvažuje každý pohyb. Jako kdyby se rvala o život… což pochopitelně byla pravda. Nesnášel ji, a přece… byl rád, že je Karen poblíž.

Poté se zaměřil na Eriku Mollovou. Ta byla pobledlá a vystrašená. Erika se sotva ovládala a balancovala na pokraji nervového zhroucení. Houby na Jennyině těle… to ji dostalo, usoudil Rick. Jestli se Erika nevzpamatuje, mohl by to být její konec. Jenže kdo dokáže říct, kdo z lidí má dost síly a důvtipu na to, aby vyvázl z téhle říše miniaturních hrůz?

U Amara Singha měl Rick dojem, že se poddal osudu, jako kdyby se již rozhodl zemřít.

Danny Minot se plahočil v botách omotaných lepicí páskou. Tenhle člověk je odolnější, než vypadá, pomyslel si Rick při pohledu na něj. Mohl by přežít.

Potom se zadíval na Petera Jansena. Jak to Peter dělá? Působí tak vyrovnaně, skoro vlídně, smířený se sebou samým tak hluboce, že to Rick nedokázal pochopit. Peter Jansen se stal skutečným vůdcem a tato role mu seděla. Zdálo se, jako kdyby se Peter v mikrosvětě našel.

Nakonec tu byl sám Rick Hutter.

Rick netrávil moc času rozjímáním. Málokdy přemýšlel o sobě. Nyní však taková chvíle nastala. Přihodilo se mu cosi zvláštního a on tomu prostě nerozuměl. Cítil se dobře. Proč je mi fajn? uvažoval. Měl bych se cítit mizerně. Jenny je mrtvá. Kinského roztrhali mravenci. Kdo je další na řadě? Jenomže tohle byla výprava, o jaké Rick Hutter odjakživa snil, třebaže ji nepokládal za uskutečnitelnou. Výprava do skrytého srdce přírody, do světa nespatřených zázraků.

Je docela pravděpodobné, že během ní zahyne. Příroda není milá ani ohleduplná. Ve světě přírody neexistuje nic jako soucit. Člověk nemůže získat body za snahu. Buď přežije, nebo ne. Možná to nedokáže nikdo z nás. Rick se zamyslel, jestli jeho život skončí tady, v malém údolí na okraji Honolulu, které se změnilo v bludiště nepředstavitelných nebezpečí.

Musím jít dál, připomněl si Rick. Buď chytrý. Buď mazaný. Protáhni se uchem jehly.

Když měl Rick dojem, že ušli několik mil, ucítil zvláštní hořkosladkou vůni. Co je to? Podíval se nahoru a uviděl bílé kvítky, rozeseté jako hvězdy v koruně stromu s křivolakými větvemi a hladkým kmenem se stříbrošedou kůrou. Vůně v sobě měla nepříjemnou příměs čehosi škodlivého.

Ano.

Nux vomica.

Rick zavolal na ostatní, ať zastaví. „Chvilku počkejte. Něco jsem objevil.“

Poklekl k sukovitému kořeni, který vyčníval ze země. „To je kulčiba dávivá,“ oznámil. Začal do kořene sekat mačetou, dokud nezískal proužek lýka, který pak vytáhl a opatrně opracoval. „Tahle kůra obsahuje brucin,“ vysvětlil. „To je droga s paralyzujícími účinky. Lepší by byla semena, protože jsou neuvěřitelně jedovatá, ale kůra bude stačit.“

Snažil se nedotýkat se mízy rukama. Přivázal kůru na provaz a táhl ji za sebou. „Do batohu si ji dát nemůžu. Všechno by otrávila,“ objasnil.

„Ta kůra je nebezpečná,“ upozornila Karen.

„Když počkáš, Karen, zajistí nám jídlo. A já mám hlad.“

Erika ustoupila stranou a opatrně začichala, jestli neucítí varovný mravenčí pach. Vzduch jí při nádechu a výdechu připadal trochu těžký. Ať se podívala kamkoli, každá škvíra a puklina v půdě, každé stéblo trávy, každá přízemní rostlinka oplývala malými tvory – hmyzem, roztoči, hlísticemi. A rozeznávala také masu půdních bakterií, drobounkých teček tvořících chomáče. Všechno kolem žilo. Všechno se živilo něčím jiným. To jí připomnělo… že jí opravdu začíná kručet v břiše.

Měli obrovský hlad, ale nic k jídlu. Napili se vody z díry v kořeni a šli dál, přičemž Rick za sebou táhl kůru. „Máme strychnin a zederachovou bobuli,“ vypočítával. „Ale to nestačí. Potřebujeme ještě nejméně jednu ingredienci.“ Rozhlížel se a hledal mezi vegetací rostliny, které znal, cokoli jedovatého. A nakonec jednu našel. Prozradil ji ostrý zápach, šířící se z hradby vegetace.

„Oleandr,“ řekl Rick a vydal se ke křoví s dlouhými a špičatými lesklými listy. „Jeho míza je čiré zlo.“ Proklestil si listím cestu až ke kmeni keře. Vytáhl mačetu, nabrousil ji a začal sekat. Vyřinula se průsvitná mléčná míza a Rick rychle uskočil. „Když se vám tahle tekutina dostane na kůži, rychle vás zabije. Obsahuje smrtící směs kardenolidů. Přestane vám bít srdce. A radši ani nedýchejte výpary. Mohli byste z toho mít infarkt.“ Zatímco míza stékala po kůře, Rick se přehraboval v pytli a vybavil se laboratorní zástěrou, gumovými rukavicemi a ochrannými brýlemi, které našel ve stanici Echo.

Amar se zašklebil. „Ricku, vypadáš jako šílený vědec.“

„Šílenství je můj styl,“ odvětil Rick. Otevřel jednu plastovou baňku a přistoupil s ní k prýštící míze. Se zadrženými dechem baňku naplnil, přičemž mu míza potřísnila rukavice. Pak postup zopakoval s druhou nádobkou a s vítězoslavným úsměvem obě zvedl do vzduchu. „Teď máme všechno, co do té kaše potřebujeme. Stačí rozdělat oheň.“

Jenže les byl po dešti nasáklý vodou. Nic nebude hořet.

„Žádný problém,“ řekl Rick. „Jenom musíme najít Aleurites moluccana.“

„Co to sakra je, Ricku?“ zajímala se Karen Kingová.

„Tungovník molucký,“ zněla odpověď. „Havajci mu říkají kukui. Kukui tady rostou po celém lese.“ Zastavil se, zvedl oči a začal se rozhlížet. „Jasně! Tamhleto je kukui.“ Ukázal na strom s velkými stříbřitými listy. Strom jako kupovitý bouřkový mrak vyčníval z vegetace asi o deset metrů dál. Byl obsypaný nazelenalými kulatými plody.

Vydali se k němu. Když došli pod něj, viděli, že měkké ovoce pokrývá zem pod ním. „Dejte mi mačetu,“ zavelel Rick. „A teď sledujte.“

Z jednoho plodu začal mačetou osekávat dužinu. Brzy se dostal na tvrdé jádro, semeno připomínající ořech. „Tohle je semeno kukui,“ řekl. „Je plné oleje. Staří Havajci ten olej lili do kamenných lamp. Je vynikající na svícení. Nebo semena napichovali na klacky a používali jako pochodně. Tohle semeno hoří.“

Ukázalo se, že hladká skořápka je velice odolná. Studenti se však střídali u mačety. Zbraň měla těžkou čepel a byla neobyčejně ostrá a pomalu skořápkou pronikala. Po několika minutách práce se ukázalo olejnaté jádro. Rozsekali ho na kusy a ty naskládali na hromadu. Přidali suché části zvadlých stébel trávy, které Peter vyřezal z jejich středu, kam déšť nepronikl. Úplně nahoru Rick postavil hliníkový hrnec a potom si navlékl ochranné pomůcky. Posunul si brýle a naplnil hrnec kůrou kulčiby dávivé, odřezky zederachové bobule, dvěma laboratorními nádobkami oleandrové mízy a vodou z listu.

Rick oheň zažehl větruvzdorným zapalovačem.

Troud vzplanul a ze semena kukui vyšlehly zářivě žluté plameny. Podle měřítek normálního světa byl oheň malý, jen o trochu jasnější než hořící svíčka, ale jim připadal jako vatra. Teplo jim sálalo do tváří, donutilo je couvnout a během pár vteřin přivedlo obsah hrnce k varu. Pouhé dvě minuty stačily na to, aby v něm zbyla jen dehtovitá kaše.

„Čerstvé kurare,“ konstatoval Rick. „Aspoň doufám.“

S pomocí dřevěné třísky kurare nabral do umělohmotné baňky, přičemž měl pořád gumové rukavice a zadržoval dech. Později do ní namočí šipky, aby měly otrávené hroty. Předpokládal, že lektvar je jedovatý, ale nemohl si tím být jistý, dokud jej nevyzkouší při lovu. Zašrouboval víčko a posunul si brýle z očí na čelo.

Peter se zadíval na Rickovu plastovou lahvičku a hnědou břečku v ní. „Takže podle tebe tohle skolí velkou zvěř? Třeba kobylku?“ zeptal se.

Rick se ušklíbl. „Ještě to není hotové.“

„Jak to?“

„Potřebujeme poslední přísadu.“

„Což je –?“

„Kyanid.“

„Cože?“ podivil se Peter, zatímco se kolem shromažďovali ostatní.

„Slyšel jsi dobře – kyanid,“ zopakoval Rick. „A já vím, kde ho seženeme.“

„Kde?“ zajímal se Peter.

Rick místo odpovědi zvolna otáčel hlavou. „Cítím ho. Kyselina kyanovodíková. Ta vůně hořkých mandlí… cítíte ji taky? Kyanid – univerzální jed, zabije prakticky cokoli, a rychle. Kyanid – oblíbenec špionů za studené války. Jen si to představte – tady někde žije tvor, který produkuje kyanid. Nejspíš se schovává pod listem. Pravděpodobně spí.“

Ostatní přihlíželi, jak Rick prochází džunglí a občas se zastavuje a čichá. Začal obracet listy a tahal je oběma rukama. Pach zesílil a po Rickově upozornění jej cítili všichni. Rick strčil hlavu pod list. „Mám ji,“ zašeptal.

Pod listem se leskl nahnědlý kloubový krunýř se spoustou zahnutých nohou. „To je mnohonožka,“ oznámil Rick. „Jsem jenom nevzdělaný botanik, ale vím, že tyhle potvory produkují kyanid.“

Erika zaúpěla. „Nech ji! Je to velké zvíře! A nebezpečné.“

Rick se uchichtl. „Mnohonožka?“ Obrátil se ke Karen Kingové. „Hej – Karen! Jak se tahle zvířátka chovají v případě ohrožení?“

Karen Kingová se usmála. „Mnohonožky? Okamžitě zdrhnou.“

„Počkej! Víš jistě, že to není stonožka?“ Danny se otřásl, když si vzpomněl na Peterovo vyprávění o tom, že stonožky ošklivě koušou.

„Tohle stonožka rozhodně není,“ konstatovala Karen, když vkleče nahlédla pod list. „Stonožky jsou dravci. Mnohonožka nežere maso, ale shnilé listí,“ vysvětlovala. „Je to nekonfliktní tvor. Dokonce ani nemá žihadlo.“

„To jsem si myslel.“ Rick odtáhl list stranou. Mnohonožka byla stočená a zřejmě spala. Válcovitý tvor měl článkový krunýř a nejméně sto nohou. V poměru k mikrolidem měřil přes čtyři metry, zhruba jako největší jedinci hroznýše královského. Klidně dýchal a vzduch s pískotem proudil otvory v krunýři, což připomínalo chrápání.

Rick vytasil mačetu. „Vstávat!“ vykřikl a naplocho mnohonožku praštil zbraní.

Živočich sebou trhl. Lidé ucouvli před jeho sílícím zápachem. Mnohonožka se stočila do pevné spirály, své obranné pozice. Rick si zacpal nos, vyrazil vpřed a ještě jednou ji udeřil. Nechtěl jí ublížit, jen ji vylekat. To se mu povedlo. Do vzduchu se uvolňovala vůně mandlí s nepříjemnou hořkou příměsí a z pórů v krunýři mnohonožky unikaly kapky olejnaté tekutiny. Rick otevřel průhlednou umělohmotnou lahvičku a rychle si nasadil rukavice, zástěru a brýle.

Mnohonožka se neměla k odchodu. Zůstávala stočená a působila vyděšeně.

Rick k ní v plné výstroji přistoupil a nabíral tekutinu do lahvičky, dokud jí neměl asi šálek. „V tomhle oleji je spousta kyanidu,“ oznámil. Vylil olej do baňky, v níž uchovával kurare, a zamíchal směs klacíkem. „Vyděsil jsem tu chudinku, až se z toho zpotila,“ řekl a zvedl nádobu s kurare, která již obsahovala smrtící kombinaci chemikálií. „A teď,“ dodal, „je čas vyrazit na lov.“

KAPITOLA 20

SÍDLO NANIGENU

29. ŘÍJNA, 16:00

Vin Drake stál u okna s výhledem do tenzorového jádra. Okno bylo nerozbitné a komora díky němu vypadala jako akvárium. Pod umělohmotnou podlahou komory byly vidět šestihranné trubice rozměrových transformátorů. V jádru přecházeli dva muži: Telius a Johnstone.

Připravovali se na cestu do mikrosvěta. Na sobě měli lehké ochranné oděvy z kevlaru, sestávající z neprůstřelné vesty a chráničů na ruce a nohy. Ty byly dostatečně pevné, aby odolaly kusadlům mravenčího vojáka. Každý muž nesl plynovou pušku na náboje .600 Express. V ní byl projektil uváděn do pohybu stlačeným plynem ze zásobníku. Zbraň střílela těžké ocelové jehličky s hrotem namočeným v širokospektrém toxinu. Dlouhý dostřel, okamžitý účinek. Supertoxin působil na hmyz, ptáky i savce. Puška byla speciálně vyvinuta pro obranu lidí v mikrosvětě.

„Počkejte na hexapod,“ řekl Drake.

Telius přikývl a zíral na podlahu, jako kdyby se mu vysypaly drobné. Moc toho nenamluvil.

Drake došel ke dveřím s nápisem VSTUP ZAKÁZÁN. Pod ním se nacházel symbol, který matně připomínal znak biologického nebezpečí, a upozornění MIKROSKOPICKÉ NEBEZPEČÍ.

Dveřmi se procházelo z tenzorového jádra přímo do zóny projektu Omikron. Na to však žádná cedulka samozřejmě neupozorňovala.

Drake sáhl pro manuální ovládání, které trochu připomínalo herní konzoli, a vymačkal na něm kód, čímž vyřadil z činnosti roboty v zóně Omikron. Vešel do komplexu malých laboratoří bez oken se zvláštním vstupem do tenzorového jádra. Do Omikronu nesměl nikdo kromě hrstky nejvyšších inženýrů Nanigenu. Před valnou většinou zaměstnanců měla jeho existence zůstat utajena. V místnostech stálo několik pracovních stolů a na nich předměty v obalech z černé látky.

Ať to bylo cokoli, na tyto předměty se nesměl nikdo podívat. Utajení platilo i pro lidi, kteří mohli do zóny.

Drake z jednoho sejmul obal. Pod černou látkou se skrýval robot se šesti nohama, vzdáleně se podobající robotickému vozítku pro průzkum planety Mars nebo snad kovovému hmyzu. Na délku měřil jen kolem třiceti centimetrů.

Drake robota odnesl do tenzorového jádra a předal ho Johnstoneovi. „Váš dopravní prostředek. Je plně nabitý. Čtyři lithiové mikrobaterie.“

„Výborně,“ zamumlal Johnstone. Něco přežvykoval.

„Sakra,“ vyštěkl Drake. „Co to máte v puse?“

„Energetickou tyčinku, pane. Člověku tam rychle vyhládne –“

„Znáte pravidla. V jádru se nejí. Mohl byste kontaminovat generátor.“

„Promiňte, pane.“

„No dobře. Hlavně to spolkněte.“ Drake ho přátelsky poplácal po rameni. Trocha velkorysosti dokáže pravé divy s lidmi, kteří pro vás pracují.

Telius robota položil do šestiúhelníku číslo 3. Muži se postavili do šestiúhelníků číslo 2 a 1. Drake se odebral do řídicí místnosti. Bude generátor obsluhovat osobně. Poslal všechny zaměstnance z jádra pryč. Nikdo ho nesmí vidět, jak zmenšuje tyhle muže a jejich vybavení. Tím by mu unikl detail. Šestiúhelník číslo 3 naprogramoval tak, aby kráčejícího robota zmenšil o něco méně než lidi. Právě když Drake navolil a spustil sekvenci, v řídicí místnosti se za ním objevil Don Makele.

Drake a Makele společně sledovali, jak se za hučení generátoru pólové nástavce pod podlahou roztahují a šestiúhelníky klesají. Jakmile zmenšování skončilo, Drake do jedné transportní krabice uložil mikrolidi a do druhé hexapod. Obě schránky předal Makelemu. „Doufejme, že záchrana proběhne úspěšně.“

„Doufejme,“ přidal se Don Makele.

Dost nebezpečné bylo už to, že Peter a ostatní věděli o Erikově vraždě. Kromě toho se však Drake obával, že Eric mohl bratrovi prozradit velmi citlivé údaje o Drakeových činnostech, které měly před veřejností zůstat utajeny – a že Peter tyto informace možná předal dalším studentům. Právě to by případně zničilo celý Nanigen.

Obchod je obchod. Nebylo v tom nic osobního, jen logika. Drake zkrátka jednal v nejlepším zájmu společnosti. Co všechno si domyslel Don Makele? Tím si Drake nemohl být jistý. Úkosem na ředitele bezpečnosti pohlédl. „Kolik zaměstnaneckých akcií máte?“

„Dvě, pane.“

„Dávám vám další dvě.“

Makele ani nehnul brvou. „Děkuji vám.“

Don Makele během rozhovoru zbohatl o dva miliony dolarů. Bylo jasné, že bude mlčet.

KAPITOLA 21

KAPRAĎOVÁ STROUHA

29. ŘÍJNA, 16:00

„Buďte zticha a nehýbejte se. Mají bystrý zrak a citlivý sluch,“ řekla Erika Mollová. Dívala se nahoru do větví stromu mamaki, které se táhly daleko nad jejich hlavami, pokryté velkými laločnatými listy. Na jednom seděl obrovský okřídlený hmyz. Tvor byl zářivě zelený a jeho tělo lemovala dvě krajková nazelenalá křídla připomínající lístky. Měl dlouhá tykadla, vypouklé oči, kloubnaté nohy a nafouklé břicho, viditelně obalené tukem. Jak dýchal, studenti slyšeli slabé syčení, neboť mu vzduch proudil řadou otvorů v bocích.

Byla to kobylka.

Rick sáhl pro jednu z foukaček, které vyrobil, a vyvážil si ji na rameni. Zasunul do ní šipku. Na ocelovém hrotu byla kapička kurare, z níž se linul varovný zápach hořkých mandlí. Konec dříku byl opatřen vycpávkou z matrace, kterou Rick získal ve stanici Echo.

Rick klesl na jedno koleno a přiložil foukačku ke rtům, přičemž úzkostlivě dbal na to, aby se mu kurare nedostalo do úst. Z kyanidu mu slzely oči a sevřelo se mu hrdlo.

„Kde má srdce?“ zeptal se šeptem Eriky Mollové, která se krčila vedle něj. Připadl jí úkol řídit palbu, neboť se nejlíp vyznala v anatomii hmyzu.

„Srdce? V dorzální části metatoraxu,“ odpověděla Erika.

Rick se na ni zamračil. „Cože?“

Erika se usmála. „Těsně nad zadečkem.“

Rick zavrtěl hlavou. „To nepůjde. Má tam křídla.“ Chvíli se rozmýšlel a nakonec se rozhodl střílet na břicho. Namířil na jeho spodní část, zhluboka se nadechl a vyslal šipku.

Šipka se zabodla hluboko do kobylky. Hmyz přerývavě vzdychl a zachvěla se mu křídla. Chvíli se zdálo, že odletí, ale to se nestalo. Kobylka vydala ohlušující skřek. Bylo to varování, výkřik bolesti? Dýchání se zrychlilo a kobylka se prohnula, sklouzla a zachytila se na okraji listu.

Amar měl v očích děs. Nikdy by ho nenapadlo, že na něj utrpení hmyzu tak zapůsobí. Rickovo kurare bylo opravdu silné.

Čekali. Kobylka visela hlavou dolů. Dýchala pomalu a sykot zněl poněkud skřípavě. Potom dýchat přestala. Krátce nato se zřítila na zem.

„Dobrá práce, Ricku!“

„Lovec Rick!“

Zpočátku mrtvá kobylka nelákala nikoho kromě Eriky Mollové. „Jednou jsem v Tanzanii jedla termity. Byli výborní,“ řekla Erika. „V Africe hmyz pokládají za pochoutku.“

Danny Minot se posadil na větvičku a bylo mu špatně. Měl pocit, že začne zvracet z pouhého pohledu na zabitý hmyz. „Třeba tady někde narazíme na stánek s hamburgery,“ zavtipkoval.

„Hmyzí maso není tak hrozné jako hamburger,“ poznamenal Amar Singh. „Rozmačkaná svalovina, krev a pojivové tkáně přežvýkavých sudokopytníků, to je pro mě nepřijatelné. Krávu bych nikdy nejedl. Ale kobylku… no… možná.“

Dívali se na mrtvého živočicha a cítili stále větší hlad. Jejich malá těla rychle spalovala energii. Museli zkrátka něco sníst. Nebylo vyhnutí. Hlad přemohl přecitlivělost.

Podle Eričiných anatomických pokynů kobylku naporcovali mačetami. Když vytahovali maso a orgány, Erika trvala na tom, aby všechno poživatelné omyli vodou. Z prasklého exoskeletu se vyřinula hmyzí krev, průhledná žlutozelená hemolymfa. Odstranili nohy a přes tvrdou skořápku se prosekali k masu uvnitř. V zadních nohách po otevření objevili bílou svalovinu. Z nejširší části nakrájeli steaky. Museli maso umýt, protože krev mohla obsahovat toxiny ze šipky. Po opláchnutí v dešťových kapkách lahodně zavonělo. Pustili se do syrového masa. Mělo jemnou, nasládlou chuť.

„Není to špatné,“ poznamenal Rick. „Chutná to jako suši.“

„Opravdu čerstvé,“ přidala se Karen.

Dokonce i Danny začal jíst maso, zpočátku opatrně, ale pak se stále větší chutí, dokud si do úst nenacpal celý steak. „Chtělo by to sůl,“ zamumlal.

Z břicha kobylky vytékal nažloutlý tuk. „Ten břišní tuk vám určitě prospěje,“ řekla Erika. Protože se nikdo neměl k ochutnání, sama tuk nabrala do obou dlaní a polykala jej v surovém stavu. „Je sladký,“ oznámila. „Mírně oříšková chuť.“

Jejich těla prahla po tucích, a tak zanedlouho všichni zabořili ruce do hmyzích útrob, nabírali tekutinu, hltali ji a olizovali si prsty.

„Vypadáme jako lvi nad kořistí,“ konstatoval Peter.

Z kobylky bylo daleko víc masa, než dokázali spořádat. Nechtěli ho nechat napospas, a proto natrhali trsy vlhkého mechu, maso do něj zabalili a co nejvíc ho nacpali do pytlů, kde se v chladu nezkazí. Zásoba steaků jim chvíli vydrží.

V mnohem lepší náladě nahlédli do mapy. Peter ji měl u sebe a s pomocí kompasu určoval směr. Rozhlédl se po význačných bodech v okolí.

„Myslím, že jsme tady,“ řekl a ukázal na shluk stromových kapradin, zaznamenaný v mapě. „Jsme poměrně blízko stanice Bravo. Do soumraku bychom tam mohli dojít.“ Zvedl zrak k nebi. V pozdním odpoledni bylo stále dost světla. „Jenom doufejme, že stanice není zničená.“

Peter určil kurz ke kmeni vzdálené palmy a vyrazili. Nesli pytle a občas se zastavili, jestli neucítí nebo neuslyší mravence. Kdykoli na nějakého narazili, věděli, že další nebudou daleko. Pokud se rychle stáhli, mravenci se o ně příliš nezajímali. Velké nebezpečí představoval vchod do mraveniště. Když se slunce klonilo k obzoru a stíny v podrostu temněly, Peter mravencům věnoval stále větší pozornost a měl obavy, aby se nepřiblížil k mraveništi. Zatím se to však nestalo.

„Stát!“ zavelel Peter. Prohlížel si kmínek křoviny Cyrtandra platyphylla, stojící jim v cestě jako miniaturní strom. Všiml si na něm tří zářezů ve tvaru písmene V a nad nimi křížku oranžovou barvou.

Byla to značka.

Došli na stezku.

Peter šel dál a našel další oranžový křížek nastříkaný na oblázku. Značená cesta nebyla v terénu téměř znát.

Po několika minutách stanuli na okraji hluboké nepravidelné jámy. Někdo vyryl kus půdy a obrátil ho. Kolem jámy byly otisky obřích bot. Ty se naplnily vodou a vypadaly jako bazény. Peter nahlédl do mapy. „Jsme u stanice Bravo,“ oznámil. „Jenže stanice tady není.“

Stopy vypovídaly o všem podstatném. Někdo stanici vykopal a odnesl ji.

„Musíme počítat s nejhorším,“ řekla Karen Kingová, sundala si batoh a posadila se k jámě. Otřela si čelo. „Tohle je práce Vina Drakea. Vyplývá z toho, že buď ví, nebo má podezření, že jsme pořád naživu. Zabavuje nám prostředky k přežití.“

„Takže možná máme za zády Drakea,“ konstatoval Peter.

„Ale jak by nás mohl najít?“ podivil se Rick.

To byla dobrá otázka. Třináctimilimetrové postavičky snadno uniknou pozornosti člověka normální velikosti. „Naprosto zásadní teď je nepoužívat vysílačky,“ připomněl Peter.

Zmizení stanice Bravo znamenalo, že se na noc nemají kam schovat. Slunce zapadalo a jako obvykle v tropech se kvapem stmívalo.

Erika sledovala klesající slunce a byla stále neklidnější. „Chtěla bych upozornit,“ oslovila ostatní, „že velká většina druhů hmyzu vylézá v noci, ne ve dne. A mnozí z nich jsou predátoři.“

„Musíme si postavit bivak,“ rozhodl Peter. „Bude to přímo pevnost.“

Nedaleko od nich hexapod rychle postupoval lesním podrostem, překračoval kamínky a prodíral se mezi listy. Šestice jeho nohou pracovala se zdánlivě nevyčerpatelnou energií. Motory na končetinách bzučely.

Johnstone řídil rukou zasunutou v ovladači připomínajícím rukavici a zároveň sledoval ukazatele. Ty mu říkaly, kolik energie servomotory dodávají šesti nohám vozidla. Telius seděl v otevřené kabině vedle něj a rozhlížel se doleva a doprava, nahoru a dolů. Oba na sobě měli kompletní ochranné oděvy.

Kráčející stroj byl poháněn nanolaminátovým lithiovým mikročlánkem. Dokázal zdolat dlouhou vzdálenost a měl velký výkon. Kolová vozidla se v mikrosvětě neosvědčila, neboť často uvízla a kola se jim protáčela naprázdno. Navíc nedokázala překonávat překážky. Inženýři Nanigenu se tedy při konstrukci inspirovali hmyzem. Tento design fungoval výborně.

Kráčející stroj dorazil k díře v zemi.

„Zastav,“ řekl Telius.

Johnstone zabrzdil a nahlédl do jámy. „To je stanice Echo.“

„Byla,“ opravil ho Telius.

Oba vyskočili z kabiny, až jim zachrastily ochranné oděvy. Dopadli na nohy. Měli spoustu zkušeností s pohybem v mikrosvětě a věděli, jak svou fyzickou sílu využít. Začali obcházet jámu a prohlíželi mech a rozsypanou hlínu. Déšť zahladil většinu stop, které po studentech během dne zůstaly, ale Johnstone věděl, že nezmizely všechny. Byl výtečný stopař v jakémkoli terénu. Zaujal ho mech na jednom kameni. Došel k němu a podíval se pozorněji. Mech dosahoval do výše pasu. Johnstone se dotkl tenkého stonku, který z něj vybíhal a na konci měl puklou výtrusnici. Stonek byl ohnutý do pravého úhlu a zlomený, spory se zčásti vysypaly na mech. V jejich lepkavém chmýří Telius objevil otisk ruky. Někdo chytil stonek, zlomil jej, vysypal spory a pak do nich sáhl. O něco dál Telius našel změť lidských stop, na blátivém místě chráněném širokým listem před přívaly deště.

Johnstone si klekl a prozkoumal stopy. „Je jich pět – ne, šest. Jdou v řadě.“ Zvedl zrak od země. „Na jihovýchod.“

„Co je na jihovýchodě?“ uvažoval Telius.

„Parkoviště.“ Johnstone přimhouřil oči a usmál se.

Telius se na něj tázavě zadíval.

Johnstone z ramenního plátu sebral roztoče, rozmáčkl ho a odhodil stranou. „Zatracení roztoči. Už víme, co má ta parta v plánu.“

„Co?“

„Chtějí se svézt zpátky do Nanigenu.“

Všechno nasvědčovalo tomu, že jeho odhad je správný. Telius přikývl a bez váhání se vydal po stopách. Johnstone naskočil do hexapodu a rozjel se za Teliusem, který nasadil tempo mezi svižným klusem a sprintem a mnoho překážek přeskakoval. Občas se zastavil a prohlížel si otisky v měkké půdě. Studenti si nelámali hlavu se zametáním stop. Netušili, že je někdo pronásleduje.

Začalo se však šeřit. Telius a Johnstone měli dost zkušeností z mikrosvěta na to, aby věděli, že noc musejí přečkat na nějakém chráněném místě. Pohybovat se po setmění bylo nebezpečné. Smrtelně.

Zastavili hexapod. Johnstone kolem vozidla natáhl elektrický ohradník a Telius přímo pod hexapodem vyhloubil okop. Ohradník napojili na kondenzátor – aby uštědřil elektrický šok každému živočichovi, který se ho dotkne – a schovali se do jámy. Usadili se zády k sobě a na dosah ruky měli plynové pušky, nabité a připravené ke střelbě.

Telius se opřel a pod horní ret si zasunul špetku žvýkacího tabáku. Johnstone si do okopu vzal vysílačku, aby mohl přes noc odposlouchávat případnou rádiovou komunikaci. Johnstone se nebál. V mikrosvětě byl už podesáté a dobře věděl, co má dělat. Zapnul přístroj, zadíval se na displej a pátral po jakýchkoli známkách vysílání v pásmu sedmdesáti gigahertzů – na frekvenci, kterou v terénu používal Nanigen. Žádné neobjevil. „Třeba ani nemají vysílačky,“ řekl Teliusovi.

Telius zamručel a vyplivl kousek tabáku.

Najedli se z potravinových balíčků. Močit šli každý zvlášť jen o pár kroků dál, přičemž druhý ze dvojice se chopil pušky pro případ, že by se nějaký vetřelec pokusil proniknout přes elektrický ohradník. Některé predátory pach moči přitahuje.

Poté se střídali v hlídkování. Jeden si zdříml a zůstal na stráži. Ten, na koho právě vyšla řada, si nasadil infračervené brýle a držel hlavu těsně nad úrovní terénu.

Johnstonea stále překvapovalo, jak okolní svět v noci ožívá. Infračervenými brýlemi viděl neustálé hemžení malých živočichů. Všude kolem lezl hmyz, miliony hmyzích jedinců. Johnstone mezi nimi nerozlišoval. Nezajímali ho, pokud ovšem nešlo o predátory. Vyhlížel myš, jejíž silueta by sálala teplem. Dnes večer by rád ulovil něco velkého. Skolit myš nábojem .600 Express by bylo jako dostat buvola kaferského, což se mu v Africe několikrát podařilo.

„Chtěl bych zastřelit myš,“ řekl nahlas. „Byla by to sranda.“

Telius zamručel.

„Jenom doufám, že se neobjeví žádná Scolopendra,“ dodal Johnstone.

KAPITOLA 22

NEDALEKO STANICE BRAVO

29. ŘÍJNA, 18:00

Šest zbylých studentů si vyhlédlo vyvýšené místo u paty jednoho menšího stromu. Tam je neohrozí povodeň, kdyby v noci pršelo. Strom byla ohia a právě ji obsypaly červené květy, které se ve večerním světle rozzářily.

„Měli bychom postavit ohradu,“ řekl Peter.

Shromáždili suché větvičky a stébla trávy. Nařezali z nich dlouhé třísky a ty pak zapichovali do země jednu těsně vedle druhé. Tak kolem tábořiště vytvořili palisádu s hroty obrácenými ven. Ponechali v ní pouze jeden otvor, široký právě tak, aby se jím protáhl člověk, a před něj pro ztížení vstupu nastražili další třísky. Ve vylepšování ohrady pokračovali, dokud jim to světlo umožnilo. Dovnitř natahali opadané listy a použili je na střechu. Ta je ochrání před deštěm a navíc skryje před zraky létajících predátorů.

Listy rozložili také na zemi pod střechou. Listové lůžko je izolovalo od hlíny plné svíjejících se červů. Lehký stan rozřezali na nepromokavou celtu a rozprostřeli ji na lůžko, aby jeho povrch zůstal suchý a byl o trochu pohodlnější.

Postavili pevnost.

Karen vytáhla rozprašovač. Byl skoro prázdný – většinu chemikálie vypotřebovala během boje s mravenci. „Tady mám benzochinony. Jestli nás něco napadne, je tu ještě na dvě stříknutí.“

„Hned se cítím daleko bezpečněji,“ podotkl Danny sarkasticky.

Rick Hutter sáhl pro harpunu a namočil hrot do kurare. Pak ji opřel o palisádu, aby byla po ruce.

„Měli bychom držet hlídky,“ připomněl Peter. „Budeme se střídat po dvou hodinách.“

Vyvstala otázka, jestli mají rozdělat oheň. Kdyby za normálních okolností uvízli přes noc v divočině, zajistil by jim teplo a ochranu před dravci. V mikrosvětě panovala jiná situace. Erika Mollová ji shrnula: „Hmyz jde za světlem. Jestli zapálíme oheň, přilákáme predátory z okruhu stovek metrů. Doporučuju, abychom ani nerozsvěceli lampy.“

To znamenalo, že noc přečkají v úplné tmě.

Jak soumrak přecházel v temnotu, svět ztrácel barvy a zbyly jen odstíny šedé a černé. Studenti zaslechli blížící se pleskání a dusot – zvuk mnoha nohou kráčejících po hlíně.

„Co to je?“ zeptal se Danny rozechvěle.

Kolem ohrady prošla skupina přízračných živočichů. Byli to sekáči, osminozí tvorové s neskutečně dlouhými tenkými končetinami. Studentům se zdálo, že nohy měří skoro pět metrů. Na tělech, která připomínala oválné valouny, zářily páry jasných očí. Sekáči se vznášeli nad terénem, poklepávali nohama kolem sebe a hledali potravu.

„Obří pavouci,“ zašeptal Danny.

„Tohle nejsou pavouci,“ řekla Karen Kingová. „Patří do řádu Opiliones.“

„Co to znamená?“

„Jsou to bratranci pavouků. A jsou neškodní.“

„Sekáči jsou jedovatí,“ namítl Danny.

„Ne, nejsou!“ odsekla Karen. „Nemají žádný jed. Většina se živí houbami a hnijícím materiálem, detritem. Podle mě sekáči vypadají nádherně. Pro mě jsou to žirafy mikrosvěta.“

„Tohle může říct jenom arachnoložka,“ usoudil Rick Hutter.

Skupina sekáčů šla dál svou cestou a zvuky doprovázející jejich přesun utichly. Tma houstla a jako příliv zaplavila les. Zvuková kulisa se změnila. Bylo zřejmé, že ožila úplně jiná skupina živočichů.

„Nastalo střídání stráží,“ oznámila z přítmí Karen Kingová. „Nová směna bude mít hlad.“ Studenti už pořádně neviděli ani jeden druhého.

V průběhu noci zvuky sílily a neodbytně vířily kolem ohrady. Zblízka i zdaleka znělo vrzání, bouchání, kvílení, ťukání, pískání, vrčení a tepání. Lidé cítili vibrace probíhající zemí, neboť některé druhy hmyzu se dorozumívaly podupáváním. Neměli však ponětí, co znamenají.

První hlídkoval Amar Singh. S harpunou vylezl na listovou střechu pevnosti, posadil se, poslouchal a čichal. Vzduch oplýval feromony. „Nevím, co cítím,“ přiznal Amar. „Všechno je to pro mě úplně nové.“

Vrtalo mu hlavou, jak teď jejich čich funguje. Prodělali zmenšení na setinu původní velikosti. To zřejmě znamenalo, že stokrát menší jsou i atomy v jejich tělech. Pokud to tak je, jak mohou tyto maličké atomy interagovat s obrovskými atomy prostředí? Neměli by cítit vůbec nic. Vlastně by měli přijít také o chuťové vjemy. A jak vůbec dýchají? Jak zmenšené molekuly hemoglobinu v jejich červených krvinkách vážou obří molekuly kyslíku ze vzduchu, který vdechují? „Je to paradox,“ sdělil Amar ostatním. „Jak na sebe vzájemně působí drobné atomy v našich tělech a atomy normální velikosti v okolním světě? Jak vnímáme pachy? Jak vnímáme chutě? Jak naše krev přenáší kyslík? Teoreticky bychom měli být mrtví.“

Nikdo mu nedokázal odpovědět. „Možná to věděl Kinsky,“ odhadl Rick.

„Možná ne,“ řekl Peter. „Mně se zdá, že ani v Nanigenu moc dobře nechápou vlastní technologii.“

Rick rozjímal nad zdravotními komplikacemi označovanými jako kesonová nemoc. Nenápadně si prohlížel své ruce a hledal podlitiny. Zatím žádné neobjevil. „Třeba nepoměr velikostí atomů způsobuje tu kesonovou nemoc,“ nadhodil. „Něco se pokazí během interakce mezi malými atomy v našich tělech a velkými atomy kolem nás.“

Amar chytil roztoče, který mu lezl po košili, a pustil ho na zem, protože mu nechtěl ubližovat. „Co naše střevní bakterie? Každý jich v sobě máme triliony. Taky se zmenšily?“

Nikdo neměl tušení.

Amar pokračoval: „Co se stane, když se naše supermikroskopické bakterie uvolní do ekosystému?“

„Možná je zabije kesonová nemoc,“ odpověděl Rick.

Les slabě prozářilo stříbrné světlo. Vyšel měsíc a stoupal po nebi vzhůru. Současně zazněl nervydrásající křik a ozvěnou se rozléhal po lese: Húúú… ééé… úúú… ú-ú-ú…

„Panebože, co bylo tohle?“ zeptal se někdo.

„Myslím, že to je sova. Slyšíme ji na nižší frekvenci.“

Houkání přicházelo z vrcholku stromu a působilo jako připomínka smrti zaobalená v nářku. Studenti cítili hrůzostrašnou přítomnost sovy kdesi nad sebou.

„Začínám chápat, jak se asi cítí myš,“ poznamenala Erika. Houkání ustalo a pak po nebi v naprostém tichu přeletěl pár zlověstných křídel. Sova potřebovala větší kořist a něco tak malinkého jako mikročlověk ji nezajímalo.

Zdola se ozvalo vrzání a šustění a ohrada se zachvěla. Země se zvedala.

„Něco pod námi je!“ zvolal Danny a vyskočil na nohy. Když se pod ním půda rozestoupila, ztratil rovnováhu a vrávoravě ucouvl jako na palubě rozkolísané lodi.

Ostatní chvatně opouštěli listové lůžko a tasili mačety. Země sténala a třásla se. Amar popadl harpunu, zvedl ji nad hlavu a srdce mu bilo jako splašené. Byl připraven zabíjet. Věděl to. Lidé se rozprchli, tiskli se zevnitř k ohradě a váhali, jestli mají utéct ven, nebo počkat, až se hrozba zhmotní.

A potom se z útrob země vynořil narůžověle hnědý válec ohromující velikosti a tlačil před sebou hlínu. Danny vykřikl. Amar málem mrštil harpunu, avšak v poslední chvíli se zarazil.

„Je to jenom žížala,“ řekl a nechal ruku se zbraní klesnout. Nehodlal na žížalu útočit, protože to nebylo nutné. Hledala potravu a nikoho neohrožovala.

Žížale se na povrchu nelíbilo. Stáhla se zpátky do země a jako buldozer se hlučně sunula jinam. Ohrada pod náporem jejího pohybu poskočila a roztřásla se.

Jak měsíc šplhal po obloze, objevili se netopýři. Studenti uslyšeli z korun stromů a prázdného prostoru nad sebou hvízdání, rychlý klapot a hlasité svištění: netopýří sonar. Lomoz působil děsivě. Létající dravci hledali s pomocí ultrazvukových vln ve vzduchu kořist. Netopýří sonar má pro lidský sluch příliš vysokou frekvenci. V mikrosvětě však zněl jako signály z ponorky.

Zaslechli, jak jeden netopýr dostihl můru a zabil ji.

Na začátku byla nenápadná série pípnutí. Netopýr pulzy zaměřil na můru, identifikoval ji jako kořist a určil vzdálenost a směr, kterým letí. Následovaly rychlejší a hlubší zvukové vlny. Erika Mollová vysvětlila, co se děje: „Netopýr si můru ‚osahává‘ sonarem. Vysílá ultrazvukový paprsek a poslouchá ozvěnu, která se k němu vrací. Ozvěna mu říká, kde se můra nachází, jakou má velikost a tvar a kam směřuje. Jak se k ní netopýr blíží, pípání zrychluje.“

Pronásledovaný hmyz se často bránil zvukem, který připomínal hlasité bubnování. „Můry mají velice dobrý sluch,“ pokračovala Erika. Když zachytí vlny netopýřího sonaru, začnou tropit hluk. Rány vycházejí z bubínků na jejich břiše. Netopýra to může splést, takže se pro něj můra stane neviditelnou. Jak se vzdálenost mezi lovcem a kořistí zkracovala, do vzrušeného pípání se vmísily údery, jimiž se hmyz snažil rušit funkci sonaru. Píp, píp, píp, ozýval se netopýr. Bum, bum, bum, odpovídala můra. Potom bubnování náhle skončilo. „A už ji má,“ informovala Erika.

Studenti skoro fascinovaně poslouchali rej netopýrů. A pak jeden netopýr se šelestem sametových křídel přeletěl přímo nad jejich pevností. Sonar je zblízka málem připravil o sluch a ještě dlouho jim pískalo v uších.

„Tenhle svět mě děsí,“ řekla Karen. „Ale stejně mě těší, že tu jsem. Určitě jsem blázen.“

„Přinejmenším je zajímavý,“ podotkl Rick.

„Kdybychom tak mohli rozdělat oheň,“ povzdechla si Erika.

„To nemůžeme. Upozornili bychom na sebe všechny predátory,“ připomněl Peter.

S radou, aby od zapalování ohně upustili, přišla Erika Mollová. I ona však pociťovala odvěkou lidskou touhu po hřejivých, jasných a uklidňujících plamenech. Oheň symbolizuje bezpečí, jídlo, domov. Eriku ale obklopovaly jen tma, chlad a podivné zvuky. Zjistila, že jí srdce bije až v krku. Vyschlo jí v ústech a uvědomila si, že nikdy v životě neměla takový strach. Primitivní část mysli jí velela ječet a utíkat, ačkoli racionální část věděla, že běžet naslepo noční džunglí by znamenalo jistou smrt. Racionální bylo zůstat zticha a nehýbat se, jenže Erika sotva přemáhala primitivní hrůzu ze tmy.

Temnota jako by studenty obklíčila a pozorovala.

„Co bych dala za světlo,“ zašeptala Erika. „Třeba úplně malinké. Zvedlo by mi náladu.“

Ucítila, jak ji Peter bere za ruku. „Neboj se, Eriko,“ uklidňoval ji.

Erika se tiše rozplakala a sevřela Peterovu dlaň.

Amar Singh seděl s harpunou položenou přes kolena. Na hrot přidal kurare a teď se orientoval po hmatu a doufal, že se neřízne. Peter sáhl pro diamantový brousek. Ozval se šustot a klepání, jak jím začal přejíždět po ostří mačety. Ostatní spali nebo se o to pokoušeli.

Zvuky se změnily. Pevnost zahalil příkrov ticha. Klid spáče probudil. Napnuli uši. Ticho jim připadalo horší než jakýkoli hluk.

„Co se stalo?“ zeptal se Rick Hutter.

„Připravte si zbraně,“ zašeptal Peter naléhavě.

Ozvalo se cinkání, jak studenti sáhli pro mačety a vytasili je.

Pak zaznělo zvláštní tiché hvízdání. Zdálo se, že přichází z několika směrů současně. Sílilo. Blížil se nějaký tvor.

„Co to je?“

„Zní to jako dýchání.“

„Třeba je to myš.“

„Tohle není myš.“

„Rozhodně to má plíce.“

„Jo – ale nějak moc.“

Peter zavelel: „Připravte si čelovky. Až vám řeknu, rozsvítíte je.“

„Co je to za smrad?“

Ve vzduchu visel štiplavý zatuchlý pach. Byl stále intenzivnější, až jim zdánlivě pokryl kůži jako olejový film.

„To je jed,“ odpověděl Peter Jansen.

„Jaký jed, Petere?“ zeptala se vylekaně Karen.

Peter se snažil vybavit si zápachy různých jedů. Tenhle nepoznával. „Nevím –“

Vtom proti nim s dusotem vyrazil nějaký velký a těžký živočich.

„Světlo!“ zařval Peter.

Rozsvítilo se několik čelovek a jejich paprsky přelétly po dlouhé stonožce, která se klikatě sunula směrem ke studentům. Měla krvavě rudou hlavu se čtyřma očima. Pod hlavou se kolem ústního otvoru rozevírala dvě červená kusadla s černými hroty. Tvor kráčel na čtyřiceti nohách, které se pohybovaly ve vlnách, a tělo měl pokryté článkovým krunýřem mahagonové barvy. Byla to havajská obří stonožka z rodu Scolopendra, jedna z největších stonožek na světě.

KAPITOLA 23

KAPRAĎOVÁ STROUHA

30. ŘÍJNA, 2:00

Scolopendra prorazila dřevěnou palisádu, až třísky odletovaly. Lidé uskakovali a vrávorali stranou, což doprovázeli jekotem a výkřiky. Stonožka se vyznačovala výborným čichem a pach lidí ji podnítil k útoku. Omylem za svou kořist považovala listové lůžko, a proto do něj zabodla kusadla, zatímco studenti se jí klidili z cesty. Stonožka se s ohromující rychlostí ovinula kolem lůžka. Uvolňovala litry jedu, který se rozstřikoval a odporně páchl.

Jednotlivé končetiny obří stonožky byly zakončeny ostrými drápy. Každý dráp byl plný jedu a mohl fungovat jako žihadlo. Čtyřicet nohou bušilo do země a odkapával z nich jed.

Amar seděl na listovém přístřešku. Když se střecha při útoku zbortila, Amar se zřítil těsně vedle stonožky. Přetočil se obličejem k zemi a snažil se chránit.

Karen měla jistou představu o anatomii dravce. Zakřičela na Amara: „Pozor na její nohy! Na každé má otrávený bodec!“

Amar se převalil a chtěl se odplazit, přičemž smrtonosné končetiny tančily kolem něj a rozstřikovaly jed. Kterákoli z nich ho mohla propíchnout.

„Amare!“ zavolal Peter. Vyrazil s mačetou vpřed a začal sekat do stonožky, aby ji odlákal od Amara, jenže údery neměly žádný účinek a mačeta se odrážela od krunýře. Ozývalo se volání a kužely světla klouzaly sem a tam, když se také ostatní s mačetami rozběhli ke stonožce, aby Amarovi poskytli příležitost k útěku. Karen se oháněla benzochinonovým sprejem, ale dravec si ho zřejmě vůbec nevšímal.

Vtom stonožka pustila listové lůžko a začala komíhat hlavou dopředu a dozadu, přičemž pohybovala kusadly. Rozhlížela se po kořisti. Měla špatný zrak, ale dokázala vnímat pachy s pomocí tykadel, která jí teď kmitala kolem hlavy. Jedno zasáhlo Karen, až odlétla na ohradu z třísek.

Stonožka se bleskurychle obrátila k ní.

Amar toho využil a odkutálel se od stonožky. Postavil se, sevřel pevně harpunu a zařval: „Hej!“

Ničeho tím nedosáhl, a tak stonožce vyskočil na záda. Stanul na krunýři, snažil se udržet rovnováhu navzdory pohybu živočicha, stále držel harpunu a rozvažoval, kam ji zabodne.

„Miř na srdce!“ zavolala Karen.

Neměl tušení, kde se srdce nachází, neboť tělo bylo příliš členité. „Kam?“ zeptal se.

„Čtvrtý článek!“

Amar odpočítal čtyři články od hlavy, zvedl harpunu, jenže pak zaváhal. Na tom tvorovi bylo cosi vznešeného. Právě v tu chvíli stonožka prohnula hřbet. Amar zarazil harpunu do těla, ale vzápětí spadl. Skutálel se na zem a harpuna zůstala trčet v zádech stonožky. Tvor se kroutil a zmítal a střihal kusadly. Při tom jedním hrotem zasáhl Amara do prsou, roztrhl mu košili a zalil ho jedem. Jed Amarovi stékal po hrudníku.

Amar se schoulil a naříkal bolestí. Měl pocit, jako by ho zachvátily plameny. Stonožka sebou házela a harpuna rachotila o krunýř. Přispěchali Rick a Karen a odtáhli Amara stranou. Stonožka se svinula a zase narovnala, což doprovodila syčením. Harpuna vězela příliš hluboko.

„Nahoru!“ zvolala Karen. „Stonožky nelezou na stromy!“

Strom, pod kterým se utábořili, byl pokrytý mechem. Skočili do mechu, rozhlédli se po záchytných bodech a začali stoupat. Díky sníženému vlivu gravitace v mikrosvětě šplhali rychle a snadno. Amar to rovněž zkusil, jenže kvůli bolesti vystřelující do celého těla se neudržel. Pomohl mu Peter, který ho zvedal za podpaží, přičemž se snažil nedotýkat se jeho hrudi. Brzy byli šedesát centimetrů nad zemí v jakési mechové jeskyni, dívali se dolů a snažili se zahlédnout stonožku.

Stonožka se s harpunou v zádech vyplazila z trosek pevnosti. Slyšeli její syčení. Moc daleko nedošla. Znehybněla a dodýchala. Amar jí harpunou zasadil smrtící ránu. Rickovo kurare se osvědčilo.

Tísnili se v mechové jeskyni vysoko nad zemí, mimo dosah jakékoli stonožky. Zhasnuli lampy. Zdálo se, že Amar Singh přichází o rozum. Peter a Karen ho drželi, mluvili na něj a snažili se ho uklidnit. Amar byl v šoku, silně se potil, ale rychle mu klesala teplota a pokožku měl studenou a lepkavou. Zabalili ho do izotermické fólie.

Ve světle ho prohlédli. Ránu od kusadla stonožky měl otevřenou až na kost a očividně ztratil hodně krve. Byl zasažen velkým množstvím jedu, jímž mu rána zmokvala. Nedalo se zjistit, kolik tekutiny vstřebal do těla, ani jak na něj zapůsobí.

Amar třeštil a bránil se. Dech měl zrychlený a mělký. „Pálí to…“

„Amare, poslouchej mě. Máš otravu,“ řekl Peter.

„Musíme odsud pryč!“

„Lež klidně.“

„Ne!“ Amar se vzpouzel a ostatní se ho pokoušeli udržet a zklidnit. „Jde sem! Už je skoro tady!“ bědoval.

„Kdo sem jde?“

„Všichni umřeme!“ křičel Amar. Chtěl utéct.

Sevřeli ho pevněji, aby ho znehybnili.

Peter věděl, že stonožčími jedy se vědci příliš nezabývali. Proti žádnému z nich tedy neexistoval protijed. Peter měl strach, že by Amar mohl přestat dýchat. Některé příznaky otravy stonožčím jedem připomínaly vzteklinu. U Amara se dostavovaly vlny hyperestezie, při nichž všechno vnímal a cítil příliš intenzivně. Zvuky byly moc hlasité a sebemenší dotek na kůži ho vyděsil. Snažil se stáhnout si fólii z těla. „Pálí to, pálí to,“ opakoval.

Peter na chvilku zapnul čelovou lampu, aby se na Amara podíval.

„Zhasni to!“ zavřeštěl Amar a zamával rukama. Ze světla ho bolely oči. Vhrkly mu do nich slzy a stékaly po tvářích, třebaže neplakal. A především Amara zachvátil pocit nevýslovné beznaděje. Očekával, že se každou chvíli stane něco strašného. „Musíme odsud zmizet!“ úpěl. „Jde sem! Blíží se!“ Neřekl však, jaké nebezpečí jim hrozí.

„Utečte!“ zaječel Amar. Pokusil se vyplížit z mechové jeskyně a vyskočit. Peter a ostatní se s ním potýkali, drželi ho za ruce a za nohy a bránili mu vrhnout se ze stromu do noci.

Amar Singh dlouho vyváděl a plácal páté před deváté, ale k ránu byl stále tišší a jeho stav se zřejmě stabilizoval. Nebo mu prostě došly síly. Peter si to vyložil jako dobré znamení. Doufal, že se situace obrací k lepšímu.

„Umřu,“ zašeptal Amar.

„To ne. Ještě vydrž.“

„Ztratil jsem víru. Jako kluk jsem věřil v převtělování. Teď vím, že po smrti nic není.“

„Mluví z tebe ten jed, Amare.“

„Ublížil jsem v životě tolika lidem. Nemám šanci to napravit.“

„No tak, Amare. Nikomu jsi neublížil.“ Peter se snažil znít sebejistě.

Toto vše se odehrávalo v temnotě, protože se neodvažovali rozsvítit. Erika Mollová mívala v dětství ze tmy hrůzu a nyní se jí tento strach vracel, když slyšela Amarovo vyděšené blábolení. Jeho utrpení na ni zapůsobilo silněji než na ostatní. Rozplakala se a nemohla přestat.

„Mohl by někdo umlčet tu ženskou, prosím vás?“ zeptal se Danny Minot. „Jako kdyby nestačilo, že se Amar zbláznil, ještě ona mi musí lézt na nervy s tím brekem.“ Začal si hladit nos a přejíždět špičkami prstů po obličeji.

Peter pochopil, že ani Danny se necítí nejlíp, ale obrátil se k Erice. Objal ji kolem ramen a pohladil ji po vlasech. Bývali milenci, jenže teď nešlo o lásku, ale o přežití. Peter se snažil zabránit lidem v umírání. „Dopadne to dobře,“ řekl Erice a stiskl jí ruku.

Erika začala odříkávat Otčenáš:“Vater unser im Himmel…“

„Obrací se k Bohu pokaždé, když ji zklame věda,“ podotkl Danny.

„Co víš o Bohu ty?“ zeptal se Rick.

„To samé co ty, Ricku.“

Ostatní spali. Mech byl teplý a měkký a oni po vyčerpávajícím boji padali únavou. Ačkoli se spánku zpočátku bránili, nakonec usnuli všichni.

KAPITOLA 24

ČÍNSKÁ ČTVRŤ, HONOLULU

30. ŘÍJNA, 11:30

Poručík Dan Watanabe seděl v centru Honolulu v jídelně Deluxe Plate a mezi konečky prstů držel lančmítové suši. Byla to kulička smažené rýže zabalená do mořské řasy, s kouskem lančmítu uprostřed. Kousl si. Mořská řasa, smažená rýže a slané vepřové maso vytvořily v jeho ústech chuťovou kombinaci, s jakou se lze setkat jedině na Havaji.

Zvolna sousto přežvykoval. Za druhé světové války na Havaj připlouvaly nákladní lodě plné lančmítu k nasycení vojáků. Američtí vojáci válku vybojovali prakticky na lančmítu a americké vítězství zajistil lančmít spolu s atomovou bombou. Obyvatelé Havaje k tomuto konzervovanému vepřovému výrobku mezitím zahořeli láskou, která nikdy nevyhasne. Dan Watanabe věřil, že lančmít prospívá mozku. Byl přesvědčen, že díky němu případ rozlouskne snadněji.

Právě teď přemýšlel nad zmizením výkonného ředitele Nanigenu. Eric Jansen podle všeho utonul u mysu Makapu’u, když mu v silném příboji zhasl motor člunu. Tělo se však nenašlo. Mohli ho sežrat žraloci bílí, kteří se v Molokaiském kanálu mezi mysem Makapu’u a ostrovem Molokai hojně vyskytují. Vzhledem k převládajícím větrům a proudům ale bylo pravděpodobnější, že tělo skončí na pobřeží u mysu Koko. Místo toho se ztratilo. A pak, krátce po Erikově nehodě, se na Havaji objevil jeho bratr Peter Jansen.

A potom zmizel i Peter.

Policie v Honolulu obdržela telefonát od šéfa bezpečnosti Nanigenu, Donalda Makeleho, jenž oznámil, že se ztratilo sedm studentů z Massachusetts spolu s výkonnou ředitelkou firmy Alyson F. Benderovou. Jedním z těch studentů byl Peter Jansen. Studenti jednali o pracovních příležitostech v Nanigenu. Všech osm lidí, včetně Benderové, si večer někam vyjelo a už se nevrátili.

Oznámení Dona Makeleho bylo policií v Honolulu zaznamenáno do registru pohřešovaných osob. Policisté sepsali zprávu a zahrnuli ji do denní svodky, s níž se každé ráno seznamovali všichni, kteří byli ve službě. Z ní se o události dozvěděl Watanabe. Takže se ztratili dva výkonní ředitelé Nanigenu, Eric Jansen a Alyson Benderová. K tomu sedm studentů.

Po devíti lidech spojených s Nanigenem se slehla zem.

Samozřejmě, na Havaji se lidé ztrácejí. Zejména mladí turisté. Příboj bývá dost zrádný. Nebo se opijí, případně vykouří tolik trávy, že zapomenou i vlastní jméno. Odletí na Kauai a potloukají se po pobřeží Na Pali a nikomu neřeknou, kam mají namířeno. Jenže aby na různých místech a při různých činnostech zmizelo devět lidí, kteří mají co do činění s Nanigenem?

Dan Watanabe se napil černé kávy a spolkl zbytek suši. Do jeho profesionální zvědavosti se vloudil nepříjemný pocit. Watanabe se ho nedokázal zbavit. Vycítil možnou souvislost. Pachuť neodhaleného zločinu.

„Chcete dolít?“ zeptala se ho číšnice Misty a zvedla konvici s kávou.

„Díky.“ Byla to havajská káva Kona, dost silná na to, aby ho provedla odpolednem.

„Zákusek, Dane? Máme koláč haupia.“

Watanabe se poplácal po břiše. „Proboha, díky, ale ne, Misty. Zrovna jsem zvládnul svůj příděl lančmítu.“

Misty na stole nechala účet a Watanabe se podíval z okna. Kolem procházela postarší Číňanka a v tašce na kolečkách si vezla nákup včetně ryby zabalené v novinách, z nichž vyčnívala zadní ploutev. Po ulici a lidech na ní přeběhl stín letícího mraku, pak znovu zasvítilo ostré slunce a následoval další mrak. Jako obyčejně se nad Oahu díky pasátu střídaly deštivé chvíle se slunečnými. Déšť a slunce v nekonečném koloběhu, a když se člověk podíval k horám, často spatřil duhu.

Watanabe si nasadil sluneční brýle a vydal se zpátky k policejní stanici. Šel pomalu a jazykem si přejížděl po zubech ve snaze vydolovat lančmít uvízlý mezi stoličkami. Než se vrátil do kanceláře, měl jasno.

Watanabe se rozhodl otevřít vyšetřování té věci s Nanigenem.

Ve vší tichosti.

Byl to citlivý případ. Společnost Nanigen měla hromadu peněz a její prezident přitahoval značnou pozornost. Třeba má i politické konexe, kdo ví. Vyšetřování Nanigenu Watanabemu umožní na chvíli zapomenout na bizarní smrt tří mužů – právníka Willyho Fonga, soukromého detektiva Marcose Rodrigueze a neidentifikovaného Asiata. Záhada Willyho Fonga, jak věci přezdíval, bude muset počkat. Stejně s ní nikam nepokročil.

Na policejní stanici se Watanabe zastavil v kanceláři svého šéfa Martyho Kalamy. „Chci se podívat na ta zmizení v Nanigenu.“

„Proč, Dane?“ zeptal se Kalama, opřel se a zamrkal.

Watanabe věděl, že Kalama nezpochybňuje jeho metody. Jenom chtěl vědět, co podřízený chystá a proč se tak rozhodl. Watanabe odpověděl: „Nejdřív chvíli počkám, jestli se pohřešovaní neobjeví. Když ne, sestavím vyšetřovací skupinu. Ale ze začátku na tom budu dělat sám. Potichu.“

„Máš podezření na nějaký trestný čin?“

„Ani bych neřekl. Jenom mi to celé nějak nesedí.“

„Fajn,“ řekl Kalama. „Povídej.“

„Peter Jansen. Když jsem mu pustil video, jak se jeho bratr topí, zřejmě poznal jednu ženu, která u toho byla. Jenže potom se to snažil zamluvit a tvrdil, že ji nezná. Myslím, že lhal. Pak jsem do Nanigenu poslal dva svoje lidi zjistit něco o Eriku Jansenovi, o tom výkonném řediteli, co se utopil. Mluvili s prezidentem, nějakým Drakem. Byl zdvořilý, jenomže… Prý vypadal nervózně, i když k tomu neměl žádný zřejmý důvod.“

„Třeba toho pana, ehm –“

„Drake.“

„– Drakea rozrušilo, že přišel o výkonného ředitele.“

Watanabe opáčil: „Údajně to spíš působilo, jako kdyby měl v kufru auta mrtvolu.“

Marty Kalama přimhouřil oči za brýlemi bez obrouček. „Dane, zatím nepadlo ani slovo o nějakých důkazech.“

Watanabe si poplácal břicho. „Instinkt. Mluví ke mně lančmít.“

Kalama přikývl. „Buď opatrný.“

„Jak to myslíš?“

„Víš, čím se Nanigen zabývá, viď?“

Watanabe se usmál. Vida. O aktivity Nanigenu jsem se ještě nezajímal.

„Vyrábějí malé roboty,“ pokračoval Kalama. „Vážně malinké.“

„No a?“

„Takováhle společnost by mohla mít smlouvu s vládou. Což je problém.“

„Ty o Nanigenu něco víš?“ zeptal se Watanabe šéfa.

„Jsem jenom policajt. Policajti nic nevědí.“

Watanabe nasadil široký úsměv. „Nebudu tě do toho zatahovat.“

„Buď tak laskav,“ opáčil Kalama. „A teď zmiz.“ Sundal si brýle, začal je čistit papírovým kapesníkem a sledoval, jak Dan Watanabe odchází. Ten chlap je nenápadný a chytrý, jeden z jeho nejlepších detektivů. S takovými bývají největší problémy. Ale ty měl Marty Kalama z nějakého důvodu rád.

KAPITOLA 25

KAPRAĎOVÁ STROUHA

30. ŘÍJNA, 7:00

Přišlo ráno a šestice studentů procitla v mechové kapse ve kmeni kdesi na zalesněném horském svahu Ko’olau Pali. Ozýval se pomalý a hluboký ptačí zpěv. Připomínal komunikaci velryb v hlubinách moře.

Peter Jansen vystrčil hlavu ze stromu ohia a rozhlédl se. Dole viděl trosky pevnosti rozvrácené stonožkou. Mrtvá stonožka ležela opodál. Už se do ní pustili mravenci a odtáhli velké kusy těla.

Jsme na mořském dně, napadlo Petera. Džungle byla hluboká jako oceán.

Zaklonil hlavu a podíval se podél kmene vzhůru. Stromek byl nízký a mladý a jeho koruna zářila rudými květy, jako kdyby hořel. „Myslím, že bychom měli zkusit vylézt nahoru,“ řekl Peter.

„Proč?“ zajímal se Rick.

Peter sklopil oči k hodinkám. „Rád bych měl výhled až na parkoviště. Abychom se ujistili, že jdeme správným směrem. A zjistili, co se tam děje.“

„Dobrý nápad,“ uznal Rick.

Peter a Rick zalezli dovnitř. Ostatní seděli v mechu a Amar, zabalený do stříbrné fólie, konečně usnul. Na levém spánku se mu udělala nápadná modřina. Mohl to být obyčejný šrám, ale také příznak kesonové nemoci – v každém případě rozhodli, že Rick zůstane u Amara a bude na něj dohlížet, zatímco ostatní se pokusí vyšplhat do koruny. Měli celkem čtyři vysílačky. Jednu si nechá Rick a zbývající si rozdělí lezci. Peter připomněl: „Neměli bychom je používat, jedině v nouzi.“

„Myslíš, že by mohl poslouchat někdo z Nanigenu?“ zeptala se Karen.

„Mají dosah jenom asi třicet metrů. Ale jestli Drake tuší, že jsme naživu, mohl by nás odposlouchávat. A je schopen čehokoli,“ odpověděl Peter.

Vydali se vzhůru. První lezl Peter. Na opasek si připnul naviják s lanem a nesl provazový žebřík z batohu. Karen Kingová si vzala Rickovu foukačku, krabici šipek a lahvičku s kurare. Během výpravy jí připadla úloha lovkyně.

Lézt na strom bylo mimořádně snadné. Mechy a lišejníky i drsná kůra nabízely spoustu chytů. Studenti byli v mikrosvětě dost silní na to, aby se udrželi jednou rukou nebo jen na pár prstech. A nemuseli se obávat zřícení. Pád nepředstavoval vážné nebezpečí. Nezraněni by přistáli na zemi.

Střídali se ve vedení. Jeden člověk, jištěný zdola s pomocí navijáku, vylezl nahoru s provazovým žebříkem, který pak připevnil ke stromu a spustil dolů ostatním.

Kmen pokrývala členitá kůra, hustě porostlá mechem a játrovkami – nevelkými či přímo mikroskopickými rostlinami, jež však mikrolidem připomínaly keře. Vegetaci doplňovalo mnoho druhů lišejníků, zřasených, krajkových i sukovitých. Strom měl okrouhlé a kožovité lístky a větvičky se rozbíhaly všemi směry.

Danny Minot to nakonec vzdal. „Tohle není nic pro mě,“ oznámil a vmáčkl se do trsu lišejníků na slunném a vyhřátém místě.

„Nechceš tady zůstat a počkat na nás?“ navrhl Peter.

„Radši bych počkal v kavárně Alžír na Harvard Square, pil espreso a četl si Wittgensteina,“ usmál se Danny chabě.

Peter mu podal vysílačku. „Zavolej, kdyby se něco stalo.“

„Dobře.“

Peter Dannymu položil ruku na rameno. „Dopadne to dobře.“

„Očividně ne.“ Danny zalezl do lišejníku.

„Jenom to nesmíme vzdát, Danny.“

Danny se zamračil, uvelebil se v lišejníku a nasadil si sluchátka. „Zkouška, zkouška,“ řekl do mikrofonu. Jeho hlas jim zapraskal v uších.

„No tak – ticho,“ varoval ho Peter.

„Vine Drakeu! Pomoc! SOS. Uvízli jsme na stromě!“ volal Danny do mikrofonu.

„Nech toho.“

„To byl jenom vtip.“

„Slyším vysílání.“ Johnstone se v kabině hexapodu skláněl nad přijímačem a na uších měl sluchátka. Rozesmál se. „Pitomci – volají Drakeovi o pomoc.“ Zvedl oči a rozhlédl se po zelené klenbě. „Jsou na nějakém stromě.“

Telius zamručel. Na krku mu visel dalekohled. Postavil se, přiložil dalekohled k očím a začal zkoumat koruny okolních stromů. Hledal nějaký pohyb, chtěl zachytit hlasy. Špioni byli někde nahoře. Vypátrat je nebude snadné.

Nic neobjevil. Potom mlčky ukázal jedním prstem: jeď tudy.

Johnstone si pohrál s pákovým ovladačem. Hexapod svižně vyrazil lesním podrostem a nepůsobil téměř žádný hluk, jen motory na jeho nohou tiše předly.

Telius namířil ruku k patě stromu. Byl to pandán. Telius ukázal podél kmene. „Nahoru,“ řekl.

Johnstone stiskl ovladač a drápy na nohách vozidla zajely do pouzder. Zůstaly jen měkké podložky pokryté nesmírně jemnými štětinkami. Podobně jako lamely na končetinách gekona tato nanovlákna přilnula k jakémukoli povrchu, dokonce i skleněnému. Hexapod zamířil po kmeni přímo vzhůru. Oba muži, připoutaní v kabině, změnu směru skoro nezaznamenali. Téměř nevnímali gravitaci.

Studenti dosáhli nejvyšších větví stromu ohia a poslední úsek vedla Karen Kingová. Po čtyřech vylezla k trsu listů v jasném slunečním světle, odkud se jí naskytl dechberoucí výhled. Ostatní ji následovali, až konečně všichni stanuli na větvi mezi listy. Větev se pohupovala ve vánku. Rudé kytice kvítků vypadaly jako ohňostroje. Květy sestávaly z rozbíhajících se červených tyčinek a neskutečně sladce voněly.

Lezci mezi nimi přehlédli celé údolí Manoa i okolní hory. Jejich úbočí, zahalená do zeleně a zbrázděná útesy, spadala od ostrých hřebenů k soutěskám plným mraků. V trhlinách zalesněných svahů se řítily vodopády. Vrchol Tantalus, zahnutý okraj vulkanického kráteru, uzavíral údolí na severu. Na jihozápadní straně se za úzkým sedlem tyčily budovy v Honolulu a poskytovaly jasnou představu o tom, jak blízko města se údolí rozkládá. Od sídla Nanigenu na opačné straně Pearl Harboru jako by ale studenty dělil milion kilometrů.

Na jihovýchodě spatřili skleník a parkoviště, blátivé prostranství s kalužemi dešťové vody. Parkoviště bylo prázdné, bez lidí a vozidel. Na okraji údolí viděli vjezd do tunelu, který protínal skálu. Před tunelem stála bezpečnostní brána. Byla zavřená.

Peter s pomocí kompasu stanovil kurz. „Azimut parkoviště je sto sedmdesát stupňů, jiho-jihovýchod,“ oznámil ostatním. Pak pohlédl na hodinky. Bylo půl desáté dopoledne. Nákladní auto přijede až odpoledne. Pokud vůbec. Zdálo se, že teď v údolí žádní lidé nejsou.

Z listů nad nimi se ozvaly ohlušující rány. Všichni se instinktivně přikrčili, chytili se listů a vmáčkli se mezi ně. Peter ležel na větvi. „Pozor!“ zavolal. Kolem se přehnal motýl. Otáčel se ve slunečním světle a od jeho křídel s oranžovými, zlatými a černými vzory se šířilo hlasité dunění. Hmyz vypadal hravě. Chvíli se vznášel na místě a lomozil křídly a potom přistál na květu.

V kvítku se blyštěly kapky nektaru. Motýl rozvinul sosák a šátral jím hluboko mezi okvětními lístky, až na jednu kapku narazil. Studenti uslyšeli srkání a čvachtání, jak se zdánlivě nekonečné množství nektaru přesouvalo do motýlího žaludku.

Peter opatrně zvedl hlavu.

Karen se smála. „Měl by ses vidět, Petere. Vyděsil tě motýl.“

„Je tak, ehm, obrovský,“ pronesl Peter rozpačitě.

Erika oznámila, že jde o motýla Vanessa tameamea, domácí havajský druh, kterému tamní obyvatelé říkají kamehameha. Dlouho sál šťávu z květu a vítr mezitím zavál jeho pach k lidem. Motýl možná vypadal hezky, ale hrozně smrděl. To je chemická obrana,“ vysvětlila Erika Mollová. „Fenoly, řekla bych. Tyhle sloučeniny jsou dost hořké na to, aby se ptákům zvedl žaludek.“

Motýl si lidí nevšímal. Vznesl se z květu a mocnými mávnutími křídel odletěl do větru, který ho odnesl do modrého vzdušného oceánu.

Motýl lidem uštědřil lekci. Květy oplývaly tekutým cukrem. Přesně takový zdroj energie potřebovali. Karen Kingová se po hlavě vrhla do jednoho kvítku. Uchopila kapku nektaru do obou dlaní a začala jej hltat. „Tohle musíte zkusit,“ ozval se z květu její přidušený hlas. Brzy ucítila, jak její tělo ožívá energií ze sladké tekutiny.

Také ostatní se ponořili do kvítků a snažili se vypít co nejvíc nektaru.

Zatímco hodovali, Peter v dálce zaznamenal jakýsi pohyb. „Někdo sem jede,“ řekl.

Přestali pít a sledovali vozidlo, které se blížilo po klikaté cestě z Honolulu. Byl to černý pickup. Ujížděl vzhůru po hraně útesu a zastavil u brány před tunelem. Tam řidič vystoupil. Peter s pomocí dalekohledu sledoval, jak muž z nákladového prostoru vytahuje žlutou ceduli. Umístil ji na bránu.

„Pověsil tam nějakou ceduli,“ oznámil Peter.

„Co je na ní?“ zeptala se Karen.

Peter zavrtěl hlavou. „To nevidím.“

„Je to nákladní auto z laboratoře?“

„Vydržte.“

Pickup projel bránou a muž ji za vozem zavřel. O chvilku později se auto vynořilo z tunelu, sjelo do údolí a zastavilo na parkovišti. Řidič vystoupil.

Peter ho pozoroval dalekohledem. „Myslím, že to je ten chlap, co vykopal zásobovací stanice. Svalnatý, v havajské košili. Na pickupu je nápis NANIGEN – OCHRANKA.“

„To nevypadá na kyvadlovou dopravu,“ poznamenala Karen.

„Ne.“

Muž se sklopenou hlavou loudavě přešel parkoviště. Potom si klekl a začal osahávat zem pod několika bílými zázvory.

„Hledá něco na kraji parkoviště,“ hlásil Peter.

„Nás?“ odhadla Karen.

„Vypadá to tak.“

„To je průšvih.“

„Teď se s někým domlouvá vysílačkou. A sakra!“

„Co se děje?“

„Dívá se rovnou na nás.“

Karen se zamračila. „Nemůže nás vidět.“

„Ukazuje směrem k nám. A mluví do vysílačky. Jako kdyby věděl, kde jsme.“

„To není možné,“ namítla Karen.

Muž se vrátil k pickupu a vytáhl z něj cosi jako zahradní postřikovač. Pověsil si ho na rameno, obešel celé parkoviště a rozprašoval tekutinu na okolní vegetaci. Potom postříkal i samotné parkoviště.

„Co to je?“ podivila se Erika.

„Vsadím se, že jed,“ usoudila Karen. „Vědí, že jsme naživu. Odhadli, že se pokusíme nastoupit do náklaďáku, a tak na nás nalíčili past. A s tím nákladním autem rozhodně nemůžeme počítat. Chtějí nás v údolí odříznout od světa. Předpokládají, že tady umřeme.“

„Dokážeme jim, že se pletou,“ řekl Peter.

Karen zůstávala skeptická. „Jak?“

„Přehodnotíme plán,“ rozhodl Peter.

„Co podnikneme?“ zajímala se Karen.

„Půjdeme k Tantalusu,“ odpověděl Peter.

„K Tantalusu? To je šílenství, Petere.“

„Proč vlastně?“ přidala se Erika.

Peter vysvětlil: „Tam nahoře má Nanigen základnu. Třeba tam najdeme nějaké lidi. Mohli by nám pomoct, nikdy nevíte. A Jarel Kinsky mluvil o nějakých letadlech na základně. Říkal jim mikroletadla.“

„Mikroletadla?“ podivila se Karen.

„No, viděl jsem jedno malé letadélko z Nanigenu. A vy taky – pamatujete? Našel jsem ho v bratrově autě. S Amarem jsme ho zvětšili. Mělo řízení a kabinu. Třeba se nám povede nějaká mikroletadla ukrást a uletět.“

Karen zírala na Petera. „Tohle je totální pitomost. O základně Tantalus nic nevíš.“

„Aspoň nás tam nečekají, takže moment překvapení bude na naší straně.“

„Ale podívej se na tu horu,“ vyzvala Petera Karen a máchla rukou. Sopečný kužel Tantalusu se skutečně tyčil do obrovské výšky, porostlý téměř kolmou džunglí. „Je to šest set metrů, Petere.“ Odmlčela se a chvíli přemýšlela. „Pro nás je to jako vylézt na sedm Mount Everestů.“

„Ale nezpomalí nás gravitace,“ opáčil Peter klidně. Zvedl dalekohled a prohlížel si Tantalus. Objevil obrovský skalní útvar na otevřeném prostranství u okraje kráteru. „To by mohl být Velký balvan. Podle mapy je základna Tantalus hned pod ním.“ Základnu však neviděl – mohla měřit jen pár desítek centimetrů, takže ji na takovou vzdálenost nedokázal rozeznat. Vytáhl kompas a zjistil směr k balvanu. „Odsud je azimut tři sta třicet stupňů. Stačí udržet přímý kurz –“

„Potrvá to týdny,“ připomněla Karen. „Nám zbývají maximálně dva dny, než se dostaví kesonová nemoc.“

„Vojáci ujdou padesát kilometrů denně,“ řekl Peter.

„Petere, my nejsme vojáci,“ zaúpěla Erika.

„Asi bychom to mohli zkusit,“ připustila Karen. „Jenže co Amar? Nemůže chodit.“

„Poneseme ho,“ navrhl Peter.

„Co uděláme s Dannym? Je to osina v zadku,“ řekla Karen.

„Danny je jedním z nás. Postaráme se o něj,“ pronesl Peter pevně.

Vtom Peterovi zapípala vysílačka a ozval se zděšený hlas. Volal Danny.

„My o vlku…“ utrousila Karen.

Peter si nasadil sluchátka a slyšel, jak Danny Minot křičí: „Pomoc! Proboha! Pomozte mi!“

Danny Minot na slunném místě ve spodní části koruny usnul. Ústa měl otevřená a chrápal, vyčerpaný po nejdelší a nejhrůzostrašnější noci svého života. Nezaznamenal řinčivý zvuk, který se k němu přiblížil a vznášel se nad ním. Tvor visel ve vzduchu jako vrtulník a hleděl na něj lhostejnýma očima. Byla to vosa.

Přistála a opatrně se vydala směrem k němu. Zlehka se tykadly dotkla jeho levé paže, pak ho poklepala po hrudi a tvářích a zjistila chuť jeho kůže. Bledý a měkký živočich v ní budil dojem housenky. Hostitele. Pod zadečkem jí visela dlouhá trubice podobná zahradní hadici. Ta byla na konci opatřena jakýmsi vrtákem.

Vosa ho mírně uchopila předníma nohama a přiložila mu vrták k rameni. Zapíchla jej do masa. Vstříkla dávku anestetika. Pak spustila vrták a pokračovala v pronikání do těla.

Těžce dýchala a vydávala zvuky, které tajuplně připomínaly ženu při porodu.

Danny dál spal. Zdál se mu sen. Držel v náručí krásnou dívku. Byla nahá a dech se jí zrychlil vzrušením. Políbili se. Ucítil hluboko v ústech její jazyk… podíval se na ni a zjistil, že se na něj ze ženské tváře upírají vypouklé složené oči… držela ho a nechtěla pustit… trhl sebou a probudil se…

„Ááá!“

Hleděl do očí obrovské vosy. Vosa ho pevně držela předníma nohama a zabodávala mu žihadlo do ramene. Přesto nic necítil. Ruka jako by mu odumřela.

„Ne!“ vykřikl, uchopil žihadlo a snažil se ho vytáhnout. Vosa to však učinila sama, pustila ho a odletěla.

Danny se převaloval na zádech a držel se za nadloktí. „Ááá! Au! Pomoc!“ Ruka mu ale bezvládně visela z ramene, mrtvá zátěž bez citu, jako kdyby mu ji napumpovali novokainem. Všiml si malé trhliny v košili, kolem níž se na látce rozšiřovala tmavá skvrna – krev. Rozerval košili a spatřil díru v rameni. Byla dokonale hladká, jako od vrtačky, a vytékala z ní krev. Danny nepociťoval sebemenší bolest.

Popadl sluchátka s mikrofonem. „Pomoc! Proboha! Pomozte mi!“ ječel.

„Danny?“ ohlásil se Peter.

„Něco mě bodlo… Panebože!“

„Co tě bodlo?“

„Nic necítím. Odumřela.“

„Co odumřelo?“

„Moje ruka. Bylo to obrovské…“ Hlas přešel v naříkavý šepot.

Ozval se Rick Hutter. „Co se děje?“ Volal z mechové jeskyně v dolní části kmene, kde zůstal s Amarem Singhem.

„Dannyho něco bodlo,“ odpověděl Peter. „Danny – zůstaň, kde jsi. Lezu dolů k tobě.“

„Zahnal jsem to.“

„Dobře.“

Danny se schoulil a vyhýbal se pohledem své paži. Krev se mu vsakovala do košile. Sáhl si na čelo. Nemá horečku? Nezačíná blouznit? Mumlal sám pro sebe: „Není to jed… Nic mi není… Není to jed. Není to jed, není to jed…“

Peter s sebou vzal lékárničku. Sestup byl snadný: prostě kladl ruce pod sebe, přičemž někdy visel jen na jedné. Dannyho našel stočeného ve fetální poloze a pobledlého v obličeji. Levá paže vypadala ochable.

„Necítím ruku,“ zašeptal Danny.

Peter mu rozepnul košili a prohlédl zranění na rameni. Byla to malá bodná rána. Vyčistil ji jodovou tinkturou a očekával, že to Dannyho bude pálit, ale ten ani nehnul brvou.

Peter se zaměřil na příznaky otravy. Podíval se Dannymu do očí, jestli nemá zúžené nebo rozšířené zornice. Oči vypadaly normálně. Změřil Dannymu pulz, zaposlouchal se do dýchání a snažil se odhalit změny barvy kůže nebo psychického stavu. Danny působil velice vylekaně. Peter mu prohlédl paži. Barvu měla normální, ale byla ochablá. Peter ho do ní štípl. „Cítíš to?“

Danny zavrtěl hlavou.

„Co závrať? Bolesti?“ zeptal se Peter.

„Není to jed… Není to jed…“

„Podle mě to nevypadá na otravu.“ Kdyby žihadlo obsahovalo nějaký jed, Dannymu by bylo mimořádně špatně, trpěl by krutými bolestmi nebo by už ani nežil. Jeho životní funkce však zůstávaly stabilní. „Myslím, že jsi tomu nahnal strach. Co to vlastně bylo?“

„Včela nebo vosa,“ zabručel Danny. „Nevím.“

Vosy jsou daleko běžnější než včely. Na Havaji pravděpodobně žijí tisíce různých druhů vos, mnohé z nich nepojmenované a nepopsané. Nedalo se odhadnout, která vosa Dannyho bodla – pokud to vůbec byla vosa. Peter našel náplast a přelepil jí ránu na rameni. Potom utrhl rukáv vlastní košile a vyrobil z něj provizorní závěs na Dannyho paži. Zapřemýšlel, jak se Danny dostane dolů. „Myslíš, že zvládneš skok?“

„Ne. Možná.“

„Nic se nám nestane.“ Pak Peter zavolal Karen Kingové a Erice Mollové, které zůstaly na špičce stromu. „Danny a já seskočíme na zem. Vy byste mohly udělat to samé.“

Karen a Erika se vyklonily z trsu listů. Zemi neviděli. Karen se podívala na Eriku a ta přikývla. „To zvládneme,“ ohlásila Karen do vysílačky a zkontrolovala, jestli jí foukačka drží pevně na zádech. „Jedna, dva, tři…“ První se z větve vrhla Erika a Karen ji následovala o chvilku později.

Karen se při pádu prostorem roztáhla jako parašutista. Přešla do klouzavého letu. „Páni!“ vykřikla. Erika se nacházela pod ní a také cosi volala. Obě plachtily vzduchem a ovládaly svůj pohyb. Karen pohnula nohama a rukama a vyrazila dopředu. Cítila, jak hustý a měkký vzduch proudí kolem jejího těla a podpírá ji. Bylo to jako surfování, jen bez prkna a bez vody. Narazila do větve a bez jediného šrámu se vymrštila do prostoru, roztáhla ruce a klouzala tekutým vzduchem pod strom. Dole viděla Eriku. Ta se dostala dopředu a padala rychleji.

Karen chtěla zpomalit. Kličkovala doleva a doprava, zachytávala vzduch a brzdila rukama i nohama. „To je něco!“ ječela. Blížily se listy. Ztratila Eriku z dohledu… uslyšela její křik…

Propadla mezi listy… a přímo proti sobě měla pavučinu. Erika v ní uvízla, házela sebou a snažila se vyprostit. Na kraji pavučiny číhal světle zelený pavouk… Běžník… velmi jedovatý…

Karen se v pádu převalila do strany a hlavou jí letěly vědomosti o tomto druhu pavouka. Potřebovala přistát v pavučině. To byla jediná šance na záchranu Eriky. Musí trefit pavučinu. Nebála se. Běžníka zvládne… Zasáhla okraj sítě, zůstala v ní viset a houpala se v prostoru.

Karen připadalo, že pavučina má napříč přes patnáct metrů a určitě je širší než záchranná síť v cirkuse. Na rozdíl od záchranné sítě však byla lepkavá, protože se na jejích paprskovitých vláknech leskly kapky lepidla. To jí vsáklo do oblečení a přichytilo ji k vláknům. Erika se panicky zmítala a křičela o pomoc, uvězněna v pavučině mimo Karenin dosah. Běžník jako by zaváhal. Zřejmě v člověku nepoznává kořist, pomyslela si Karen. Nakonec ale zaútočí, a to brzy. Nebude s výpadem otálet. „Vydrž,“ zavolala na Eriku. Převalovala se, dokud neležela proti pavoukovi, a pak vytasila mačetu. „Jah!“ zařvala na něj. Rychle přejížděla zrakem po síti. Hledala vibrační vlákno a konečně ho našla – táhlo se od jedné predátorovy nohy přes spirální vlákna až do středu pavučiny. Vrhla se k němu a přesekla ho.

Pavouk toto vlákno používá ke zjištění přítomnosti kořisti v síti. Přetnout vlákno bylo jako přeseknout nerv. Zároveň pavoukovi vyslala varovný signál.

Pavouk se okamžitě dal na ústup a skryl se ve stočeném listu, který byl jeho domovem.

„Většinou se hned polekají,“ vysvětlila Karen Erice. Když mačetou přerušila další vlákno, obě vypadly z pavučiny a Karen zavolala nahoru na pavouka: „Promiň, zlato.“

Ve změti lepkavého hedvábí se snesly na zem. Erika se třásla. „Myslela jsem, že je po mně.“

Karen ze sebe strhávala zbytky vláken. „Nemáš se čeho bát, pokud znáš strukturu pavučiny.“

„Jenže můj obor jsou brouci,“ připomněla Erika.

Peter a Danny dopadli do listů opodál. Jako poslední se objevil Rick, jenž na laně spustil Amara. Shromáždili se u paty stromu a Peter je obeznámil se změnou plánu. Vydají se k Tantalusu.

O deset minut později vešli do lesa, přičemž Rick a Peter podpírali Amara mezi sebou. Vstoupili do zdánlivě nekonečného bludiště kapradin, vysokých a pokrytých rosou, v němž se tunely táhly všemi směry. Nad kapradinami se tyčily stromy koa a olopua a bílé ibišky kokio, tvořící horní lesní patro.

Peter s pomocí kompasu určil směr. „Tudy,“ řekl a vydal se po dlouhé klikaté cestě mezi kapradím. Nad hlavami měli vějířovité listy a celý svět tonul v zelené.

Danny klopýtavě držel krok s ostatními, když vtom se zastavil a zíral na Amara Singha. Vytřeštil oči. „On – on krvácí.“

Nikdo si toho nevšiml. Rick pustil Amara a ten klesl na kolena. Z jedné nosní dírky mu na horní ret vytékal pramínek krve. Krev začala odkapávat na zem.

„Nechte mě tady,“ zašeptal Amar. „Mám kesonovou nemoc.“

KAPITOLA 26

POD ZELENOU KLENBOU

30. ŘÍJNA, 12:00

„Schovávají se tamhle,“ řekl Telius Johnstoneovi a díval se dalekohledem do masy kapraďového lesního podrostu. Oba viseli v popruzích hlavami dolů v kabině hexapodu. Samotný stroj se zastavil v převrácené poloze na pandánovém listu, kterého se držel nohama. Pronásledovatelům se podařilo zaměřit vysílačky.

Telius ještě chvíli pokračoval v pozorování a pak beze slova ukázal prstem k zemi: Spusť nás.

Johnstone stiskl tlačítko, měkké podložky se oddělily od listu a hexapod přešel do volného pádu. Johnstone během něj složil nohy pod vozidlo. Hexapod po několika zakolísáních dopadl na zem, odrazil se a zůstal ležet kabinou dolů. Posádku ochránila kovová klec.

Johnstone vysunul nohy vozidla. Nohy se zahýbaly a převrátily hexapod do správné polohy. Pronásledovatelé se rozjeli podél okraje kapraďového porostu a poté zamířili do něj. Telius vstal, otáčel hlavu a poslouchal. Zaslechl lidské hlasy. Ukázal prstem, kde lidé jsou, a pak Johnstoneovi pokynul, ať vyšplhá na stonek kapradiny Hexapod vyrazil vzhůru a zastavil uprostřed vějířových listů. Telius uchopil dalekohled a podíval se mezi listy dolů. Zaměřil cíle. Bylo jich šest. Jednomu bylo špatně a krvácel z nosu. Zřejmě kesonová nemoc. Ostatní stáli kolem nemocného, jenž vypadal jako Ind. Krev mu tekla z nosu přes horní ret na bradu. Jasně – příznak kesonové nemoci. Ten člověk je prakticky po smrti. „Tak tenhle chudák vykrvácí,“ oznámil šeptem Johnstoneovi, který zabručel.

Při sledování skupiny Telius určil vůdce – štíhlého mladíka se světle hnědými vlnitými vlasy, jenž stál trochu stranou a hovořil k ostatním, kteří ho poslouchali. Telius pochopil, že právě tomuhle ve skupině připadlo vedoucí postavení. Velitele poznával bez problémů. A velitel to samozřejmě musel schytat jako první.

Příznivá situace. Telius kývl na Johnstonea, sáhl pro plynovou pušku a namířil na vůdce skupiny, zatímco Johnstone se ujal úlohy pozorovatele, sledoval dalekohledem cíl a předával informace Teliusovi. Telius nahlédl do zaměřovače a posunul střed kříže na hlavu vůdce. Vzdálenost byla dlouhá, kolem čtyř metrů. Vánek houpal kapradinou i hexapodem. Telius zavrtěl hlavou. Nestabilní. Výsledek byl nejistý a Telius nic neponechával náhodě. Musel by několikrát v rychlém sledu střílet na pohybující se cíle, protože po likvidaci vůdce by se ostatní rozprchli jako polekaní králíci. Pokynul Johnstoneovi, aby se vrátil dolů.

Johnstone obrátil vozidlo a začal sestupoval po kapradině a hledat stabilnější pozici. Potom mu Telius gestem naznačil, ať zastaví. Telius se odepnul, vypadl z hexapodu, ve vzduchu se přetočil a s puškou na zádech dopadl na všechny čtyři jako kočka. Plížil se blíž ke skupině.

Peter otevřel lékárničku, poklekl k Amarovi a na nos mu přiložil tlakový obvaz. Nevěděl, co má dělat. Krvácení z nosu nezastavil.

„Mám to spočítané. Běžte dál,“ řekl Amar.

„Nenecháme tě tady.“

„Jsem jenom protein. Běžte.“

„Amar má pravdu,“ řekl Danny a dotkl se Peterovy paže. „Musíme ho tu nechat. Nebo zemřeme všichni.“

Peter si ho nevšímala sundal nasáklý obvaz z Amarova nosu. Amar ztratil hodně krve a začínal blednout. A na rukou měl spoustu modřin… zdálo se, že stonožčí jed u něj urychlil nástup kesonové nemoci. Jedinou léčbou by byla dekomprese, jenže oni se nacházeli daleko od Nanigenu.

„Musíme vysílačkou zavolat o pomoc,“ navrhl Danny, který se posadil na zem a rozhlížel se po ostatních.

„Danny má možná pravdu,“ řekla Erika. „Třeba se v Nanigenu dá někomu věřit –“

„Asi bychom měli zavolat,“ přidala se Karen. „Nejspíš nemáme jinou možnost, jak zachránit Amara.“

Peter vstal a uchopil vysílačku. „Tak dobře.“

Telius z místa pod kapradinou zamířil. V zaměřovači viděl vůdce, ale ten se teď skláněl k mladíkovi trpícímu kesonovou nemocí a snažil se mu pomoci. Výborně. Možná se povede zlikvidovat oba dva jedním výstřelem. Upravil polohu zbraně, stiskl spoušť a ucítil prudký zpětný ráz plynové pušky.

Ozval se svist. Ocelová jehla, dlouhá kolem třiceti centimetrů, se prohnala kolem Peterova hrdla, roztrhla mu košili, zasáhla Amara Singha a explodovala. Výbuch rozmetal kovové střepiny a krev do všech stran. Amar sebou trhl, nadskočil ze země a jeho tělo jako by se rozpadlo. Peter se zmateným výrazem v obličeji strnul a útržky Amarovy tkáně dopadaly všude kolem něj.

Peter vstal, zalitý Amarovou krví. „Co to –?“ začal.

Ostatní nevěřícně přihlíželi.

Karen se rozhlédla. „Odstřelovač!“ vykřikla. „Kryjte se!“ Vyrazila k nejbližší kapradině, ale pak si všimla, že Peter zůstal na místě – vypadal ochromeně, jako kdyby nedokázal pochopit, co se stalo.

Druhá střela zasáhla list nad Peterovou hlavou a vybuchla. Tlaková vlna Petera srazila k zemi. Karen si uvědomila, že odstřelovač míří na Petera. Obrátila se, doběhla k Peterovi a popadla ho. „Skloň se a kličkuj!“ zavolala na něj. Musel se dostat pryč a zároveň se vystříhat předvídatelných pohybů. Odstřelovač by ho mohl zastřelit v běhu. „Utíkej!“ křičela Karen.

Peter se dovtípil. Zamířil doleva, potom doprava, pak zase doleva. Běžel jako o život. Blížil se k úkrytu v kapradinách. Karen kličkovala za ním, avšak udržovala si odstup pro případ, že by další rána…

Peter zakopl a zůstal ležet.

„Petere!“ vyjekla Karen. „Ne!“ Peter se nehýbal a stal se snadným cílem.

„Karen – zmiz –“ vyzval ji Peter, zatímco se zvedal na nohy.

To byla jeho poslední slova. V příštím okamžiku ho projektil zasáhl do hrudi a vybuchl. Peter ztratil rovnováhu. Zemřel dřív, než dopadl na zem.

III

TANTALUS

KAPITOLA 27

KAPRAĎOVÁ STROUHA

30. ŘÍJNA, 12:15

Rick Hutter cítil, jak ho Karen Kingová zvedá za košili a táhne z místa, které pokládal za bezpečnou skrýš. „Vstávej – jdeme!“ volala. Zpozoroval na zemi svou foukačku, zvedl ji, popadl krabici se šipkami a sprintoval do úkrytu. Karen se mu ztratila. Neměl ponětí, kam zmizela. Prosmýkl se pod větví, prorazil si cestu mezi listy a utíkal pod kapraďovými stonky, které se tyčily nad ním. Vtom si všiml hmyzího dopravního prostředku. Vozidlo se šesti nohama spočívalo na kapradině, s tichým vrněním se houpalo na vějířovitém listu a za řízením seděl muž v ochranném oděvu. Byl velký jako Rick. Mikročlověk. Vypadal zkušeně a sebevědomě.

Muž zastavil vozidlo a vytáhl zvláštní velkorážní pušku. Do závěru zasunul kovovou jehlu, zamířil a vypálil. Puška zasyčela a kopla dozadu.

Rick se vrhl za kámen, kde zůstal ležet na zádech a oddechoval. Díval se, jak muž pokračuje ve střelbě. Vypadal uvolněně. Vraždění je jeho práce, uvědomil si Rick rozhořčeně. Petera a Amara zlikvidoval naprosto chladnokrevně. Musím toho parchanta dostat šipkou. Karen mi nejspíš zachránila život. Bylo hloupé takhle se tam krčit. Vytáhla mě ze špatného úkrytu.

Otevřel krabici a vyndal šipku. Nejistě si ji prohlížel. Vlastně to je jenom tříska s hrotem z vidličky. Neprůstřelnou vestou toho mizery nepronikne. Otevřel baňku s kurare, zabořil hrot do kaše a otáčel jím. Rozkašlal se, když k němu zavanul pach jedu. Přesto šipku namočil pořádně.

Zasunul šipku do foukačky, převalil se a vyhlédl zpoza kamene.

Vozidlo bylo pryč. Zmizelo z dohledu.

Kam?

Rick se vyplížil z úkrytu, poslouchal a rozhlížel se. Zleva k němu dolehlo předení. Broučí vozidlo. Vstal a rozběhl se za zvukem, a když vrnění motorů dostatečně zesílilo, schoval se do mechu a vyčkával. Vozidlo se blížilo. Rick opatrně vykoukl z mechu.

Hexapod zastavil na mechu skoro přímo naproti němu. Rick viděl jeho spodní stranu. Na muže v kabině ze svého místa nedohlédl.

Další zasyčení. Muž pokračoval ve střelbě.

Rick neměl tušení, jestli kromě něj přežil ještě někdo. Karen mohla být po smrti. Erika taky. Ten člověk je zabil.

To Ricka rozzuřilo.

Chtěl toho chlapa sprovodit ze světa. I kdyby za to sám zaplatil životem.

Muž přestal střílet a vozidlo se dalo do pohybu. Zanedlouho zastavilo a Rick slyšel, jak řidič hovoří do vysílačky. „Na třech hodinách máš ženskou. Ta kráva má nůž.“

Kráva.

Karen.

To ne – chystali se ji zastřelit. Rick se horečně plazil mechem, až se dostal pod suchý list. Teď už nepřítele viděl. Muž měl přilbu, neprůstřelnou vestu a chrániče rukou. Holou měl pouze bradu. A krk.

Rick namířil na krk. Zkusí zasáhnout krční žílu. Pomalu a co nejtišeji se nadechl a vložil do střely veškerou energii.

Šipka minula krk, ale zabodla se do měkkého místa pod bradou a pronikla tak hluboko, že vyčnívala jen vycpávka na jejím konci. Trčela v bradě těsně nad ohryzkem a směřovala vzhůru. Muž přidušeně vykřikl a zhroutil se do kabiny, kam na něj Rick neviděl. Ozýval se kašel, pak rány a bušení. Muž sebou ve vozidle házel jako ryba na suchu. Nakonec zavládlo ticho.

Rick do foukačky zastrčil další šipku a vyskočil na hexapod. S připravenou zbraní nahlédl dovnitř. Muž ležel na zádech, tvář měl rudou, oči mu vylézaly z důlků a z úst mu vytékala slizká pěna – otrava kyanidem, pochopil Rick. Pod bradou byl vidět jen konec dříku s útržkem vycpávky. Šipka přes jazyk a patro pronikla kolmo nahoru až do mozku.

„Tohle bylo za Petera,“ řekl Rick. Nejprve se mu roztřásly ruce a potom celé tělo. Nikdy nikoho nezabil a nenapadlo by ho, že je toho schopen.

Zprava opět uslyšel syčení.

Do prdele, další už ne, pomyslel si. Někde byl ještě jeden odstřelovač. Pálil po jeho přátelích. Musím toho parchanta dostat. Rick seskočil z vozidla a s nabitou foukačkou vyrazil za zvukem. V běhu zaznamenal, že se nad ním setmělo… kapradím se sunul nějaký stín. Rick se zastavil. Náhle si připadal maličký a naprosto bezmocný. Nedokázal uvěřit, že hledí na něco tak obrovského.

Karen viděla, jak mezi dvěma kapradinami vstává muž. Byl nevysoké postavy, energický a hbitý jako kočka. Na sobě měl neprůstřelnou vestu a na pravé ruce rukavici. Prst jeho levé ruky spočíval na spoušti pušky, která mířila na ni. Stál asi metr od ní. Dost blízko.

Vytasila nůž. Proti pušce neměla šanci. Rozhlédla se. Nikde žádný úkryt.

Prošel mezi stonky a nepřestával na ni mířit. Zdálo se, že si s ní hraje, protože ji mohl kdykoli zastřelit. Promluvil do krčního mikrofonu: „Mám ji.“ Po chvíli dodal: „Slyšíš mě?“ Evidentně mu nikdo neodpověděl. „Slyšíš mě?“

Odpověď stále nepřicházela. Muž vykročil vpřed.

Vtom nad ním Karen zahlédla stín. Zprvu nevěděla, co to je. Viděla cosi hnědého a chlupatého, skrytého za trsem vějířových listů. Pomalu se to pohybovalo a pak zůstalo stát. Karen usoudila, že to musí být nějaký savec, vzhledem k hnědé srsti snad potkan, a to opravdu ohromný. Potom se však objevila noha, dlouhá, zužující se a kloubnatá, jejíž exoskelet pokrývaly zježené chloupky. Kapradina se odsunula stranou a Karen spatřila oči. Všech osm očí.

Byl to obrovský pavouk, velký jako dům. Pavouk tak gigantický, že skoro nevypadal jako pavouk. Karen však poznala, o jaký jde druh. Byla to maloočka lovecká, v tropech běžná. A patřila mezi masožravce. Maloočky nesnovají sítě. Přepadávají kořist ze zálohy a zmocňují se jí na zemi. Tahle se držela těsně nad terénem, což znamenalo, že je na lovu. Měla ploché, srstí chráněné tělo se srpovitě zahnutými bodci pod baňatými výčnělky. Byla to samička. Karen poznala, že maloočka prahne po proteinu, neboť se chystá naklást vejce.

Karen byla překvapena pavoukovou nehybností. Protože šlo o lovícího predátora, nevěstilo to nic dobrého. Maloočka se rozhlížela po kořisti.

Muž stál zády k maloočce a nevěděl o ní. Souhvězdí očí, podobajících se kapkám černého skla, ho sledovalo. Karen slyšela tiché, sténavé nádechy a výdechy plicních vaků umístěných v zadečku.

„Johnstone. Jsi tam?“ řekl muž.

Odmlčel se a čekal na partnerovu reakci.

„Co se stalo vašemu kamarádovi?“ zašeptala Karen. Potřebovala ho rozmluvit.

Jen se na ni podíval. Nebyl moc hovorný.

Karen stála velice strnule. Hlavně žádné prudké pohyby. Věděla, že pavouk nemá navzdory počtu očí příliš dobrý zrak, zato výborně slyší. Nad každým otvorem pro končetiny bylo na krunýři umístěno deset „uší“, což činilo dohromady osmdesát. K tomu tisíce chloupků na nohách, které rovněž sloužily k poslouchání, protože zachycovaly vibrace. Orgány sluchu na končetinách pavoukovi poskytovaly trojrozměrnou akustickou podobu světa.

Kdyby Karen způsobila jakýkoli hluk nebo vibraci, maloočka by si vytvořila její zvukový obraz. Mohla by v ní poznat kořist. Okamžitě by následoval útok.

Karen velmi zvolna poklekla a uchopila kámen. Pomalu zvedla ruku.

Muž se usmál. „Posluž si. Jestli tě to potěší.“

Hodila po něm kamenem. Kámen dunivě zasáhl neprůstřelnou vestu a odrazil se.

Muž zvedl pušku, namířil na Karen a přidušeně se zasmál, když vtom ho sevřely bodce a zvedly ho do vzduchu tak prudce, až mu zbraň vypadla. Zavřeštěl.

Pavouk udělal několik kroků dopředu a potom se kupodivu skokem obrátil na záda, zatímco Karen sprintovala do bezpečí. Maloočka vleže na hřbetě zvedla muže nad sebe a zaryla bodáky hlouběji do jeho těla. Ostré hroty projely ochranným oděvem a začaly do něj pumpovat jed.

Tělo pod jeho tlakem otékalo, až neprůstřelná vesta popraskala a trhlinami z ní začal stříkat jed. Muž prohnul páteř a hlava se mu komíhala dopředu a dozadu. Neurotoxiny spustily bouři v jeho centrální nervové soustavě. Postihly ho křeče a silný epileptický záchvat. Oči se mu protáčely v důlcích, až z nich bylo vidět jen bělmo. To náhle zrudlo. Cévy popraskaly v očích stejně jako kdekoli jinde v těle, protože jed obsahoval trávicí enzymy, které rozkládaly tkáně. Následovalo vnitřní krvácení a poté zástava srdce.

Pavoučí jed dokázal během třiceti vteřin totéž co virus Ebola.

Maloočka jej dál vstřikovala do kořisti, dokud se neprůstřelná vesta úplně nerozpadla. Z pukliny vyhřezly vnitřnosti, z nichž odkapával jed.

Karen se schovala za kapradinu a objevila za ní přikrčeného Ricka s foukačkou.

Dívali se, jak pavouk zpracovává potravu.

Zabil kořist vleže na zádech, potom se obrátil, postavil se zase na osm nohou a začal ji porcovat. Uchopil muže pedipalpami, končetinami po obou stranách ústního otvoru. Bodce, které se rozkládaly jako otevírací nože, měly pilovitá vnitřní ostří. Ta tělo nakrájela na krvavou kaši masa, rozdrcených kostí a obsahu vnitřností, smíchaných s úlomky kevlaru a kousky umělé hmoty. S pomocí pedipalp z ní pavouk uhnětl kouli, do které z hrotů na bodácích přiváděl zažívací tekutinu. Za pár minut se lidské ostatky změnily v kuličku polotuhé hmoty, z níž místy trčely kosti a zbytky ochranného oděvu.

„Zajímavé,“ zašeptala Karen a obrátila se k Rickovi. „Pavouci tráví kořist mimo vlastní tělo.“

„To jsem nevěděl.“

Jakmile si maloočka připravila potravu, přisála se ústním otvorem na kouli a začala z ní cucat tekutý obsah, přičemž ze žaludku vycházel pravidelný srkavý zvuk. Karen připadalo, že v pavoučích očích zahlédla zasněný výraz nebo možná uspokojení.

„Hrozí nám něco?“ zeptal se Rick.

„Ne, teď si hledí svého. Ale měli bychom vypadnout, než zase začne lovit.“

Začali volat Eriku a Dannyho. Erika se schovávala pod ibiškovým květem a Danny se vecpal pod kořen stromu.

Zůstali čtyři. Rick, Karen, Erika a Danny. Shromáždili se, nasadili si batohy a zmizeli v kapradí. Peterovo a Amarovo tělo ponechali na místě, což v nich vyvolalo pocit děsivé prázdnoty. Zemřel Amar Singh, jemný člověk, který miloval rostliny. Zemřel Peter Jansen. Připadalo jim neskutečné, že Peter mohl přijít o život.

Peterova smrt je zdrtila. „Byl tak rozvážný,“ řekl Rick. „Opravdu jsem věřil, že nás tím provede.“

„Peter byl naše naděje,“ dodala Erika. Rozvzlykala se. „Předpokládala jsem, že nás nějak zachrání.“

„Já jsem to tušil,“ ozval se Danny. Posadil se a zdravou rukou si upravil závěs té necitlivé, odtrhl pruh pásky ze své travní boty a zase ho přilepil zpátky ve snaze botu zpevnit. Pak sklonil hlavu mezi kolena. Přidušeným hlasem spustil: „Muselo se to stát… Katastrofa… Jsme úplně, totálně… mrtví.“

„Ve skutečnosti jsme pořád naživu,“ připomněl Rick.

„Ne nadlouho,“ opáčil Danny.

Karen řekla: „Všichni jsme Peterovi důvěřovali. Působil tak… vyrovnaně. Neztrácel kuráž.“ Otřela si zpocený obličej, hodila si batoh na záda, přitáhla popruh a šla dál. Karen to nechtěla přiznat ani sama sobě, ale teprve teď docela ztratila hlavu. Zachvátila ji hrůza. Neuměla si představit, jak by se mohli vrátit do Nanigenu. „Peter byl jediný, kdo nás mohl vést. Teď žádného vůdce nemáme.“

„Jo, a je jasné, že Drake ví,že žijeme, a pokouší se nás zlikvidovat – poslal na nás zabijáky,“ konstatoval Rick. „Dvou jsme se zbavili, ale kdo ví, kolik jich ještě máme v patách.“

„Dvou?“ podivila se Karen.

Rick jí s neveselým úsměvem odpověděl: „Něco ti ukážu.“ Na mechové vyvýšenině stál hexapod. Rick vyskočil do kabiny. Chvilku nato vzduchem prolétlo tělo a dopadlo ke Kareniným nohám. Karen spatřila neprůstřelnou vestu, šipku v mužově bradě, oči vylézající z důlků… trčící jazyk pokrytý pěnou…

Zatajil se jí dech. Odstřelovači byli dva. Až dosud se o tom Rick ani slovem nezmínil. „Ty jsi toho chlapa – zabil…“

„Nastupte,“ řekl Rick a rozhlížel se po řízení. „Jedeme na Tantalus. A máme pušku.“

KAPITOLA 28

ÚDOLÍ MANOA

30. ŘÍJNA, 13:45

Po úzké cestě k údolí Manoa ujížděl pickup. Byla to otlučená toyota, nastříkaná několika různými barvami, s držákem na surfovací prkno a širokými pneumatikami, které jako kdyby trpěly elefantiázou. Dojela k bráně, zastavila a vystoupil z ní muž. Přistoupil k bráně a přečetl si ceduli: SOUKROMÝ POZEMEK. VSTUP ZAKÁZÁN.

„Sakra.“ Eric Jansen zatřásl bránou. Podíval se po zámku. Objevil klávesnici. Vyzkoušel několik firemních kódů, ale žádný nefungoval. Ten parchant Vin je určitě nechal změnit, pomyslel si Eric.

Otočil vůz a vrátil se k nedalekému odpočívadlu, kde s ním zajel do podrostu. Pokud si ho někdo z Nanigenu všimne, budou si myslet, že auto patří nějakému pěstiteli marihuany, který přijel zkontrolovat úrodu v horách. Nikoli viceprezidentovi společnosti, jenž hledá svého bratra.

Na záda si hodil krosnu, utíkal po cestě, proklouzl pod bránou a proběhl tunelem. V údolí za tunelem sešel z cesty do lesa, kde ho nikdo neuvidí, a vytáhl z krosny laptop a jakousi složitě vypadající krabičku s elektronickými obvody. Zdálo se, že je vyrobená podomácku: pájené spoje, anténa. Nasadil si sluchátka a naladil frekvenci přibližně sedmdesát gigahertzů. Nic neslyšel. Změnil kmitočet, zkusil pásmo soukromé bezdrátové komunikační sítě Nanigenu a ozvalo se nesrozumitelné prskání. Dobře ho znal. Firemní klábosení. Problém byl s rozšifrováním.

Čekal a poslouchal celé tři hodiny, dokud mu nezačala docházet baterie. Potom sbalil vybavení, doběhl tunelem zpátky k autu a odjel. Nikdo si ho nevšiml. Nikdo se ani nevyskytl v okolí. Zítra bude v odposlouchávání pokračovat, pro případ, že by Peter a ostatní byli někde v údolí. Nevěděl, jestli tam jsou, jen to, že zmizeli.

KAPITOLA 29

HONOLULU

30. ŘÍJNA, 13:00

Dan Watanabe ze své kanceláře bez oken zatelefonoval policistovi z útvaru pro pátrání po pohřešovaných osobách. „Dej mi vědět, kdyby se objevily nějaké nové informace o těch ztracených studentech.“

„Je zvláštní, že ses ozval právě teď. Zavolej Nanci Harfieldové. Zrovna je v osmém okrsku.“

Seržantka Nanci Harfieldová sloužila u dopravní policie a osmý okrsek se rozkládal na jihozápadní straně Oahu.

„Jsem na mysu Kaena,“ oznámila mu. „V přílivovém pásmu pod tím starým mostem leží převrácené luxusní auto. Je registrované na Alyson F. Benderovou, respektive Nanigen MicroTechnologies. Pod autem zůstalo tělo. Podle vzhledu ženské. Jiná těla nevidíme.“

„Rád bych se tam podíval,“ řekl Watanabe.

Nastoupil do svého hnědého neoznačeného Fordu Crown Victoria a sto čtyřicítkou odjel po dálnici směrem na Pearl Harbor. Pokračoval do Waianae, města na jihozápadním pobřeží, na suché a slunečné závětrné straně Oahu, kde jsou pláže omývány mírnými vlnami a kde si mohou hrát a cachtat se i ty nejmenší keikis, jak zní havajské slovo pro děti. Pro policisty to však byla drsnější část ostrova. Docházelo zde k mnoha vloupáním do automobilů a drobným krádežím. Zato násilné trestné činy se téměř nevyskytovaly. V devatenáctém století, za časů havajského království, bývala závětrná strana Oahu nebezpečným útočištěm banditů, kteří okradli a zavraždili každého, kdo se tam odvážil. Nyní vedly majetkové delikty.

U mysu Kaena ležel na mělčině převrácený vůz. Na cestě parkovalo nejtěžší nákladní auto s navijákem, které měla policie k dispozici. Od náklaďáku se křovinami hau táhlo lano a jistě bylo obtížné probojovat se s ním porostem. Když se lano napjalo, osobní vůz sebou trhl a převrátil se na pravý bok. Tmavě modrý kabriolet bentley. Karoserii měl rozpáranou a pomačkanou. Z auta se sypal písek a vytékala voda a na místě řidiče seděla děsivě vzpřímená mrtvá žena.

Watanabe sestupoval po svahu. Roztrhl si kalhoty, uklouzl a zalitoval, že si obul polobotky.

Než došel k vozu, lano ho vytáhlo na kamenitý břeh. Mrtvá na sobě měla tmavý kostým. Vlasy jí visely přes obličej a zachytily se v ústech. Oči zmizely: sežraly je útesové rybky.

Watanabe se přes tělo naklonil do auta a rozhlédl se. Mokrý interiér byl plný oblečení, které se zachytilo na sedačkách i na zohýbané kovové střešní konstrukci. Šortky. Opasek z hadí kůže, ohryzaný rybami. Ženské kalhotky, citronově zelené. Další šortky, ještě s cenovkou, právě koupené. Havajská košile. Zvonové džíny s dírou na pravém koleni.

„Jela snad do prádelny?“ poznamenal k jednomu policistovi. Takové oblečení by nosili mladší lidé. Všiml si umělohmotného kanystru zaklíněného pod palubní deskou, vytáhl jej a přečetl si etiketu. „Etanol. Hmm.“ Na zadním sedadle objevil peněženku. V té byl massachusettský řidičský průkaz na jméno Jenny H. Linnové. Jedna z pohřešovaných studentek. Ve voze však bylo jediné ženské tělo – které mohlo, ale nemuselo patřit Alyson Benderové. O tom rozhodne soudní lékař.

Vyšplhal zpátky na cestu. Tam Nanci Harfieldová s dalším policistou fotografovali a měřili stopy po pneumatikách ve drobném štěrku podél silnice.

Watanabe přistoupil k Harfieldové. „Tak co si o tom myslíš?“

„Vypadá to, že auto zastavilo, než sjelo dolů. Pak pokračovalo bez brzdění.“ Harfieldová ve štěrku vedle stop po pneumatikách pozorně hledala šlépěje. Štěrk byl zbrázděný, ale žádné jasné otisky bot neobjevila. Pokračovala: „Zdá se, že řidička zastavila právě tady. Potom se auto rozjelo z útesu bez použití brzd. Kdyby brzdila, zůstaly by v hlíně stopy po smyku. Protože scházejí, nepokoušela se zastavit. Možná chvíli seděla a rozhodovala se, potom šlápla na plyn a sletěla dolů.“

„Sebevražda?“ zeptal se Watanabe.

„Je to možné. Stopy by tomu odpovídaly.“

Technici pořizovali fotografie a videozáběry. Tělo bylo uloženo do pytle a přeneseno do sanitky, která pak s blikajícími světly tiše odjela. Následoval ji zcela zničený bentley, z něhož na korbu policejního odtahového auta stále kapala mořská voda.

Když byl zpátky na policejní stanici, usadil se Watanabe za stůl a zadíval se na poškrábanou kovovou stěnu, což mu někdy pomáhalo utřídit si myšlenky. Nemohl se zbavit pocitu, že oblečení do vozu někdo naaranžoval. A hlavně tu peněženku. Když chce člověk z nějakého důvodu zmizet, vezme si peněženku s sebou. Kdyby Jenny Linnová měla v plánu něco takového, rozhodně by na ni nezapomněla. Co když se jí něco stalo? Třeba ji unesli? Nebo měla nehodu na člunu? Ztroskotání lodi by vysvětlovalo, proč se pohřešuje tolik lidí najednou.

Zavolal na útvar majetkové kriminality a zeptal se, jestli nejsou hlášeny nějaké ztracené čluny. V poslední době ne. Watanabe dál zíral do zdi. Možná přišel čas na nouzovou dávku lančmítového suši.

V tu chvíli však zazvonil telefon. Volal kolega z útvaru pro pátrání po pohřešovaných osobách. „Mám pro tebe dalšího.“

„Jo? Koho?“

„Nějaká Joanna Kinská ohlásila, že se její manžel včera večer nevrátil z práce. Dělá technika v Nanigenu.“

„Ještě jeden člověk z Nanigenu. To nemyslíš vážně –“

„Paní Kinská tvrdí, že volala do firmy. Jejího manžela od včerejšího odpoledne nikdo neviděl.“

O tomhle se šéf bezpečnosti Nanigenu nezmínil. Těch lidí z jeho společnosti, kteří jen tak mizeli v klidném a spořádaném Honolulu, už bylo nějak moc.

Další telefonát. Ohlásila se Dorothy Girtová, forenzní specialistka z vědeckého vyšetřovacího útvaru. „Dane – mohl byste se zastavit a podívat se na něco? Jde o ten Fongův případ. Něco jsem objevila.“

Sakra. Záhada Willyho Fonga. Tohle mu ještě scházelo.

Don Makele vešel do kanceláře Vina Drakea. Vypadal ustaraně. „Telius a Johnstone jsou mrtví.“

Drake zatnul zuby. „Co se stalo?“

„Ztratil jsem s nimi rádiový kontakt. Našli ty studenty. Zahájili, ehm, záchrannou operaci,“ vyprávěl Makele. Už se zase potil. „Uprostřed ní je něco napadlo. Slyšel jsem křik a potom – Teliuse – zkrátka… něco sežralo.“

„Sežralo?“

„Slyšel jsem to. Nějaký predátor. Jeho vysílačka ztichla. Dlouho jsem se s ním pokoušel spojit. Ale už to nešlo.“

„Co z toho vyvozujete?“

„Myslím, že všichni jsou po smrti.“

„Proč?“

„Moji muži byli ti nejlepší. Něco se vypořádalo s jejich zbraněmi a ochrannými oděvy.“

„Takže ti studenti –“

Makele zavrtěl hlavou. „Neměli šanci.“

Drake se opřel. „Takže došlo k nehodě s dravcem.“

Makele sešpulil ústa. „Když jsem byl v Afghánistánu, něco jsem o nehodách zjistil.“

„Copak?“ zajímal se Drake.

„Nehody se častěji stávají pitomcům.“

Drake se zasmál. „To je pravda.“

„Ta operace – nevyšla, pane.“

Drake si uvědomil, že Don Makele přesně pochopil, co je záchrannou operací myšleno. Přesto měl Drake své pochybnosti. „Jak si můžete být jistý, Done, že operace… hm… nevyšla?“

„Nikdo nepřežil. To vím stoprocentně.“

„Ukažte mi těla.“

„Ale těla nejsou –“

„Neuvěřím, že jsou ti studenti mrtví, dokud neuvidím důkazy o jejich smrti.“ Drake se pohodlně usadil. „Dokud zbývá nějaká naděje, musíme udělat všechno pro to, abychom je zachránili. Všechno. Rozumíte?“

Makele beze slova odešel z Drakeovy kanceláře. Neměl co říct.

Pokud šlo o Vina Drakea, ten byl poměrně spokojený s tím, co se přihodilo Teliusovi a Johnstoneovi. Nebude jim muset vyplatit prémie v cenných papírech. Na druhou stranu neměl jistotu, že zahynuli všichni studenti. Prokázali jisté dovednosti nezbytné pro přežití a překvapivou houževnatost, takže nezbývalo než je dál zkoušet vypudit ze skrýše, pokud jsou stále naživu.

KAPITOLA 30

PALI

30. ŘÍJNA, 16:00

„Tenhle vynález by se hodil v bostonském provozu,“ poznamenala Karen Kingová. Řídila hexapod do prudkého travnatého svahu plného kamení. Stroj poskočil.

„No tak! Pozor na moji ruku.“ Danny seděl na místě spolujezdce a držel se za levou paži, která mu v šátku visela jako kus masa. Značně mu otekla a vyplnila rukáv košile. Hexapod vytrvale kráčel dál na předoucích nohách a stoupal rozlehlým svislým světem oplývajícím milionem odstínů zelené. V nákladovém prostoru vzadu se choulila Erika, přivázaná lanem místo popruhy. Rick šel vedle vozidla, držel pušku a rozhlížel se po predátorech, přes rameno pás s jehlovými náboji.

Terén byl velmi příkrý. Hlínu vystřídaly drolivé lávové kamínky a štěrk prostoupený lávovými skalami, to vše pokryté mechem a malými kapradinami. Místy se dařilo pokrouceným stromům koa a guava a také palmám loulu s rovnými kmeny. Mnohé stromy nesly závoj popínavých rostlin. Větve chrastily ve vytrvalém větru, který vanul po horském úbočí a občas otřásl vozidlem s lidmi. Vegetací táhla mlžná stěna – mrak –, následovaná jasným slunečním světlem.

Na studenty dolehla smrt Petera Jansena a Amara Singha. Z osmi lidí, kteří uvízli v mikrosvětě, zbyli už jen čtyři. Za pouhé dva dny se počet snížil na polovinu. Padesátiprocentní ztráty. Rick Hutter si pomyslel, že to je příšerná statistika. Měli menší naději dožití než vojáci bojující na plážích Normandie. Rick tušil, že další ztráty budou následovat – pokud je nespasí nějaký zázrak. Teď však na sebe nemohli upozorňovat nikoho z Nanigenu, protože Vin Drake by dal cokoli za jejich vypátrání a zmizení. „Drake nás pořád hledá,“ poznamenal Rick. „To je jasné.“

„To stačí,“ napomenula ho Karen. Nemělo smysl mluvit o Vinu Drakeovi, neboť by si připadali ještě bezmocnější. „Peter by to nevzdal,“ pokračovala o něco klidněji. Řídila vozidlo přímo vzhůru po velkém kameni. Rick naskočil do kabiny a tuto část výstupu se svezl.

Obklopila je horská vegetace. Mezery v její klenbě nabízely krásné vyhlídky. Všude kolem čněly útesy a hřebeny Pali a nedaleko burácel vodopád. Kdesi nad nimi zakřivená skála tvořila okraj kráteru Tantalus. Pod končetinami vozidla ožívali drobní živočichové. Chvostoskoci uskakovali stranou, červi se svíjeli, roztoči cupitali a někteří lezli po nohách hexapodu nahoru. Studenti je museli smetat, nebo by havěť obsadila kabinu a pokryla veškeré vybavení vrstvou trusu. A tisíce hmyzích jedinců poletovaly vzduchem, bzučely, kroužily a blyštěly se ve slunečních paprscích.

„Všechen ten život mi už leze krkem,“ postěžoval si Danny. Shrbil se nad postiženou paží a vypadal naprosto zoufale.

„Jestli nám vydrží baterie,“ řekl Rick, „mohli bychom se do západu slunce dostat na Tantalus.“

„Co pak?“ zeptala se Karen od řízení.

„Uděláme průzkum. Prohlédneme si základnu a rozhodneme o dalším kroku.“

„Co když tam základna není? Co když ji odnesli, stejně jako stanice?“

„Musíš být taková pesimistka?“

„Snažím se uvažovat realisticky, Ricku.“

„Dobře, Karen. Řekni mi svůj plán.“

Karen žádný plán neměla, a tak mlčela. Prostě vyjedou na Tantalus a potom se uvidí. Nebyl to plán, ale výstřel naslepo. Zatímco pokračovali v cestě, Karen se zamyslela nad jejich situací. Musela přiznat, že je dost vyděšená, jenže obavy ji zároveň probouzely k životu. Uvažovala, jak dlouho ještě vydrží. Možná den, možná pár hodin. Nejlepší bude vzít si příklad z hmyzu a využít krátký vymezený čas naplno, řekla si.

Podívala se na Ricka Huttera. Jak to ten člověk dělá? Kráčel trochu kolébavě vedle hexapodu, přes rameno mu visela puška a zdálo se, že ho okolní svět nezajímá. Na okamžik mu záviděla. I když ho neměla ráda.

Ozvalo se sténání. Byla to Erika, sedící vzadu a rukama si přitahující kolena k hrudi.

„Je ti něco, Eriko?“ zeptala se jí Karen.

„Nic.“

„Máš… strach?“

„Samozřejmě, že mám strach.“

„Snaž se mu moc nepodléhat. Dopadne to dobře,“ řekla Karen.

Erika neodpověděla. Zřejmě nedokázala snášet tlak cesty. Karen jí bylo líto a bála se o ni.

Don Makele zašel do komunikačního centra Nanigenu, nevelké kanceláře zaplněné technikou pro šifrované rádiové dorozumívání a zázemím firemní bezdrátové sítě. Pohovořil s mladou ženou, která sledovala všechny firemní kanály. „Potřebuju zkusit, jestli máme kontakt s jedním zařízením, které jsme ztratili v údolí Manoa,“ oznámil. Předal jí sériové číslo.

„Jaké zařízení to je?“ zeptala se.

„Experimentální.“ Nehodlal jí vysvětlovat, že jde o pokročilý hexapod z projektu Omikron.

Mladá žena zadala příkazy a na dálku spustila výkonný vysílač s kmitočtem dvaasedmdesát gigahertzů na střeše skleníku v arboretu Waipaka. Byl to směrový vysílač. „Kam ho mám zaměřit?“

„Na severozápad. K zásobovací stanici Echo.“

„Dobře.“ Stisknutím několika kláves vysílač otočila.

„Teď zkuste navázat kontakt.“

Mladá žena vložila příkaz a zírala na obrazovku. „Nic,“ ohlásila.

„Spusťte vyhledávací vzorec pro blízké okolí.“

Nové zadání bylo složitější. Pořád se nic nedělo.

„Teď vysílač obraťte k hoře. Zapněte sekvenční vyhledávání.“

Po chvíli se žena rozzářila. „Mám ho. Ozvalo se mi zpátky.“

„Kde to zařízení je?“

„Sakra. Na útesech. V polovině Tantalusu.“ Zobrazila na displeji terén a ukázala na místo na horském svahu, vysoko nad údolím Manoa. „Jak se tam ta věc dostala?“ zeptala se.

„Nemám zdání,“ odpověděl Makele.

Někdo přežil. Hexapod mířil k vrcholu hory. Zajímavé.

Makele se vrátil do Drakeovy kanceláře. „Pro jistotu jsem zkusil navázat spojení s hexapodem. Našel jsem ho. Neuhodnete, co se stalo. Hexapod je v polovině cesty ke kráteru Tantalus.“

Drake přimhouřil oči. Sakra. Někdo přežil útok predátora, který sežral Teliuse a Johnstonea. „Dokážeme ten hexapod najít a přinést ho sem?“

„Ty útesy jsou dost příkré. Těžko bychom ho hledali. Navíc neznáme přesnou polohu. Ve skalách ji dokážeme určit jenom přibližně. S přesností na sto metrů.“

Pousmání v koutcích Drakeových úst se postupně změnilo v široký úsměv. „Napadlo mě… třeba mají namířeno k základně Tantalus.“

„Ano, to je možné.“

Drake se rozesmál. „Základna Tantalus! Cha! Rád bych viděl, jak se budou tvářit, až ji uvidí. Čeká je nepříjemné překvapení – pokud se tam vůbec dostanou.“ Zvážněl. „Vyrazte nahoru ke kráteru a postarejte se, aby o to překvapení nepřišli. Já budu sledovat jejich postup.“

Rick právě řídil, když se ozvalo pípnutí a rozzářil se komunikační panel hexapodu. Na displeji svítil nápis: AUTOMATICKÁ ODPOVĚĎ 23094-451.

„Co to sakra je?“ podivil se Rick.

Danny se zhroutil na sedadlo vedle něj. „Vypni to.“

„Nemůžu. Ta věc to dělá sama od sebe.“ Rick uvažoval, jestli s nimi někdo nechce mluvit. Třeba volá Drake. Ale potom panel zase zhasl. Ricka napadlo, že teď Drake možná bude vědět, kde se nacházejí. Pokud ano, co si počnou, až je dostihne? Člověka normální velikosti plynová puška nijak neohrozí. Karen šla vedle vozidla.

„To rádio nějak blbne,“ řekl jí.

Pokrčila rameny.

Terén ostře stoupal. Došli pod nízký útes a hexapod na něj vyšplhal. Potom se vyhnuli drnu trávy a před nimi se objevil kámen. „Stát!“ zavolal Rick. Zvolna postupoval ke kameni. Něco pod ním viděl. Něco černého a lesklého. „Schovává se tam brouk,“ oznámil. „Eriko, co je to za druh?“

Erika si brouka prohlédla. Byl to Metromenus, stejný druh, na který narazili krátce po vstupu do mikrosvěta.

„Dávej pozor,“ řekla Erika. „Stříkají všelijaké sajrajty.“

„Přesně tak,“ souhlasil Rick.

„Co chceš dělat?“ zeptala se ho Karen.

„Zuří tu chemická válka. Taky by se nám hodily chemické zbraně.“

„Nepotřebujeme je,“ namítla Karen. „Už máme benzochinonový sprej.“ Vytáhla z kapsy lahvičku – sebeobrannou sloučeninu, kterou připravila v laboratoři a chtěla předvést Vinu Drakeovi. Stiskla rozprašovač, avšak nic se nestalo. Poslední tekutinu vypotřebovala na stonožku.

Rick se rozhodl doplnit zásoby chemikálie. S puškou se připlížil k broukovi, namířil na něj a vystřelil. Jehlička pronikla krunýřem. Následovala tlumená exploze, po níž se brouk otřásl a ve smrtelných křečích kolem sebe stříkal tekutinu, až celé okolí páchlo kyselinami.

Erika ostatní ujistila, že v jeho těle zůstane dostatek obranné tříště. Rick si navlékl vědeckou výstroj, gumovou zástěru, brýle a rukavice, a dal se do práce.

Nejprve brouka převrátil na záda. Potom mačetou poklepával na členité břicho a hledal nějaký otvor.

Erika mu doporučila: „Sekej mezi šestým a sedmým článkem. Opatrně uvolni chitinové pláty.“

Rick zatnul mačetu do brouka, protáhl ostří spojem mezi články a nazdvihl části krunýře. S praskáním se odlomily a odhalily tuk. Rick se jím začal obezřetně prosekávat.

„Hledej dva chemické váčky ve spodní části zadečku,“ pokračovala Erika vkleče vedle Ricka. „Jestli prasknou, budeš toho litovat.“

Rick vyjmul orgán připomínající míč na ragby a pak ještě jeden. Šlo o chemické váčky. Byly pevně uzavřené příslušnými svaly. Rick podle Eričiných pokynů přeřízl sval a ze sáčku začala unikat tekutina. Páchla.

„To jsou benzochinony,“ vysvětlila Erika. „Smíchané s kyselinou kaprylovou, což je tenzid. Ta chemikáliím pomáhá ulpět na povrchu a zlepšuje jejich účinnost při obraně. Pozor, ať se nepoliješ.“

Karen potěšilo, že Erika o něco projevuje zájem. Ještě před chvílí působila tak zamlkle a sklíčeně. Tohle ji trochu rozptýlí.

Rick nabral tekutinu do lahvičky a zašrouboval víčko. Pak ji podal Karen. „Tady máš. Kvůli sebeobraně.“

Jeho počínání Karen překvapilo. Rozhodně mu nescházela energie. Samotnou ji mělo napadnout, že musejí nasbírat víc chemikálií. Rick si v boji s mikrosvětem vedl docela dobře a dokonce se zdálo, že ho to baví. Neměla kvůli tomu Ricka Huttera o nic raději, ale s překvapením shledala, že ji jeho doprovod těší. „Díky,“ řekla a uložila lahvičku do kapsy.

„Nemáš zač.“ Rick si sundal laboratorní výstroj, uklidil ji a pak pokračovali ve výstupu.

Svah byl nesmírně příkrý. Nakonec stoupal téměř kolmo a přešel v nekonečný útes. Ten se zvedal, kam až oko dohlédlo, masa sopečného kamene, pokrytá lišejníky, visícím mechem a roztroušenými kapradinami uluhe. Zdálo se, že neexistuje žádná cesta kolem něj.

„Kašleme na skálu, plnou parou vpřed,“ rozhodl Rick.

Ujistili se, že mají všechno vybavení přivázané, a potom Rick skočil dozadu k Erice a rovněž se zajistil lanem. Karen řídila. Končetiny vozidla krásně přilnuly ke kameni a hexapod kráčel vzhůru. Tempo bylo uspokojivé a oni rychle nabírali výšku.

Jenže útes jako by neměl konce.

Den se chýlil ke konci a studenti nevěděli, jakou vzdálenost už zdolali a kolik jim ještě zbývá. Baterie se podle ukazatele zvolna vybíjela a zůstala v ní už jen asi třetina energie.

„Myslím, že bychom měli bivakovat na skále,“ řekl nakonec Rick. „Nejspíš to bude bezpečnější než kdekoli jinde.“

Našli římsu a hexapod na ní zaparkovali. Bylo to příjemné místo s výhledem do údolí. Snědli poslední steaky z kobylky.

Danny cosi rozkládal v zadní části kabiny, kde hodlal strávit noc. Paži měl viditelně oteklou. Připadala mu nafouklá a bez života. Jako kdyby mu už nepatřila a stala se pouhou přítěží.

„Au,“ zašeptal. Chytil se za paži a protáhl obličej.

„Jak na tom jsi?“ zeptal se ho Rick Hutter.

„Zrovna mi křuplo v ruce.“

„Křuplo?“

„To nic. Jenom takový zvuk.“

„Podívám se,“ řekl Rick a sklonil se nad ním.

„Ne.“

„No tak. Vyhrň si rukáv.“

„Nic to není, dobře?“

Dannyho levá ruka zůstávala ochrnutá a visela v šátku. Beze zbytku vyplnila rukáv košile a povážlivě jej napínala. Košile byla špinavá. „Měl by sis ten rukáv vyhrnout a pustit ke kůži čerstvý vzduch,“ doporučil Rick. „Takhle jenom chytíš nějakou infekci.“

„Běž pryč. Nejsi moje máma.“ Danny si pod hlavu nacpal hadr místo polštáře a stočil se v zadní části vozidla.

Pali zahalila temnota. Znovu se rozezněly noční zvuky, tajemné hlasy hmyzu.

Rick se posadil na místo spolujezdce. „Spi, Karen. Zůstanu vzhůru.“

„Nemusíš. Co kdyby ses vyspal ty, Ricku? Vezmu si první hlídku.“

Nakonec neusnul ani jeden a v napjatém tichu drželi hlídku společně, zatímco Erika a Danny nabírali síly. Probrali se netopýři a jejich hvízdání znělo zblízka i zdaleka, proháněli se po obloze a lovili můry a další létavý hmyz.

Danny se zavrtěl. „Ti netopýři mě pořád budí,“ postěžoval si. Za chvíli však uslyšeli jeho chrápání.

Nad údolím Manoa vyšel měsíc a změnil vodopády ve stříbrné nitky řítící se do prázdnoty. Kolem nich se mihotaly světelné oblouky. Rick se na jeden zahleděl: co je to za světlo tamhle kolem vodopádu? Blikalo a měnilo se.

Karen si úkazu také všimla. Ukázala na něj harpunou. „Víš, co to je, viď?“

„Nemám tušení.“

„To je měsíční duha, Ricku.“ Sáhla mu na paži. „Podívej! Je dvojitá.“

Rick vůbec nevěděl, že něco takového existuje. Nyní se stali cestovateli v nebezpečném ráji. Jenže on musel ke vší smůle v ráji uvíznout zrovna s Karen Kingovou. Podíval se na ni. No, je vážně krásná, hlavně v měsíčním světle. Zdálo se, že ji nic nezdrtí nadlouho, že ji nic neporazí. Karen Kingová byla dobrá partnerka na výpravu, i když osobně spolu nevycházeli. Nepochybně měla dost odvahy. Jen škoda té vzpurné a hádavé povahy. Pomalu usínal, a když se posléze probudil, zjistil, že Karen se ve spánku opřela hlavou o jeho rameno a tiše oddychuje.

KAPITOLA 31

BERETANIA STREET, HONOLULU

30. ŘÍJNA, 16:30

„Tohle je zvláštní.“ Dorothy Girtová, starší forenzní specialistka policie v Honolulu, nahlížela do binokulárního mikroskopu Zeiss. „Nikdy jsem nic takového neviděla.“

Když vstala, k mikroskopu se posadil Dan Watanabe. Nacházeli se ve velké pracovním prostoru rozděleném laboratorními stoly. Stoly byly plné zkušebních přístrojů, zobrazovacího vybavení, mikroskopů a počítačů. Watanabe nastavil polohu okulárů.

Spatřil… jakýsi malý předmět, nejspíš kovový.

„Jak je to velké?“ zeptal se.

„Jeden milimetr.“

Věc byla o něco větší než zrnko máku. Ale byl to stroj. Alespoň to tak vypadalo.

„Co to sakra…?“ podivil se.

„To by mě taky zajímalo.“

„Odkud to máte?“

„Z Fongovy kanceláře,“ odpověděla Dorothy Girtová. „Technici odebírali otisky prstů. Tahle věc se jim přilepila na pásku u kličky na okně.“

Watanabe upravil ohniskovou vzdálenost, aby viděl detaily předmětu. Zdálo se, že je poškozený, a pokrývala jej jakýsi tmavá dehtovitá vrstva. Vzdáleně připomínal vysavač, jenže byl opatřen turbínou v krycím pouzdře, trochu jako proudový motor. Vyčnívala z něj dlouhá ohebná trubice, z jejíhož konce vycházely dva ploché kousky kovu.

„Někomu to muselo vypadnout z počítače,“ odhadl Watanabe.

Dorothy Girtová stála vedle něj a opírala se o laboratorní stůl. Narovnala se. „Jsou snad v počítači nějaké nože?“ opáčila.

Podíval se ještě jednou. Ploché kousky kovu mu teď připadaly spíše jako čepele. Na konci ohebné trubice se leskly zkřížené dýky. „Vy myslíte…?“ začal.

„Já chci vědět, co si myslíte vy, Dane.“

Watanabe otáčel zaostřovacím knoflíkem. Nože se stále zvětšovaly. Změnily se v dokonalé kované a leštěné nástroje. Vypadaly jako japonské dýky tantó, jaké nosili samurajové. Na jejich ostří ulpěla tmavá nečistota. Pak Watanabe rozeznal jednotlivé buňky. Zaschlé červené krvinky. Krvinky smíšené s fibrinem.

„Je na tom krev,“ řekl.

„To jsem si všimla.“

„Jak dlouhé jsou ty čepele?“

„Ani ne půl milimetru,“ odpověděla Girtová.

„Tak to nesedí,“ poznamenal Watanabe. „Oběti vykrvácely z ran až dva centimetry hlubokých. Ty jim otevřely krční žíly. Tyhle čepele jsou moc malé na to, aby někomu podřízly krk. Jako kdybyste se pokoušela zabít velrybu kapesním nožíkem. Prostě to nejde.“

Oba na chvíli ztichli.

„Jedině o narozeninách,“ řekl Watanabe.

„Pardon, Dane…?“

„Když balíte dárek k narozeninám. Čím řežete papír…?“

„Nůžkami.“

„Ty čepele jsou nůžky,“ vysvětlil. „Dokážou do těla oběti vyříznout velkou ránu.“

Začal zařízení zkoumat a hledal identifikační znaky – sériové číslo, natištěné slovo, firemní logo. Nic takového nenašel. Ať tu věc vyrobil kdokoli, buď je na ni neumístil, nebo je pečlivě odstranil. Jinými slovy, nechtěl, aby se někdo vydal po jeho stopě.

Watanabe se zeptal: „Našli jste podobná zařízení při pitvě? V ranách, v krvi?“

„Ne,“ odpověděla Girtová. „Ale soudní lékaři by si jich pravděpodobně nevšimli.“

„Kde jsou těla teď?“

„Fonga zpopelnili. Rodrigueze pohřbili. Ten neznámý je pořád v lednici.“

„Chtělo by to podívat se na něj ještě jednou.“

„Postarám se o to.“

Watanabe se obrátil zády k mikroskopu, zastrčil ruce do kapes a začal přecházet po laboratoři. Zamračil se. „Proč se ta věcička našla na okně? Pokud vypadla z těla, jak se na to okno dostala? A jak se vlastně dostala do těla?“ Vrátil se k mikroskopu a pozorně si prohlédl krytou turbínu. Páni – vždyť je to vrtule. „Sakra. Ta věc umí lítat, Dorothy.“

„To je sporné,“ opáčila Dorothy Girtová suše.

„Mohla by plavat v krvi.“

„Možná.“

„Dokážete odebrat vzorek DNA z krve, která na ní zůstala?“

Upjatý úsměv. „Umím získat DNA z blešího kýchnutí, Dane.“

„Rád bych věděl, jestli se krev na tom zařízení shoduje s krví některé oběti.“

„To by bylo zajímavé,“ uznala Dorothy Girtová a její cynické oči se trochu rozjasnily.

„Vyrábějí malé roboty,“ mumlal Watanabe.

„Cože, Dane?“

Vstal. „Výborná práce, Dorothy.“

Dorothy Girtová obšťastnila poručíka Watanabeho chabým úsměvem, který vlastně úsměvem nebyl. Copak si poručík myslí, že ona ve forenzní laboratoři odvádí jinou práci než výbornou? Velice opatrně uchopila drobounký předmět pinzetou, uložila ho do umělohmotné ampulky menší než svůj malíček a odnášela ji ke skříňkám na důkazy. Přece jenom nemohla vyloučit, že nese vražednou zbraň.

Watanabe zamyšleně odcházel. Nanigen. Malí roboti. Najednou se zdálo, že existuje spojitost mezi záhadou Willyho Fonga a Nanigenem.

Nejvyšší čas popovídat si s prezidentem společnosti.

Vin Drake vyrazil do komunikačního centra. Vyhnal odtamtud mladou operátorku, zamkl dveře a sám se pustil do sledování. Nyní si prohlížel obrazovku s trojrozměrnou terénní mapou severozápadních srázů údolí Manoa, ode dna až po kráter Tantalus o šest set metrů výš. Pod vrcholem útesů na úpatí kráteru spatřil kroužek s vlasovým křížem.

Ten ukazoval přibližnou polohu ukradeného hexapodu. Bylo zřejmé, že přeživší studenti vystoupali téměř pod svahy samotného kráteru. Pokud by pokračovali stejným tempem, mohli by do zítřejšího rána dosáhnout základny Tantalus, jestliže nenarazí na nějakého dravce. Na dravce neměl žádný vliv. Základna Tantalus však do jeho vlivu spadala.

Drake v komunikační místnosti vytáhl svůj kódovaný firemní telefon a zavolal Donu Makelemu. „Hexapod se blíží.“

KAPITOLA 32

ÚTESY TANTALUSU

31. ŘÍJNA, 9:45

Vozidlo se přehouplo přes hranu skály na nevelkou planinu porostlou mechem. Na ní se třpytilo malé jezírko, do kterého ústil miniaturní vodopád. Jak kapky pleskaly do vody, hladina se mihotala duhovými odlesky.

Rick, Karen a Erika vystoupili z hexapodu. Stanuli u jezírka a zadívali se do něj. Bylo křišťálově čisté a jeho hladina připomínala zrcadlo.

„Jsme pěkně umounění,“ poznamenala Erika.

„Docela bych se vykoupala,“ řekla Karen.

Podle odrazu ve vodě byli utahaní a zpocení a jejich oblečení potrhané a špinavé. Karen si klekla a natáhla ruku k hladině. Prst v ní vytvořil důlek, ale nenarušil ji. Dotýkala se menisku, tedy kapilárního vyklenutí kapaliny. Silně zatlačila proti povrchovému napětí a pronikla rukou do vody. „Vážně mě to láká,“ pokračovala.

„Nedělej to. Něco tě zabije,“ ozval se Danny z vozidla.

„Není tu nic nebezpečného, Danny,“ odvětila Karen.

Rick si nebyl tak jistý. Vzal harpunu a obešel jezírko, přičemž rýpal do dna a čeřil vodu. Doufal, že pokud v ní žije nějaký nepříjemný tvor, nechal by se vylákat ven. Jezírko se chvělo jednobuněčnými organismy, které se přesouvaly z místa na místo nebo plavaly v kruzích, ale žádný z nich nevypadal hrozivě.

Vodní plocha byla malá a dostatečně mělká na to, aby ji celou přehlédli. Nezaznamenali nic podezřelého.

„Jdu si zaplavat,“ rozhodla se Erika.

„Já ne,“ řekl Danny.

Rick a Karen si vyměnili pohledy.

Erika se odebrala za chomáč mechu a vrátila se nahá. „Nějaký problém?“ zeptala se především Dannyho, který na ni civěl. „Všichni tu jsme biologové.“ Vstoupila na hladinu, jenže ta se pod ní neotevřela. Prohnula se, ale udržela její váhu. Erika na ni zatlačila a náhle se do jezírka propadla až po krk. Došla k vodopádu a postavila se pod něj. Kapky se řítily kolem ní, rozstřikovaly se jí o hlavu a přinutily ji zalapat po dechu. „Je to nádhera. Pojďte taky.“

Karen začala nezúčastněně odkládat šatstvo. Rick Hutter nevěděl, co má dělat. Bylo mu trapné dívat se, jak se Karen svléká, a ještě trapnější koupat se s ní a s Erikou nahý. Rychle shodil šaty a skočil do vody.

„Vítej v ráji,“ řekla Erika.

„V nebezpečném ráji.“ Rick se ponořil a začal si drhnout hlavu.

Karen při průzkumu jezírka zjistila, že je jako akvárium plné živých tvorů, avšak nebyly to ryby, ale jednobuněčné organismy. Točily se, plavaly a nechaly se unášet. Blížilo se k ní jakési torpédo.

Byla to trepka, vodní živočich, prvok sestávající z jediné buňky. Trepka byla pokryta vlnícími se brvami, které ji poháněly vodou. Začala Karen narážet do ruky a šimrala ji na kůži. Karen spojila ruce a zvedla trepku v hrsti vody. Cítila, jak se jí brvy otírají o dlaně a buňka se vrtí. Připomněla jí kočku, které se nelíbí v něčím náručí. „Nic ti neudělám,“ řekla buňce a jemně ji pohladila prstem. Jakmile se dotkla brv, reagovaly změnou směru a narážely jí do prstu. Bylo to jako hladit samet, který se brání.

Proč si povídám s buňkou? napadlo Karen. Je to pěkná pitomost. Buňka je stroj, připomněla si. Je to jenom hodinový strojek z proteinů ve vaku plném vody. Přesto… nedokázala si pomoci a měla dojem, že trepka je také malá bytost s vlastními plány a touhami. Buňka pochopitelně není tak inteligentní jako člověk. Buňka si nedokáže představit galaxie nebo složit symfonii, a přece je to propracovaný biologický systém, dokonale přizpůsobený pro přežití v tomto prostředí a odhodlaný vytvořit co nejvíc kopií sebe sama. „Hodně štěstí,“ pronesla Karen nahlas, rozevřela ruce a pustila trepku na svobodu. Dívala se, jak buňka klikatě plave pryč. Obrátila se k Rickovi. „Zas tak moc se od těchhle prvoků nelišíme.“

„Já žádnou podobnost nevidím,“ opáčil Rick.

„V den svého početí je člověk prvokem. Jak s oblibou říká biolog John Tyler Bonner: ‚Člověk je jednobuněčný organismus se složitou plodnicí.‘“

Rick se ušklíbl. „Plodnice bývá to nejlepší.“

„Ale fuj,“ podotkla Karen. Erika se na něj usmála.

Přes jezírko přelétl stín a shora se ozvaly skřeky. Všichni instinktivně schovali hlavy pod hladinu. Když se zase vynořili, Rick se rozhlédl a řekl: „Ptáci.“

„Jaký druh?“ zajímala se Karen.

„Nemám zdání. Stejně už uletěli.“ Vyprali si v jezírku šaty a zbavili je prachu a bláta. Poté je rozložili na slunci a chvíli se vyhřívali v mechu. Oblečení uschlo rychle.

„Musíme vyrazit,“ řekl Rick Hutter, když si zapínal košili.

Právě v tu chvíli vzdálené skřeky zesílily a kdesi vysoko zavířily tmavé siluety. Lidé vyskočili na nohy.

Kolem skal prolétalo hejno ptáků, kteří přistávali a hned se zase zvedali. Sháněli potravu. Jejich křik otřásal vzduchem.

Jeden dosedl přímo před nimi. Byl obrovský a měl lesklé černé peří, žlutý zobák a ostražité oči. Poskakoval kolem, prohlédl si jezírko a vyrazil chraplavý křik. A potom zase vzlétl. Přidali se další, zakroužili nad vodní plochou, obhlíželi situaci a dosedali na stromy, které trčely z útesu. Studenti si uvědomovali, že je sleduje mnoho očí. Odevšad zněly ptačí hlasy.

Rick se rozběhl k hexapodu a popadl plynovou pušku. „To jsou loskutáci!“ zavolal. „Kryjte se!“

Loskutáci jsou masožravci.

Danny vypadl z vozidla a přikrčil se pod něj. Karen se vrhla za kámen a Erika se zaklínila do chuchvalce mechu. Rick poklekl na otevřeném prostranství, držel plynovou pušku a sledoval černé siluety, které se s křikem proháněly kolem útesu.

Ptáci ho zpozorovali. Něco tak malého jim nemohlo nahnat strach. Jeden loskuták přistál a hopkal k Rickovi. Ten na ptáka vypálil. Zbraň zasyčela a kopla ho do ramene, jenže zároveň s tím loskuták vyskočil a snesl se po větru dolů. Rick minul. Spěšně do komory zasunul další jehličku. Puška byla opakovací a dokázala střílet pouze jednotlivé rány.

Hlavou mu prolétlo, že ptáků musí být dvacet nebo třicet. Kroužili kolem útesů a jejich skřeky byly ohlušující. „Loví v hejnech,“ řekl Rick.

Na skálu dosedl další loskuták.

Rick stiskl spoušť. Nic se nestalo.

„Do prdele!“

Něco se zaseklo. Rick horečně tahal za závěr. Pták přiskočil blíž a upřeně na něj hleděl. Potom proti němu vyrazil zobákem a vytrhl mu pušku. Zaujala ho, protože se blyštěla. Praštil s ní o kámen, rozbil ji a trosky odhodil stranou. Pak zvedl hlavu, otevřel zobák a zakvílel, až se země roztřásla.

Rick se mezitím vrhl na zem a plazil se pro harpunu, která ležela u jezírka.

Loskuták se obrátil k Erice, jež se schovávala v mechu. V přikrčení zírala na ptáka a najednou ztratila hlavu. Vstala a utíkala pryč, přičemž stáhla hlavu mezi ramena a kvílela.

„To ne, Eriko!“ volal za ní Rick.

Eričin pohyb upoutal loskutákovu pozornost. Pták poskakoval za ní.

Karen Kingová přihlížela a dospěla k náhlému rozhodnutí. Obětuje se za Eriku. Poskytne jí šanci přežít. Pochopila, že musí jednat rychle, a tak se zvedla, rozběhla se k loskutákovi a zamávala rukama. „Hej! Vezmi si mě!“

Pták se obrátil, klovl po Karen, ale minul ji, protože zakopla. Erika skočila do hexapodu a snažila se ho nastartovat. Naplno propadla panice, takže si neuvědomovala, co dělá, a myslela jenom na útěk. Danny na ni křičel: „Stůj! Okamžitě zastav!“ Erika si ho nevšímala. Vozidlo se dalo do pohybu a vyrazilo nahoru po skále. Tam bylo loskutákům vydáno napospas.

Erika se vzdalovala od ostatních.

„Obrať to!“ ječela na ni Karen.

Jenže Erika už nikoho nevnímala.

Blyštivý hexapod, stoupající na šesti nohách po útesu, musel ptákům připadat jako něco chutného nebo zajímavého. Jeden loskuták proletěl kolem a vytáhl Eriku z místa řidiče. Vozidlo sklouzlo po svislé stěně a odrazilo se od ní, přičemž z něj vypadávaly batohy a výstroj. A pak zmizelo.

Loskuták dosedl a držel Eriku Mollovou v zobáku. Několikrát jí udeřil o skálu. Prudké pohyby hlavy sloužily k usmrcení kořisti. Potom s bezvládným tělem odletěl. Okamžitě vypukl spor s dalším ptákem, a jak bojovali o ostatky Eriky Mollové, v letu ji roztrhali.

To ještě nebyl konec. Rick uchopil harpunu a rozhlédl se: kde je Karen? Ležela na nechráněném místě a nad ní stál loskuták. Pták s nezvyklým černým pruhem na zobáku právě přistál a zíral na Karen. Vypadal, jako by se rozhodoval. Je ta věc jedlá?

„Karen!“ zavolal Rick a hodil po ptákovi harpunu.

Kovová harpuna pronikla peřím. Ne příliš hluboko. Pták se oklepal a setřásl ji na zem. Dál si prohlížel Karen.

Skrčila se a snažila se vypadat nepoživatelně.

„Tady jsem!“ zařval Rick a začal běhat a poskakovat, aby rozptýlil ptákovu pozornost.

„Ne, Ricku!“

Jakmile promluvila, loskuták k ní obrátil zrak. Natáhl se, chytil ji do zobáku, pohodil hlavou dozadu a vcelku Karen spolkl. Potom zamával křídly a odletěl.

„Ty parchante!“ zakřičel Rick. Zamával harpunou za ptákem, který se změnil ve vznášející se vzdálenou skvrnku. „Vrať se s ní!“ Hejno vřeštělo mezi stromy. Už se nedalo poznat, který jedinec Karen pozřel. „Vrať se! Vrať se a rozdáme si to!“ Rick poskakoval, máchal rukama a třásl harpunou.

Bylo mu do pláče. Udělal by cokoli, aby loskutáka s černým pruhem na zobáku dokázal přilákat zpátky. Nemohl to vzdát.

Pak si vzpomněl na něco, co se o ptácích naučil. K uložení potravy ptákům slouží vole.

KAPITOLA 33

OKRAJ TANTALUSU

31. ŘÍJNA, 10:15

Karen Kingová se v loskutákově voleti stočila do fetální polohy a zadržovala dech. Svalové stěny na ni tlačily, takže se nemohla hýbat. Byly slizké, kluzké a odporně páchly. Ve voleti však scházely trávicí šťávy. Byl to prostě vak sloužící ke skladování potravy, než je předána dál do trávicí soustavy.

Věděla, že pták letí, neboť vnímala pravidelné stahy prsních svalů, pohánějících křídla. Zvedla dlaně k obličeji a odtlačila je dopředu, čímž vytvořila volný prostor před nosem a ústy.

Nadechla se.

Vzduch kysele zapáchal rozkládajícím se hmyzem, ale byl to aspoň nějaký vzduch. Jeho zásoba však nestála za řeč. Takřka okamžitě se nepříjemně zahřál a stával se nedýchatelným. Dostavila se klaustrofobie. Karen chtěla ječet. Silou vůle se přiměla ke klidu. Kdyby křičela a házela sebou, vzduch by jí došel ještě rychleji a udusila by se. Naživu mohla zůstat jedině v případě, že zachová klid, bude se co nejméně hýbat a vystačí se vzduchem tak dlouho, jak to jen půjde. Napřímila se a natáhla nohy. Tím vole ještě trochu roztáhla. Vzduchu však pořád neměla nazbyt.

Pokusila se vytáhnout nůž, ale uvízl jí hluboko v zadní kapse. Nedosáhla na něj. Svalové stěny ptačího volete jí bránily v pohybu.

Sakra. Musím se k tomu zatracenému noži dostat.

Zapřísáhla se, že v budoucnu ho bude nosit jedině pověšený na krku. Pokud přijde nějaká budoucnost… sunula pravou ruku dolů po pružných stěnách, které ji obklopovaly. Pronikla špičkami prstů do kapsy, prudce vydechla, nasála smrdutý vzduch a rozkašlala se. Prsty se v kapse dotkly nějaké lahvičky – co to je? Rozprašovač. Plný broučí chemikálie. Od Ricka.

Zbraň.

Ušklíbla se a vytáhla lahvičku ven.

V tu chvíli pták v letu zatočil. Vole se sevřelo a svalové stěny jí vytlačily vzduch z plic. Pocítila stav beztíže, jako kdyby padala. Následovalo škubnutí a tupý náraz. Pták přistál. Karen ztratila vědomí.

Loskuták se vrátil na místo, kde ulovil Karen, a hledal další potravu. Zahleděl se na Ricka Huttera a pohodil hlavou.

Rick ho poznal podle černého proužku na zobáku. Tenhle pták spolkl Karen, ale nebylo jasné, jestli přežila. Ale bylo to možné. Rick napřáhl harpunu před sebe a vykročil k loskutákovi. „Pojď si to rozdat, ty srabe.“

Masajský výpad. Jinou možnost proti ptákovi neměl. Mladý masajský válečník, chlapec ve věku třinácti nebo čtrnácti let, dokáže oštěpem zabít lva. Může to vyjít, připomněl si Rick. Záleží na technice.

Loskuták poskakoval směrem k němu.

Rick ho sledoval, odhadoval vzdálenost, promýšlel načasování a uvažoval, jaký pohyb těla a úhel harpuny bude nejlepší. Musí proti útočníkovi využít jeho vlastní sílu a hmotnost, jak to dělají Masajové se lvy. Masajský lovec vyprovokuje lva k útoku a v poslední chvíli opře oštěp o zem, špici namířenou proti zvířeti, a klekne si za něj. Lev naběhne na zbraň a sám se probodne.

Pták se po něm ohnal zobákem. Rick zarazil zadní část harpuny do země tak, aby špička trčela nahoru. Pustil harpunu, vrhl se dopředu a přistál pod loskutákem, čímž unikl zobáku.

Když se pták pokusil Ricka sezobnout, harpuna se mu zapíchla do prsou. Zbraň, ostřejší než chirurgický nástroj a pokrytá jedem, pronikla do těla a díky zářezu v něm uvízla. Pták ucouvl a harpuna se mu kývala v hrudi. Zavrtěl hlavou, aby ji setřásl, a Rick se mezitím plížil pryč. Posadil se a vytasil mačetu. „Pojď, bojuj!“ zařval na ptáka.

Karen zaslechla Rickův hlas. Probral ji k životu – omdlela jen na chvíli. Zrychleně dýchala a nasávala vzduch do plic, ale nestačilo to. Před očima se jí roztančily hvězdičky, což byla známka nedostatku kyslíku. Vzpomněla si, že v ruce drží lahvičku. Zmáčkla rozprašovač a náhle jako by se ocitla v ohni, když se kolem rozptýlila chemikálie. Svalové stěny se napnuly a hvězdičky se ztrácely v mlze a pak v temnotě –

Loskutákovi se to nezamlouvalo. Harpuna ho svrběla a ve voleti cítil cosi nepříjemného. Začal zvracet.

Karen Kingová dopadla do mechu a pták odletěl.

Byla v bezvědomí. Rick k ní poklekl, sáhl jí na krk, aby zkontroloval pulz, a zjistil, že srdce pořád pracuje. Přiložil rty k jejím a zahájil dýchání z úst do úst.

Chrčivě se nadechla. Zakašlala a otevřela oči.

„Ach.“

„Dýchej dál, Karen. Dostaneš se z toho.“

V ruce pořád svírala rozprašovač a nechtěla ho pustit. Rick jí násilím otevřel dlaň a lahvičku jí vzal. Potom Karen odtáhl pod kapradinu. Tam jí pomohl posadit se a sevřel ji v náručí. „Dýchej zhluboka,“ řekl. Odsunul jí z tváře pramen vlasů a pohladil ji po hlavě. Nevěděl, kde jsou ptáci a jestli ještě loví někde okolo, nebo se přesunuli jinam, ale jejich skřeky jako by přicházely ze stále větší dálky. Opřel Karen o stonek, posadil se vedle ní a přitáhl nohy k hrudi. Stále ji objímal „Díky, Ricku.“

„Jsi zraněná?“

„Jenom se mi trochu motá hlava.“

„Nedýchala jsi. Myslel jsem, že jsi…“

Křik ptáků utichal. Hejno odtáhlo.

Rick rychle přehlédl zbývající výstroj. Jejich přežití bylo vážně ohroženo. Přišli o hexapod. Erika zemřela. Většina vybavení spadla s vozidlem ze skály. Neměli ani harpunu, protože když loskuták odlétal, stále mu trčela z prsou. Vedle jezírka zbyl jeden batoh. Pořád měli foukačku a kurare. A na zemi ležela jedna mačeta. Dannyho Minota nikde neviděl.

Potom však shora uslyšeli jeho hlas. Danny v panice vyšplhal po nějaké popínavé rostlině a dostal se na samý vrchol útesu. Viděli, jak se tam hrbí a mává zdravou rukou. „Vidím Velký balvan! Už tam skoro jsme!“

KAPITOLA 34

NANIGEN

31. ŘÍJNA, 10:20

Drake obsadil komunikační místnost. Sledoval obrazovku sledovacího systému, která ukazovala polohu hexapodu. Vtom ho poněkud zarazilo, co na obrazovce vidí. Kroužek s vlasovým křížem, označující pozici vozidla, náhle klesl o sto padesát metrů. Drake měl zpočátku dojem, že to bude chyba systému. Potom však zjistil, že se poloha nemění. Hexapod se nehýbal.

Dovolil si lehký úsměv. Ano. Zdálo se, že to zatracené vozidlo spadlo z útesu. Všechno tomu nasvědčovalo. Hexapod se prostě zřítil ze skály.

Věděl, že mikrolidé mohou přežít pád z jakékoli výšky. Avšak skutečnost, že se vozidlo nepohybovalo, naznačovala, že přinejmenším ono utrpělo nějakou škodu. Možná bylo úplně napadrť.

Uvědomil si, že pokud studenti přežili, museli totálně zpanikařit. K Tantalusu to měli ještě dost daleko. A co nevidět se dostaví kesonová nemoc. Už teď jim nejspíš není do smíchu.

Zavolal Makelemu. „Byl jste na Tantalusu?“

„Ano.“

„A?“

„Nic jsem tam neudělal. Nebylo třeba. Je to –“

„Stejně se tam nedostanou. Měli nehodu, chudáčci.“

KAPITOLA 35

PRŮMYSLOVÝ PARK KALIKIMAKI

31. ŘÍJNA, 10:30

Poručík Dan Watanabe zajel se svým fordem na jediné parkovací místo označené NÁVŠTĚVY. Kovová budova stála mezi kostrou nedokončeného skladiště na jedné straně a prázdným pozemkem posetým křovinami na straně druhé. U skladiště si povšiml místa pokrytého štěrkem. Došel tam a několik kousků zvedl. Drcený vápenec. Zajímavé. Kamínky mu připomněly materiál, který našli v pneumatikách soukromého detektiva Rodrigueze. Uložil je do kapsy košile, aby se na ně mohla podívat Dorothy Girtová.

Parkoviště za sídlem Nanigenu bylo plné aut.

„Jak jdou kšefty?“ zeptal se Watanabe recepční.

„Tyhle informace mi nikdo nesděluje.“

Z kávovaru na stole se šířila nakyslá vůně několik hodin ohřívaného nápoje.

„Nemám vám udělat kafe?“ navrhla recepční.

„Myslel jsem, že už ho máte hotové.“

Objevil se viceprezident pro bezpečnost. Don Makele byl mohutný svalnatý muž. Hned vyrukoval s otázkou: „Nějaké novinky o těch pohřešovaných studentech?“

„Mohli bychom jít do vaší kanceláře?“

Když vstoupili do hlavního traktu budovy, míjeli zavřené dveře. Do místnosti vedla okna, ale ta byla zevnitř zakryta tmavými žaluziemi. Proč mají všude zataženo? A proč jsou ty žaluzie černé? Watanabe cestou zaznamenal jakýsi hukot, vibrace vycházející z podlahy. Pochopil, že budova je plná elektrického vedení. Z jakého důvodu?

Makele policistu uvedl do své kanceláře. Bez oken. Watanabe si všiml fotografie ženy, což jistě byla manželka. Dvě děti, obyčejné keikis. Na stěně visela plaketa. Námořní pěchota Spojených států.

Watanabe se usadil na židli. „Hezké děti.“

„Moji miláčkové,“ řekl Makele.

„Vy jste sloužil u mariňáků?“

„Výzvědná služba.“

„To zní skvěle.“ Trocha tlachání nikdy neuškodí a člověk se může leccos dozvědět. „Našli jsme vaši viceprezidentku, Alyson Benderovou –“ začal.

„My víme. Měla vážné deprese.“

„Z čeho je měla?“

„Přišla o přítele, Erika Jansena. Utopil se.“

„Pokud tomu dobře rozumím, mezi slečnou Benderovou a panem Jansenem existoval intimní vztah,“ poznamenal Watanabe. Vycítil, že druhý muž je ve skrytu duše nervózní. Policajtský instinkt. Pokračoval: „Vlastně je docela těžké, aby se na těchhle ostrovech ztratilo sedm lidí. Obvolal jsem pár míst, jestli se tam ti studenti neukázali. Například Molokai. Na Molokai se všichni znají. Kdyby se tam objevilo sedm študáků z Massachusetts, mluvil by o tom celý ostrov.“

„To mi povídejte. Já jsem se na Moloka’i narodil,“ řekl Makele.

Watanabe si všiml, že šéf bezpečnosti jméno ostrova vyslovil postaru. Moloka’i. S rázem. Napadlo ho, jestli Makele mluví havajsky. Někteří lidí narození na Molokai havajštinu skutečně ovládají, učí se ji od prarodičů nebo „strýců“ – tradičních učitelů. „Molokai je krásné místo,“ konstatoval Watanabe.

„Je to stará Havaj. To, co z ní zůstalo.“

Watanabe změnil téma. „Znáte jistého Marcose Rodrigueze?“

Makeleho tvář byla bez výrazu. „Ne.“

„A Willyho Fonga? Právníka sídlícího severně od dálnice?“ Watanabe se nezmínil o tom, že jsou oba mrtví.

Makele se stejně dovtípil. „Jistě –“ Přivřel oči a vypadal zmateně. „To jsou ti, co je někdo ubodal, viďte?“

„Ano, ve Fongově kanceláři. Fonga, Rodrigueze a ještě jednoho, zatím neidentifikovaného muže.“

Makele působil rozpačitě. Rozhodil rukama a zeptal se: „Něco mi uniká, poručíku?“

„To nevím.“ Watanabe sledoval, jak na to Makele zareaguje.

Makele se tvářil překvapeně a podrážděně, ale zachoval klid. Watanabeho potěšilo, že se šéf bezpečnosti ve svém křesle ošívá. Je nervózní, usoudil.

„O těch vraždách vím jenom to, co jsem viděl ve zprávách,“ pokračoval Makele.

„Proč si myslíte, že to byly vraždy?“

„Říkali to ve zprávách.“ Makele se odmlčel.

„Ve skutečnosti říkali, že to byla sebevražda,“ podotkl Watanabe. „Vy myslíte, že to byla vražda?“

Makele se nenechal nachytat. „Poručíku, máte nějaký důvod, proč se mnou chcete mluvit o tomhle –?“

„Fong ani Rodriguez nepracovali pro Nanigen, že ne?“

„To je vtip? Nanigen nenajímá takový póvl,“ odpověděl Makele.

Don Makele moc dobře věděl, co se Fongovi a Rodriguezovi přihodilo. Toho večera, kdy došlo k vloupání, zmizelo devatenáct bezpečnostních robotů. Slétli se na nezvaného hosta, pronikli do jeho těla a krevního oběhu a zevnitř mu prořízli žíly. Jenže to by roboti dělat neměli. Nebyli naprogramovaní, aby někoho zabili. Měli vetřelce vyfotografovat a pořezat ho na kůži, aby krvácel a nechal za sebou stopu – a měli spustit tichý alarm. To bylo všechno. Nic nebezpečného a rozhodně ne smrtícího. Někdo je však naprogramoval k zabíjení. Udělal to Vin Drake, pomyslel si Makele. Roboti vetřelce rozsekali na nudličky a pak z jeho těla přeskákali na další jako blechy. Krvežíznivé vraždící blechy. Ten zloděj a jeho kamarádi si zahrávali s ohněm. Nehody se častěji stávají pitomcům. Ale co tenhle detektiv může vědět? Tím si Makele nebyl jistý, což ho znervózňovalo.

Rozhodl se, že bude neústupný. Předklonil se a nasadil oficiální tón. „Je naše společnost nebo některý její zaměstnanec předmětem vyšetřování?“

Watanabe chvíli mlčel. „Ne,“ odpověděl nakonec. Zatím ne.

„To rád slyším, poručíku. Naše společnost totiž má velice přísný etický kodex. Její zakladatel Vincent Drake proslul tím, že z vlastních peněz financuje léky na vzácné choroby, kterými se nikdo jiný nezabývá, protože to nepřináší zisk. Pan Drake je dobrý muž a srdce ho táhne tam, kam investuje.“

Poručík Dan Watanabe poslouchal s neutrálním výrazem. „Chtěl jste říct, že investuje tam, kam ho táhne srdce.“

„Přesně to jsem řekl,“ odvětil Makele a podíval se Watanebemu do očí.

Watanabe na stůl šéfa bezpečnosti položil navštívenku a dopsal na ni telefonní číslo. „Tady máte můj mobil. Zavolejte mi kdykoli, pokud se něco dozvíte. Myslím, že teď mě očekává pan Drake.“

Vin Drake seděl v křesle za svým stolem a pohodlně se opíral. Na podlaze ležel starožitný orientální koberec. Vzduch příjemně voněl po doutnících. Vzhledem k jemnému aroma Watanabe usoudil, že takový doutník bude stát víc než deset dolarů. Kancelář neměla okna. Měkké osvětlení stropními panely. Za bočními dveřmi se nacházela soukromá koupelna, celá v mramoru. Bylo zajímavé vidět něco takového ve skladišti. Ten člověk si zřejmě dopřává tu nejlepší péči.

„Nedávné události nás velice znepokojily,“ začal Drake. „Doufáme, že nám pomůžete.“

„Snažíme se ze všech sil,“ opáčil Watanabe. „Jenom jsem chtěl zjistit něco bližšího o pozadí těch zmizení.“

„Jistě.“

Watanabe se zalíbením pohlédl na Drakeův portrét na stěně za stolem. Není to špatné. Možná trochu snobské, ale oživí to interiér. „Můžete mi prozradit, čím se vaše společnost zabývá?“

„V podstatě vyrábíme malé roboty a používáme je k výzkumu přírody, abychom objevili nové léky k záchraně lidských životů.“

„Jak malé?“

Drake pokrčil rameny a ukázal asi centimetrovou mezeru mezi palcem a ukazovákem.

Watanabe přimhouřil oči. „Myslíte centimetrové? Velké jako buráky?“

„Možná trochu menší,“ odpověděl Drake.

„O kolik menší?“

„O něco.“

„Řekněme milimetrové?“

Drake nasadil přezíravý úsměv. „To by asi nešlo.“

„Ale zkusili jste to?“

„Co?“

„Vyrobit milimetrové roboty.“

„Dostáváme se do oblasti patentově chráněného vlastnictví.“ Drake se zaklonil.

„Měli jste s těmi roboty nějaké nehody?“

„Nehody?“ Drake se zamračil a pak se uchichtl. „Ano – často.“

„Zranil se někdo?“

„Spíš naopak.“ Rozesmál se. „Lidé na roboty omylem šlápnou. Roboti se v jednom kuse ztrácejí.“ Vzdychl a podíval se na hodinky. „Mám schůzku.“

„Samozřejmě. Ještě poslední věc.“ Watanabe se chystal popsat, co viděl pod mikroskopem, ale neukázal Drakeovi snímek stroje, protože fotografie je důkaz a s důkazy se jen tak nešermuje. Vyjadřoval se tedy neurčitě. „Slyšeli jsme o zařízení, velmi malém, které má něco jako vrtuli a řezací čepele. Možná dokáže létat nebo plavat v krevním oběhu. Je to výrobek Nanigenu?“

Watanabe si všiml, že Drake s odpovědí váhal o zlomek vteřiny déle, než bylo nutné. „Ne,“ ujistil ho Drake. „Takové roboty nevyrábíme.“

„Vyrábí je někdo jiný?“

Drake se na Watanabeho zkoumavě zadíval. Kam tím ten polda míří? „Myslel jsem, že mluvíte o nějakém teoretickém zařízení.“

„Jakého druhu?“

„No, tohle by byl chirurgický mikrorobot.“

„Prosím?“

„Chirurgický mikrorobot. To je velice malý robot používaný při lékařských zákrocích. Teoreticky by mohl být natolik miniaturní, že by obíhal v pacientově krevním řečišti. Pokud bychom je vybavili skalpely, mikroroboti by mohli vykonávat mikrochirurgické úkony. Mohli bychom je injekcí vpravit do pacienta a mikroroboti by se krevním řečištěm dostali k cílové tkáni. Například by zevnitř vyspravili tepnu. Nebo by hejno mikrorobotů mohlo pronásledovat metastázové rakovinné buňky, postupně je zabít a tím rakovinu porazit. Ale prozatím jsou chirurgičtí mikroroboti sen, ne skutečnost.“

„Takže tyhle… jak tomu říkáte… chirurgické mikroroboty ještě nevyrábíte?“

„Takové ne.“

„Promiňte, tomu nerozumím,“ řekl Watanabe.

Drake vzdychl. „Tohle je nesmírně citlivé téma.“

„Proč?“

„Nanigen provádí výzkum… pro vás.“

„Pro mě?“ zeptal se Watanabe s výrazem krajního překvapení.

„Platíte daně?“

„Samozřejmě.“

„Pak Nanigen pracuje pro vás.“

„Aha, takže pracujete na vládních –?“

„O tom nesmíme mluvit, poručíku.“

Dělají něco tajného pro vládu, něco s malými roboty. Drake ho odrazuje od dalšího pátrání a naznačuje, že by mohly přijít potíže s lidmi nahoře. Dobře. Watanabe nečekaně změnil téma. „Proč váš viceprezident vyskočil ze člunu?“

„Prosím? Jak to myslíte?“

„Eric Jansen byl zkušený mořeplavec. Věděl, že i v příboji má zůstat v lodi. Jestliže skočil do vody, musel k tomu mít nějaký důvod. Proč skočil?“

Drake vstal a zrudl. „Nechápu, kam tím míříte. Žádali jsme vás, abyste našli pohřešované studenty. Nikoho jste nenašli. Ztratili jsme dva klíčové pracovníky. Ani s tímhle jste nám nepomohli.“

Watanabe se zvedl. „Pane, slečnu Benderovou jsme našli. Erika Jansena stále hledáme.“ Vytáhl peněženku a z ní vizitku.

Drake ji přijal a při pohledu na ni vzdychl a nasadil otrávený výraz. „Abych pravdu řekl, policie v Honolulu nás zklamala.“ Upustil navštívenku na stůl. „Člověka by zajímalo, co vlastně děláte.“

„Pane, policie v Honolulu je starší než ta newyorská – to jste možná nevěděl. Prostě pracujeme na případech jako vždycky, pane.“

„Máme pět dalších.“ Dorothy Girtová rozkládala fotografie na laboratorní stůl před Watanabeho. Ukazovaly stejná zařízení s krytou vrtulí a hadicemi s čepelemi na konci. „Objevila jsem je v těle toho neznámého Asiata. Pěkná dřina.“

„Jak jste je našla, Dorothy? Jsou vážně malinkatí.“

Dorothy Girtová předvedla chladný triumfální úsměv, otevřela zásuvku a vytáhla nějaký těžký předmět. Byl to průmyslový magnet ve tvaru podkovy. „Podržela jsem nad ranami tohle. Takový magnet něco váží.“

Odložila ho stranou a ukázala Watanabemu zvětšený snímek jednoho robota. Robot byl rozpůlený dokonale hladkým řezem. Uvnitř byly vidět neuvěřitelně titěrné čipy a obvody, cosi jako baterie, hřídele, převody…

„Ta věc je rozříznutá přesně v polovině! Jak jste to dokázala, Dorothy?“

„Bylo to jednoduché. Připevnila jsem ji na blok epoxidové pryskyřice, jako kousek tkáně. Potom jsem ji rozkrojila mikrotomem. Jako když se připravují vzorky.“ Mikrotom s ultraostrou čepelí mikrorobota rozdělil na dva stejné díly. „Všimněte si tohohle, Dane.“

Watanabe se sklonil k fotce a sledoval prst k jakési krabičce uvnitř robota. Na krabičce se skvělo malé tiskací písmeno „n“.

„Takže ten prezident mi lhal,“ konstatoval Watanabe. Nejraději by Dorothy poplácal po zádech, ale v posledním okamžiku se zarazil. Dorothy Girtová mu nepřipadala jako osoba, která by takové gesto ocenila. Místo toho v japonsky uctivém gestu, jež se stalo rodinnou tradicí, lehce sklonil hlavu. „Výborná práce, Dorothy.“

„Hmm,“ odfrkla. Její práce je vždycky výborná.

KAPITOLA 36

KRÁTER TANTALUS

31. ŘÍJNA, 13:00

„Zatracená Matka příroda,“ bručel Danny Minot. „Není tu nic jiného než příšery s neukojitelnou chutí k jídlu.“ Plahočil se ve svých travních botách a obezřetně si přidržoval oteklou ruku. Ta se mu už zvětšila natolik, že se na rukávu začínaly objevovat trhlinky. Rick Hutter a Karen Kingová šli vedle Dannyho. Rick měl na zádech batoh a Karen držela mačetu vytasenou a připravenou k akci. Zbyli poslední tři. Ubírali se širokým prohnutým úsekem krajiny, který pokrýval písek a štěrk. Byl to okraj kráteru Tantalus. Otevřené prostranství v dálce uzavírala hradba bambusu, tyčící se neuvěřitelně vysoko. Mezerou mezi bambusovými stonky byl vidět balvan velký jako hora, porostlý mechem a zbrázděný trhlinami. Zdálo se, že k němu zbývá mnoho kilometrů, přinejmenším pro lidi jejich rozměrů.

Slunce pálilo. Na Tantalusu již mnoho hodin nepršelo. Studenty trápila žízeň. Jejich malá těla rychle ztrácela tekutiny.

Karen z otevřené krajiny neměla dobrý pocit. V poušti bez úkrytů byli příliš na očích. Po nebi přeletěl pták a ona se přikrčila a sevřela rukojeť mačety. Nebyl to však loskuták, ale jestřáb kroužící nad Tantalusem, pro něhož byli lidé moc malým soustem – aspoň v to doufala.

„Je ti něco, Karen?“ zajímal se Rick.

„Přestaň si o mě dělat starosti.“

„Ale –“

„Nic mi není. Všímej si Dannyho. Ten vypadá špatně.“

Danny se posadil na kámen a zdálo se, že nemůže dál. Chytil se za poraněnou ruku, posunul si šátek a zbledl v obličeji.

„Jak se cítíš?“

„Na co se ptáš?“

„Co ta ruka?“

„Nic s ní není!“ Danny však z paže nespouštěl oči. Střídavě se mu na ní napínal a uvolňoval sval. Pohyb působil bezděčně. Danny jako by nad svaly ztratil kontrolu.

„Co se to děje?“ zeptal se Rick, neboť po Dannyho paži přebíhaly stahy ve vlnách. Ruka podle všeho ožila vlastním životem.

„Nic se neděje,“ trval Danny na svém.

„Ale Danny, škube ti v ní –“

„Ne!“ zařval Danny, odstrčil ho, zdravou rukou si podepřel bezvládnou paži a obrátil se k Rickovi zády, jako kdyby před ním při hře chránil míč. Rick pojal podezření, že Danny už končetinu vůbec neovládá.

„Dokážeš s ní pohnout?“

„Zrovna jsem s ním pohnul.“

Náhle se ozval praskavý zvuk. Danny zaúpěl. „Ne… ne…“ Rukáv mu konečně povolil. Roztržená látka odhalila děsivý obraz. Kůže byla průsvitná jako mastný pergamen. Pod ní spočívaly vejčité útvary a lehce se chvěly. Vypadaly spokojeně.

„Vosa nakladla vajíčka,“ řekl Rick. „Je to parazit.“

„Ne!“ zvolal Danny.

Z vajíček se vylíhnou larvy. Ty se budou živit tkáněmi hostitele. Danny pozoroval ruku, svíral ji a naříkal. Praskání naznačovalo, že se larvy líhnou… kroutí se… prokousávají se paží… Danny zasténal a spustil křik. „Už se klubou!“

Rick se ho snažil uklidnit. „Ošetříme ti to. Už jsme skoro na Tantalusu…“

„Umírám!“

„Nezabijou tě. Jsou to paraziti. Chtějí, abys žil.“

„Proč?“

„Aby se mohly živit –“

„Panebože, panebože…“

Karen ho zvedla na nohy. „Pojď. Nesmíme se zdržovat.“

Pokračovali v chůzi, avšak Danny je zpomaloval. Neustále klopýtal a sedal si. Prohlížel si ruku, jako kdyby ho larvy hypnotizovaly.

Uprostřed otevřeného prostranství narazili na okrouhlou rouru poslepovanou z kuliček jílu. Trčela ze země jako nahnutý komín.

Karen si povzdechla: „Kéž by tady byla Erika. Možná by nám řekla, kdo to udělal.“

Museli předpokládat, že v jílovém komíně se skrývá něco nebezpečného, pravděpodobně hmyz. Širokým obloukem jej obešli, připraveni dát se na útěk, kdyby se cokoli pohnulo. Zároveň se blížili k Velkému balvanu.

Byla matka. Jako motýli se živila jen nektarem z květů. Přesto náležela mezi predátory. Lovila kvůli svým masožravým potomkům. Jako všichni dravci byla inteligentní, dokázala se učit a měla vynikající paměť. Dokonce měla devět mozků. Jeden byl hlavní a osm menších bylo uspořádáno podél míchy jako korálky na šňůrce. Mezi hmyzími druhy patřila k nejchytřejším.

S partnerem se pářila jen jednou a on hned po pohlavním styku zemřel. Jako královna prožila celý život v izolaci. Byla to samotářská vosa.

Vylezla z komína a podívala se ke slunci. Nejprve vysunula hlavu a pak tělo. Křídla měla složená na zádech jako sklapnutý vějíř. Roztáhla je, zakmitala jimi a nechala si slunečními paprsky prohřát svaly.

Když vosa vylézala z komína, lidé strnuli. Byla skutečně obrovská a na zadečku měla žluté a černé pruhy. Rozložila křídla, zamávala jimi a hlučně se vznesla do vzduchu. Pod tělem jí volně visely nohy.

„K zemi!“

„Lehněte si!“

Lidé se vrhli na zem a plazili se k jakémukoli úkrytu, který byl v dosahu, ke kousku trávy či oblázku.

Vosa si jich zprvu nevšimla. Po opuštění komína však začala klikatě poletovat, aby se zorientovala před loveckou výpravou. Během orientační fáze si prohlížela terén a vnímala všechny detaily. V paměti měla uloženou podrobnou mapu.

Zaznamenala něco nového.

V jihovýchodním kvadrantu přibyly tři předměty. Byly živé. Plazily se po zemi. Vypadaly jako kořist.

Ihned změnila směr a vyrazila za nimi.

Vosa se obrátila a velice rychle se přibližovala. Vybrala si Ricka Huttera a snesla se k němu.

Obrátil se na záda a zamával mačetou, zatímco vosa na něj obkročmo usedla. Bušila do něj křídly. Lehce ho stiskla kusadly.

„Ricku!“ vykřikla Karen a rozběhla se k němu s napřaženou mačetou.

Nemohl dýchat. Kusadla mu sevřela hrudník. Z nějakého důvodu však nepronikla do těla. Vosa se chovala ohleduplně.

Potom stočila zadeček pod sebe a namířila jej na Ricka. Pláty na článkovaném zakončení zadečku se rozestoupily a objevily se dva měkké prsty pokryté hmatovými chloupky. Zavrtěly se a máchaly ve vzduchu. Byla to makadla. Osahala Rickův krk a obličej a ochutnala jeho kůži.

Chuť vose připadala uspokojivá.

Bodnutí proběhlo velice rychle. Z otvoru v krunýři pod chuťovými makadly se vysunula dvě žihadla. Zadeček se přiblížil k Rickovu podpaží, žihadla jedno po druhém pronikla do těla a klouzala dopředu a dozadu.

Rick cítil jejich hroty. Bolest byla nesnesitelná. Zalapal po dechu.

Karen doběhla k vose a ohnala se po ní mačetou, jenže přišla příliš pozdě. Vosa se vznesla a držela Ricka pod sebou. Karen viděla, jak Rick kope nohama, ale pak znehybněl.

Vosa přistála na komínu, strčila kořist dovnitř a údery hlavou ji postrkovala dolů. Potom vlezla za Rickem, její pruhovaný zadeček se postupně ztrácel za okrajem a nakonec zmizelo i žihadlo.

Karen a Danny se přikrčili na kousku písčité země a debatovali, co dál.

„Rick je mrtvý,“ řekl Danny Minot.

„Jak to víš?“ podivila se Karen Kingová.

Danny obrátil oči v sloup.

Kdyby tu tak byla Erika Mollová, napadlo Karen. Erika by o té vose mohla něco vědět. „Třeba ještě žije.“

Danny jen zamručel.

Karen pátrala v paměti, co jim o vosách vyprávěli v úvodu do entomologie. „Myslím, že to je samotářská vosa.“

„No a? Radši půjdeme.“

„Moment.“ Vysokoškolské přednášky o hmyzu… „Samotářské vosy – jsou samičky, pochopitelně. Stavějí hnízda pro mladé. Mám dojem, že kořist ochromí. Ale nezabijou ji. Nakrmí s ní mladé.“ Neměla ponětí, na jaký druh vosy narazili ani jaké jsou její zvyky.

„Pojď!“ Danny vstal a odcházel pryč.

Karen vytáhla mačetu.

„Co chceš dělat?“ zeptal se Danny.

„Rick mi zachránil život,“ odvětila Karen.

„Ty ses zbláznila.“

Neodpověděla. Vytáhla z opasku brousek a přejela jím po ostří mačety. „Teď ho má ta potvora.“

„Ne, Karen! Nedělej to!“

Karen si Dannyho nevšímala. Otevřela batoh a vylovila z něj vysílačku a čelovku. Další sluchátka s mikrofonem hodila Dannymu. „Nasaď si to.“ Přeběhla ke komínu a tam promluvila do vysílačky. „Slyšíš mě, Danny?“

Danny ležel na břiše ve stínu nějaké rostlinky. „Jsi blázen!“ zaječel do mikrofonu.

Karen přiložila ucho ke komínu. Byl z vysušeného jílu a zvláštně páchl. Lepivé hmyzí sliny. Pod nohama cítila pomalé dunění – vosa v podzemí mávala křídly. Někde tam je hnízdo. Údery ještě chvíli pokračovaly. Potom začaly stoupat k úrovni terénu. Vosa vylézala komínem z hnízda.

Karen stála na jeho stinné straně a snažila se s ním splynout.

Vosa vystrčila hlavu ven právě ve chvíli, kdy se Karen přitiskla ke komínu. Dvě polokruhové složené oči se na ni zadívaly. Karen si byla jistá, že ji musely zaznamenat, ale vosa nijak nereagovala a vzlétla. Její dráha měla tvar písmene „Z“ a sloužila k orientaci. Nakonec vosa zamířila na severozápad ke svému vzdálenému lovišti.

Jakmile se vosa zmenšila v bod a zmizela, Karen ustoupila o krok dozadu a zatnula mačetu do komína. Rozsekala jej na kusy a zbořila, přičemž sledovala situaci na severozápadě v obavách, že by se vosa mohla vrátit. Nebe však zůstávalo čisté. Karen odsunula zbytky jílu a po nohách skočila do tunelu.

„Nenechávej mě tu!“ volal Danny.

Karen si posunula sluchátka a ozvala se mu vysílačkou. „Slyšíš mě?“

„Zabijou tě, Karen. Zůstanu tady sám –“

„Zavolej mi, kdybys ji viděl.“

„Ááá…“

„Rozumím. Konec,“ řekla Karen a ukončila spojení. Musela jednat rychle, pokusit se najít Ricka a vytáhnout ho ven. Vosa mohla kdykoli přiletět zpátky.

Tunel měl oblé stěny vytvrzené jílem. Prudce klesal dolů. Karen se do něj spustila nohama napřed a podpírala se dlaněmi a lokty. Prostor byl stísněný. Vchodem za ní pronikalo denní světlo, avšak v podzemí ho ubývalo. Rozsvítila čelovku. Cítila pronikavou, ale ne nepříjemnou vůni. Usoudila, že to jsou feromony vosí matky. Vůně se mísila se zatuchlým pachem, který ve větší hloubce sílil.

Tunel končil hranou, za níž následovala kolmá šachta. Když se Karen podívala dolů, málem ji přemohla klaustrofobie. Nacházela se nad temnou jámou do prázdnoty bez viditelného dna. Při mé smůle je Rick tam dole, prolétlo jí hlavou. Přece jenom mi zachránil život. Musím splatit dluh. I když mi ten člověk nesedí.

Prohnula se, položila dlaně na stěny úzkého tunelu a s nohama svěšenýma dolů se posadila na římsu. Spustila se dolů a rukama a nohama se opírala o šachtu, aby ji tření zajistilo proti sklouznutí. Rozhodně nechtěla spadnout. Kdyby se v díře zaklínila, nemusela by se už dostat ven. Představila si, jak trčí v šachtě a shora se blíží obrovská vosa… ne. Radši nemyslet.

Mezitím Danny Minot na povrchu otevřel batoh a hledal něco k jídlu. Potřeboval doplnit energii. Ne že by na tom záleželo, stejně byl prakticky mrtvý. Sundal si sluchátka a položil je vedle sebe. A začal si prohlížet ruku. Vypadala příšerně.

Ozvala se vysílačka. Zvedl ji. „Cože?“

„Vidíš něco?“

„Ne.“

„Poslouchej, Danny. Musíš dávat pozor. Jestli zahlédneš tu vosu, dáš mi vědět, abych se stačila dostat ven. Je to ve tvém zájmu.“

„Jistě, jistě.“ Nechal si sluchátka na uších, opřel se zády o stinný kámen a díval se k severozápadu, kam vosa odletěla.

Karen sestoupila až na dno šachty. Prostor se trochu rozšířil a ostře přešel do vodorovného směru. Karen se tunelem proplížila do komory. S pomocí lampy se po ní rozhlédla. Z komory se hvězdicovitě rozbíhalo přibližně dvacet chodeb. Všechny vedly do tmy.

„Ricku?“

Byl v jedné z těch chodeb. Pravděpodobně mrtvý.

Karen se po čtyřech vydala chodbou. Zanedlouho narazila na stěnu. Drť, z níž byla stěna postavena, jen volně přehrazovala podzemní cestu – mezi zrnky písku a drobounkým štěrkem, slepenými vosími slinami, zelo několik děr. Karen do nich namířila svítilnu a snažila se odhalit, co leží za překážkou.

Pochopila, že jde o dýchací otvory. Za stěnou, která představovala jen provizorní zátku, bylo něco živého. Dírami k ní doléhalo chroupání, srkání a jakýsi klapot. Ucítila také hnilobný pach. V komoře za zátkou se bez přestání živilo něco hladového.

„Ricku!“ zavolala Karen. „Jsi tam?“

Klapot na chvíli ustal a pak zase pokračoval. Jiná odpověď nepřišla.

Přiložila oko k díře a posvítila do komory. Paprsky dopadly na lesklý povrch v barvě staré slonoviny. Povrch byl rozdělený do segmentů, které se jeden za druhým sunuly kolem otvoru jako vagony metra. Karen slyšela dýchání, ale ne lidské. Vyděsilo ji, jak je tvor za stěnou rozměrný. Připadal jí velký jako mrož.

Zbývalo prozkoumat mnohem víc chodeb. Karen se pozpátku doplazila do hlavní komory, vydala se do vedlejšího tunelu a pokusila se něco zahlédnout přes bariéru z kamínků a suchého bláta. „Ricku?“ křičela. „Slyšíš mě?“

Ze sluchátek zazněl hlas Dannyho Minota, slabě a chrčivě, protože byla hluboko pod zemí. „Jak to jde?“ zeptal se jí.

„Došla jsem do velké místnosti. Ta se rozděluje na minimálně dvacet tunelů do všech stran. V každé buňce je larva, myslím –“

Sekla do stěny mačetou a začala ji rozebírat. „Ricku!“ volala. „Jsi tam?“ Třeba mě slyší, ale nemůže mluvit. Nebo je opravdu mrtvý. Asi bych měla vypadnout. Ale za pokus to stojí. Pobořila zeď a zvětšovala otvor, dokud nebyl dostatečně široký, a potom se protáhla do komory.

V komoře byla vosí larva větší než Karen, obézní červ s hlavou bez očí, který syčel a těžce dýchal. Kolem ústního otvoru larva měla dva černé tesáky. Matka ji zásobila potravou. V komoře byly dvě housenky, brouk koa a uboze vypadající pavouk. Larva právě hodovala na lesklém zeleném broukovi. Místnost byla plná úlomků hmyzích krunýřů, zbavených všech měkkých tkání. Opodál ležely tři celé hlavy, netknuté a páchnoucí hnilobou.

Karen postupovala podél stěny a držela se v bezpečné vzdálenosti od nebezpečně vypadajícího ústního otvoru. Larva se cele věnovala požírání brouka koa.

Karen se zaposlouchala. Slyšela slabé hvízdání vzduchu v exoskeletech uskladněných potravin. Dobře. To znamenalo, že kořist je pouze ochromená, ale stále naživu. Takže by mohl žít i Rick. Paralyzovanému pavoukovi se při dýchání pravidelně nadouvalo břicho, ale jinak ležel úplně nehybně a oči měl pohaslé.

Larva vrtěla hlavou, kusadly z brouka koa vytrhávala maso a srkala jeho vlákna jako špagety. Také brouk ještě dýchal.

Karen potlačila nutkání larvu bodnout. Chtěla toho příšerného tvora zabít, ale neudělala to. Vosí larva je součástí přírody. Tohle nebylo o nic horší, než když lvíče požírá maso, které mu přinesla lvice. Vosy jsou lvi hmyzího světa. Udržují stálou populaci hmyzu, který se živí rostlinami, a stejně jako lvi dbají na zdraví ekosystému. Přesto se Karen nezamlouvala představa, že by nějaká vosa spořádala Ricka.

Vylezla z komory a zamířila do vedlejší chodby. Zakřičela do dýchacího otvoru, prorazila stěnu a vešla do buňky. Tam objevila dospělou larvu, které ze zásob zbyla už jen poslední housenka.

„Ricku!“ křičela Karen. Její hlas zanikal v půdě. Rick mohl být kdekoli, nahoře, dole, někde bokem, v jiné buňce.

Zapraskalo jí ve sluchátkách. „Jak pokračuješ?“ Danny.

„Nemůžu Ricka najít. Je to tady jako v bludišti.“

Pronikla do další buňky. Našla v ní hedvábný zámotek. Přes hedvábí viděla ještě nenarozenou vosu, stočenou a připravenou zanedlouho vyklouznout ven jako dospělý jedinec. Když po zámotku přejel kužel světla, vosa se zachvěla. Karen se dala na ústup a zatarasila chodbu kameny. Ze všeho nejméně potřebovala, aby se podzemím potulovala novorozená vosa vyzbrojená žihadlem.

„Ricku! To jsem já, Karen!“ zopakovala. Zadržela dech a poslouchala.

Neslyšela nic kromě chroupání larev a tlukotu svého vlastního vystrašeného srdce.

Rick Hutter ležel potmě v buňce a nemohl se hýbat ani mluvit. Třebaže ho žihadlo paralyzovalo, dál vnímal všemi smysly. Cítil, jak mu hroudy zeminy tlačí do zad a nohou. Zavanul k němu zápach hnijícího hmyzu. Neviděl larvu, která komoru obývala, ale jasně ji slyšel. Něco požírala a vydávala chřoupavé a mlaskavé zvuky. Dýchal bez potíží. Mohl podle libosti zamrkat. Zkusil zahýbat prstem, avšak nebyl si jistý, jestli se prst skutečně pohnul.

Pomoc. Pomozte mi někdo.

Byla to pouhá myšlenka.

Rick pochopil, že vosí jed ochromil jen tu část nervové soustavy, sympatické nervstvo, které lze ovládat vědomou vůlí. Jeho autonomní nervová soustava, tedy nevědomá část, dál fungovala normálně. Tlouklo mu srdce, dýchání bylo v pořádku, všechny orgány pracovaly. Nedokázal však tělo přimět k žádné činnosti. Připomínalo motor běžící na volnoběh a on prostě nedokázal najít ovládání nebo sešlápnout plynový pedál. Něco ho zabolelo a on chvíli nevěděl, co to je, dokud se pod ním nezačalo šířit teplo, jak se automaticky vyprázdnil močový měchýř. Ulevilo se mu.

Jed je vosí obdoba chladničky. Kořist zůstává čerstvá až do chvíle, kdy je sežrána.

Od jeho nohou se dál ozývalo chroupání a srkání. Larva zřejmě dojídala, protože Rick slyšel chrastění polámaných částí exoskeletu, odsouvaných stranou. Larva systematicky likvidovala zbytky kořisti. Znělo také cvakání, takže nejspíš měla nějaké čelisti. Rick se děsil okamžiku, až se ho tyto čelisti dotknou. Musel myslet na to, kterou jeho část sežere nejdřív. Zakousne se mu do obličeje? Začne genitáliemi, nebo pronikne do dutiny břišní?

Navzdory hrozné situaci Rick Hutter pociťoval zvláštní nudu. Ochromený ve tmě si mohl jen představovat, jak se blíží smrt. Rozhodl se raději zaměřit pozornost na věci, díky nimž v životě zažíval štěstí. Možná má poslední příležitost vzpomínat. Vybavilo se mu brouzdání příbojem v Belmaru na pobřeží New Jersey, kde jeho rodina trávila každé léto jeden týden v motelu – víc si dovolit nemohli. Otec jezdil s náklaďákem pro jeden obchodní řetězec. Rick si vzpomněl, jak v pěti letech stával na sedačce za volantem jeho auta a všem vykládal, že bude řidič jako táta. Viděl sám sebe, jak otevírá dopis ze Stanfordovy univerzity a nemůže uvěřit, že ho přijali… plné stipendium na Stanfordu. Potom studium na Harvardu, opět s finanční podporou. Vzpomněl si na pobyt v Kostarice a rozhovor s jednou starou šamankou, curanderou, která právě vařila léčivý čaj z listů stromu Himatanthus sucuuba.

Jeho myšlenky zalétly do laboratoře. Jednoho večera se snažil extrahovat určitou sloučeninu z listů Himatanthu. Karen Kingová se také zdržela u jakéhosi pokusu s pavouky. Byli v místnosti sami. Pracovali vedle sebe, aniž prohodili jediné slovo, a atmosféra zhoustla vzájemnou nevraživostí. Jenže když o sebe náhodou zavadili rukama… Možná jsem tenkrát měl něco zkusit… samozřejmě, nejspíš bych od Karen dostal pěstí…

Umírající člověk myslí hlavně na promarněné sexuální příležitosti. Kdo to vlastně řekl? Třeba je to pravda…

Začal se cítit ospalý… usínal…

„Ricku!“

Její hlas ho probral. Zněl tlumeně přes hlínu.

Tady jsem, Karen! vykřikl v myšlenkách. Ústa mu však vypověděla službu.

„Ricku! Kde jsi?“

Rychle! Jsem tady s vysavačem, který má čelisti.

Do komory krátce proniklo světlo Kareniny lampy, první světlo po dlouhé době – a zase zmizelo. Opět ho pohltila naprostá tma. Karen pokračovala dál.

Vrať se! volal za ní v duchu. Minula jsi mě!

Ticho. Byla pryč.

Potom v temnotě přišla hrůza všech hrůz. Cosi vlhkého a těžkého se mu sunulo po kotníku a zatlačilo nohu do hlíny. To ne! Vzápětí cítil, jak mu články larvy postupně narážejí do nohy. Ne! Larva mu lezla po břiše a pak přes prsa, přičemž mu vytlačila vzduch z plic. Ne! Prosím, ne!

Ležela na něm vosí larva a dusila ho svou vahou. Na hrudi cítil, jak jí bije srdce. Slyšel vlhké cvakání. Čelisti se chystaly na práci.

Cvak-cvak. Šmiky-šmik.

Světlo se vrátilo. Do buňky vystřelil paprsek. Ukázal černé tesáky, míhající se kolem bizarně měkkého ústního otvoru, který připomínal bledou řiť. Těsně před jeho obličejem.

Karen si posvítila dovnitř. Viděla, k čemu se schyluje. „Panebože, Ricku!“ Začala prorážet stěnu, až kameny odlétaly.

Zuby se mu otřely o čelo. Larva hledala nějaké měkké místo, kde začne žvýkat. Poklepala mu tesákem na rameno a zanechala na něm slizkou stopu. Rick cítil, jak ho larva šťouchá do nosu. A vlhká ústa mu přejela po rtech v náznaku uslintaného polibku. Rozkašlal se a začal dávit.

„Vydrž!“

Pospěš si, nebo budu mít cucflek.

Karen se stěnou probořila dovnitř, vrhla se na larvu a oběma nohama ji odkopla z Rickova obličeje. „Nech ho na pokoji!“ zařvala a zasekla do larvy mačetu. Larva syčivě zalapala po dechu. Karen z ní vytrhla mačetu, znovu se rozpřáhla a jediným úderem ji sťala. Kulatá hlava se odkutálela a tělo se začalo křečovitě svíjet. Karen do něj dál sekala, což ale vedlo jen k prudším pohybům.

Karen uchopila Ricka kolem ramen a vytáhla ho z komory, do jejíchž stěn vytrvale bušila bezhlavá larva. Rozšířil se podivný odér.

To je špatné, uvědomil si Hutter. Tohle je varovný feromon.

Kingová to rovněž pochopila. Umírající larva křičela o pomoc a jazykem pachů volala matku. Zápach vyplňoval celé hnízdo. Jestli ho matka ucítí…

Ozval se Danny. „Jak to jde?“

„Mám Ricka. Je naživu. Čekej na místě, táhnu ho ven.“

Rick byl jako pytel brambor, úplně ochablý, ale Karen se mohla spolehnout na svou neuvěřitelnou sílu. Našla Ricka a radši zemře v boji, než aby o něj zase přišla. Proplížila se s ním velkou místností a zamířila ke svislé šachtě…

Vtom ze sluchátek zazněl Dannyho hlas: „Vrací se!“

KAPITOLA 37

KRÁTER TANTALUS

31. ŘÍJNA, 14:00

Samotářská vosa letěla pomalu a mezi jejíma nohama se houpala ochromená housenka. Kvůli orientaci několikrát přelétla nad hnízdem, pak klesla níž a hledala hliněný komín svého doupěte.

Brzy zaznamenala, že komín leží v troskách. Někdo hnízdo poškodil a napadl. Uvnitř je vetřelec.

Danny Minot se přitiskl ke kameni, skryl se pod nízkou rostlinkou a snažil se pokud možno splynout s okolím. „Ty krávo!“ zašeptal a měl na mysli Karen. Zůstane v mikrosvětě úplně sám.

Matka s housenkou přistála. Třásla křídly a postupovala ke vchodu. Vtom ucítila, že se z díry šíří smrtelný pach jejího potomka. Divoce zamávala křídly, což způsobilo malou bouři. Pustila housenku a po hlavě vyrazila do podzemí.

Karen Kingová shora zaslechla lomoz – tlukot křídel a řinčení vosího exoskeletu.

„Danny!“ zavolala. „Co se děje?“

Neodpověděl.

„Ozvi se, Danny!“

Vosa spěchala do hnízda jako hrozivé a obrněné ztělesnění mateřského hněvu.

Karen ji slyšela. Přikrčila se v komoře pod svislou šachtou a Rick ležel na podlaze za ní. Zvuky byly děsivé – a hovořily jasnou řečí. Do místnosti zavanul pronikavý pach – předvoj vosího vzteku.

Karen vytáhla diamantový nástroj a spěšně se pustila do broušení mačety. „Ještě chvíli, Ricku,“ utrousila. Přejížděla brouskem po oceli, až dovedla ostří k dokonalosti. Bude muset proniknout masivním bioplastickým brněním. Potom se připravila k otvoru a zvedla mačetu nad hlavu. „Pojď, pojď,“ šeptala.

Matka dolezla na dno šachty. Na chvilku se zastavila.

A pak se v otvoru objevila obrovská černo-žlutá vosí hlava.

Vzhůru nohama.

Karen do švihu vložila všechnu sílu a zasáhla vosu do obličeje.

Ostří se odrazilo od oka a zanechalo na něm šrám. Ta potvora má pancéřované oči.

Vosa strčila hlavu – stále převrácenou – do místnosti, chňapla čelistmi po mačetě, vytrhla ji Karen z rukou a zase zmizela v šachtě. Karen uslyšela kovové řinčení: vosa likvidovala její poslední zbraň.

Místnost se otřásala: vosa bila křídly do stěn tunelů. Připravovala se na útok. Karen zaslechla její dech.

Ohlédla se přes rameno a kužel světla přeletěl přes Ricka. Připadal jí mrtvý –

Když se obracela nazpátek, uvědomila si, že se jí na krku houpe nůž. Odpřisáhla si, že ho už nikdy nedá do kapsy. Nůž. Palcem ho rozevřela a přetrhla šňůrku kolem krku.

Vosa vnikla hlavou napřed do komory a pokusila se cvaknout Karen čelistmi. Dívka se vrhla na zem a proklouzla pod vosou. Hmyz měl hlavu pokrytou štětinami. Karen se za ně chytila. Vosí hlava se pohybovala nahoru a dolů a mlátila jí o podlahu. Nyní ji vosa viděla: z temene se dívala tři malá očka.

Karen se držela na hlavě a vosa narážela do zdí tunelu a klapala čelistmi. Navzdory bolestivým ranám se Karen podařilo zaklínit prsty do mezery mezi exoskeletem hlavy a pleuronem, prvním plátem na hrudi. V tomto místě, vzadu na krku, se stýkaly dvě části brnění. Karen v mezeře nahmatala měkkou tkáň.

Krk byl tak tenký, že jej Karen dokázala úplně obepnout prsty. Pevně se ho zachytila. Třeba by vosu mohla uškrtit.

V tu chvíli vosa začala couvat tunelem a táhla dívku s sebou. Karen se odírala o jeho stěny a drtila ji vosí hlava, která bez ustání narážela do těla. Vosa se prohnula a Karen pochopila, že se snaží obrátit zadeček proti ní a bodnout ji. Vosa se protlačila zpátky do hlavní místnosti a točila se ve snaze setřást Karen z krku. Ta však odolávala. Jakmile nalezla slabé místo, jednou rukou se pustila, uchopila do ní nůž a zasunula jeho špičku do mezery. Potom nožem mezeru obkroužila a pohybovala jím jako pilou, dokud se nevrátila do výchozího bodu.

Hlava odpadla.

Převalila se přes Karen, odkutálela se do zadní části místnosti a zanechávala za sebou krvavou stopu.

Kusadla dvakrát cvakla a znehybněla. Tělo rychle krvácelo a tekutina z krku prýštila rovnou na Karen. Křídla bezhlavé vosy tloukla do stěn tunelu a jejich údery byly stále slabší a pomalejší, až tělo zůstalo klidně ležet.

Karen se odtáhla, klekla si k Rickovi a chytila ho za ruku. Hodně se třásla. „Dokázala jsem to.“

Rick za ní koutkem oka zahlédl pohyb. Zamrkal a vnitřním hlasem vykřikl: Pozor!

Hlavní mozek v uťaté hlavě ztratil kontakt s osmi menšími mozky podél míchy, ale tyto menší mozky stále vysílaly pokyny zbytku vosy. Nohy ožily a dovlekly bezhlavé tělo do místnosti. Zadeček se prohnul a vytrčil vpřed a vysunulo se žihadlo.

Karen se otočila za zvukem. Právě včas si všimla trčícího žihadla, uskočila a zadeček ji přirazil ke stěně. Snažila se vyprostit ze sevření a vosí zbraň jí létala kolem obličeje. Oba hroty se střídaly jen pár centimetrů před jejíma očima. Objevila se makadla, poplácala ji po tváři a pronikla do úst. Nakonec se ale žihadlo zastavilo a odhalené hroty spočinuly na Karenině lícní kosti. Na špičkách zůstaly viset kapičky jedu. Karen v jedné z nich viděla odraz své tváře.

Opatrně se vykroutila zpod vosy, přičemž se vyhýbala kontaktu s jedem a hroty. Pak poklekla a smetla Rickovi hlínu z obličeje. „Jak se vede, vojáku?“

Vypadal naprosto ochrnutě. Zdálo se, že má nasazenou masku. Oči se pohybovaly, ale scházel v nich výraz. Mimické svaly si vzaly dovolenou a navíc se pomočil. Alespoň dýchal a bilo mu srdce. Vosí jed je ošidná věc, připomněla si Karen. Vyřadí některé části nervové soustavy, ale ne všechny. Nepokouší se Rick něco říct? To nedokázala odhadnout.

„Můžeš mrkat?“ zeptala se. „Když mrkneš, znamená to ‚ano‘. Když nemrkneš, znamená to ‚ne‘. Rozumíš?“

Mrkl. Pak se v jeho tváři cosi zachvělo.

„Ricku! To je úsměv?“

Ano. Snažil se.

„Dobrý začátek. Bolí tě něco?“

Ano.

„Co tě bolí?… No nic. Ponesu tě. Bude tě to bolet?“

Nemrkl. Ne.

Chytila Ricka v podpaží, táhla ho kolem mrtvé vosy a dávala pozor na velkou kapku jedu, která pořád ulpívala na žihadle. Teprve teď viděla, v jak zbědovaném stavu Rick je. Pokud nerozpohybuje svaly, nepřežije. Jeho nervová soustava to sama nezvládne. Ten zatracený jed – kapička se zaleskla ve světle z její lampy – působil jako naváděná střela a napadal jen určité části nervové soustavy. Hrozná a zároveň důmyslná zbraň. Příroda dokáže chemické divy, kterým se žádná lidská droga nevyrovná.

Rick potřebuje pomoc, nebo zemře.

Když se Karen zadívala na kapku jedu, něco ji napadlo. Jed, který Ricka ochromil, by taky mohl napomoci jeho záchraně.

Potřebovala jej nabrat. Zašátrala kolem pasu a nahmatala láhev vody, přivázanou provázkem k opasku s mačetou. Vodu vylila, přiložila láhev pod kapku a dívala se, jak tekutina stéká dovnitř. Zašroubovala uzávěr. Fajn.

„Mám plán, Ricku. Je to šílené, ale mohlo by to zabrat.“

Rick na ni jen zíral.

Karen se zapřela koleny o stěnu šachty a při výstupu postrkovala Ricka nad sebou. Připadala si jako superhrdinka, neboť ve velkém světě by něco podobného nezvládla. Byl to dlouhý výstup přerušený několika odpočinky a ji těšilo, že se silou vyrovná mravenci. Konečně dorazila ke vchodu do hnízda.

Danny Minot mezitím ztratil naději. Nemohl uvěřit svým očím, když se z díry vynořil Rick Hutter a za ním potlučená Karen Kingová. „Mám ho,“ oznámila nadšeně a přehodila si Ricka přes rameno. Přenesla ho přes písek a položila ho do stínu vedle Dannyho.

Nahnula se k Rickovi a prohlížela si ho. Danny se choulil opodál a do ničeho se nepletl.

„Dokážeš vstát?“ zeptala se Karen Ricka.

Jednou mrkl.

„Ano? Chceš to zkusit?“ Pomohla mu na nohy. Zavrávoral, klopýtl, klesl na kolena a upadl na zem.

Ukázala mu láhev s vosím jedem. „Tohle by tě mohlo zachránit, Ricku. Bez záruky. Teď se jenom musíme –“ obrátila oči k bambusové hradbě „– dostat zpátky do lesa.“

Vzpomněla si na poslední chvíle odstřelovače, jenž z pavoučího jedu dostal epileptický záchvat. Ve smrti toho muže byla obsažena informace, která Ricka možná udrží naživu.

KAPITOLA 38

ZÁKLADNA TANTALUS

31. ŘÍJNA, 14:30

Přes okraj kráteru Tantalus foukal vítr. Karen Kingová a Danny Minot se pomalu ubírali podél něj a Ricka nesli na nosítkách, která vyrobili z izotermické fólie. Karen měla na zádech batoh a foukačku. Postupovali krok za krokem a snaživě se posouvali k bambusové stěně a Velkému balvanu. Rick na nosítkách chraplavě oddychoval.

„Položíme ho,“ oznámila Karen. Pak Ricka prohlédla. Tvář měl bledou a ztrhanou a začínaly mu modrat rty. To svědčilo o nedostatku kyslíku. Karen hlavně znepokojilo jeho dýchání: přerývavé, nepravidelné, mělké. Vosí jed ovlivnil činnost dýchacího centra v mozkovém kmenu. Jestli přestane dýchat, je konec.

Rozevřela mu košili a spatřila podlitinu na hrudi. Co to je? Nástup kesonové nemoci? Nebo jen důsledek toho, jak s ním třískala vosa? Museli konečně zmizet z otevřeného prostranství. Tady byli snadným soustem pro ptáky a potravou pro další vosy.

„Jak ti je, Ricku?“

Pomalu zakroutil hlavou ze strany na stranu.

„Nic moc? Hlavně neusínej. Dobře? Prosím.“

Karen se zadívala k bambusovému háji. „Jenom se potřebujeme dostat tamhle do lesa, Ricku. Už to není daleko.“ Doufala, že tam v listí najde, co potřebuje, a modlila se za to.

Uslyšela povzdech. „Co je, Ricku?“

Ticho. Rick ztratil vědomí. Zatřásla jím. „Ricku! Prober se! To jsem já, Karen!“ Otevřel a zase zavřel oči. Byl stále pasivnější.

Tak dobře. Možná by stálo za pokus rozčílit ho. V tom byla odjakživa dobrá. Vrazila mu facku. „Hej, Ricku!“

Otevřel oči. Fungovalo to.

„Ty blbče, málem jsem to sama odskákala, když jsem tě tahala z té zatracené díry. Neodvažuj se mi teď umřít.“

„Možná ho budeme muset opustit,“ ozval se polohlasem Danny.

Naštvaně se k němu otočila. „Tohle už nikdy neříkej.“

Když konečně dorazili k vegetaci, uložili Ricka do stínu. Karen mu dala napít z kapky vody, kterou držela v dlaních. Vzhlédla k listům. Nebyla si jistá, jaký druh rostliny hledá. Nezáleželo na tom, podstatné bylo, jestli na ní žijí pavouci.

Chtěla najít jednoho konkrétního.

Sehnula se k Rickovi a promluvila k němu. „Ricku,“ oslovila ho, „potřebuješ okamžitě nějakou vzpruhu.“

Chabě se usmál.

„Co hodláš dělat?“ zajímal se Danny.

Neodpověděla. Prohrabala batoh a vytáhla prázdnou a čistou laboratorní baňku. Potom začala přecházet sem a tam a rozhlížela se po listoví. Vzala si foukačku a krabici šipek a odběhla hlouběji do lesa.

„Kam jdeš?“ volal Danny.

„Dávej na něj pozor, Danny. Jestli se Rickovi něco stane, tak –“

„Karen!“

Zmizela. Pod jedním listem zpozorovala barevné záblesky. Fosforeskující zelená, červená, žlutá. Možná našla, co hledala.

Bylo to tak.

Chtěla pavouka, který není moc jedovatý. Všichni pavouci jed využívají k zabíjení kořisti, zpravidla hmyzu, avšak jednotlivé jedy se velice liší, pokud jde o účinky na lidi a savce obecně. K nejhorším patří jed černé vdovy. Kousnutí černé vdovy může zabít koně. Jiní pavouci však pro člověka tak jedovatí nejsou.

Karen došla pod pavouka a prohlížela si ho. Byl malý a měl nohy průsvitné jako sklo a tělo poseté barevnými skvrnkami. Skvrny vytvářely vzor připomínající smějící se lidský obličej – klaunskou tvář.

Byl to Theridion grallator. Jeden z nejběžnějších havajských pavouků, těšící se značné pozornosti vědců. Jeho kousnutí na člověka prakticky nepůsobí.

Pavouk číhal na malé pavučině, vláknech nahodile spletených pod listem.

Tihle pavouci jsou velmi plaší. Při prvním náznaku potíží většinou prchají. „Neuteč mi,“ zašeptala Karen.

Začala šplhat po stonku. Vylezla dostatečně vysoko a pak se usadila na list, vytáhla z pouzdra šipku a otevřela lahvičku. Vosí jed ji naplnil téměř po okraj. Namočila do něj šipku, zasunula ji do foukačky a zamířila.

Pavouk ucouvl a díval se na ni. Vypadal vyděšeně. Ano, opravdu měl strach a přikrčil se na své nevelké pavučině.

Karen věděla, že ji pavouk slyší a „ušima“ na nohách si vytváří její zvukový obraz. Nejspíš člověka nikdy nespatřil a neměl tušení, co je Karen zač.

Vystřelila.

Šipka se zabodla do vzoru na pavoučích zádech.

Pavouk se stáhl, zahýbal nohama a pokusil se utéct, jenže jed působil rychle, takže ho během chvilky ochromil. Karen zaslechla sípavé dýchání pavoučích plicních vaků a povšimla si stoupání a klesání zadečku. Dobře. Plíce pořád pracují a srdce bije. To bylo podstatné. Krevní tlak byl důležitý pro vylučování jedu.

Vyšplhala k pavučině. Uchopila jedno vlákno a zatřásla jím. „Jah!“

Pavouk se nehýbal. Karen skočila do pavučiny, dolezla po vláknech až k němu, dotkla se jeho nohy a sáhla na hmatový chloupek. Nic se nestalo.

Vleže na pavučině odšroubovala víčko prázdné laboratorní baňky a přistrčila ji pod kusadla. Dvěma prsty nahmatala jeden pavoučí tesák a vysunula ho ven, přičemž se pavoukovi dívala do očí.

Jak z něj jenom vymámit jed? Jedové žlázy má na čele za očima. Karen sevřela ruku v pěst a poklepala pavoukovi na čelo. Pavouk se otřásl a do baňky spadlo několik kapek. Karen zašroubovala víčko. Doufala, že pavouk tento zážitek přečká ve zdraví. Rozřízla pod sebou pavučinu a snesla se na zem.

Sklonila se k Rickovi. „Tenhle pavoučí jed –“ zvedla baňku, aby ji viděl „– by ti mohl nakopnout nervovou soustavu. Obsahuje excitotoxiny. Rozumíš?“

Díval se na ni. Mrkl. Ano, rozumím.

„Excitotoxiny. Naskočí ti nervy. Ale je to nebezpečné. Nic o tom jedu nevím. Neumím odhadnout dávkování. Může ti zabíjet buňky v těle. Mohl by tě začít požírat.“ Vzpomněla si na odstřelovače, kterého jako by něco strávilo zevnitř.

Vzala ho za ruku a stiskla ji. „Mám strach, Ricku.“

Rick její stiskl opětoval.

Zeptala se: „Chceš to?“

Mrkl. Ano.

Vytáhla z pouzdra šipku. Čistou, bez kurare. Ponořila její hrot do pavoučího jedu. Malé množství tekutiny jej v tenké vrstvě sotva pokrylo. Karen šipku podržela Rickovi před očima. „Určitě?“

Ano.

Položila mu hrot na předloktí. Vybrala na kůži místo nad žílou a zatlačila. Ne moc hluboko. Pak ho chytla za ruku a nahnula se k němu. „Ricku…“

Chvíli se nic nedělo. Karen už zapochybovala, jestli byla dávka dostatečná – ale potom Rick zalapal po dechu. Činnost plic se zrychlila. Sáhla mu na krk a ucítila splašený pulz. Jed začal naplno působit.

Rick mohutným nádechem nasál vzduch hluboko do plic. Pak přišel záchvat. Rick vytřeštil oči a vypnul se proti Karen. Třásl se. Ležela na něm a tiskla mu ruce k zemi, ale měla obavy, aby nezatlačila příliš. Rick hlasitě supěl a prohýbal páteř. Vší silou ho držela, protože se bála, že by si mohl ublížit.

Zasténal. A potom natáhl ruku k jejímu hrdlu. Položil jí dlaň na krk, zatnul do něj prsty a sevřel jej.

Snažil se ji uškrtit. Tak moc ji nenáviděl.

Poté se však prsty uvolnily a sevření povolilo. Rukou jí přejel po rameni. Z doteku se stalo objetí. Sunul prsty přes Karenin krk pod ucho až dozadu do vlasů. Karen ho líbala a bylo skvělé, že Rick její polibek opětoval.

Konečně se odtrhla. „Bolí to, Ricku?“

„Bolí to… strašně…“ zasípal. „Ale… zvyknul bych… si.“

Pomohla mu posadit se. Točila se mu hlava a skoro upadl, ale Karen ho podepřela, chytila ho kolem ramen a tichým hlasem mu slibovala, že všechno dobře dopadne. „Zachránil jsi mi život, Ricku. Zachránil jsi mi život.“

Danny se díval, jak k sobě Rick a Karen hledají cestu, a byl mimořádně neklidný. Domníval se, že by veškerou energii měli věnovat přesunu zpátky do Nanigenu. Potřeboval co nejrychleji lékařské ošetření. Sklopil zrak ke své paži a skoro se pozvracel. Larvy zas o trochu povyrostly.

Po chvíli Rick dokázal vstát. Vydali se na cestu. Postupovali bambusovým hájkem, který jim však připadal jako sekvojový les. Prošli na druhou stranu a otevřel se jim ohromující výhled. Stáli naproti Velkému balvanu na okraji kráteru Tantalus a dívali se dolů do jícnu.

*

Kráter se rozprostíral pod nimi jako kotlina plná deštného pralesa a lemovaná holými hřebeny a skupinami stromů pokroucených vichrem. Všude kolem kráteru čněly vrcholy Ko’olau Pali zahalené do mraků a krajinou se hnal prudký vítr. Pod Velkým balvanem se nacházela základna Tantalus.

Člověk normální velikosti by základnu snadno přehlédl. Přistávací dráha měřila zhruba metr. Karen aspoň předpokládala, že to je ranvej: rozeznávala přerušovanou čáru a značky pro pojíždění. Vedle dráhy stálo několik miniaturních betonových budov. Největší vypadala jako hangár. Ostatní byly menší a podobaly se protileteckým krytům. Budovy byly zasazeny do půdy a pokryty spadaným listím a zbytky rostlin, takže splývaly s mikroterénem.

Karen se zastavila. „Koukni, Ricku!“ zvolala. „Zvládli jsme to!“

Obrátil hlavu a usmál se na ni. Karen mu začala masírovat dlaně a paže, aby podpořila krevní oběh.

„Ruce už máš teplejší. Myslím, že se z toho dostáváš.“

Nechtěli na sebe upozorňovat, protože nevěděli, co lze očekávat od obyvatel základny, zaměstnanců Nanigenu, kteří se mohou řídit pokyny Vina Drakea. Rozhodli se, že ji budou chvíli pozorovat, jestli nezaznamenají nějakou činnost. Lehli si pod rostlinu mamaki. Velký balvan se nad nimi tyčil jako hora.

Na ranveji se nic nedělo. Místo působilo opuštěně.

Přistávací dráha byla poseta kameny, suchým blátem a úlomky rostlin. Hned vedle čněl kužel hlíny, mraveniště. Mravenčí stezka přetínala dráhu a pokračoval dolů ke dnu kráteru.

„Nevypadá to dobře,“ zašeptal Danny Minot.

Karen klesla na duchu. Pokud tam nežijí žádní mikrolidé, neexistuje spojení s Nanigenem a nikdo jim nepomůže. Základnu nikdo neudržoval, zmocnili se jí mravenci.

Ale možná tam budou letadla.

Pomalu sešli po svahu a vstoupili do hangáru. Objevili popruhy na zajištění letadel, avšak stroje scházely. Zatímco Rick a Danny se posadili a odpočívali, Karen prozkoumala základnu. Objevila místnost, která dříve zřejmě sloužila jako sklad dílů a zásob, ale teď byla prázdná až na kovové háčky a šrouby ve stěnách a podlaze. Přesunula se do vedlejší místnosti. Prázdno. Následovala ubikace. Tu zaplavila dešťová voda a do poloviny zaplnilo bahno.

Přítomnosti lidí nic nenasvědčovalo. Základna Tantalus byla opuštěná. Nevedla z ní žádná cesta do Honolulu. Nefungovala tu kyvadlová doprava. Letadla zmizela. Jen pasát bez přestání vanul holými pláněmi a hvízdal v prázdných budovách.

Opustili areál a usadili se k přistávací dráze s výhledem na kráter. Mezerou ve skalní stěně viděli i město a za ním Tichý oceán splývající s modrou oblohou. Nanigen se nacházel mnoho kilometrů od kráteru a neexistovala možnost, jak se tam dopravit.

Danny Minot ležel na štěrku a držel se za ruku. Rozbrečel se. Jeho vzlyky se vracely ozvěnou od hangáru a odlétaly k nebi, po kterém se převalovala šedá oblaka.

Karen se zadívala na mravence, který pospíchal přes dráhu a nesl semínko. Obrátila pohled k Velkému balvanu a potom k obzoru a mrakům. Poblíž balvanu se proti obloze cosi pohnulo a ona si náhle uvědomila, že to je lidská postava.

KAPITOLA 39

ZÁKLADNA TANTALUS

31. ŘÍJNA, 17:00

Karen netušila, jak dlouho tam ten člověk stojí – možná je sledoval celou dobu, co prozkoumávali základnu. Viděla, jak mu vítr čechrá dlouhé bílé vlasy. Měl jakési brnění, ale ona nedokázala rozpoznat, z čeho je vyrobeno. Jeho oči i na dálku působily tvrdě a chladně. Něco zvedl a Karen pochopila, že to je puška.

„K zemi!“ vykřikla a strhla Ricka s sebou.

Muž vystřelil. Ozval se sykot, vzduchem proletěla blyštivá ocel, narazila do země kdesi za nimi a vybuchla. Karen se plazila pryč a táhla Ricka za sebou, ale v dosahu nebyl žádný úkryt. Další odstřelovač… Drake je vystopoval…

Vítr k nim zanesl mužský hlas. „To bylo varování. Vstaňte a zvedněte ruce. Jestli máte zbraně, hoďte je před sebe.“

Poslechli. Karen předvedla foukačku a pustila ji na zem. Vedle položila pouzdro se šipkami.

„Dejte ruce nad hlavu.“

Karen uposlechla a zavolala: „Máme dva raněné. Potřebujeme pomoc.“

Muž neodpověděl. S připravenou puškou postupoval směrem k nim. Když se přiblížil, zjistili, že je starší, má dobronzova opálenou a větrem ošlehanou tvář a hluboké modré oči. Na první pohled byl svalnatý a silný. Kolik mu je? Zdálo se, že mu může být cokoli mezi padesáti a osmdesáti. Ochranný oděv si vyřezal z tvrdých částí brouka. Od čela přes tvář až pod plát na prsou se mu táhla jizva. Zkoumavě si je prohlížel.

Pak jeho zrak zaletěl stranou. Karen pochopila, že se muž ohlíží po predátorech. Pokynul puškou. „Jak se jmenujete?“

Karen mu řekla všechna jména a zeptala se: „Kdo jste vy?“

Jako kdyby otázku neslyšel.

„Moje ruka –“ začal Danny, ale hned zase ztichl, když mu příchozí namířil pušku do obličeje.

„Potřebujeme lékařské ošetření,“ dodala Karen.

Muž mlčel. Šťouchl nohou do foukačky. „Zajímavé,“ poznamenal. Zvedl ji a pak si prohlédl jednu šipku a očichal ji. „Otrávená?“ zajímal se.

Karen přikývla.

„Kde máte pušky?“

„Naši jedinou pušku jsme ztratili. Napadli nás ptáci –“

„Poslal vás Vin Drake,“ přerušil ji muž. „Proč?“

Karen začala vysvětlovat: „Ne, Drake nás chtěl zabít –“

Muž ji nenechal domluvit. „Tohle je další Drakeův trik.“

Karen opáčila: „Budete nám muset věřit.“

„Odkud jste přišli?“

„Z arboreta.“

„Až sem nahoru? To není možné.“

Karen k němu přistoupila a odklonila hlaveň pušky. „Vraťte mi tu foukačku.“

Muž vyvalil oči, možná překvapením, možná vzteky. Po chvíli sklopil zbraň k zemi a otevřel nábojovou komoru. Usmál se a odhalil bílé zuby. „Bůhvíproč jste na mě udělali dojem,“ konstatoval. Podal Karen foukačku. „Vítejte na Tantalusu. Jsem Ben Rourke. Vynalezl jsem tenzorový generátor.“

Karen si ho prohlížela. „Jak jste skončil tady nahoře?“

„Shodou okolností trosečník, vlastní volbou poustevník,“ odpověděl.

Ben Rourke žil v bludišti jeskyní u Velkého balvanu, asi dva metry nad základnou Tantalus. Odvedl je do svahu k Velkému balvanu a cestou podpíral Ricka. Do jeskyně se vcházelo dírou v zemi na úpatí balvanu a za ní následovala vodorovná chodba jako vstup do dolu. Prošli chodbou, v níž kvapem ubývalo světla. Poté narazili na dveře vyřezané ze dřeva. Byly zavřené a zajištěné železným háčkem a špendlíkem. Rourke je otevřel a vedl studenty do tunelu, kde vládla neproniknutelná tma. Rourke stiskl vypínač a na stropě tunelu se rozzářila řada LED žárovek. „Vítám vás v Rourkeově pevnosti,“ řekl. „Takhle jsem to nazval.“ Zavřel dveře a vrátil špendlík na místo. „Tohle je kvůli stonožkám.“ Lehce a energicky kráčel dál.

Tunel zabočil a klesal hlouběji do nitra hory. Následovala zatáčka doleva a doprava. Míjeli tunely směřující do tmy. „Jsme v opuštěné krysí díře,“ objasnil Rourke. „Drakeovi lidé krysy považovali za nebezpečné pro osazenstvo základny Tantalus, a proto je otrávili a díru zasypali. Já jsem tunely zase prohrabal a nastěhoval se sem.“ Diody na stropě občas vrhaly namodralé světlo.

„Odkud berete elektřinu?“ zajímala se Karen.

„Ze solárního panelu. Nahoře na stromě. Kabel vede dolů k bateriím. Trvalo mi tři týdny, než jsem ty zatracené baterie dovlekl ze základny Tantalus až sem, a to jsem měl hexapod. Vin Drake nemá tušení, jaké poklady tu po jeho lidech zůstaly, když vyklidili Tantalus. Myslí si, že jsem po smrti.“

„Jaký je váš vztah s Drakem?“ zeptala se Karen.

„Nenávist.“

„Co se stalo?“

„Všechno se časem dozvíte.“

Na Benu Rourkeovi bylo cosi tajemného. Jak se octl tady nahoře? Proč nezemřel na kesonovou nemoc?

Rick zkoušel hybnost končetin a třel si ruce. Ve světle viděl, že na nich má podlitiny. Ale aspoň se mohl pohybovat. Uvažoval, kolik času ještě s Karen a Dannym mají, než pocítí nemoc a udělá se jim špatně. Jak dlouho už v mikrosvětě jsou? Zdálo se mu, že celou věčnost, ale ve skutečnosti to byly jenom tři dny. Příznaky se dostavují po třech až čtyřech dnech.

Došli k dalším těžkým dřevěným dveřím. Ty fungovaly jako průlez na lodi a oddělovaly jednu část doupěte od druhé. Rourke za nimi dveře zavřel na závoru a dodal, že kvůli dravcům, kteří žijí kolem, člověk nikdy nemůže být dost opatrný. Po stisknutí vypínače se rozsvítilo a ukázala se hala s vysokým stropem, plná nábytku, polic s knihami, laboratorního vybavení a zásob všeho druhu. Tady byl Rourkeův obývák.

„Tohle je můj domov,“ řekl. Začal odkládat ochrannou výstroj a věšel ji na vyhrazené místo. Postranní chodby směřovaly do dalších místností, z nichž jedna obsahovala elektronické vybavení.

V obývacím pokoji byl pracovní stůl s počítačem a několik židlí vyrobených z větviček a propletených stébel trávy. Uprostřed stál kruhový krb. Na polici u krbu ležely pruhy uzeného hmyzího masa. Rourke měl také zásobu sušeného ovoce, jedlých semen a kořene taro.

Za postel mu sloužila skořápka z jádra tungovníku, vystlaná měkkými odřezky kůry. U jedné stěny ležela hromada nasekaných semen. Ben Rourke pár olejnatých kusů odnesl do krbu a s pomocí plynového hořáku je zapálil. Oheň do místnosti vnesl světlo a teplo, přičemž kouř odcházel dírou ve stropě.

Ben Rourke působil jako dokonalý všeuměl, který toho hodně ví o mnoha věcech. Zdálo se, že je ve své pevnosti spokojený, neboť našel způsob života, jaký mu vyhovuje. Studenti by rádi vyslechli jeho příběh. Proč skončil tady? Z jakého důvodu nenávidí Vina Drakea? Co mu Drake udělal? Karen a Rick se podívali své jeho ruce a všimli si podlitin. Bylo by dobré buď Rourkea přesvědčit, že potřebují urychleně vyrazit do Nanigenu, nebo od něj zjistit, jak bojovat s kesonovou nemocí.

Nejprve však Rourke musel prohlédnout Ricka a Dannyho a ošetřit je. Začal s Rickem. Promnul mu končetiny, zadíval se mu do očí a položil pár otázek. Potom vytáhl nevelkou krabici a otevřel ji. Obsahem připomínala doktorské brašny, jaké s sebou na dlouhé plavby brávali námořní kapitáni. Bylo v ní několik užitečných věcí včetně lékařských kleští, nůžek, sterilních tlakových obvazů, nápadně dlouhého skalpelu, pilky na kosti, lahvičky jodové tinktury a láhve Jacka Danielse. Rourke prohlédl ránu v Rickově podpaží, kam vosa zabodla žihadlo. Když ji potřel jodovou tinkturou, Rick nadskočil, a Rourke nakonec konstatoval, že se zranění zahojí. „Potřebujete se vykoupat,“ dodal.

„Jsme v mikrosvětě už tři dny,“ vysvětlila Karen.

„Tři dny,“ zopakoval Rourke zamyšleně. „Ve skutečnosti to bude víc. Všimli jste si, předpokládám, časové komprese?“

„Co tím myslíte?“ zeptal se Rick.

„Tady nám čas běží rychleji. Vaše těla fungují rychleji. Srdce vám tlučou jako kolibříkům.“

„Museli jsme spát přes den,“ podotkla Karen.

„To je pochopitelné. A dochází vám čas. Už vás zasáhla kesonová nemoc, jak vidím. Brzy se rozjede naplno. Podlitiny, bolest kloubů, krvácení z nosu, konec.“

Karen se zeptala: „Jak jste se jí vyhnul vy?“

„Nevyhnul. Skoro jsem na ni umřel. Ale objevil jsem způsob, jak ji překonat. Někteří lidé ji zřejmě můžou přežít.“

„Jak jste to udělal?“ chtěl vědět Rick.

„Teď musíme něco provést s tou rukou.“ Obrátil se k Dannymu.

Danny seděl v křesle u ohně. Křeslo bylo vyrobené z jemných kapraďových vláken a tenkých větviček, a přece bylo pevné a docela pohodlné. Danny se v něm uvelebil a držel se za paži. Rukáv se již úplně utrhl a larvy vytvořily hrboly na kůži. „Zřejmě do vás nakladla vajíčka cizopasná vosa. Spletla si vaši ruku s housenkou.“

„Umřu?“

„Samozřejmě.“ Danny se zděšeným výrazem otevřel ústa, ale Rourke dodal: „Otázka je kdy. Pokud nechcete umřít hned teď, ta ruka musí pryč.“ Vytáhl dlouhý skalpel a podal Dannymu láhev Jacka Danielse. „Anestetikum. Začněte pít, než si vyvařím nástroje.“

„Ne.“

„Jestli vám ji neuříznu, larvy se můžou přestěhovat.“

„Kam?“

„Do mozku.“ Rourke zvedl pilku na kosti a sáhl na zuby.

Danny vyskočil z křesla a ucouvl. Láhev držel před sebou jako kyj. „Nechte mě být!“

„Nerozlijte tu whisky. Moc jí už nemám.“

„Vy nejste doktor!“ Dlouze si přihnul z láhve. „Já chci opravdového doktora!“ Otřel si ústa a zakašlal.

„Teď nikam nepůjdete, pane Minote,“ řekl Rourke a vrátil nástroje do krabice. „Přichází noc. A rozumný člověk na noc zůstává pod zemí.“

KAPITOLA 40

ROURKEOVA PEVNOST

31. ŘÍJNA, 19:00

Ben Rourke na oheň přiložil další kusy olejnatých jader tungovníku a nad něj zavěsil kovový kotel. Kotel se houpal na háku na železné tyči zapuštěné do podlahy – tyto trosky našel na základně Tantalus. Několik čajových lžiček vody začalo téměř okamžitě vřít. Rourke do kotle ponořil menší kbelík a přenesl část vody do dřevěné vany, která stála ve výklenku ve zdi.

Tato koupelna nabízela jisté soukromí. Rourke horkou vodu dolil studenou ze zásobníku se spádovým napájením.

Rick se ponořil do vody. Stále měl v těle jed, takže si připadal nemotorný, údy ho neposlouchaly a trochu se mu točila hlava. Natáhl se pro hroudu drsného rozbředlého mýdla. Rourke toto středověké mýdlo nejspíš vyrobil z popela a tuku nějakého hmyzu. Bylo báječné se po třech dnech ve špíně umýt. Rickovi však neuniklo, že se na rukách a lýtkách objevily tmavé stíny. Namlouval sám sobě, že to jsou modřiny ze střetu s vosou. Necítil se ve své kůži, ale to jistě způsobil jed.

Danny koupel odmítl, neboť se obával, že by voda mohla povzbudit larvy. Seděl v křesle, upíjel z láhve Rourkeovu whisky a zíral do ohně.

Poté si horkou vanu vychutnala Karen. Být zase čistá jí připadalo neskutečné. Vyprala si šaty a dala je sušit, pak se zabalila do županu, který jí půjčil Rourke, a když se posadila k ohni, cítila se jako znovuzrozená. Rick si navlékl Rourkeovy kalhoty a pracovní košili. Oblečení bylo z hrubého materiálu, ale pohodlné a čisté.

Rourke hostům mezitím připravil večeři. V kotli ohřál vodu a přidal do ní uzené hmyzí maso, kousky kořenové zeleniny, nařezané zelené listy a sůl. Pokrm se vzápětí začal vařit a pokojem se šířila pikantní vůně. Rourkeův dušený hmyz se zeleninou byl skutečně výborný a rychle jim vrátil sílu. Potom se usadili do křesel kolem ohně. A vyslechli jeho příběh.

Ben Rourke býval fyzik a konstruktér systémů se specializací na nejsilnější magnetická pole. Náhodou narazil na výsledky starých armádních experimentů v Huntsvillu a rozhodl se zkoumat metodu zmenšování hmoty v tenzorovém poli. Vypořádal se s několika zdánlivě neřešitelnými rovnicemi popisujícími turbulence v těchto polích. Pak se o jeho práci dozvěděl Vin Drake a zaměstnal ho jako jednoho ze zakládajících inženýrů Nanigenu. Rourke ve spolupráci s ostatními inženýry vybudoval tenzorový generátor z upraveného, ale standardního průmyslového vybavení nakoupeného převážně v Asii. Drake od konsorcia Davros získal značný kapitál. Jakýmsi zázrakem dokázal v lidech vzbuzovat dojem, že je vede k nesmírnému bohatství.

Ben Rourke se dobrovolně přihlásil jako první člověk, který projde tenzorovým generátorem. Předpokládal, že to bude nebezpečné, a chtěl nést riziko osobně. Živé organismy jsou složité a křehké. Zmenšená zvířata často umírala, obvykle na vykrvácení. „Drake tohle riziko zlehčoval,“ vyprávěl Rourke. „Prohlašoval, že všechno proběhne bez problémů.“

Rourke zůstal ve zmenšeném stavu jen několik hodin a vrátil se do normální velikosti. Jak pokusy pokračovaly a lidé byli zmenšováni na stále delší dobu, začali trpět nevolností, snadno se pohmoždili a bez zřejmého důvodu krváceli. Následovalo rychlé zvětšení a lékařské vyšetření. Studie prokázala nevysvětlitelné snížení krevní srážlivosti.

Nanigen se mezitím díky balíku peněz od investorů pustil do zkoumání mikrosvěta. Společnost se rozhodla, že se nejprve zaměří na kráter Tantalus. Ten vynikal značnou biodiverzitou a skýtal nepřeberné množství chemických a biologických látek. Základna Tantalus byla vybudována z modulů. „Každou budovu jsme postavili jako maketu v měřítku jedna ku deseti a pak jsme ji v generátoru zmenšili, aby velikostí přesně vyhovovala mikrolidem.“ Společně se zásobami a vybavením pak byly moduly umístěny ke kráteru.

Zpočátku terénní týmy na základně pobývaly maximálně šestatřicet hodin a zase se vracely do Nanigenu ke zvětšení do normálních rozměrů. Po nějaké době Nanigen rozmístil zásobovací stanice v arboretu Waipaka dole v údolí a vysílal lidi i tam.

Bylo obtížné řídit roboty a shromažďovat vzorky při tak rychlých výměnách týmů. Vin Drake chtěl, aby zaměstnanci bez ohledu na rizika zůstávali v mikrosvětě déle. Zeptal se Rourkea, jestli by souhlasil s prodlouženým pobytem na základně Tantalus – kvůli ověření, jak se lidské tělo přizpůsobí mikrosvětu. „Věřil jsem Vinovi a věřil jsem svému vynálezu,“ vzpomínal Rourke. „Nanigen si mou konstrukci nechal patentovat, a kdyby se osvědčila, získal bych peníze. Proto jsem byl ochoten podstoupit riziko delšího pobytu, aby se Nanigen posunul dopředu.“

Ben Rourke nabídl, že povede tým dobrovolníků, kteří se pokusí strávit na Tantalusu jeden týden. „Protože jsem navrhl tenzorový generátor, měl jsem dojem, že musím být první, kdo to vyzkouší. Že musím nebezpečí podstoupit sám.“ Do Rourkeova týmu patřili ještě dva dobrovolníci z Nanigenu, technik Fabrio Farzetti a lékařka Amanda Cowellsová, která na ně měla dohlížet po zdravotní stránce. Všichni byli zmenšeni v generátoru a umístěni na základnu Tantalus.

„Ze začátku šlo všechno dobře,“ řekl Rourke. „Prováděli jsme experimenty, testovali jsme na základně různá zařízení. S Nanigenem jsme byli v pravidelném kontaktu prostřednictvím zvláštního komunikačního kanálu – videospojení s audiofrekvenčním měničem, takže jsme mohli mluvit s velkými lidmi.“ Ukázal na jedny dřevěné dveře z obývacího pokoje. Byly otevřené a za nimi se nacházelo elektronické vybavení a obrazovka. „Tamhle je. Přestěhoval jsem ho ze základny. Třeba jednou Drakea v čele Nanigenu vystřídá někdo jiný a já budu moci zavolat domů. Ale dokud to tam vede Vin Drake, systém je vypnutý. Drake si myslí, že jsem zemřel. Dát mu vědět, že žiju, by byla osudová chyba.“

Po několika dnech na základně se u všech třech dobrovolníků objevily příznaky kesonové nemoci. „Měli jsme modřiny na rukách a nohách. Pak se Farzettimu udělalo opravdu špatně. Doktorka Cowellsová zjistila, že má vnitřní krvácení. Proto požádala, aby ho evakuovali.“ Fabrio Farzetti potřeboval okamžitou hospitalizaci, jinak byla jeho smrt nevyhnutelná.

„Tehdy nám Drake řekl, že Farzettiho evakuovat nemůže. Prý se porouchal generátor,“ pokračoval Rourke. „Tvrdil, že na opravě se pracuje.“

Ben Rourke o tenzorovém generátoru věděl víc než kdokoli jiný. Začal práce řídit z mikrosvěta prostřednictvím videospojení a celé týmy inženýrů ze sídla Nanigenu vykonávaly jeho pokyny. Z nějakého důvodu se však opravy nedařily a vždycky se něco porouchalo. A potom Farzetti zemřel, ačkoli doktorka Amanda Cowellsová udělala všechno pro jeho záchranu.

„Myslím, že Drake práce na generátoru sabotoval,“ odhadl Ben Rourke.

„Proč?“ zeptala se Karen.

„Byli jsme pokusní králíci,“ vysvětlil Rourke. „Drake chtěl medicínská data o nás všech až do okamžiku smrti.“

Poté onemocněla sama doktorka Cowellsová. Ben Rourke se o ni staral a neustále prostřednictvím videospojení prosil o pomoc. „Konečně jsem pochopil, že nám nikdo nepomůže. Vin Drake se rozhodl dotáhnout ten odporný experiment až do konce – nechat nás všechny pochcípat. Potřebovat získat podrobnosti o kesonové nemoci, ale vzešla z toho zvrácená hra o přežití. Snažil jsem se to přes video vysvětlit dalším lidem z Nanigenu, jenže nikdo mi nevěřil. Taky si myslím, že Drakea bavilo sledovat, jak umíráme – toho chlapa těší, když někdo trpí. Jako kdyby zapomínal, že člověk po zmenšení zůstává člověkem. Nikdo si nedokázal představit, že by byl schopen něčeho takového. Lidé jako Vincent Drake fungují za hranicemi běžné morálky. Jejich zlo může být pro normální lidi neviditelné, protože normální lidé prostě nevěří, že by takové zlo někdo mohl spáchat. Někdy psychopat uniká pozornosti spoustu let, pokud je to dobrý herec,“ konstatoval Rourke.

Karen Kingová se Rourkea zeptala, jestli podle jeho názoru Drake pracuje sám. „Má nějaké komplice?“

„V Nanigenu jsou lidé, kteří o Drakeovi tuší pravdu,“ odpověděl Rourke. „Lidé z projektu Omikron musejí něco vědět.“

„Co to je?“

„Projekt Omikron? To je temná strana Nanigenu.“

„Temná strana?“

„Nanigen dělá tajný výzkum pro americkou vládu. Pod hlavičkou projektu Omikron.“

„Čím se Omikron zabývá?“

„Má něco společného se zbraněmi,“ řekl Rourke. „Ale nic víc nevím.“

„Jak jste se o něm dozvěděl?“

„Mezi zaměstnanci se šíří klepy. Tomu se nevyhnete.“ Usmál se, podrbal se na bradě, vstal a došel k hromadě olejnatých semen. Jeden velký kus hodil do krbu. Plameny se rozhořely.

Na poustevníka působí nějak osaměle, napadlo Karen. Dívala se do ohně a zjistila, že přemítá o svém životě na východním pobřeží. Sama žila jako poustevnice, ve stísněném a zašlém bytě v Somervillu, a trávila spoustu času v laboratoři. Pracovat celou noc pro ni bylo normální. Neměla blízké přátele, s nikým nechodila, nezašla ani do kina. Obětovala běžný život tomu, aby získala doktorát a stala se vědkyní. Už to byl víc než rok, co naposledy spala s mužem. Muži jako by se jí báli, jejích pavouků, nálad a nasazení v laboratoři. Věděla, že má problémy s ovládáním. Třeba je prostě taková. Možná by byla šťastnější sama, jako se Benu Rourkeovi líbí být poustevníkem. Právě teď měla dojem, že její život v Cambridgi se odehrával v jiném vesmíru. „Co kdybych chtěla zůstat v mikrosvětě, Bene? Myslíte, že bych mohla přežít?“

Nadlouho zavládlo ticho. Rick Hutter se na ni zadíval.

Rourke vstal, znovu přiložil do krbu a zeptal se: „Proč byste tu chtěla zůstat, slečno Kingová?“

Karen zírala do ohně. „Je to tu nebezpečné… ale zároveň… tak krásné. Viděla jsem… věci, o kterých se mi ani nesnilo.“

Rourke si nabral porci dušeného pokrmu, vrátil se do křesla a foukal do misky, aby jídlo vychladlo. Po chvíli pronesl: „Jedno zenové rčení praví, že moudrý člověk dokáže spokojeně žít v pekle. Vlastně to tu není tak špatné. Jenom si potřebujete osvojit jisté zvláštní dovednosti.“

Karen sledovala, jak kouř uniká dírou ve stropě. Uvědomila si, že Rourke musel komín prokopat vlastníma rukama. Tolik práce, jen aby měl oheň. Jaké to asi je, bojovat o přežití v mikrosvětě? Ben to zvládl. Zvládla by to ona?

Rick se obrátil ke Karen. „Jen pro připomenutí, dochází nám čas.“

Měl pravdu. „Bene,“ řekla Karen, „potřebujeme se vrátit do Nanigenu.“

Opřel se a rozhlédl se po nich přimhouřenýma očima. „Jenom jsem chtěl vědět, jestli vám můžu důvěřovat.“

„Můžete, Bene.“

„To doufám. Pojďte se mnou a zjistíme, jak to bude s vaším návratem domů. Máte u sebe něco železného?“ Karen musela odložit svůj nůž.

Na konci krátkého tunelu, který vybíhal z obývacího pokoje, byl výklenek oddělený dveřmi. Rourke je otevřel. Za nimi ležel na podlaze velký šedý disk z lesklého kovu s otvorem uprostřed. „To je neodymový magnet, dva tisíce gaussů,“ vysvětlil Rourke. „Supersilné pole. Když Farzetti a Cowellsová zemřeli, onemocněl jsem taky. Měl jsem ale teorii, že silné magnetické pole by mohlo stabilizovat rozměrové fluktuace, které způsobují potíže s určitými enzymatickými reakcemi v těle, například se srážením krve. A tak jsem si vlezl do tohohle magnetického pole a zůstal jsem v něm dva týdny. Bylo mi strašně mizerně. Málem jsem umřel. Ale dopadlo to dobře. Myslím, že teď jsem vůči kesonové nemoci imunní.“

„Takže když zůstaneme uprostřed toho magnetu, přežijeme?“ zeptal se Rick.

„Možná,“ zdůraznil Rourke.

„Dal bych přednost generátoru,“ řekl Rick.

„Jistě. Proto vám ukážu tajemství Tantalusu,“ odvětil Rourke. Opustili magnetovou místnost a šli dlouhým tunelem dolů a za zatáčkou zase nahoru. Studenti přemýšleli, kam je asi vede. Ben Rourke si zjevně liboval v tajuplných odhaleních. Vstoupili do široké dlouhé komory, která tonula ve stínech a byla plná podivných tvarů. Když Rourke stiskl vypínač, u stropu zablikaly diody. Na podlaze stála tři letadla. Nacházeli se v podzemním hangáru. Široká vrata v ústí jeskyně byla zavřená.

„Páni,“ řekla Karen.

Letadla měla otevřené kabiny, krátká křídla ohnutá dozadu a na zádi vrtuli. Stála na zatahovacích podvozcích. „Byla rozbitá, takže je tu Drakeovi lidé nechali. Já jsem je s pomocí ukořistěných dílů opravil. Prolétal jsem na nich celé tyhle hory.“ Položil dlaň na okraj kabiny jednoho stroje. „Taky jsem je vybavil zbraněmi.“

„Jakými? Žádné kulomety nevidím,“ řekl Rick, který si prohlížel křídla.

Rourke sáhl do kabiny a vytáhl mačetu. „Poněkud středověké, ale nic lepšího jsem neměl.“ Vrátil mačetu do letadla.

„Mohli bychom s nimi doletět do Nanigenu?“ zajímala se Karen.

„Je to dost daleko.“ Rourke vysvětlil, že maximální rychlost mikroletadla je jedenáct kilometrů za hodinu. „Přes Oahu fouká pasát průměrnou rychlostí pětadvacet kilometrů v hodině. Kdybyste letěli proti větru, vraceli byste se. Kdybyste měli vítr v zádech, mohli byste se dostat až za Pearl Harbor. Nebo taky ne. Záleží na tom, jestli se rozhodnu, že vám ta letadla dám. Jsou jednomístná a unesou jen jednoho člověka. Vy jste tři a letadla jsou tři. Takže pro mě by žádné nezbylo, nemám pravdu?“

„Doktore Rourkeu, za jedno z těch letadel vám zaplatím velmi vysokou částku,“ ozval se Danny. „Zdědil jsem svěřenecký fond. Bude celý váš.“

„Nepotřebuji vaše peníze, pane Minote.“

„Tak co byste si přál?“

„Vidět, jak zničíte Vincenta Drakea. Jestli to dokážete, jsou ta letadla vaše.“

„Pana Drakea rozhodně zničíme,“ slíbil Danny.

Karen mlčela. Rick se k ní otočil. Co to s ní je? Potom se Rourkea zeptal, jak bez letadel přežije.

„Postavím si jiné,“ odpověděl Rourke a pokrčil rameny. „Nashromáždil jsem spoustu náhradních dílů.“ Potom se ujal slova. Nechal je posadit do kabin a zasvětil je do řízení. „Je to velmi jednoduché. Všechno ovládá počítač. Tohle je řídicí páka. Když uděláte chybu, počítač vás opraví. Tohle je vysílačka – tady jsou sluchátka.“ Až budou ve vzduchu, budou se moci dorozumívat. Scházel však radar nebo navigační přístroje.

Jak najdou Nanigen?

„Průmyslový park Kalikimaki ze vzduchu nepřehlédnete – je to skupina skladišť u Farrington Highway.“ Vysvětlil jim, kterým směrem mají letět.

„Fajn,“ řekl Rick. „Dostaneme se do Nanigenu, a co pak?“

„Budou tam bezpečnostní roboti, kteří hlídají tenzorové jádro.“

„Bezpečnostní roboti?“

„Létající mikroroboti. Vy byste s nimi ale neměli mít problém. Jste moc malí na to, aby vás jejich čidla zaznamenala. Neuvidí vás. Můžete kolem nich proletět, aniž je probudíte. Generátor se dá spustit i zevnitř, pokud jste velmi malí. Sám jsem navrhl ovládání. Panel je umístěný pod poklopem v podlaze místnosti. Ten poklop najdete uprostřed šestiúhelníku číslo tři. Je označený bílým kroužkem. Bílý kroužek byste měli vidět ze vzduchu.“

„Je to spuštění složité?“

„Ne. Prostě otevřete poklop a zmáčknete červený nouzový knoflík. Generátor vás zvětší –“ Zarazil se a upíral zrak na Ricka. Na jeho paži.

Rick se opíral o letadlo a měl vyhrnutý rukáv. Rourke se díval na modřiny, které se Rickovi rozšiřovaly pod kůží. „Už začal rozpad,“ konstatoval.

„Rozpad?“ Rick myslel, že je řeč o letadle.

„Jakmile propukne krvácení, je po vás. Hned pojďte k magnetu,“ nařídil mu Rourke ostře. „Zbývá vám pár hodin.“

Karen se podívala na své ruce. Ani ty nevypadaly nejlíp. Bude to závod s časem. Počkají do rozednění a budou doufat, že do té doby nikdo nezačne krvácet.

Ben Rourke jim doporučil, aby se vyspali uprostřed magnetu. Nemohl nic zaručil, ale magnetické pole snad oddálí nástup příznaků. V magnetové místnosti byl také krb a Rourke přitáhl kusy jader a rozdělal oheň. Karen a Rick si vlezli do díry v magnetu, zabalili se do přikrývek a pokoušeli se zaujmout na noc pohodlnou polohu. Necítili se právě uvolněně. Byli však neuvěřitelně unavení. V mikrosvětě se všechno dělo rychleji a teď přišel čas odpočívat.

Danny Minot spánek v magnetu odmítl. Řekl, že se raději vyspí v obývacím pokoji. Uvelebil se v jednom Rourkeově křesle a přehodil přes sebe deku.

Rourke naposledy přiložil do krbu a vstal. „Jdu do hangáru připravil letadla. Musíte vyrazit, hned jak se rozední.“ Vykročil tunelem k hangáru. Zkontroluje mikroletadla, prověří přístroje a dobije baterie, aby studenti mohli vzlétnout, jakmile ráno vysvitne slunce.

Danny Minot osaměl v obývacím pokoji, stočený v křesle. Nemohl spát. Dopil whisky a zahodil láhev. Ruka se mu hýbala sama od sebe a kůže se vydouvala a praskala. Zvedl deku, podíval se a viděl, jak se larvy líhnou. Nevydržel to. Rozplakal se. Možná to bylo alkoholem, možná příšerným stavem jeho končetiny, možná celkovou situací, ale ztratil nervy. Zavzlykal a nahlédl do chodby, v níž zmizel Rourke. Jak dlouho bude pryč?

A pak se mu ruka otevřela.

Znělo to, jako když se roztrhne papír. Danny nic necítil, ale podíval se za zvukem. A viděl, jak se rozšiřující se puklinou v kůži tlačí larva. Měla lesklou hlavičku. Byla obrovitá a mrskala sebou, točila hlavou dokola a natahovala se.

„Panebože! Líhne se to!“ zašeptal.

Larva se pustila do čehosi zvláštního a děsivého. Plivala ústy tekutinu, tenké pramínky slizu – ne, vlastně to je vlákno, hedvábí. Zčásti pořád v Dannyho ruce a více než polovinou těla již venku se jím začala ovíjet. Rychle pohazovala hlavou, mávala vláknem kolem sebe a pokrývala se vrstvou hedvábí, ačkoli její zadní konec dosud vězel v Dannyho těle.

Co to dělá? Nechce se vylíhnout! Pouze přechází do další fáze proměny. Mění se v kuklu. Ale odmítá opustit jeho paži!

S hrůzou za larvu zatahal a snažil se ji vyprostit. Zlostně se mrskala, plivala hedvábí a hrozilo, že do něj zatne malé zuby. Nechtělo se jí z ruky. Hodlala tam setrvat a upříst si hedvábnou schránku.

„Karen? Ricku?“ pronesl tiše. Dveře do výklenku byly celou dobu zavřené. Neslyšeli ho. Stejně by mu nepomohli. „Ááá…“

Přemohl sténání a paniku. Co ta obrazovka ve vedlejší místnosti? Rourke říkal, že to je nějaký komunikační systém pro spojení s Nanigenem. Danny se rozhlédl. Rick a Karen spali uprostřed magnetu, tedy dost daleko. Rourke byl v hangáru. Danny shodil deku a odebral se do komunikační místnosti, kde si prohlédl obrazovku. Objevil čočku. Miniaturní kamera směřovala dopředu. A dole se nacházel jakýsi kryt. Danny jej odklopil a našel vypínač a červený knoflík označený SPOJENÍ. Docela jednoduché. Stiskl vypínač a obrazovka se po chvíli modře rozsvítila. Potom zmáčkl červené tlačítko, SPOJENÍ.

Takřka okamžitě se ozval ženský hlas, ale obrazovka zůstávala prázdná. „Bezpečnostní služba společnosti Nanigen. Odkud voláte?“

„Z Tantalusu. Pomozte mi někdo –“

„Pane, kdo jste? Jaká je vaše situace?“

„Jsem Daniel Minot –“

Vtom se na obrazovce objevil její obličej. Vypadala upraveně a profesionálně.

„Spojte mě s Vinem Drakem, prosím,“ požádal ji.

„Je pozdě, pane.“

„Je to vážné! Vyřiďte mu, že jsem na Tantalusu a potřebuju pomoc.“

KAPITOLA 41

PLÁŽ WAIKIKI

31.ŘÍJNA, 22:30

Vincent Drake seděl u nejlepšího stolu v restauraci Sea se svou současnou milenkou Emily St. Claireovou, surfařkou a interiérovou designérkou. Restaurace nabízela výhled na pláž ve Waikiki a patřila k nejlepším podnikům v Honolulu. Stůl se nacházel v soukromém koutě místnosti u otevřeného okna, pod kterým se rozprostírala pláž až k mysu Diamond Head. Zvenku foukal vánek a šeptal v palmových listech za oknem. Už dojedli. Emily šťouchala lžičkou do čokoládového dortu a upíjela ze sklenky Chateau d’Yquem.

Drake ve skleničce roztáčel jednosladovou skotskou whisky Macallan, ročník 1958. „Musím se na pár dnů vrátit za východní pobřeží.“

„Proč?“ zeptala se Emily St. Claireová.

„Kvůli schůzkám s několika partnery. Nechceš letět se mnou?“

„V listopadu do Bostonu? To si nechám ujít.“

Světla domů na mysu se mihotala a maják se v pravidelných intervalech rozsvěcel a zhasínal.

„Pak bychom se mohli zastavit v Paříži,“ navrhl Drake.

„Hmm,“ zamyslela se. „Snad kdybychom letěli gulfstreamem.“

Náhle se ozvalo bzučení a Drake si sáhl na sako. Byl to jeho kódovaný firemní telefon. „Promiň,“ omluvil se a vytáhl přístroj ze saka. Vstal, položil ubrousek z klína na stůl a došel k otevřenému oknu mezi stoly. Na displeji telefonu se zobrazila tvář Dannyho Minota. „Vy tvrdíte, že jste na základně Tantalus?“ zeptal se Drake.

„Ne tak docela,“ odpověděl Minot. „Jsme v Rourkeově pevnosti.“

„Cože?“

„Má tady veškeré vyba –“

„Takže Ben Rourke žije?“

„Přesně tak,“ pronesl zasvěceně Minot. „A nemůže vám přijít na jméno, pane Drakeu.“

„Povězte mi něco… o té pevnosti.“

„Je to stará krysí díra. Potřebuju lékařskou pomoc –“

Drake ho přerušil. „Kde je ta, ehm, krysí díra? Přesně.“

„Dva metry do kopce od základny Tantalus.“

Drake chvíli mlčel. Takže studenti ty skály přece jenom zdolali. Přežili v neprobádané džungli, ve které mělo být během pár minut po nich.

„Pane Drakeu! Potřebuju do nemocnice!“ Minot přidal na naléhavosti. „Moje ruka. Mám v ní infekci. Podívejte –“

Drake na displeji telefonu viděl, jak Danny zvedá paži a vyhrnuje si rukáv. Končetina se změnila v neforemný pytel plný jakýchsi boulí. Obrovských boulí. Boule se… hýbaly… škubaly. Drakeovi se z toho obracel žaludek.

„Líhnou se, pane Drakeu!“ Danny přisunul paži blíž ke kameře. Kamera zaostřovala, dokud Drake neviděl detail jedné boule. Byla to hlava larvy, tlačící se do praskliny v Dannyho pokožce. Plivala kolem sebe hedvábné vlákno. Záběr se posunul a Drake spatřil další larvy, komíhající se a zápasící s kůží. „Děkuji vám, pane Minote, mám velmi jasnou představu –“

„Je to hrůza! Jako kdyby mi ta ruka upadla.“

„To mě mrzí, Danieli –“ Drake cítil, jak se mu stahuje hrdlo. Ohlédl se k Emily St. Claireové, která se tvářila netrpělivě.

„Proboha, pomozte mi!“ žadonil malý obličej na displeji.

„Kdo je s vámi?“ zeptal se Drake a přiložil si telefon k uchu.

„Nevidím vás!“

Drake podržel telefon tak, aby ho Danny viděl. „Pomůžeme vám,“ řekl klidně. „Kdo je ještě s vámi?“

„Chci do nemocnice –“

„Ano, ano, do špičkové nemocnice. Kdo je s vámi?“

„Karen Kingová a Rick Hutter.“

„Co ostatní?“

„Všichni jsou mrtví, pane Drakeu.“

„Peter Jansen je taky mrtvý?“

„Ano.“

„Víte to jistě?“

„Zastřelili ho. Vybuchl mu hrudník. Viděl jsem to.“

„To je strašné. Kde jsou Kingová a Hutter?“

„Kašlu na ně! Dostaňte mě do nemocnice!“

„Ale kde jsou?“

„Spí,“ odpověděl Danny rozmrzele a pohodil hlavou. „Rourke je v hangáru.“

„V hangáru? V jakém hangáru, Danieli?“

„Rourke ze základny Tantalus ukradl nějaká letadla. Je to zloděj, pane Drakeu –“

Takže Rourke má mikroletadla. Jak dokázal přežít kesonovou nemoc? Musel objevit nějaký způsob, jak ji překonat. To je nesmírně cenné. „Jak se Rourke vypořádal s kesonovou nemocí, Danieli?“

V Dannyho tváři se objevil vychytralý výraz. „Jak? To je prosté.“

„Jak to provedl?“

„Povím vám to… když mi pomůžete.“

„Danieli, udělám pro vás maximum.“

„Ben zná jedno tajemství,“ odvětil Danny.

„Jaké přesně?“

„Úplně jednoduché.“

„Řekněte mi to!“

Danny pochopil, že dostal Drakea tam, kde ho chtěl mít. Nevěřil mu, ale věděl, že je chytřejší než Drake. „Dostaňte mě do nemocnice, pane Drakeu, a já vám prozradím, jak přežít kesonovou nemoc.“

Drake stiskl rty. „Dobře –“

„Tak zní dohoda, pane Drakeu. Dál nesmlouváme.“

„Samozřejmě souhlasím. Teď vám povím, co uděláte, Danieli. Dám vám podrobné pokyny.“

„Hlavně mi pomozte!“

„Dokážete to letadlo řídit?“ Zvládne to každý idiot, dokonce i ty, milý Danieli.

„Poslouchejte, sežeňte mi pomoc –“

„Právě o to se ze všech sil snažím.“

„Prostě mě odsud dostaňte!“ křičel Danny z telefonu.

„Co kdybyste mě chvíli poslouchal?“ Drake přistoupil k oknu a vyklonil se ven. Musí Minota dostat dolů. Důkladně ho vyslechne, získá informace o Rourkeovi… a potom s těmi malými lidmi udělá krátký proces. Drake se rozhlédl po pláži. Daniel bude potřebovat nějaký orientační bod. V dálce blikalo světlo…

Maják Diamond Head.

Nalevo viděl mraky, které se vznášely nad horskými vrcholy. To znamenalo, že fouká pasát. Vane od Tantalusu směrem k Diamond Head. To bylo důležité. „Danieli, víte, jak vypadá mys Diamond Head, že ano?“

„To ví každý.“

„Chci, abyste sedl do jednoho z těch letadel a vydal se k němu.“

„Cože?“

„Nic na tom není. Nemůžete se zřítit. Nanejvýš se odrazíte.“

Ticho.

„Posloucháte mě, Danieli?“

„Ano.“

„Až se přiblížíte k mysu, uvidíte u moře blikající světlo. To je maják Diamond Head. Leťte k majáku. Nemůžete ho minout. Já budu v červeném sportovním autě co nejblíž majáku. Přistaňte mi na kapotě.“

„Chci, aby na mě čekala letecká záchranka s vrtulníkem.“

„Musíme začít dekompresí. Na vrtulník jste moc malý.“

Minot se zahihňal. „V helikoptéře bych se jim mohl ztratit, viďte? Ha, ha!“

„To se vám povedlo, Danieli,“ řekl Drake. „Odvezeme vás do té nejlepší nemocnice.“

„Už se líhnou!“

„Prostě leťte k majáku.“ Drake ukončil hovor, zasunul telefon do kapsy, vrátil se ke stolu a políbil Emily St. Claireovou na tvář. „Naprosto mimořádná situace. Omlouvám se.“

„Sakra, Vine. Kam jedeš?“

„Do Nanigenu. Potřebují mě.“ Vyslal pohled k číšníkovi a ten ihned zamířil k nim.

Emily St. Claireová zavrtěla hlavou a napila se vína. Odložila skleničku. Aniž se na Drakea podívala, řekla: „Jak myslíš.“

„Vynahradím ti to, Emily, slibuju. Zaletíme si gulfstreamem na Tahiti.“

„To je pasé. Radši bych do Mozambiku.“

„Dohodnuto,“ rozhodl Drake. Sáhl do saka a z peněženky vytáhl několik stodolarových bankovek. Bez přepočítávání je podal číšníkovi a požádal: „Postarejte se o dámu.“ Pak pospíchal pryč.

Vin Drake se rozjel k velkému supermarketu na Kapiolani Boulevardu. Cestou zavolal Donu Makelemu. „Sejdeme se co nejdřív u majáku Diamond Head. Vezměte s sebou mikrokomunikační vysílačku. Přijeďte firemním pickupem. Budu ho potřebovat.“

Ze supermarketu Drake vyšel s igelitovou taškou, ve které nesl něco objemného. Uložil ji do kufru auta.

*

Danny vypnul obrazovku, vrátil se do obýváku a napil se vody z kbelíku. Měl nesnesitelnou žízeň. Jakmile se začaly líhnout larvy, z ruky mu vytékala tekutina a zmáčela košili i kalhoty. Ta hrůza, že si larvy spřádají zámotky a mění se v kukly! A zůstávají v jeho paži! Rozbušilo se mu srdce, cítil se hrozně, ale věděl, co musí udělat. V tomhle světě může buď zabíjet, nebo být zabit. Schoulil se v křesle u krbu. Když se Rourke vrátil z hangáru. Danny zavřel oči a předstíral, že spí. Kvůli věrohodnosti začal chrápat.

Přivřenýma očima sledoval, jak Rourke přikládá a lehá si do postele.

Danny vstal a kradl se k tunelu.

„Kam jdete?“ zeptal se Rourke.

Danny strnul. „Jenom na záchod.“

„Řekněte, kdybyste něco potřeboval.“

„Jistě, Bene.“

Prošel tunelem kolem odbočky k Benovu záchodu a rozběhl se chodbou k hangáru. Jakmile tam dorazil, rozsvítil. Které z trojice mikroletadel si vybere? Rozhodl se pro to největší, které snad bude mít největší dolet a výkon. Od baterií v letadle se táhl kabel do otvoru v hliněné podlaze. Danny jej odpojil. Teď ještě otevřít vrata hangáru.

Vrata byla zajištěná kovovými špendlíky. Danny je vytáhl, odsunul vrata stranou a spatřil noční oblohu s tropickými hvězdami, dorůstajícím měsícem a přízračnými siluetami stromů. Vylezl do kabiny, připoutal se a sáhl na přístrojovou desku.

Vtom se zděsil: nemá klíč do zapalování.

Rozhlédl se po palubní desce a objevil knoflík se symbolem pro vypínač. Stiskl ho. Deska se rozsvítila a letadlo sebou trhlo, jak naskočil elektrický motor. Mohl vzlétnout. Levá ruka mu ležela v klíně jako rekvizita z hororu: rukáv měl rozedraný od larev, které se prokousaly kůží. Objevily se další dvě a začaly spřádat zámotky. Bylo to příšerné. Jak může být příroda tak krutá? Danny se prostě nedokázal smířit s tím, že se děje něco tak děsivého a nelidského.

Uchopil řídicí páku, zahýbal s ní a viděl mávání křidélek. Zatlačil ovládání plynu dopředu. Na zádi letadla se kvílivě roztočila vrtule. Stroj začal poskakovat po podlaze. Danny nachýlil páku, zaklel a převzal kontrolu nad letadlem, které vzápětí vystřelilo z hangáru do nenasytné noci.

KAPITOLA 42

WAIKIKI

31. ŘÍJNA, 23:15

Eric Jansen se pozdě večer vypravil na Kapiolani Boulevard pro něco k jídlu a teď se vracel s polystyrenovou krabicí vepřového kalua s rýží. Na příjezdové cestě se pozdravil se dvěma muži, kteří seděli na zahradních židlích u barevného pickupu, popíjeli pivo a poslouchali hudbu. Obešel dům a po schodišti vystoupal k bytu v patře.

V bytě byly dva zařízené pokoje. Eric se posadil ke stolku, otevřel krabici a pustil se do jídla. Napadlo ho, že by mohl zkontrolovat sledovací zařízení, protože byl přes hodinu pryč. Odebral se do ložnice a otevřel zásuvku prádelníku. Vedle laptopu tam spočívala kovová krabička plná elektronických součástek a také pájka, štípací a obyčejné kleště, lepicí pásky a cívka pájecího drátu.

Na krabičce blikala kontrolka. To znamenalo, že na firemní síti Nanigenu se uskutečnilo nouzové volání. Sakra, propásl ho.

Zpráva byla kódovaná. Eric spustil v laptopu dešifrovací program, který stáhl z bezdrátové sítě Nanigenu. Rozluštění hovoru trvalo zhruba minutu a pak se z reproduktorů počítače ozvaly hlasy.

„Vy tvrdíte, že jste na základně Tantalus?“

„Ne tak docela. Jsme v Rourkeově pevnosti.“

„Cože?“

„Má tady veškeré vyba –“

„Takže Ben Rourke žije?“

„Přesně tak. A nemůže vám přijít na jméno, pane Drakeu.“

Eric se sklonil k prádelníku a soustředěně poslouchal. Nouzové volání proběhlo přes videokonferenční spojení s Tantalusem. Obraz neviděl, ale získal aspoň zvukovou stopu. Hlasy pokračovaly.

„Co ostatní?“

„Všichni jsou mrtví, pane Drakeu.“

„Peter Jansen je taky mrtvý?“

„Ano.“

„Víte to jistě?“

„Zastřelili ho. Vybuchl mu hrudník. Viděl jsem to.“

Eric zalapal po dechu, jako kdyby dostal ránu. „To ne,“ řekl. Zavřel oči. „Ne,“ zopakoval. Zatnul pěst a praštil do prádelníku. „Ne!“ Obrátil se a oběma rukama bušil do postele, pak zvedl židli, mrštil jí o zeď a posadil se na podlahu a zabořil obličej do dlaní. „Petere… Petere… zatraceně, Drakeu… ty parchante.“

Eric Jansen neplakal dlouho. Neměl na to čas. Vstal, znovu spustil rozhovor a vyslechl ho až do konce. „Až se přiblížíte k mysu, uvidíte u moře blikající světlo… Leťte k majáku.“

Sledoval veškeré datové přenosy v rámci firmy, vyčkával a doufal, že se dozví nějaké novinky o bratrovi a ostatních studentech. Předpokládal, že je Drake někde vyložil, nejspíš v arboretu, ale jistý si tím nebyl. Zajel tam v pickupu, prošel tunelem do údolí a snažil se zachytit rádiovou komunikaci, avšak nic neslyšel. Přesto věřil, že se Peter dřív nebo později objeví. Spoléhal na jeho vynalézavost. Čekal a doufal, že dokáže Petera a ostatní zachránit.

Byla to strašná chyba. Měl se okamžitě vypravit na policii, i když by tím sám sobě podepsal rozsudek smrti.

Hovor proběhl skoro před hodinou. Sakra! Ztratil tolik drahocenného času jen kvůli jídlu! Eric zaklel, otevřel zásuvku, popadl laptop a sluchátka s vysílačkou a vyrazil po schodech dolů. Na příjezdové cestě dva muži pořád seděli vedle zaparkovaného pickupu. Eric auto neměl. Uzavřel s jedním z nich dohodu, že si vůz může kdykoli půjčit za padesát dolarů. Teď mu předal padesátidolarovou bankovku, nastoupil a vybavení položil na sedadlo vedle sebe.

„Kdy se vrátíte?“

„Nevím.“ Nastartoval.

„Je vám něco, člověče?“

„Úmrtí v rodině.“

„Aha, to je mi líto, člověče.“

Zamířil na Kalakaua Avenue a hned si uvědomil, že to byla chyba. Hlavní dopravní tepnu Waikiki ucpaly pěší davy a kolony aut. K mysu Diamond Head měl jet raději po vedlejších silnicích. Jenže tam by to nejspíš bylo stejně špatné. Zatímco se posouval od jednoho semaforu ke druhému a kolem velkých hotelů, znova se rozplakal a tentokrát slzy nezadržoval. Je to moje vina, říkal si. Je to moje vina, že brácha umřel.

Drake vraždu naplánoval mimořádně pečlivě a pojistil Erikovu smrt několika způsoby. Erik si nebyl jistý, jak přesně to Drake zařídil, ale člun uvízl v divokém příboji a Erik navíc musel čelit dvěma hellstormům. Zabijáčtí roboti obdrželi nějaký pokyn a vystartovali proti němu z přihrádky v lodi. Eric je zpočátku považoval za mouchy nebo můry, ale pak si všiml vrtulí a zbraní. Když se vrhl do vody a roboti letěli za ním, musel se ponořit pod hladinu, aby jim unikl. Těsně před skokem poslal textovou zprávu Peterovi a varoval ho, aby nikam nejezdil, avšak neměl čas na vysvětlování.

Eric byl dobrý plavec a věděl, jak si má v příboji počínat. Skočil do vody bez záchranné vesty, a kdykoli se nad ním sunula vlna, ponořil se hlouběji, aby se schoval před roboty. V příboji mu vlastně nic nehrozilo. Riziko bylo menší než kdekoli jinde. Doplaval do zátoky na místo, kterému místní přezdívají Tajná pláž. Pláž je vklíněna mezi dva mysy. Z většiny míst v okolí není vidět. Dojít se tam dá jen po stezce pro pěší.

Na Tajné pláži vylezl z moře, teprve když si byl jistý, že ho nikdo nezpozoroval. Do Honolulu se svezl s místními, kteří se ho na nic neptali a bylo jim úplně jedno, odkud přišel. Jít na policii mu nepřipadalo jako dobrý nápad. Policisté by mu neuvěřili, že na něj prezident firmy poslal miniaturní létající roboty vyzbrojené supertoxickými zbraněmi, aby ho zavraždili. Mysleli by si, že je schizofrenik. A kdyby se vydal na policejní stanici, Drake by se dozvěděl, že je naživu, a nasadil by do akce další hellstormy, kteří by ho velmi rychle zlikvidovali. Nezamířil ani do svého bytu v Honolulu. Drake tam na něj mohl nalíčit past. Místo toho zašel do zastavárny, sundal si hodinky Hublot a dostal za ně několik tisíc dolarů. Potřeboval se skrýt a vymyslet, jak Drakea dostane před soud. Za hotové si pronajal nenápadný byt ve zchátralém domě.

Jako viceprezident Nanigenu zodpovědný za technologie Eric Jansen věděl hodně o firemní komunikační síti. Měl titul z fyziky. Zašel do obchodu s elektronikou a sestrojil odposlouchávací zařízení. Začal sledovat firemní kanály a zjistil, že bratr přiletěl na Havaj zvlášť, ale krátce nato i s ostatními studenty zmizel. Eric podezíral Drakea, že v tom má prsty. Nepředpokládal, že je Drake zavraždil, to mu připadalo příliš primitivní na někoho tak mazaného jako Drake. Eric dospěl k názoru, že je Drake nechal dočasně zmizet v mikrosvětě a že se nakonec zase objeví.

Čekal na chvíli, až o bratrovi zase uslyší, a spoléhal na jeho schopnosti. Věřil, že Peter situaci zvládne a odněkud se vynoří a Eric ho pak dokáže zachránit. Kdyby se na policii dostavili oba, jejich výpovědi by se vzájemně podporovaly a usvědčily by Drakea z jeho zločinů.

Na to už bylo pozdě.

Totálně to podělal. Měl se na policajty obrátit rovnou. I kdyby mu nevěřili a Drake ho přece jenom zabil, mohl tím zachránit Peterův život. Jádrem všech problémů byl Omikron. Eric si dával dobrý pozor, aby Peterovi neprozradil, co o projektu Omikron zjistil. Eric se snažil mladšího bratra chránit. Jenže to dopadlo úplně jinak.

Projel parkem, šlápl na plyn, proplétal se mezi auty a doufal, že se k majáku dostane včas.

KAPITOLA 43

POHOŘÍ KO’OLAU

31. ŘÍJNA, 23:10

Ve výšce 670 metrů Danny Minot zvedl příď mikroletadla nahoru a nabíral výšku, aby měl jistotu, že mine stěny kráteru Tantalus. Kráter lemovaly černé a hrozivé stromy, do nichž by mohl narazit. Ohlédl se, jestli ho nepronásleduje jiné mikroletadlo. Nic však neviděl. Pokračoval v letu vzhůru a nabírání výšky.

Bylo to jednodušší než videohra. Mikroletadla byla zkonstruována tak, že se skoro nemohla zřítit. Má tenhle stroj poziční světla? Danny našel spínač a světla se rozzářila, červené a zelené na koncích křídel a bílé vpředu. Zase je zhasl, aby ho ostatní nemohli sledovat, ale po chvíli spínač znovu stiskl. Z nějakého důvodu mu známá blikající světélka na křídlech dodávala klidu.

Pod ním se do dálky táhlo Honolulu. Hotely ve Waikiki mu připadaly neskutečně obrovské. Po bulvárech se v červených a bílých řadách pohybovala světla automobilů a v přístavu kotvila výletní jachta. Oceán za městem měl inkoustovou barvu. Nad ním se vznášel měsíc a vytvářel na hladině třpytivou dálnici odlesků. Vlevo od pláže Waikiki do moře vybíhal tmavý pás země. Byl to mys Diamond Head s kráterem uprostřed. Ten při pohledu shora vypadal jako prsten. V jeho středu bylo světel pomálu. Teď už Danny rozeznával i samotný mys, kopcovitý pruh pod nejvyšším bodem kráteru. Blikajícího majáku si však zatím nevšiml. Viděl jen obrys výběžku. Kde ten maják je?

Zvýšil výkon a zamířil ke kráteru.

Letadlo náhle poskočilo, začalo se otáčet a klouzalo stranou, až Danny zděšeně vykřikl. Vletěl do pasátu, který se hnal přes hory. Nadával a potýkal se s řídicí pákou, zatímco strojem zmítaly vzdušné víry. Nakonec jej vyrovnal a letěl s větrem, což podstatně zvýšilo jeho rychlost. Dostal se do laminárního proudu. Bylo to jako plout středem řeky. Podíval se dolů. Les ubíhal dozadu. Nebo spíš on se pohyboval nad ním. Výškoměr ukazoval devět set metrů. V měsíčním světle měl Danny nádherný výhled.

Za ním se rozprostíral jícen Tantalusu. Kráter byl tmavý jako jeskyně, nebylo v něm jediné světlo a nic nevypovídalo o existenci Rourkeovy pevnosti nebo základny Tantalus.Přímo pod Dannym po horském svahu klikatě stoupaly cesty. Věže města před ním se zřetelně přibližovaly a zdálo se, že vyzařují energii a ční do neuvěřitelné výše. Danny měl na chvíli pocit, že letí do metropole nějakého mimozemského galaktického impéria. Bylo to však jen Honolulu. Po majáku Diamond Head stále ani památky.

Vítr ho snášel k hotelům podél pláže Waikiki. Danny chtěl letět doleva k mysu. Pohrál si s plynem a řídicí pákou. Zahnul doleva a ponechal výkon na maximu. Rozhlížel se.

Nechtěl skončit ve městě, to by byla jistá smrt. Přejelo by ho auto nebo nasála klimatizace na nějakém domě. Proto výkon ještě zvýšil na NOUZOVÉ MAXIMUM a držel směr k mysu Diamond Head. Na displeji zasvítilo upozornění: NADMĚRNÉ ZATÍŽENÍ BATERIÍ. Zbývající čas letu: 20:25 min… 18:05 min… 17:22 min… hodnota padala dolů jako kámen. Za pár minut mu dojde energie.

Zkontroloval rychlost. Přístroj ukazoval: 11,4 KM/H. Danny našel ovládací panel vysílačky a zapnul ji. „Mayday. Mayday. Tady Daniel Minot. Jsem v malém letadle. Ve velice malém letadle. Slyší mě někdo? Pane Drakeu, jste tam? Nedoletím až na Diamond Head… Vítr mě žene do města… Proboha!“

Jako mimozemská bitevní loď se před ním vynořil hotel. Danny uviděl na balkoně dva obry, muže a ženu, s drinky v rukou. Letadlo se neovladatelně řítilo směrem k nim. Jejich hlavy byly větší než Mount Rushmore. Muž odložil sklenici, natáhl ruku k ženě, stáhl jí ramínko šatů a odhalil kolosální ňadro se ztopořenou bradavkou, trčící dva metry dopředu. Muž ňadro polaskal gigantickou dlaní a jejich obličeje se spojily v polibku… Letadlo se k nim hnalo v kolizním kurzu. Danny vykřikl, strhl řídicí páku a na plný plyn proletěl mezi jejich nosy. Vzápětí letadlo zachytil poryv větru a odnesl ho mimo jejich dohled za roh budovy.

Muž od ženy ucukl. „Co to sakra –?“

Spatřila cosi zvláštního. Drobného mužíčka v malinkém letadle. Na křídlech blikala světla. Mužíček křičel. Přes hukot vrtule zřetelně slyšela jeho hmyzí pištění a viděla otevřená ústa, vytřeštěné oči… bylo to neskutečné. Přelud. „Ti brouci jsou příšerní, Jimmy.“

„Na Havaji žijí létající švábi. Mají křídla.“

„Pojďme dovnitř.“

Danny znovu získal vládu nad strojem a zdálo se mu, že vítr slábne. Letěl nad Kalakaua a shlížel na noční davy. Všiml si, že už ho vzdušné proudy neunášejí do strany. Letadlo bylo rychlejší než vítr, takže se pohyboval přímo dopředu. Zahnul na severovýchod a pokračoval podél pláže Waikiki rovnou k mysu Diamond Head.

Když teď viděl jeho známý obrys v měsíčním svitu, všiml si blikajícího světélka. Byl to maják.

„Hurá!“

Mírně ubral plyn a nastavil výkon na PLNOU CESTOVNÍ RYCHLOST, protože by byla katastrofa, kdyby mu teď došla energie. Už na to přišel. Byla to otázka techniky.

Nabíral výšku. Chtěl letět nad budovami a udržovat si dostatečný odstup. Je zvláštní, jak prudké zvraty osud dokáže přichystat. Člověk má pocit, že je na dně a prakticky mrtvý, a vzápětí míří do nejlepší nemocnice a kochá se pláží Waikiki v měsíčním světle. Život je fajn, pomyslel si Danny.

Z temnoty se přihnal stín. Vzduchem se mihla křídla, Danny strhl řídicí páku a v posledním okamžiku zabránil srážce.

„Hergot! Dávej pozor.“ To bylo těsné. „Pitomá můra,“ utrousil. Po kolizi s můrou by mohl skončit v moři, jehož vlny viděl pod sebou.

Potom k jeho uším dolehl podivný zvuk. Tenké pííísk – pííísk… Tón se opakoval… pííísk – pííísk. Hvízd… Hvííízd… ííí… ííí… Co to bylo? Ze tmy se legračním hlasem ozýval nějaký tvor. Pak přišlo na řadu jakési bubnování: bum-bum-bumbumbum. Danny spatřil další můru a zjistil, že se bubnování šíří od ní… a pak můra náhle zmizela.

Něco ji vymazalo z oblohy.

„Do prdele,“ řekl Danny.

Netopýři.

Označovali si můry s pomocí sonaru. Danny se ocitl uprostřed loviště. To bylo špatné

Zvýšil výkon na NOUZOVÉ MAXIMUM.

Slyšel, jak ze tmy pískají sonarové pulzy, zleva, zprava, shora, zdola, zblízka, zdaleka… ale žádné netopýry neviděl. To bylo nejhorší. Všude okolo byli dravci, kteří se pohybovali v prostoru kolem něj. Bylo to jako plavat o půlnoci uprostřed hejna rozběsněných žraloků. Neviděl vůbec nic, ale slyšel, jak chňapou po kořisti. Hvízd… hvíízd… hvííízd… ííí… ííí… zrovna jednu ulovili.

A pak jednoho spatřil. Netopýr ulovil můru přímo před ním. Danny zahlédl ostrou siluetu, která se přehnala kolem něj, a letadlo poskočilo v turbulencích za létajícím savcem. Proboha. Netopýr byl daleko větší, než Danny předpokládal.

Musí rychle na zem. Přistát, kdekoli, třeba na nějakém hotelu. Obrátil letadlo kolmo dolů, řítil se na plný plyn a rozhlížel se po nejbližší budově… jenže pod sebou viděl pláž… sakra… mnohem blíž než k hotelům to měl do vody…

Netopýří zvuky zesílily. Nad Dannym přejel sonarový paprsek a zase zmizel. Přišla chvíle ticha a pak… paprsek ho zasáhl s plnou silou, až se mu sevřela hruď – HVÍZD… PÍP… PÍP… PÍP… ÍÍÍ-ÍÍÍ-ÍÍÍ… Netopýr ho zachytil ultrazvukovými vlnami. Frekvence tónů se zrychlovala a byly stále neodbytnější. Dannyho obklopil chaos zvuků.

„Já nejsem můra!“ vykřikl. Trhl pákou a prudce zatočil do strany. Vysunul zdravou ruku z kabiny a ve snaze napodobit můří bubnování začal zvnějšku třískat do trupu letadla. Třeba tím zmate netopýří radar…

Příliš pozdě si uvědomil, že bušením netopýrovi poskytuje přesnou informaci o své poloze.

Na zlomek vteřiny uviděl hnědou srst s delšími ochrannými chlupy, jejichž konce byly stříbrné, pár křídel s neuvěřitelně širokým rozpětím, která zastínila měsíc, a otevřenou tlamu s řadou jehličkových zubů…

Mikroletadlo s polámanými křídly a prázdnou kabinou se ve spirálách zřítilo k zemi, dopadlo do pěny u pláže a zmizelo v ní.

KAPITOLA 44

MAJÁK DIAMOND HEAD

31. ŘÍJNA, 23:45

Rourke chvíli dřímal, ale probral se, když si uvědomil, že se Danny Minot nevrací ze záchodu. Čas běžel a oheň skomíral. Rourke vstal a pospíchal tunelem k záchodu. Dannyho tam nenašel.

V rozlehlé podzemní pevnosti bylo mnoho nepoužívaných chodeb, a tak usoudil, že Danny mohl v některé zabloudit. Vstoupil do bočního tunelu a zavolal: „Pane Minote! Jste tam?“ Nic. Ticho bylo i ve vedlejší chodbě. Potom Rourke ucítil, že tunelem proudí vzduch. Hangár… rozběhl se do hangáru a zjistil, že vrata jsou otevřená a jedno letadlo zmizelo.

Zavřel vrata a pak probudil Ricka a Karen. „Váš kamarád je pryč. Vzal si letadlo.“

Nechápali, co to do Dannyho vjelo. Snad dostal strach, vzhledem ke stavu své ruky zpanikařil a rozhodl se letět do Nanigenu na vlastní pěst. Tím by prokázal víc odvahy, než od něj čekali.

„Možná bychom měli letět za ním a zkusit ho najít,“ navrhla Karen.

To Rourke zamítl. „Je pryč. Vítr ho mohl zanést kamkoli na ostrově.“ A zdůraznil, že létat po setmění je nebezpečné kvůli všudypřítomným netopýrům. „Je to skoro sebevražda.“

Danny tedy mohl být po smrti. A pokud let přežil, nebylo jasné, jak hodlá proniknout do Nanigenu.

„Nedává to smysl,“ řekla Karen.

„Čirá panika,“ poznamenal Rick.

*

Vin Drake seděl ve svém autě. Mezi větvemi nad ním pronikal otáčející se paprsek světla z majáku. Měsíc scénu poléval stříbrem. Je tu opravdu krásně. Drake neměl daleko k poklidu. Kráčel vysoko nad světem na visutém laně a vedl si dobře.

Přijel černý pickup a zaparkoval vedle Drakea. Drake vystoupil a přesedl do dodávky. Seznámil Makeleho se situací. „Je někde ve vzduchu. Ví, jak se dá vyléčit kesonová nemoc. Prozradí mi to, až přistane.“

„A pak?“ zeptal se Makele.

Drake neodpověděl. Nasadil si sluchátka, začal vysílat a upřeně se díval k horám. „Danieli? Danieli, jste tam?“

Kromě šumu neslyšel vůbec nic. Obrátil se k Makelemu. „Dávejte pozor na jeho poziční světla. Červené a zelené, hodně malá.“

„Co s tím mládencem uděláte?“ zajímal se Makele.

Drake si otázky nevšímal. „Vítr fouká od Tantalusu. Měl by tu být každou chvíli.“

Na parkovišti se objevil další vůz. Drake si strhl sluchátka a podíval se z okénka. „Prověřte to.“

Makele se přikradl ke stojícímu automobilu a viděl, že pár uvnitř má na práci cosi intimního. Ohlásil Drakeovi, že není důvod k obavám.

Drake pokračoval ve volání, avšak odpověď nepřicházela. Kolem projížděla auta a maják se mnohokrát otočil. Dvojice v parkujícím vozidle zmizela z dohledu. Oba muži zvedli oči k obloze a snažili se na pozadí hvězd zachytit poziční světla. „Takže Danny lhal,“ poznamenal Drake.

„O čem?“

„O tom prostředku proti kesonové nemoci.“ Lhal, abych ho zachránil. Ha, ha.

Napínali uši, jestli neuslyší bzukot mikroletadla. Don Makele si uvědomil, že vane dost ostrý vítr, takže pokud se ten mládenec neukázal, mohlo ho to sfouknout do moře. Drake vytáhl něco z kufru a svého sportovního vozu a položil to na korbu pickupu. Potom řekl: „Dávám vám tři další akcie. Už jich máte sedm. Čistá hodnota jmění je sedm milionů dolarů.“

Šéf bezpečnosti zamručel. Po krátké odmlce se zeptal: „Co s tím klukem uděláme?“

„Vyslechneme ho.“ Drake poklepal na sluchátka s vysílačkou. Sloužila ke komunikaci s mikrolidmi.

„A dál?“

Drake chvíli neodpovídal. Pak se opřel o pickup a praštil dlaní do kovu. Zvedl oči k obloze a pronesl: „Dneska jsou ti brouci vážně otravní.“

„Rozumím,“ řekl Makele.

Zkusili počkat. Makele couvl o pár kroků podél pickupu a stočil pohled k předmětu, který Drake položil na korbu. Byl to umělohmotný kanystr. Makele ucítil benzín.

Drake ještě několikrát zavolal a nakonec si sluchátka stáhl z hlavy. „Pan Minot měl nehodu. Nebo si to rozmyslel.“ Nasedl do dodávky a podal klíčky od svého sportovního vozu Makelemu.

„Kam mám vaše auto zavézt, pane?“

„Nechte ho v Nanigenu. Domů jeďte taxíkem.“

Drake nastartoval pickup a ujížděl pryč po Diamond Head Road. Makele se díval za mizejícími světly a vrtěl hlavou.

KAPITOLA 45

ROURKEOVA PEVNOST

1. LISTOPADU, 1:00

Karen a Rick leželi schouleni uvnitř magnetu a nemohli usnout.

„Jsme poslední,“ řekla Karen.

Rick se chabě usmál. „Nečekal jsem, že to budeme my dva, Karen.“

„A co jsi čekal?“

„No, myslel jsem, že ty přežiješ. Já ne,“ odpověděl.

„Jak ti je?“ zeptala se.

„Báječně.“ To byla lež. Na obličeji se mu objevovaly podlitiny a bolely ho klouby.

Když si Karen prohlížela Rickovy modřiny, napadlo ji, jestli je na tom stejně. Nejspíš vypadám, jako kdyby mě přepadli, pomyslela si. „Potřebuješ se dostat do generátoru, Ricku.“

Podíval se na ni v záři plamenů. „Ty taky.“

„Poslyš, Ricku –“ Jak mu jenom oznámí svoje rozhodnutí? Nejlepší bude jít přímo k věci. „Já se nevrátím.“

„Cože?“

„Myslím, že to zvládnu.“

„Co?“

„Nepoletím do Nanigenu. Zkusím kesonovou nemoc překonat tady.“

Seděli vedle sebe zabalení do dek a dívali se do vyhasínajících oharků. Karen cítila, jak strnul. Obrátil se k ní. „Můžeš mi to vysvětlit, Karen?“

„Nemám se k čemu vracet, Ricku. V Cambridgi jsem byla nešťastná. Ani jsem si to neuvědomovala. Ale tady – nikdy v životě jsem nebyla spokojenější. Je to nebezpečný, ale nový svět. Čeká na prozkoumání.“

Rickovi se stáhlo hrdlo a nedokázal učit, jestli to způsobila nemoc, nebo pocity… „Jak jsi na to –? Zamilovala ses do Bena nebo co?“

Rozesmála se. „Do Bena? Děláš si srandu? Nejsem do nikoho zamilovaná. Nemusím být. Můžu zůstat sama a svobodná. Můžu studovat přírodu… dávat jména věcem, které jména nemají –“

„Proboha, Karen.“

Po chvíli se zeptala: „Zvládneš cestu do Nanigenu sám? Ben by možná letěl s tebou.“

„Tohle nemůžeš udělat.“

Oheň zapraskal. Rick hluboko uvnitř cítil zklamání, připomínající sevřenou pěst. Snažil se nevěnovat mu pozornost. Podíval se na Karen, všiml si, jak se jí lesknou havraní vlasy, avšak nedokázal odtrhnout oči od stínu podlitiny na krku. Ta podlitina ho znepokojovala. Způsobil ji on? Když Karen škrtil? Nemohl snést představu, že jí ublížil… „Karen,“ začal.

„Ano?“

„Prosím tě, nezůstávej tady. Mohla bys umřít.“

Vzala ho za ruku a stiskla ji. A potom ji pustila.

„Nedělej to,“ pokračoval Rick.

„Třeba ten risk vyjde.“

„To mi nestačí.“

Dlouze se na něj zadívala. „Je to moje rozhodnutí.“

„Ale týká se i mě.“

„Proč?“

„Protože tě miluju.“

Slyšel ji, jak se nadechuje. Odvrátila se a vlasy jí spadly přes oči, takže nemohl přečíst její výraz. „Ricku –“

„Nemůžu si pomoct, Karen. Někde cestou jsem se do tebe zamiloval. Nevím, jak se to stalo, ale stalo se to. Když tě spolknul ten pták, myslel jsem, že jsi mrtvá, Karen. V tu chvíli bych obětoval vlastní život, abych tě zachránil. A to jsem ani nevěděl, že tě miluju. A když jsi pak byla zpátky a nedýchala jsi – strašně mě to vyděsilo – neuměl jsem si představit, že o tebe přijdu –“

„Ricku, prosím – teď ne –“

„Proč jsi zachránila ty mě?“

„Protože jsem musela,“ odpověděla přiškrceně.

„Protože mě miluješ,“ řekl.

„Podívej, nech si ty –“

Měl dojem, že zašel moc daleko. Nejspíš ho nemiluje a dokonce ho ani nemá ráda. Asi by prostě měl zmlknout. Ale nedokázal to. „Zůstanu s tebou. Oba dostaneme kesonovou nemoc. Překonáme ji. Stejně jako překonáme všechno ostatní.“

„Ricku, se mnou se nedá žít. Jsem v podstatě – sama.“

Objal ji a vnímal, jak se třese. Odsunul jí vlasy stranou, špičkami prstů přejel po lícní kosti a něžně obrátil její tvář k sobě. „Nejsi sama.“ Přiblížil rty k jejím, políbil ji a ona se nebránila. A potom ho sama vášnivě líbala a objímala. V tu chvíli si uvědomil, jak moc to bolí. Celým jeho tělem se jako rozlévající se tekutina šířila silná neurčitá bolest, zasahující klouby a kosti. Začalo vnitřní krvácení? Vtom Karen zamrkala a jeho napadlo, jestli bolest nevnímá také ona. „Je ti něco?“

Bez odpovědi ho odstrčila. „Nezůstávej tady.“

„Proč? Řekni mi jediný důvod.“

„Nemiluju tě. Neumím někoho milovat.“

„Karen –“

Dál jejich rozhovor nepokračoval, protože světla u stropu zhasla a místnost se až na žhnoucí uhlíky ponořila do tmy. Takřka současně se tunely začal šířit zvláštní pach. V místnosti to bylo cítit jako na čerpací stanici. A pach sílil.

Přiběhl Ben Rourke. „Benzín!“ zařval. „Rychle ven!“

KAPITOLA 46

KRÁTER TANTALUS

1. LISTOPADU, 1:20

Rozlehl se hřmot, který rozechvěl tunely jako zemětřesení, a pak se ve stropním otvoru pro odvádění kouře z krbu objevila žlutá záře. Rick a Karen vyskočili a shodili ze sebe deky. Ben křičel: „Do hangáru!“

Utíkali tunelem, jenže tam je zasáhla vlna horkého vzduchu plného zplodin. Karen upadla a Rick ji zvedl a snažil se ji podpírat, ale ona se mu vykroutila. Potom však opět klesla na kolena a lehla si na podlahu. Zdálo se, že omdlela. Rick přestával vidět, protože tunely byly náhle plné kouře. Zvedl ji, hodil si ji na záda a spěchal za Benem. Když pocítil závrať a špatně se mu dýchalo, uvědomil si, že v tunelech ubývá kyslíku. Ben cosi volal, ale Rick upadl a upustil Karen.

Karen se probrala. Vstala, chytila ho a vlekla ho za sebou. „No tak, Ricku! Přece to nevzdáš!“

S kašláním a dávením proběhli kouřem. Ten se hromadil u stropu.

„Skrčte se pod kouř!“ zakřičel Ben.

Plížili se s hlavami skloněnými pod kotouči černého dýmu a zemí otřásal děsivý hukot. Dostali se do hangáru. Rick a Karen skočili do letadel a Rourke spěšně odsunul vrata. Vzápětí se vrata vyvrátila a vchod do jeskyně přehradily plameny.

Rourke upadl dozadu a rozkašlal se.

„Bene!“ vyjekla Karen. Viděla, jak klečí na kolenou, pak vstává a mává na ně. „Leťte!“

Letadla však byla jenom dvě. Ben nemohl letět s nimi.

„Bene!“ volala Karen. „Co vy?“

„Zmizte!“ Vrávoral pozpátku k tunelu, ze kterého se valil kouř.

Karen se zalykala a točila se jí hlava. Zamávala na Ricka. „Startujeme!“ vyzvala ho. Vzlétli oba zároveň a bok po boku vyrazili z jeskyně, zatímco Ben klopýtal do nitra hangáru. Když se Karen ohlédla, viděla ho padat na kolena. Vlekl se do pevnosti. Nemůže dýchat, nezvládne to.

Rychle se blížila ohnivá stěna. Karen se skrčila do kabiny a mikroletadlo proniklo mezi plameny do chladného nočního vzduchu. Karen vrhla pohled do strany a zjistila, že Rick Hutter letí vedle ní. Zdálo se, že mu nic není.

Mírným náklonem vyzkoušela ovládání stroje a pak se podívala dozadu. Rourkeova pevnost byla v jednom ohni. Plameny olizovaly Velký balvan a zbarvily ho svou září a na jejich pozadí se objevil obrys obrovitého muže. Muž držel červený umělohmotný kanystr s benzínem a rozléval jej kolem základny Tantalus. Potom ustoupil a hodil do tekutiny zapálenou sirku. Vyšlehly plameny a osvítily muži obličej. Byl to Vin Drake. Jeho tvář vyzařovala klid. Díval se do ohně jako do táboráku a podle výrazu o čemsi pokojně přemítal. Nakláněl hlavu ze strany na stranu, jako kdyby si vytřepával vodu z uší nebo něco zaslechl.

Rick ztratil vládu nad letadlem. Stroj přešel do výkrutu a narazil do Velkého balvanu. Rick měl na okamžik dojem, že nepřežije, ale letadlo od balvanu odskočilo, udělalo vývrtku, samo se srovnalo a pokračovalo rovně. Mikroletadla byla skutečně odolná. Rick se podíval kolem: ztratil přehled o Karen. Do výšky se tyčily propletené koruny stromů. Rozhlédl se po nich, ale nespatřil světla ani žádný náznak toho, kam Karen mohla zmizet. V kabině měl vysílačku a napadlo ho, že ji použije. V tu chvíli však před sebou uviděl dvojici blikajících zářících teček, zelenou a červenou. Karenina poziční světla.

Zapnul vlastní světla a zamával na ni křídly. Odpověděla stejně. Dobře: vidí jeden druhého. Vlétla do koruny stromu a Rick se vydal za jejími světly. Sotva rozeznával větve všude kolem. Letěl temným bludištěm a následoval Karen Kingovou.

Zatímco kroužili uvnitř stromu, Rick zvýšil výkon a doletěl ji. Pak zapnul vysílačku. Nelámal si s tím hlavu. Teď už na ně Drake nemohl, i kdyby je slyšel.

„Všechno v pořádku, Karen?“

„Řekla bych, že jo. Co ty?“

„Ujde to,“ odpověděl. Došlo mu, že teď už Karen musí letět do Nanigenu. Nepřicházelo v úvahu, aby zůstala na Tantalusu, protože ten se změnil v pustinu. Rozhodl se, že jí tuto skutečnost nebude připomínat.

Při kroužení viděli mezi větvemi Drakea. Scházel po svahu a pokračoval v rozlévání benzínu. Spaloval ještě něco jiného, a ať to bylo cokoli, zjevně hodlal úplně zničit základnu i pevnost. Oheň v mokrém terénu nejspíš sám vyhasne, aniž vzbudí něčí pozornost, a po Rourkeově pevnosti a základně Tantalus zbydou jen rozvrácené trosky.

Drake s pohupující se baterkou zamířil do lesa. Ozval se motor auta a pak se po nezpevněné cestě podél kráteru trhavě rozjel pickup. Jeho reflektory zmizely za ohybem kráteru a opět zavládla temnota. Nebyla však úplná tma, protože mezi listovím probleskávala světla Honolulu. Karen zamířila ke špičce stromu a pak do otevřeného prostoru.

„Netopýři. Musíme někde přistát,“ připomněl Rick.

„Kde, Ricku? Nemůžeme zůstat na zemi.“ Tam by je ohrožovali pozemní dravci.

„Leť za mnou,“ vyzval ji. Minul ji, pokračoval vpřed a Karen ho následovala. Před sebou viděl větve, listy a další překážky a manévrováním doleva a doprava se jim vyhýbal, ale pořád se držel v korunách stromů, kam netopýři nelétají. Když se občas ohlédl, viděl, že Karen se drží za ním. Záře plamenů v pozadí pohasínala, až nakonec zalétli mezi horské hřebeny do nitra kráteru, kde se utišil vítr. Teď už oheň neviděli vůbec.

„Najdu nějakou přistávací plochu,“ oznámil Rick přes vysílačku. Slétl k jedné větvi a prohlížel si ji: byla široká, plochá, bez mechu, se spoustou místa pro pojíždění. Dosedl na ni a zastavil. Mikroletadla dokázala zabrzdit na pětníku. Karen rovněž přistála a dojela k němu. Letadla stála vedle sebe.

Větev se kolébala: houpal s ní vítr a hrozilo, že stroje spadnou.

„Musíme letadla přivázat,“ řekl Rick a vystoupil. Zjistil, že mikroletadla jsou na přídi a na zádi opatřena provazy, což byl nepochybně Rourkeův vynález. Rick oba stroje zajistil.

Karen Kingová se krčila v kabině a začala tiše vzlykat.

„Co se děje?“

„Ben. Zůstal v pasti. Nemohl to přežít.“

Rick usoudil, že Ben jistou šanci měl. „Já bych ho neodepisoval.“ Nebylo však jasné, jestli Ben unikl, nebo zahynul v plamenech.

Museli počkat. Hodiny na palubní desce ukazovaly čas: 1:34. Do rozednění zbývalo několik hodin a létat v noci bylo nebezpečné.

Pasát zesílil a větev se zvedala jako paluba lodi v bouři. Karen v měsíčním světle viděla podlitiny jako tmavé skvrny na svých pažích. Stále se zvětšovaly. Napadlo ji, jestli zbytek těla vypadá stejně.

Rickovi se z houpání zvedal žaludek. Přemýšlel, jestli to není nástup kesonové nemoci. Možná jen doznívaly účinky pavoučího a vosího jedu. Představil si vzdálenost, kterou po východu slunce musejí zdolat. Pětadvacet kilometrů včetně dlouhého úseku nad Pearl Harborem, kde poletí nad mořem. Dospěl k názoru, že to nemůže vyjít. Tohle nezvládnou.

KAPITOLA 47

TANTALUS DRIVE

1. LISTOPADU, 1:40

Když Eric Jansen dorazil k majáku Diamond Head, parkoviště bylo prázdné. Vůz Vina Drakea nebyl nikde v dohledu. Eric přijel pozdě. Nebo snad brzy? Třeba se tu Drake ještě neukázal. Eric zastavil v rohu parkoviště a zvažoval další postup. Měl by počkat na Drakea? Jenže ten už možná odjel. Co se zastavit na policii? Toto zdržení by mohlo stát životy zbylé studenty, neboť Drake ví, kde se nacházejí, a nebylo vyloučeno, že již míří k Tantalusu, aby je zabil.

Eric pochopil, že musí jet na Tantalus.

Pickup s rámusem a střílením motoru šplhal po Tantalus Drive, v jejíchž ostrých zatáčkách stály drahé domy. Vozovka končila u brány, za kterou pokračovala rozježděná lesní cesta. Brána nebyla zamčená. Eric vyrazil po cestě. Vinula se po příkrém horském svahu porostlém guavovým lesem až pod kráter a pak kolem něj. Místy ji brázdily hluboké výmoly a občas se téměř ztrácela. Byla to cesta jen pro vozidla s pohonem všech čtyř kol a Eric byl rád, že má auto se širokými pneumatikami. Objel celý kráter, ale Drakeovy dodávky si nikde nevšiml. Místo bylo opuštěné.

Mrzelo ho, že nemá baterku. Vystoupil z pickupu, přičemž přední reflektory nechal svítit na Velký balvan, zastavil se a poslouchal. Mezi stromy zahlédl načervenalou záři a vydal se praskajícím podrostem k ní. Když došel k Velkému balvanu, poznal, co se stalo. Oharky pohasínaly, stoupal kouř a země byla cítit benzínem.

Drake to dotáhl do konce. Všechny povraždil.

Eric znovu zalitoval, že si nemůže posvítit, klekl si a našel vchod do krysí díry, Rourkeova úkrytu. „Je tam někdo?“ zavolal.

Nemělo to smysl. Chvíli počkal, šťouchal prstem do hlíny a uvažoval, jestli někdo mohl přežít. Ve tmě toho moc neviděl a oni byli tak malí, že by je mohl omylem rozmačkat.

Bylo však jasné, že všichni zahynuli.

Vydal se lesem zpátky k pickupu.

Rick a Karen z větve viděli, jak kolem kráteru pomalu kodrcají přední reflektory dalšího vozidla. Byl to pickup.

Rick chvilku vyčkával a pak se obrátil ke Karen. „Podívám se tam.“

„Nedělej to.“

Neposlechl ji. Odvázal letadlo, nastartoval a vzlétl. Karen slyšela, jak se předení motoru vzdaluje k okraji kráteru, směrem k Velkému balvanu.

„Sakra, Ricku!“ zvolala Karen. Sama tu nezůstane, a tak skočila do kabiny a letěla za ním.

Rick viděl muže, vystupujícího z auta. Kroužil mezi větvemi a dával pozor na netopýry, ale když žádný sonar nezaslechl, odvážil se blíž k vozu. Muž došel k Velkému balvanu a klesl na kolena. Nebylo mu vidět do obličeje. Potom vstal a jako černá silueta se od balvanu vzdaloval. Rick ho sledoval ze skrytu mezi větvemi a kmeny.

Muž se vrátil k autu. Byl to podivně pomalovaný pickup se širokými pneumatikami. Muž nastoupil, a když se uvnitř rozsvítilo, ve světle se konečně ukázala jeho tvář.

Rick ho už někde viděl. Kde? Proletěl kolem okna, zatímco motor auta hlučně naskočil.

„Karen!“ zavolal vysílačkou. „Co je to za chlapa?“

Přehnala se kolem Ricka a prudce zatočila kolem auta. S řízením už neměla sebemenší potíže, bylo to docela snadné. „To je Peterův bratr!“

„Myslel jsem, že je mrtvý. Je to Drakeův člověk?“

„Jak to mám vědět?“ odsekla Karen.

Pickup se rozjel a kolébal se po nerovné cestě.

Karen zvýšila výkon na NOUZOVÉ MAXIMUM. I při nejvyšší možné rychlosti mikroletadla sotva stačila autu, které se ploužilo výmoly. Jakmile dojede na zpevněnou cestu a řidič šlápne na plyn, lehce jim unikne. Do té doby museli upoutat Erikovu pozornost.

Eric řídil s vytaženými okénky. Karen se přiblížila ke sklu vedle jeho obličeje a zamávala křídly. Nereagoval. Auto zrychlilo a nechalo je za sebou v oblaku zvířeného prachu.

„Rychle do vzduchové kapsy,“ zavelel Rick. Myslel tím oblast nehybného vzduchu za kabinou vozu a okamžitě k ní zamířil, přičemž přes sklo sledoval mužův zátylek. Letadlo se převrátilo a zakolísalo: vzduch byl turbulentní a skoro jím mrštil na korbu.

Pickup dojel k místu, kde dešťová voda vyhloubila v cestě stružku. Eric zpomalil, stočil okénko a vyklonil se ven, aby lépe viděl.

Karen vlétla mezerou do kabiny. Sotva stačila jednou zakroužit, muž stáhl hlavu dovnitř. Pomalu mu přeletěla před očima a znovu zamávala křídly, aby si všiml pozičních světel.

Podařilo se. Dupl na brzdu. „Sakra!“ Očima sledoval, jak Karen obrací stroj a vznáší se nízko nad palubní deskou. Napřáhl ruku s nataženou dlaní a ona na ní přistála. Vystoupila na dlaň a Eric si ji prohlížel.

Do kabiny přiletěl Rick a dosedl na palubní desku.

„Kdo jste?“ zaburácel mužův hlas. Držel Karen opatrně a snažil se nevydechovat moc prudce. Nechtěl ji sfouknout dolů.

Karen zvedla vysílačku a ukázala na ni. Vzpomněla si na vyprávění Jarela Kinského o tom, že vysílačky lze použít pro komunikaci s lidmi normální velikosti. Třeba se po rádiových vlnách dohovoří snadněji.

„Jasně.“ Odložil Karen i s mikroletadlem na palubní desku, sáhl do přihrádky, vylovil z ní sluchátka s mikrofonem a připojil je ke složitému elektronickému zařízení na sedačce. „Nalaďte si sedmdesát jedna celých dvacet pět gigahertzů,“ zahřímal.

Rick a Karen si nasadili sluchátka a naladili vysílačky v letadlech.

Muž otevřel ústa a jeho zpomalená slova rozpoutala bouři: „Teď už mi rozumíte?“ O chvíli později se stejná otázka opakovala ve sluchátkách normálním Erikovým hlasem. „Teď už mi rozumíte? Tohle je rádiový převaděč. Zaznamená můj hlas, zrychlí ho a teprve pak ho odvysílá vám. Taky zpomaluje vaše hlasy, abych rozuměl já vám.“

Vylíčili Erikovi, co se stalo. „Potřebujeme se co nejrychleji dostat do generátoru,“ dodala Karen.

„Nejdřív mi povězte… o bráchovi.“

Zatímco Karen popisovala Peterovu smrt, Eric praštil oběma dlaněmi do volantu, až mikrolidé a jejich letadla vyletěli do vzduchu. Uprostřed dusivého oblaku prachových částic dopadli nazpátek a čekali. Poskytli mu čas. Když otevřel oči, vypadal odhodlaně a klidně. „Vezmu vás do Nanigenu. Pak najdu Vincenta Drakea.“

KAPITOLA 48

ČÍNSKÁ ČTVRŤ, HONOLULU

1. LISTOPADU, 2:30

Dana Watanabeho probudilo bzučení mobilního telefonu. Potmě po něm šátral, shodil ho z nočního stolku a slyšel, jak dopadá na podlahu. Tápavě hledal lampu a dostal strach, že se něco stalo někomu z rodiny: sedmileté dceři, která bydlí u jeho bývalé manželky, matce… ale volal mu šéf bezpečnosti Nanigenu: „Máte chvilku, poručíku?“

Watanabe si přejel jazykem po lepkavých rtech. „Jasně.“

„Dneska večer hořelo na Tantalusu.“

Watanabe zabručel. „No a?“

„Nic velkého, nejspíš to ani nikdo neohlásil. Ale umřelo tam několik lidí.“

„To nechápu.“

„Ti studenti – byla to vražda.“

Watanabe se okamžitě probral a posadil se. Musí toho člověka vzít do vazby, sepsat výpověď. „Kde jste? Pošlu pro vás –“

„Ne. Chtěl jsem mluvit s vámi.“

„Znáte Deluxe Plate?“ Tam měli otevřeno celou noc.

Když Don Makele vešel, policista seděl nad hrnkem kávy v zadním boxu jinak prázdného podniku. Šéf bezpečnosti vypadal tak… odevzdaně. Ztěžka dosedl na lavici.

Watanabe nemarnil čas planými řečmi. „Povězte mi o těch studentech.“

„Jsou mrtví. Vin Drake zabil nejmíň osm lidí. Byli dost malí.“

„Jak malí?“

Makele ukázal asi centimetrovou mezeru mezi palcem a ukazovákem. „Vážně malincí.“

„Něco vám povím,“ opáčil Watanabe. „Budeme předstírat, že vám věřím.“

„Nanigen má zařízení, které zmenší cokoli. Dokonce i lidi.“

Přistoupila k nim servírka a zeptala se, jestli si Makele dá snídani. Zavrtěl hlavou a mlčky čekal, dokud zase neodejde…

„Dokáže to zařízení zmenšit jiný stroj?“ zajímal se Watanabe.

„Ano – samozřejmě,“ odpověděl Makele.

„Zmenší třeba nůžky?“

Makele přimhouřil oči. „Kam tím míříte?“

„Willy Fong. Marcos Rodriguez.“

Makele nereagoval.

Dan Watanabe pokračoval: „Chápu, že mi chcete vyprávět, co se stalo s těmi pohřešovanými studenty. Ale já bych taky rád slyšel o mikrorobotech, kteří podřezali Fonga a Rodrigueze od ucha k uchu.“

„Jak víte o robotech?“ podivil se Makele.

„Myslíte si, že policie v Honolulu nemá mikroskopy?“

Makele se kousl do rtu. „Ti roboti neměli zabíjet.“

„Tak co se pokazilo?“

„Někdo je přeprogramoval. Na zabíjení.“

„Kdo?“

„Myslím, že Drake.“

To Watanabeho nepřekvapilo. „Tak co se stalo těm studentům?“

Makele mu pověděl o zásobovacích stanicích v údolí Manoa a o základně Tantalus. „Studenti se o Drakeovi museli dozvědět něco hrozného, protože mě nutil k tomu, abych je… odstranil.“

„Zabil?“

„Ano. Skončili v údolí Manoa. Drake mi přikázal, ať se postarám, aby odtamtud nevyšli živí. Pokusili se utéct. Několik se jich dostalo na Tantalus.“ Vysvětlil Watanabemu, kdo je Ben Rourke. „Drake to jeho doupě vypálil. A taky je celkem jasné, že zabil finanční ředitelku a viceprezidenta…“

Watanabemu se zatočila hlava. Vin Drake má údajně na svědomí třináct lidí. Pokud je to pravda, musí být mimořádně nebezpečný. „Co kdybych z toho všeho vyvodil, že jste blázen?“ zeptal se šéfa bezpečnosti.

Makele se nahrbil. „Vyvozujte si, co chcete. Musel jsem vám říct pravdu.“

„Máte na těch vraždách nějaký podíl vy?“

„Za sedm milionů dolarů.“

Když Dan Watanabe býval řadovým vyšetřovatelem, byl svědkem mnoha přiznání. Přesto ho nikdy nepřestala udivovat. Proč se lidé rozhodli jít s pravdou ven? Rozhodně tím neposloužili svým zájmům. Pravda člověka neosvobodí, ale pošle za mříže.

„Během našeho posledního rozhovoru, poručíku,“ pokračoval Don Makele, „jste řekl něco o Moloka’i.“

Watanabe se zamračil. Nevzpomínal si… Ale ano – Makele použil tradiční havajskou výslovnost…

„Řekl jste, že Moloka’i je nejlepší z celého souostroví,“ doplnil šéf bezpečnosti. „Mám pocit, že jste myslel lidi z Moloka’i, ne samotný ostrov.“

„Nevím, co jsem tím myslel,“ odvětil Watanabe, napil se kávy, opřel se a pozoroval Makeleho.

„Já jsem se narodil v Puko’o,“ vyprávěl Makele. „To je vesnice na východní straně Moloka’i. Jen pár domů a moře. Vychovala mě babička. Naučila mě mluvit havajsky – no, snažila se. Taky mě učila, že mám vždycky dělat to, co je správné. Dal jsem se k námořní pěchotě, sloužil jsem své zemi, ale pak… nevím, co se to se mnou stalo. Začal jsem věci dělat pro peníze. Ti studenti si tenhle osud nezasloužili. Nechali jsme je tam umřít. Když neumřeli, Drake za nimi poslal svoje lidi, aby je zlikvidovali. Za sedm milionů dolarů udělám leccos, ale některé věci zkrátka nemůžu. Už od Vina Drakea nepřijímám rozkazy. Pro mě je to pau hana.“ Vyřízená práce.

„Kde je pan Drake teď?“ zeptal se Watanabe. Ten člověk představuje obrovské riziko.

„V Nanigenu, předpokládám.“

Watanabe vytáhl telefon. „Dojdeme si pro něj.“

„Vpadnout tam bez přípravy není dobrý nápad, poručíku.“

„Není?“ opáčil Watanabe klidně a držel mobil od ucha, takže bylo slyšet vyzvánění na druhé straně. „Povídá se, že zásahovou jednotku jen tak něco nerozhází.“

„Mikroroboti jsou něco jiného. Vyčmuchají vás a dokážou lítat. Je to tam jak v sršním hnízdě.“

„Dobře. Řekněte mi, jak se dostaneme dovnitř.“

„Nedostanete, dokud to nedovolí Vin Drake. On ty roboty řídí. Dálkovým ovládáním. Jako televizi.“

Watanabe se dovolal. „Marty?“ řekl a přiložil telefon k uchu. „Máme problém v Nanigenu.“

Eric Jansen zabočil do brány průmyslového parku Kalikimaki a projel kolem budovy Nanigenu. V brzkém nedělním ránu svítila jen zářivka nad vchodem a jinak místo působilo opuštěně. Karen Kingová a Rick Hutter stáli na palubní desce u svých letadel. Vedle nich se kolébala figurka tichomořské tanečnice v sukýnce z trávy. V porovnání s Karen a Rickem byla obrovská.

Eric zajel do nedostavěného skladiště, pouhé kostry s několika betonovými stěnami na vedlejším pozemku. Zaparkoval ve skrytu za zdí. Vypnul motor, vystoupil a chvíli poslouchal a rozhlížel se. Přišel čas vyrazit do Nanigenu.

Nasadil si sluchátka a promluvil do mikrofonu. „Nastartujte letadla a držte se za mnou.“

Karen a Rick nastoupili do kabin a vzlétli. Když postupovali přes pozemek, Eric slyšel, jak mu kolem uší bzučí motory. Pochopil, že studenti letí těsně za jeho hlavou, aby se nemuseli potýkat s větrem.

„Nějaké problémy?“ zeptal se.

„Všechno v pořádku,“ ujistila ho Karen. Necítila se vůbec ve své kůži, jako kdyby na ni lezla chřipka. Rozbolely ji všechny klouby v těle. Rick na tom je nejspíš ještě hůř, pomyslela si, protože dostal obrovské dávky jedů. Ty nástup kesonové nemoci jedině urychlí.

Hlavní vchod byl zamčený. Eric měl klíč. Chvíli dveře podržel, aby Karen a Rick mohli proletět. Potom dveře zavřel.

Pomalu postupoval hlavní chodbou a zezadu slyšel cosi jako komáří bzukot. Podíval se za sebe a spatřil dvě mikroletadla, která se vznášela pod stropními panely a poskakovala ve vzdušných proudech vytvářených ventilací. Také jeho hlava způsobovala turbulence, které studenty smýkaly sem a tam. „Pozor, ať vás nenasaje větrák,“ upozornil.

„Co kdybychom vám přistáli na rameni? Mohl byste nás nést –“ navrhla Karen.

„Radši zůstaňte ve vzduchu. Možná budete potřebovat rychle zmizet – kdybych se dostal… do potíží.“ Eric se ohlédl po letadlech, aby se ujistil, že se ho stále drží, zastavil se na rohu a podíval se za něj. Před sebou měl dlouhou chodbu s okny zakrytými černými žaluziemi. Nikde ani živáčka. Přešel chodbu a na další odbočce pokračoval ke dveřím, otevřel je a následován letadly vstoupil. „Moje pracovna,“ vysvětlil.

Erikovu pracovnu někdo vyplenil. Všude ležely papíry a počítač zmizel. Eric otevřel zásuvku stolu, prohledal ji a zaradoval se: „Výborně. Pořád tu je.“ Vytáhl zařízení, které připomínalo herní ovladač. „Tohle je moje ovládání na roboty. Mělo by je vyřadit,“ objasnil Rickovi a Karen.

Potom je odvedl zpátky do hlavní chodby, kde prolétali kolem zatemněných oken. Eric se zastavil u dveří označených TENZOROVÉ JÁDRO. Strčil do nich.

Ani se nepohnuly. Eric řekl, že se neotevírají kódovou klávesnicí, ale obyčejným klíčem. „Do prdele,“ pokračoval. „Jsou zamčené zevnitř. To znamená…“

„Že je někdo vevnitř?“ zeptal se Rick.

„Možná. Ale generátorová místnost má ještě jeden vchod. Můžeme se tam dostat přes zónu projektu Omikron.“

Roboti v Omikronu možná budou naprogramovaní na zabíjení vetřelců. Zjistit to mohli jedině tak, že tam vejdou a uvidí, co roboti udělají. Eric doufal, že jeho ovládání bude fungovat. Vedl studenty za roh, zatočil doprava a zastavil u neoznačených dveří. Na těch byl jen zvláštní malý symbol se dvěma slovy: MIKROSKOPICKÉ NEBEZPEČÍ.

Rick proletěl jen pár centimetrů od symbolu a zeptal se: „Co to znamená?“

„Znamená to, že za dveřmi jsou roboti, kteří dokážou způsobit smrt nebo vážné zranění – pokud to mají v programu. Může tam jít o krk.“ Eric zvedl ovládání, aby ho letci viděli. „Doufejme, že tohle je udrží na uzdě.“ Pak zkusil otočit kulovou klikou. Sice nebylo zamčeno, ale zatím dveře neotevřel. Navolil jakýsi číselný kód na klávesnici ovládání. „Víte, Drake si myslí, že jsem mrtvý,“ popisoval do mikrofonu. „Předpokládám, že se neobtěžoval vymazat PIN z mého ovládání, protože nemohl tušit, že ho ještě někdy použiju.“ Pokrčil rameny. „Uvidíme.“ Na chvíli se zarazil a přemítal o nebezpečí na opačné straně dveří, pak do nich strčil a vešel. Zastavil se a podržel dveře, aby mikroletadla mohla za ním.

Vstoupili do hlavní laboratoře projektu Omikron. Světla byla ztlumená a místnost téměř tonula ve tmě. Nepříliš rozlehlý prostor se nijak nelišil od jiných laboratoří. Byly tu pracovní stoly, několik počítačů a laboratorní lavice s přimontovanými lupami. Vybavení doplňovaly police se spoustou drobných součástek. Okno ze silného skla směřovalo do tenzorového jádra a vedle něj se nacházely dveře, které zónu Omikron spojovaly přímo s jádrem.

Eric postával ve středu laboratoře, držel ovládání, rozhlížel se a poslouchal. Zatím nic. Neviděl roboty, ale věděl, že tu jsou a přidržují se stropu. Vnímal jen tiché šumění. Kdyby roboti vycítili jeho přítomnost a spouštěli se ze stropu za ním, ozvaly by se jejich turbíny. Nic však neslyšel, neviděl ani necítil. Ovládání pořád fungovalo a jemu se podařilo roboty vyřadit. Ulehčeně si vydechl.

„Nic nám nehrozí,“ řekl.

Na laboratorních lavicích stály jakési předměty v černých obalech. V tlumeném světle bylo těžké rozpoznat, co se pod látkou skrývá.

„Předvedu vám, kvůli čemu mě chtěl Vin Drake zabít,“ řekl Eric Rickovi a Karen, „a proč zabil vaše kamarády.“ Eric uprostřed místnosti natáhl paži do strany a ohnul ji v lokti. „Přistaňte mi na ruce,“ doporučil. „Odsud budete mít lepší výhled.“

Rick a Karen dosedli na jeho předloktí. Eric se pohyboval opatrně a chránil letadla dlaní, aby je cestou k lavici neshodil náhodný poryv vzduchu. Sejmul látkový obal z jednoho předmětu. Bylo to letadlo, malé, elegantní a na první pohled nebezpečné. Scházela mu kabina.

„Tohle je UAV Hellstorm,“ vysvětlil Eric. „Bezpilotní letoun.“

„Bezpilotní?“ ujišťoval se Eric.

„Přesně tak. Bez posádky.“

Křídla měla rozpětí pětadvacet centimetrů.

Eric přisunul předloktí k letounu, aby se Rick a Karen mohli podívat zblízka.

„Tohle je obří prototyp hellstormu,“ pokračoval. „Po zalétání ho zmenší na zhruba centimetr.“

Místo podvozku letoun měl čtyři kloubové nohy opatřené měkkými podložkami, stejně jako kráčející hexapody. Pod křídly nesl střely: dvě skleněné trubice s dlouhými kovovými jehlami vpředu a směrovkami a jakýmsi raketovými motory vzadu.

„Co umí?“ zeptal se Rick.

„Co umí?“ zopakoval Eric. „Je to vojenský bezpilotní letoun o velikosti můry. Můžete ho použít k průzkumu. Taky dokáže zabíjet lidi. Překoná jakýkoli bezpečnostní systém. Přichytí se člověku na kůži nebo na oblečení. Kromě toho chodí na těch dlouhých nohách. Protáhne se elektrickými rozvody ve stěně a pak vlétne do místnosti. Může zabít člověka kdekoli a kdykoli. Vidíte ty rakety pod křídly? To jsou mikrorakety s jedem. Jsou v nich použity supertoxiny, které Nanigen objevil a získal z organismů v mikrosvětě – jedy z červů, pavouků, hub a bakterií. Raketa má dolet deset metrů. To znamená, že letoun dokáže útočit, aniž se dostane do bezprostředního kontaktu: vypálí rakety na dálku. Když se vám taková mikroraketa zabodne do kůže, rychle zemřete. Jeden letoun zabije dva lidi, protože nese dvě rakety.“

„Co ty otvory v trupu? Těmi nasává vzduch do motoru?“ chtěl vědět Rick.

„Ne. Ty slouží k odebírání vzorků vzduchu. Slouží k zaměřování.“

„Jak to funguje?“ otázala se Karen.

„Hellstorm vás ucítí. Každý člověk má jedinečný pachový otisk. Každý z nás se pachem trochu liší od všech ostatních. Naše DNA je unikátní, a proto je samozřejmě unikátní také kombinace feromonů, které tělo vylučuje. Tahle letadla můžete naprogramovat, aby vyhledala pach určité osoby. I když budete na rockovém koncertě, letoun si vás najde v davu a zabije vás.“

„To je strašné,“ poznamenala Karen Kingová.

„Ani nevíte jak,“ souhlasil Eric Jansen. „Představte si prezidentskou inauguraci. Představte si, že odstartuje tisíc hellstormů a všechny budou naprogramované, aby se zaměřili na prezidenta Spojených států. I kdyby pronikl jenom jediný, prezident zemře. Bezpilotní mikroletadla můžou zlikvidovat vládu kterékoli země – Japonska, Číny, Británie, Německa. Každou zemi dokážou srazit na kolena.“ Pomalu se otáčel a Rick s Karen se rozhlíželi z jeho paže. „Tahle místnost je Pandořina skříňka.“

„Takže v Nanigenu nejde o medicínu,“ řekla Karen.

„V Nanigenu jde o medicínu. Jenom to všechno má dvě strany. Na jedné straně zachraňujete životy… a na druhé je ukončujete. Tenhle hellstorm,“ zlehka se letounu dotkl, „je vlastně takový stroj na podávání drog.“

„A vy jste na to přišel, a proto vás Drake musel zabít.“

„Ne tak docela. O programu Omikron jsem věděl celou dobu. Nanigen uzavřel s ministerstvem obrany smlouvu na vývoj bezpilotních mikroletadel. Výzkum pokračoval daleko líp, než se lidé z ministerstva dozvěděli. Drake začal vládě lhát. Vykládal jim, že tenhle projekt neuspěl.“

„Proč?“ chtěl vědět Rick.

„Protože měl s bezpilotními mikroletadly vlastní plány. Pak ale nastaly problémy s patentem celého systému. V Silicon Valley sídlí společnost Rexatack, která část téhle technologie vynalezla a nechala si ji patentovat. Vin Drake do té firmy kdysi investoval. Patenty si přivlastnil a použil je při výrobě hellstormu. Potom rozhodl, že je třeba technologii urychleně prodat, protože Rexatack se chystal podat žalobu na Nanigen a domáhal se peněz za svoje patenty. Já jsem se s Vinem nepohodl ve chvíli, kdy jsem zjistil, že se pokouší prodat technologii bezpilotních mikroletadel tomu, kdo nabídne nejvíc.“

„Ne americké vládě?“ zeptala se Karen.

„Ne. Vin chtěl rychle získat peníze a víc peněz je v zámoří. Některé vlády tam mají takové rezervy, že nevědí, co s nimi – a v dolarech. Hospodářství některých zemí roste rychleji než naše. Za technologii bezpilotních mikroletadel zaplatí cokoli. Neříkám, že americká vláda by s těmi letadly zamýšlela jenom hezké věci. Jenom tvrdím, že existují vlády, které by s nimi napáchaly spoustu zla. Některé vlády nenávidí Spojené státy, Evropou přinejlepším pohrdají, bojí se svých nejbližších sousedů a vlastní lidé jsou jim odporní a děsí je. Tyhle vlády by neváhaly využít mikroletadla k jakýmkoli účelům. A pak jsou tady mezinárodní teroristické skupiny – ty by se do mikroletadel přímo zamilovaly. Dozvěděl jsem se, že Drake odletěl do Dubaje a mluvil tam o prodeji technologie hellstormů se zástupci několika různých vlád. Byl jsem proti tomu. Připomněl jsem, že tím porušuje americké zákony. Řekl jsem, že to je nebezpečné pro celý svět. Ale váhal jsem.“

„Proč?“ ozval se Rick.

Eric vzdychl. „Drake mi dal akcie Nanigenu za miliony. Věděl jsem, že kdybych šel na oficiální místa, Nanigen zkrachuje. Moje akcie by ztratily cenu. A tak jsem váhal. Z chamtivosti. Pro fyziku jsem se rozhodl z čisté lásky a nikdy by mě nenapadlo, že ze mě fyzika udělá milionáře. Teď by mi miliony proklouzly mezi prsty, kdybych Drakea udal, a to byla moje osudová slabost. Pak se Drake rozhodl, že mě zabije. Zkoušel jsem na moři svůj nový člun a Alyson Benderové jsem řekl, že se na večeři sejdeme v Kaneohe – to je na návětrné straně ostrova. Alyson nebo Drake mi do člunu dali hellstormy. Prototypy, ale vybavené pro zabíjení. Selhal mi motor a pak jsem viděl, jak na mě jedna ta zatracená věc letí z přední kajuty. Nejdřív jsem si myslel, že to je brouk. Jenže potom jsem spatřil turbíny a jehličkové střely a poznal jsem, že je to hellstorm. Hned nato z kajuty vyletěl ještě jeden. A tak jsem napsal zprávu bráchovi a skočil jsem do moře. Zachránil mě příboj. Bezpilotní mikroletadla mě necítila a nemohla na mě vystřelit, protože jsem plaval pod vlnami. Dostal jsem se do Honolulu a schoval jsem se. Kdybych se ukázal a šel na policii, Drake by mě zlikvidoval dalšími mikroletadly. Vin Drake je opilý mocí svých robotů.“ Eric vzdychl a odmlčel se. Do ticha zazněl jiný hlas.

„Popsal jsi mě dokonale, Eriku. Moc se mi to líbilo.“ Rozzářilo se jasné malé světlo a Vincent Drake vyšel zpoza řady počítačů a držel světlo před sebou.

KAPITOLA 49

PRŮMYSLOVÝ PARK KALIKIMAKI

1. LISTOPADU, 3:40

Drake seděl na židli v tmavém koutě za vyrovnanými počítači. V uchu měl zasunuté sluchátko a v pravé ruce držel pistoli. Byla to belgická poloautomatická zbraň FN s taktickou svítilnou přimontovanou na krytu spouště. Paprsek světla poletoval po místnosti. V levé ruce Drake svíral ovladač robotů. Na sobě měl černou košili, černé džíny a vysoké zablácené boty. Došel doprostřed místnosti, obrátil pistoli k Erikovu obličeji a potom k předloktí a všiml si dvou mikroletadel.

„A mám vás,“ pronesl.

Oba mikrolidé mu ve sluchátkách dokonale rozuměli. Používal rádiový převaděč. Rick se obrátil ke Karen: „Letíme.“

Nastartovali letadla, střemhlav spadli z Erikovy paže a roztočili vrtule na maximum.

Drakeovi to zřejmě bylo jedno. Mířil pistolí s baterkou Erikovi do očí, stál s tělem natočeným do strany a zbraň držel v natažené ruce. Ve druhé měl ovladač robotů, jehož displej mu zaléval dlaň světlem. Palcem se dotkl jednoho knoflíku a řekl: „Tvůj ovladač ve skutečnosti nefunguje, Eriku. Zato můj ano.“

Rick naklonil mikroletadlo a zakroužil nad Erikovou hlavou. Karen nikde neviděl. Zavolal jí vysílačkou: „Drž se u mě.“

„Ricku – neslyší nás Drake?“

„Samozřejmě, že vás slyším,“ ozvalo se ze sluchátek. Prudce obrátil pistoli, soustředěný paprsek přejel po letadlech a studenti spatřili jeho širokou pobavenou tvář. Rick měl na chvilku dojem, že po nich Drake vystřelí, ale pak si uvědomil, že by je kulka pravděpodobně minula. Byli příliš drobní a rychle manévrovali.

Drake dál mířil Erikovi na hlavu. Zvedl ovládání robotů a stiskl tlačítko. „A je to,“ řekl.

„Co jsi to udělal?“ zeptal se Eric a podíval se nahoru.

Drake se rozhlédl a usmál se. „Aktivoval jsem roboty.“ Ustoupil a čekal.

„Na tebe zaútočí taky –“ začal Eric.

„To si nemyslím.“ Drake se vrhl dopředu a praštil Erika rukojetí pistole do obličeje. Eric zasténal a klesl na kolena.

„Co to s vámi bratry Jansenovými je? Zdá se, že si potrpíte na pravidelné výprasky,“ poznamenal Drake. Kopl Erika do žeber. Eric zalapal po dechu, padl na všechny čtyři a lezl pryč.

„Kam jdeš, Eriku? Hledáš něco?“

„Jdi do hajzlu.“

Drake ho vší silou nakopl do spánku. Eric se zhroutil, stočil se a nejspíš ztratil vědomí. Světlo z Drakeovy pistole dopadalo na ležící tělo.

Po chvíli se Eric pokusil vstát, ale nedokázal to.

„Na něco jsi zřejmě zapomněl, Eriku. Roboti si nevšimnou mého pachu. Půjdou po všech kromě mě.“ Zachechtal se. „Mě si váží.“

Eric si položil ruku na obličej a zase ji odtáhl. Na dlani měl krev. Ta prýštila z drobné řezné rány na čele.

„Smůla, Eriku. Vypadá to, že jeden tě už našel.“

Eric se plazil k Drakeovi, který hbitě couvl a usmál se. Eric se začal plácat přes vlasy a uši a chvěl se po celém těle.

„Snažíš se je setřást, Eriku? Cítíš, jak ti lezou po obličeji? Ve vlasech? Za chvilku ti proniknout do krve. Neboj, nebolí to. Prostě se dívej, jak krvácíš.“

*

Zatímco Drake zpracovával Erika, Rick se rozletěl ke dveřím, za nimiž se nacházela generátorová místnost. Jinou šanci s Karen neměli. Zakroužil a pomalu přeletěl kolem nich. Nade dveřmi spatřil malý větrací otvor. Mikroletadlo by jím možná proletělo, ale jistý si tím nebyl. Vrátil se ke Karen a přiblížil se k ní, až se jejich křídla téměř dotýkala. Bez použití vysílačky na ni zavolal: „Neuslyší nás, když budeme křičet. Leť ke dveřím generátorové místnosti. Vypadá to, že se přes ně dostaneme.“

Nabral výšku, na plný plyn vyrazil k větracímu otvoru a prosmýkl se jím. Zavadil o něj křídly a po průletu do generátorové místnosti se obrátil vzhůru nohama a přešel do spirály. Karen letěla hned za ním. Rick se vzpamatoval a znovu získal vládu nad letadlem. Zamířil do středu komory a sledoval šestiúhelníky pod sebou. Vybral ten správný a pečlivě si jej prohlížel. Hluboko pod sebou spatřil bílý kroužek, který označoval umístění ovládacího panelu. Karen letěla vpravo od něj. „Přistanu u toho kolečka,“ zavolal na ni a doufal, že v prudkém vichru slyší jeho hlas.

Jenže vtom ze sluchátek zazněl Drakeův hlas. „Vím, o co se pokoušíte,“ řekl. „Všiml jsem si, jak letíte do generátorové místnosti. Měli byste ale vědět, že roboti vás vidí. A taky vás cítí.“

Viděli Drakeovu tvář za oknem. Pozoroval jejich let. Ukázal jim ovladač robotů a zmáčkl na něm několik knoflíků. „Změnil jsem citlivost. Teď vás najdou,“ oznámil a zvedl zrak ke stropu generátorové místnosti.

Karen obrátila oči za Drakeovým pohledem. Náhle je spatřila: blyštivé tečky rozeseté po stropě. Tečky se pohybovaly. Padaly dolů jako drobounké dešťové kapky a rozletěly se do všech stran. Karen viděla, jak se jeden robot obrací za Rickem a pouští se do pronásledování. Když Rick zamířil kolmo k podlaze, robot letěl za ním. Měl krytý turbovrtulový motor a vpředu štíhlou trubici opatřenou noži. Prohnal se za Rickem kolem ní a ona spatřila oči: pár složených očí, které vypadaly jako hmyzí, ale byl to strojový optický systém. Uvědomila si, že dvě oči svědčí o binokulárním vidění, vnímání hloubky.

„Ricku!“ zvolala. „Za tebou!“

Neslyšel ji. Letěl k bílému kroužku na podlaze. Robot se přibližoval a ona musela nějak zakročit. Třebaže nevěděla, co přesně udělá, sklonila příď mikroletadla a vydala se za Rickem a robotem. Koutkem oka zahlédla ve vzduchu další předměty, a když se otočila, zjistila, že zhruba deset robotů letí za ní. Zdálo se, že se přibližují. Roboti se v letu kolébali, občas se váhavě vznášeli na místě a pak vyrazili. „Ricku, za tebou!“ vykřikla Karen.

Otočil hlavu a všiml si robota. Okamžitě zatočil, přešel do stoupavého letu a snažil se robota setřást. Robot kopíroval jeho pohyby. Zkracoval Rickův náskok.

Karen zrychlila a připojila se za robota, který stíhal Ricka. Možná by ho dokázala přídí mikroletadla srazit k zemi. Vrtuli měla na zádi, takže předek letadla mohla využít jako beranidlo. Zamířila k robotovi a přidala plyn. Těsně před střetem se v kabině nahrbila a sklonila hlavu. Připravila se na ránu. Její letadlo narazilo do robota.

Ozval se zvonivý zvuk. Karen odletěla na jednu stranu a robot na druhou, oba ve vývrtce. Letadlo ani robot neutrpěli žádné škody, jen od sebe odskočili. Robot se ve vzduchu zastavil a chvíli se vznášel na místě. Jakmile se zorientoval, vydal se za Karen. Ta opět získala vládu nad mikroletadlem a s očima upřenýma na robota pospíchala pryč. Robot nápadně zrychloval směrem k ní a pak Karen s překvapením zaznamenala, že vysunul dvě kloubové paže.

Lepivými ploškami na konci paží uchopil křídlo Karenina stroje. V letu se ho přidržoval. Snažila se ho setřást, ale neuspěla, protože se držel příliš pevně. Jeho čepele se zaryly do křídla.

Začal ho rozřezávat.

Rick se ohlédl a spatřil robota, který se přilepil na Karen. Byla ve vážných potížích. Zamířil k ní a přemýšlel, jak by ji mohl robota zbavit. Jeho stroji scházela výzbroj. Neměl pistoli, kulomet, vůbec nic. Ale moment – Rourke do kabin připravil mačety. Někde tu musí být. Zašátral kolem sebe a nahmatal rukojeť. Řítil se ke Karen a mával mačetou jako kavalerista. „Ááá!“ zařval, v letu robota sekl do trubice a uťal ji. Nože padaly k zemi a robot pustil Karenino letadlo, roztočil se a klikatě se vzdaloval, zjevně dezorientovaný. Karen opět získala kontrolu nad strojem.

Všude kolem se vznášeli roboti – desítky robotů.

Rick kroužil mezi nimi. Jeden robot vyrazil vpřed, chytil ho za křídlo a začal cloumat Rickovým letadlem. Potom do nosné plochy zařízl nůžkové meče. Rick se po něm oháněl mačetou, ale nedosáhl na něj. Rickův stroj ve spirále klesal k zemi. Pak ho uchopil ještě jeden robot a zastavil pád. Roboti drželi letadlo na místě, jako by se přeli o kořist, a přitom ho porcovali.

Rick s mačetou v ruce vyskočil. V pádu se převrátil na záda a uviděl nad sebou Karenino mikroletadlo. Protože se na ni sesypali roboti, už ho nedokázala ovládat. Jeden robot zničil vrtuli a další rozpáral bok trupu. Vzápětí Rick dopadl naznak na podlahu. Nezranil se a stále svíral mačetu.

Vstal. Generátorová místnost mu připadala obrovská. Neměl ponětí, kde se nachází miniaturní ovládací panel. Ztratil přehled o bílém kroužku. Umělohmotná podlaha, zářící světlem zdola, byla poseta zrnky nečistot, velkými jako golfové míčky. Rick se rozhlížel a snažil se zjistil, kam se podělo Karenino letadlo. Nikde ji neviděl. Podlaha byla plná prachu.

Pak zaslechl jakési „Uf!“ Karen Kingová dopadla na obě nohy, jako kočka, asi sto metrů od něj. Také vyskočila. Držela mačetu a dívala se nahoru na roboty. Asi deset se jich vysoko ve vzduchu přetahovalo o letadla a jejich trosky a řezalo všechno v dosahu. Úlomky strojů padaly dolů. Zdálo se, že mikroletadla na chvíli upoutala pozornost útočníků.

„Je to tudy!“ zavolala Karen a ukázala mačetou.

Teď už viděl bílý kruh i Rick. Překvapilo ho, jak je daleko. Oba k němu sprintem vyrazili a cestou zdolávali nepořádek jako na překážkové dráze. Rick zakopl, když přeskakoval lidský vlas, a upadl na všechny čtyři.

Zvedl se. Karen mu zmizela z dohledu. „Karen?“ vykřikl.

Roboti dokončili cupování mikroletadel a opět se volně rozptýlili po místnosti, jako kdyby přešli do vyhledávacího režimu. Rick přemýšlel, jestli je roboti dokážou najít v běhu. Ze stropu se spouštěli další a další, až se jich ve vzduchu vznášelo sem a tam nejméně sto. Všichni hledali vetřelce. Dorozumívají se mezi sebou? Byla jen otázka času, kdy si všimnou studentů.

KAPITOLA 50

TENZOROVÉ JÁDRO

1. LISTOPADU, 5:10

„Není to špatná smrt,“ poznamenal Drake. „Skoro nic neucítíš.“ Zaobíral se ovladačem.

Eric seděl na podlaze a opíral se zády o stěnu laboratoře Omikron vedle dveří do generátorové místnosti. Hlava se mu motala z těžkých úderů. Drake mu mířil pistolí do obličeje a vysílal kolem sebe rozjařené pohledy. Eric cítil, jak se mu robot prostřihává čelem. Do obličeje mu stékala krev a měl ji i v očích. Před sebou viděl tečky, jejichž motory bzučely jako komáři. Drake je zřejmě řídil s pomocí ovladače, protože se náhle všichni roboti naráz rozletěli k Erikově hlavě. Měl je na tvářích, na krku, na očních víčkách. Jeden se mu zavrtal pod košili a vrčel tam.

„Vidíš, že mě si nevšímají?“ Drake mačkal tlačítka ovládání. „Je to tím, že mám ovladač.“ Drake palcem naklonil páčku a další robot vyšplhal po Erikově tváři a usadil se mu v koutku oka. „Můžu je poslat do kteréhokoli tělního otvoru.“

„Proč mi to děláš?“

„Výzkum, Eriku.“

Eric těsně vedle oka ucítil lehké bodnutí. Robot pronikl nůžkami do kůže a zvětšoval díru. Vsunul se do ní, začal se vrtět a prořezával si cestu kožními buňkami. Na Erikově líci se objevila kapička krve.

Policejní vozy přehradily příjezdovou cestu k průmyslovému parku a vytvořili bezpečnostní pásmo kolem budovy Nanigenu. Dodávky zastavily na svých místech a členové týmu pro záchranu rukojmích zaujali pozice. Záblesky policejních majáků se zrcadlily na kovových zdech.

Dan Watanabe stál za jedním autem a sledoval vchod do budovy. Když akci převzala zásahová jednotka, pozbyl velení, ale chtěl, aby mu velitel operace Kevin Hope věnoval pozornost. „Kde je Dorothy?“ zeptal se.

„Na cestě,“ sdělil Hope.

„Co hasičské dekontaminační družstvo?“

Místo odpovědi se přiřítila žlutá dodávka a prudce zabrzdila. Vystoupili z ní členové hasičského družstva a vytahovali ochranné oděvy. Jakmile si je oblékli, pustili se do budování dekontaminačního centra. Postavili stan, rozložili dezinfekční vybavení a připravili vše potřebné pro ošetření obětí.

„Co v tom baráku je, nějaký virus?“ obrátil se Hope k Watanabemu. Pokyn k akci obdržel teprve před dvaceti minutami a neměl čas zjistit, čeho se vyšetřování týká.

„Ne virus. Roboti,“ odvětil Watanabe.

„Prosím –?“

„Malí roboti. Koušou.“

Velitel Hope se na něj zkoumavě zahleděl. „Neříkejte mi, že nás čeká přestřelka s roboty, Dane.“

„To rozhodně ne. Netrefili byste je.“

„Jsou tam rukojmí?“

„O žádných nevím. Netroufám si odhadovat,“ odpověděl Watanabe. Kdosi mu podal neprůstřelnou vestu a on si ji oblékl. Někdo další mu přinesl ruční vícekanálový komunikátor. Watanabe přístroj převzal, a když ho zapnul, otočil se k veliteli Hopeovi: „Mám tam zavolat?“

Hope se ironicky usmál. „Vy jste si nás sem pozval, Dane. Takže je to na vás.“

Watanabe pokrčil rameny a vytáhl papírek, na který si poznamenal číslo. Zatelefonoval na ně.

*

Eric v laboratoři Omikron cítil, jak se mu nejméně pět robotů bolestivě zavrtává do kůže. Drake mu baterkou na pistoli svítil do očí. Eric přemýšlel, kterou variantu zvolí: jestli Drakea donutí k tomu, aby ho zastřelil, nebo ještě pár minut počká, než se roboti prořežou tepnami.

Vtom se z Drakeova saka ozvalo tiché bzučení. Drake vytáhl telefon a podíval se na displej. SKRYTÉ ČÍSLO, stálo na něm. Rozhodl se hovor přijmout. Zhluboka se nadechl, aby se mu zpomalil tep. „Ano?“

„Vincent Drake?“

„Kdo volá?“

„Dan Watanabe, pane, policie Honolulu. Pane, je s vámi v budově ještě někdo?“

„To je ale překvapení, Dane. Jsem tu sám. Mám spoustu práce. Co potřebujete?“

„Pane, obklíčili jsme budovu. Mohl byste pomalu vyjít ven s rukama nad hlavou? Nic se vám nestane, slibuju.“

„Ježíši Kriste, Dane! Tohle musí být nějaké nedorozumění. Milerád vám vyhovím – jenom chviličku počkejte.“

„Pane, potřebujeme, abyste vyšel hned –“

„Jistě. Samozřejmě.“ Drake ukončil hovor a s tváří zkroucenou vztekem vykročil k Erikovi. „Ty jsi byl na policii.“

Eric zavrtěl hlavou. Ztratil už hodně krve. Na košili měl tmavé skvrny a cítil stékající teplo na krku.

Drake se k němu naklonil a vytáhl ho na nohy. „Jsi stejný parchant jako ten tvůj brácha – do všeho strkáš nos.“ Hleděli jeden druhému do očí. „Pozor,“ řekl Drake a sáhl Erikovi na tvář. „Myslím, že ti jeden leze do oka.“

Zmocnit se ovladače.

Eric se levou rukou opíral o kliku dveří za sebou a teď za ni vzal. Dveře se otevřely a Eric pozadu spadl do generátorové místnosti a Drake přistál na něm. Pravou ruku Eric natáhl dopředu, sevřel prsty ovladač a v pádu jej Drakeovi vytrhl.

Drake zaklel, přepadl do generátorové místnosti a z pistole vyšla rána. Eric cítil náraz do nohy. Kulka mu prošla stehnem, ale kupodivu se nedostavila žádná bolest. Byl v šoku. Nyní však měl ovladač, což bylo hlavní. Mlátil jím do podlahy, až se mu v ruce rozpadl na kusy.

Roboty už nikdo neřídil.

A pak si Eric ke svému překvapení všiml, že zbraň leží na zemi přímo před ním, zatímco Drake, který ji předtím upustil, se teprve ztěžka zvedá. Drake a Eric se pro ni vrhli současně.

Karen a Rick z podlahy viděli, jak se dveře otevírají a do místnosti se řítí dvě gigantické postavy. Pistole spustila a tlaková vlna výstřelu mikrolidem podrazila nohy. Vzápětí oba muži hlučně dopadli na zem, což Ricka a Karen vymrštilo do vzduchu. Rozlétly se kapky krve a po dopadu se rozstřikovaly na kapičky. Studenti se zvedli a pokračovali v běhu k bílému kroužku.

Jeden z mužů se převalil na záda. V ruce držel ovladač robotů a opakovaně jím třískal do podlahy. Krabička se rozpadla a úlomky elektronických obvodů prolétly kolem Karen a srazily ji k zemi. Navíc směrem k ní poskakovala pistole a ona si byla jistá, že ji rozmačká. Uskočila právě ve chvíli, kdy se nad zbraní srazili oba muži. V příštím okamžiku pistoli držel Eric a mířil na Drakea, který skončil na zádech.

Eric ležel na podlaze nedaleko Drakea. Převalil se, nazvedl se, ačkoli mu z nohy tekla krev, a zvedl zbraň proti Drakeově tváři. „Jestli se hneš… ustřelím ti hlavu.“

Drake řekl: „Počkej, Eriku. Můžeme se z toho dostat. Živí. Spolu.“

„Z toho nic nebude. Zabil jsi mi bráchu.“ Eric držel prst na spoušti.

„Ale Eriku… pleteš se… udělal jsem všechno, abych ho zachránil.“

„Jsi blázen.“

Rick a Karen doběhli ke kruhu. Slyšeli hluboký hukot – zvuk robotích motorů všude kolem. Ztratili přehled o tom, co dělají velcí lidé. Uprostřed kroužku byl průlez jako vstup do bunkru, se zanořeným madlem. Karen a Rick po něm sáhli oba zároveň.

Rick si klekl a zatahal za madlo.

Nic se nestalo.

Průlez se zřejmě zasekl. Přiblížilo se několik robotů a hrozivě se vznášeli opodál. Jeden vyrazil dopředu a zaútočil na Karen čepelemi. Máchla mačetou a s kovovým cinknutím ho odrazila. Odletěl stranou.

Karen zvedla mačetu. „Zády k sobě!“ zavelela.

Rick Hutter se zvedl, vytasil zbraň a opřel se zády o Karen Kingovou. Roboti je obklopili, začali dorážet a mávali čepelemi. Rick se široce rozmáchl a jednoho oslepil, když mu urazil složené oči. Robot dopadl na zem, kroutil trubicí a nakonec vrávoravě odletěl.

Studenti dál bojovali s roboty, jenomže ti neznali strach a scházel jim pud sebezáchovy. Karen uprostřed potyčky řekla: „Otevři to. Budu tě krýt.“

Rick se sklonil a znovu zalomcoval madlem, zatímco Karen se rozkročmo postavila nad něj a oháněla se po robotech. Průlez nechtěl povolit. Rick jej zkusil vypáčit mačetou a potom rozbít. Jestli ho nedokáže otevřít, mohl by se jím prosekat. Jenže ostří od umělé hmoty odskočilo. „Nejde to!“

„Poslouchej, Ricku – au!“ Karen vyjekla bolestí. Jeden robot ji zasáhl čepelí. Zamávala mačetou nad hlavou. „Zkus to znova! Dělej!“ křičela.

Nakonec se to podařilo. Rick se vrhl na průlez a vytrhl jej nahoru. Uvnitř bylo jediné červené tlačítko. Oběma nohama na něj skočil.

Země se otřásla. Šestiúhelník začal klesat do podlahy a studenti se octli v šestihranné komoře.

Společně s nimi v ní uvízl jeden robot. Působil zmateně. Rick ho odrážel mačetou až ke stěnám komory.

Světla změnila barvu, ozvalo se bzučení a pak Ricka Huttera postihla závrať. Měl snový pocit, že se vznáší prostorem, tančí s robotem i s Karen Kingovou a všichni tři se otáčejí stále dokola v šíleném valčíku.

Spustil se tenzorový generátor, pole se křížila, rozestupovala a prolínala v poloidálních smyčkách a nakonec šestiúhelníky vyjely nahoru a opět vytvořily podlahu. Na podlaze leželi Rick Hutter, Karen Kingová a obří zvětšený robot. Lidé se vrátili ke svým původním rozměrům. Robot byl velký jako lednička.

Eric ležel na zemi, silně krvácel z nohy a několika řezných ran, ale byl při vědomí a stále mířil na Drakea, který se začal plazit směrem k němu a ve tváři se mu objevil děs.

„Jdeme pro Erika,“ obrátil se Rick ke Karen. Chytili ho za ramena a nohy a vytáhli ho z komory. Z ruky mu vypadla pistole a zařinčela o podlahu. Drake vstal a dopustil se chyby. Místo ke dveřím zamířil k pistoli.

O zlomek vteřiny později Rick s Karen vyvlekli Erika Jansena z generátorové místnosti a zabouchli za sebou. Karen si všimla, že na dveřích je obyčejná zástrčka. Posunula ji.

Drake zůstal v generátorové místnosti ve společnosti stovky vznášejících se mikrorobotů a jednoho obrovského robota. Velký robot ležel na podlaze, rozhlédl se složenýma očima nalevo a napravo a zamával hadicí. Vrtule se roztočila naplno, ale nedokázala ho zvednout do vzduchu. Byl teď na létání moc těžký.

Drake se k němu ohlédl, narovnal se a zvedl pistoli. Rick a Karen zpoza neprůstřelného okna sledovali, jak Drake sahá pro ovladač. Eric jej rozbil důkladně. Drake zbytky zahodil.

Potom Drake začal pohybovat rty a přes sklo k nim slabě dolehl jeho hlas: „Pusťte mě ven.“

Rick zavrtěl hlavou.

Drake vystřelil do okna. Kulka v něm vytvořila hvězdicovitou prasklinu, ale nepronikla jím.

Drake přistoupil k oknu. „Prosím, pomozte mi. Moc se omlouvám.“ Na špičce nose se mu objevila kapka krve. Udělal několik kroků dozadu, divoce se rozhlédl a oháněl se po robotovi, který mu kroužil kolem hlavy. Nadával, a jak mával pistolí, světelný paprsek křižoval komoru. Když světlo dopadlo na robota, Drake vypálil. Zamířil a vystřelil ještě jednou. Stále dokola se snažil roboty zasáhnout, až se tenzorová místnost zaplnila zplodinami střelby.

Potom z kapsy vytáhl mobilní telefon, který mu opět začal zvonit. „Zdravím vás, poručíku. Nepřišli byste pro mě, prosím? Všechno vám povím, pochopitelně. Mám menší problém v generátorové místnosti. V generátorové místnosti. Uprostřed budovy. Roboti? Tady žádní roboti nejsou, Dane, je to naprosto bezpečné…“ Telefon mu vyklouzl ze zakrvácených prstů a dopadl na podlahu. Krev z nosu mu zmáčela košili.

Drake zakašlal a vyplivl rudou tekutinu. Zavrávoral dopředu, přimáčkl se na okno a zíral na Ricka a Karen. „Zabiju vás! Přísahám!“ Třeštil zrak a v koutku pravého oka se mu objevila červená kapka. Z bělma vyrazil robot, lezl přes oko a zanechával za sebou krvavou stopu. Na rohovce ho Drake podle všeho uviděl. „Slez ze mě,“ zašeptal a zabořil si do oka prst. Potom se podíval na jeho zakrvácenou špičku a zavřeštěl.

Pak si přiložil pistoli k hlavě a stiskl spoušť.

Nic se nestalo. Celý zásobník vystřílel na roboty.

Mezitím si ho všiml obří robot. Zezadu se k němu dovlekl na vysouvacích pažích a nespouštěl z něj oči. Trubice vyrazila dopředu, čepele pronikly Drakeovým tělem a trčely mu ven z hrudi. Robot ho trubicí nadzvedl, zatřásl jím a pohodil bezvládným tělem přes místnost.

Rick a Karen se soustředili na Erika Jansena. Rick mu roztrhl košili a jako tlakovým obvazem jí překryl ránu na noze. Popadl Erika v podpaží a napůl ho odnášel a napůl vlekl laboratoří Omikron. Eric sotva vnímal, neboť ztratil hodně krve.

Zaslechli hučení robotů. Karen ucítila bodnutí vzadu na krku a plácla se tam. Na dlani měla krev.

„Laboratoř je zamořená! Rychle, Ricku!“ Bez přemýšlení Erika chytila jednou rukou a chtěla si ho hodit přes rameno, ale nedokázala to. Na chvilku ji to překvapilo. Co se děje? Její superschopnosti zmizely.

Podařilo se jim odtáhnout Erika do chodby a tam narazili na tým policistů, kteří jim běželi vstříc v taktické výstroji s vytasenými pistolemi. Hned za nimi utíkal poněkud tělnatější detektiv v civilních šatech. Ačkoli měl neprůstřelnou vestu, bylo zřejmé, že k zásahové jednotce nepatří.

„Zpátky!“ zavolal na ně Rick. „Roboti!“

„Já vím,“ opáčil detektiv klidně. Obrátil se k ozbrojencům. „Vyveďte je odsud, rychle.“ Pak oslovil Karen a Ricka: „Je v budově ještě někdo?“

„Drake. Je mrtvý.“

„Všichni ven,“ rozkázal detektiv.

Policisté podpírali Ricka a Karen a nesli Erika, který ztratil vědomí.

Jako poslední budovu opustil detektiv. Když vyšel do prvních paprsků nového dne, po čele mu tekl pramínek krve. Dana Watanabeho dostihli roboti.

„Kde je Dorothy?“ zvolal.

Dorothy Girtová přijela ve své toyotě. Teď vystoupila dopředu.

„Máte ten magnet?“

„Jistě.“ Zvedla průmyslový magnet ve tvaru podkovy. Cestou se pro něj zastavila ve forenzní laboratoři.

„Všichni na dekontaminaci, rukojmí i policisté,“ řekl Watanabe a svlékal si vestu. „Dorothy vás jich zbaví.“ Nejprve do stanu záchranáři vzali Erika a pak ho naložili do vrtulníku. Na úplný závěr, když už proceduru absolvovali všichni ostatní, do bílého stanu vstoupil poručík Dan Watanabe, aby i z něj Dorothy odstranila roboty.

KAPITOLA 51

JÁMA

1. LISTOPADU, 5:55

V místnosti s tenzorovým generátorem už se pohyboval jen obří robot. Prozkoumal okolí, odsunul Drakeovu mrtvolu a hledal cestu. Protože žádnou nenašel, program mu velel přejít do vrtacího režimu. Robot sklonil trubici k podlaze a jeho čepele se zasekly do umělé hmoty. Jakmile vytvořil otvor, prolámal se jím a spadl do jámy plné elektroniky. Pokračoval v řezání a krájení a dělal to, co mu šlo nejlíp.

Vrzání, skřípání a praskání doléhalo nahoru do generátorové místnosti, kterou poletovaly modré a žluté záblesky elektrických jisker. Vtom se ozval sykot a z díry v podlaze unikl oblak výparů. To se dole hroutily supravodivé magnety. Když se magnetická pole rozkolísala a pozbyla řádu, budova se otřásla. Magnety se po zhroucení prudce zahřály a hluboce zchlazené zkapalněné hélium kolem nich začalo vřít. Héliové páry se tlačily z jámy ven.

Náhle v budově zhasla světla – vypadly pojistky. Obří robot se dál nořil do nitra Drakeova stroje.

V Nanigenu zůstal poslední živý člověk. Robota, který ničil zařízení v jámě, sledoval štíhlý muž. Pohyboval se pomalu a opatrně, aby na sebe robota neupozornil nějakým prudkým gestem. Vyjmul z přihrádky pevný disk, odpojil ho od datových kabelů, uložil disk do kapsy a hned potom vyšplhal po žebříku a vstoupil do únikového tunelu. Zezadu slyšel ránu a pak hučení. Robot způsobil požár.

Na konci vodorovného únikového tunelu, vyztuženého kovovými profily, byl další žebřík. Doktor Edward Catel, zástupce konsorcia Davros, se po něm vydal vzhůru. Na pevném disku v jeho kapse bylo pět terabytů dat – veškeré konstrukční podklady tenzorového generátoru, vytvořené doktorem Benem Rourkem, a nesmírně cenné údaje o testovacím provozu zařízení. Jakmile se Catel dovtípil, že Vin Drake pravděpodobně nařídil vraždy vlastních zaměstnanců, uvědomil si, že Drake se stal nevypočitatelným, a proto nadále nemůže spolehlivě vykonávat funkci prezidenta společnosti. Catel se spojil s jistými lidmi, kteří se již nějaký čas snažili zjistit, čím se Nanigen zabývá, a dohodl se s nimi na ceně, kterou by mu za plány generátoru zaplatili. V noci se vypravil do budovy. Nevěděl, že je v ní také Drake.

Teď se zarazil na vrcholu žebříku pod průlezem a poslouchal. Co se to nahoře děje? Slyšel sirény a motor vrtulníku. Možná by měl pár hodin počkat. Než se situace uklidní.

Ucítil, jak mu něco teče po tváři a kape na límec. Sáhl si na obličej. Ano, měl tam robota. Únikový tunel byl zamořený. Robot mu putoval pod kůží. Jestli se dostane do nějaké důležité cévy, bude zle: mohl by doplout do mozku, pustit se do vrtání tam a způsobit cévní mozkovou příhodu. Catel musel uniknout a doufat, že mu štěstí bude přát.

Otevřel průlez. Ocitl se mezi akáciovými keři u parkoviště. Na rohu stálo hasičské auto, ale jeho posádka věnovala pozornost kouři, který se valil z budovy.

Rychle se skryl v houštině a osahával si obličej. Musí toho robota dostat ven. Zasunul si dva prsty do úst, vyboulil tvář a štípal se do ní, dokud neuslyšel prasknutí. Šel dál. Akáciové trny ho chytaly za šaty. Z jednoho prázdného pozemku pokračoval na vedlejší a držel se ve skrytu za skladištěm. Vynořil se z průmyslového parku a svižně se ubíral po chodníku, dokud nedošel k zastávce autobusu na Farrington Highway. Usedl na lavičku pod střechou. Ranní slunce krajině dodalo zlatavý nádech. V neděli ráno autobus možná nepojede několik hodin. Musí prostě počkat. Jisté uspokojení a pocit bezpečí čerpal z toho, že má na sobě potrhané sako s krvavými skvrnami. Usmál se. Mohl by být bezdomovec a vážně nemocný. Takového člověka si nikdo moc neprohlíží. A měl u sebe pevný disk, který obsahoval jediný úplný soubor Rourkeových plánů tenzorového generátoru. Jiné takové plány neexistovaly.

Na nohavici se mu začala rozšiřovat tmavá skvrna. Byla to krev. Znervózněl. Stáhl si kalhoty, osahal si stehno a našel, co hledal. Zvedl robota na špičce prstu a zadíval se na něj. Viděl jen drobné čepele, které se blyštěly ve slunečním světle. „Kampak ses vypravil?“ zamumlal na robota. To se povedlo, pomyslel si. Vypadal jako blázen, který mluví se svou rukou. Nemusel se nikomu zodpovídat. V tu chvíli jednal sám za sebe.

Catel robota rozdrtil mezi prsty a otřel si krvavou ruku do kalhot. Bylo to jako rozmáčknout klíště. Kolem projelo hasičské auto se zapnutou sirénou.

O týden později poručík Dan Watanabe nastavil do správného úhlu displej laptopu, který spočíval na stolku vedle nemocniční postele. V posteli ležel Eric Jansen. Policista mu předváděl čistý řez mikrorobotem, ukazující vnitřní uspořádání. „Zjistili jsme totožnost toho neznámého Asiata, o kterém jsem vám vyprávěl. Jmenoval se Jason Chu.“

Eric pomalu přikývl. Nohu měl obvázanou a obličej pobledlý a vyčerpaný: anémie ze ztráty krve. „Jason Chu pracoval pro Rexatack,“ řekl, „společnost, která vlastnila patenty na technologii bezpilotních mikroletadel Hellstorm.“

„Takže pan Chu připravil vloupání do Nanigenu, aby získal informace o tom, jak Nanigen nakládá s patenty patřícími jeho společnosti?“

„Přesně tak,“ odpověděl Eric.

„A ty bezpečnostní roboty jste programoval vy?“

„Ne na zabíjení. Na zabíjení je přeprogramoval Drake.“ Na chvíli zavřel oči a potom je zase otevřel. „Můžete mě obvinit. Můj bratr je mrtvý a je to moje vina. Je mi jedno, co se mnou bude.“

„Prozatím vás neobviníme,“ slíbil Watanabe opatrně.

Vešla sestra. „Konec návštěv.“ Podívala se na obrazovky Erikových přístrojů a obrátila se k Watanabemu: „Stačí vám to říct jednou, nebo mám zavolat doktora?“

„Mně to stačí jednou,“ odvětila zdvořile Dorothy Girtová a zvedla se.

Watanabe vstal a řekl Erikovi: „Dorothy by moc ráda analyzovala nějakého funkčního mikrorobota vyrobeného v Nanigenu.“

Eric pokrčil rameny. „V oblasti jádra jich je plno.“

„Už ne. Všechno totálně zničil požár. Všude samá umělá hmota. Trvalo dva dny, než to tam hasiči uhasili. Nezbylo nic. Žádní roboti. Našli jsme něco, co by mohl být Drake. Uvidíme podle zubařských záznamů. A ten zmenšovací stroj – z toho je teď briketa.“

„Obviníte někoho?“ zeptal se Eric, když byli Watanabe a Girtová na odchodu.

Watanabe se zastavil ve dveřích. „Pachatelé jsou po smrti. Okresní státní zástupce je pod tlakem, aby žádné trestní řízení nezahajoval. Stojí za tím – řekněme určité skupiny ve státní správě. Nechtějí, aby se o těch robotech mluvilo. Tipnul bych si, že to celé skončí jako technologická nehoda.“ Jeho hlas zněl trochu zklamaně. „Ale člověk nikdy neví,“ dodal a podíval na forenzní specialistku. „Takové hlavolamy máme s Dorothy nejradši, viďte?“

„Já hlavolamy miluju,“ pronesla Dorothy Girtová trochu škrobeně. „Pojďte, Dane. Pán potřebuje odpočívat.“

KAPITOLA 52

MOLOKAI

18. LISTOPADU, 9:00

Déšť nad západním Molokai ustal a pasát sílil, ohýbal palmy podél pláže a zvedal z příboje vodní tříšť. Stranou od moře se ve větru napínalo a třepetalo několik stanů z plátna a bambusu. Ekologické stanové letovisko na pláži Dixie Maru už zažilo lepší časy.

Za stipendium si ho mohli dovolit.

Karen Kingová se posadila na skládacím lůžku a protahovala se. Vítr zvedl mušelínový závěs na okně stanu a odhalil výhled na pláž, palmy a rozlehlou modrou hladinu. Poblíž pláže z moře vystřelilo cosi bílého.

Karen chytila Ricka Huttera za rameno a zatřásla jím. „Velryba, Ricku.“

Rick se převalil a otevřel oči. „Kde?“ zeptal se mátožně.

„Tebe to nezajímá.“

„Ale jo, zajímá. Jenom jsem ospalý.“ Posadil se a vyhlédl z okna.

Karen obdivovala svaly na Rickových zádech a ramenou. V laboratoři v Cambridgi jí nikdy nedošlo, že Rick má pod těmi příšernými flanelovými košilemi, které tak rád nosil, docela slušné tělo.

„Já nic nevidím,“ řekl.

„Dívej se. Třeba to zopakuje.“

Mlčky sledovali moře. V dálce za Molokaiským kanálem se na obzoru rýsovala mlžná silueta Ko’olau Pali na Oahu, horských vrcholů zahalených mraky. V Pali pršelo. Rick chytil Karen kolem pasu. Položila ruku na jeho a stiskla ji.

Bez varování se to stalo znovu. Objevila se nejprve hlava a pak většina těla keporkaka, který vyskočil do vzduchu, otočil se a dopadl zpátky, což doprovodila neuvěřitelná vodní exploze.

Ještě chvíli vyhlíželi na moře, ale už bylo klidné. Velryba se možná unavila nebo odplula někam jinam.

Do ticha promluvil Rick. „Volal mi ten policajt. Poručík Watanabe.“

„Proč? To jsi mi neřekl.“

„Oznámil mi, že už můžeme odjet z Havaje.“

Karen odfrkla. „Pokoušejí se to ututlat.“

„Jasně. A my se vrátíme do staré nudné Cambridge –“

„Mluv za sebe,“ opáčila Karen a obrátila se k němu. „Já se do Cambridge nevrátím. Teď ne.“

„Proč?“

„Protože chci najít cestu zpátky… tam.“

„Myslíš do mikrosvěta?“

Jen se usmála.

„Ale Karen, je to beznadějné. Žádná cesta není – a i kdyby ano, byla bys blázen, kdybys to zkoušela.“ Podíval se na své ruce. Podlitiny ještě úplně nezmizely. „V mikrosvětě lidi padají jako mouchy.“

„Pochopitelně – každý nový svět je nebezpečný. Ale představ si ty objevy…“ Vzdychla. „Ricku, jsem vědkyně. Musím se tam vypravit. Vlastně se nedokážu smířit s myšlenkou, že bych se do mikrosvěta už nepodívala. Technologie existuje – a ty víš stejně dobře jako já, že když jednou něco vynalezneš, už se to nedá vrátit.“

„To platí i o špatných věcech,“ připomněl Rick.

„Přesně tak. Vraždící roboti a bezpilotní mikroletadla už nám zůstanou. Lidi budou umírat příšernými novými způsoby. Tahle technika se uplatní ve strašlivých válkách. Svět už nebude stejný jako dřív.“

Poryv větru otřásl stanem a plátno se v koutě otřelo o jejich batohy.

„A co my?“ zeptal se Rick, když se vítr utišil.

„My?“

„Jasně. Ty a já. Myslím jako…“ Pokusil se ji stáhnout zpátky na lůžko.

Karen však byla myšlenkami někde jinde. Viděla výhled z jejich tábořiště na útesu pod Tantalusem: údolí zahalené oparem, všechny odstíny zelené, čisté vodopády… ztracené údolí, zatím neprozkoumané a vlastně utajené lidským zrakům. „Musí existovat –“ začala.

Cosi zaujalo její pozornost. Z jednoho batohu vzlétlo něco kovově lesklého. Zamrazilo ji, když si vzpomněla na roboty kroužící vzduchem jako hmyz…

Ať to bylo cokoli, vylétlo to oknem, neboť se to při své zanedbatelné velikosti protáhlo mezerou v síťce. To nic nebylo, pomyslela si Karen.

Otočila se k Rickovi. „Musí existovat cesta zpátky.“

BIBLIOGRAFIE

V tomto oboru existují jak špičkové populárně-vědecké publikace pro širokou veřejnost, tak zasvěcené práce určené vysokoškolským odborníkům.

Agosta, William. Bombardier Beetles and Fever Trees.

A Close-up Look at Chemical Warfare and Signals in Animals and Plants. Reading, Massachusetts: Addison-Wesley, 1995. --–-. Thieves, Deceivers and Killers, Tales of Chemistry in Nature. Princeton, New Jersey: Princeton University Press, 2011.

Arnold, Harry A. Poisonous Plants of Hawaii. Tokio: Tuttle, 1968.

Attenborough, David. Life on Earth. Boston: Little, Brown, 1979.

--–-. The Private Life of Plants. Princeton, New Jersey: Princeton University Press, 1995.

Ayres, Ian. SuperCrunchers. New York: Bantam, 2007.

Ball Jr., Stuart M. Hiker’s Guide to O’ahu. Přepracované vydání. Honolulu: University of Hawaii Press, 2000.

Baluška, František – Mancuso, Stefano – Volkmann, Dieter, eds. Communication in Plants: Neuronal Aspects of Plant Life. Berlín: Springer Verlag, 2006.

Beerling, David. The Emerald Planet, How Plants Changed Earth’s History. New York: Oxford, 2007.

Belknap, Jody Perry, et al. Majesty: The Exceptional Trees of Hawaii. Honolulu: The Outdoor Circle, 1982.

Berenbaum, May R. Bugs in the System: Insects and Their Impact on Human Affairs. New York: Perseus, 1995.

Bier, James E., et al., a Katedra geografie, University of Hawaii. Atlas of Hawaii. University of Hawaii Press, 1973.

Bodanis, David. The Secret Garden. New York: Simon & Schuster, 1992.

Bonner, John Tyler. Why Size Matters: From Bacteria to Blue Whales. Princeton, New Jersey: Princeton University Press, 2006. Life Cycles: Reflections of an Evolutionary Biologists. Princeton, New Jersey: Princeton University Press, 1993.

Bryan, William Alanson. Natural History of Hawaii. Honolulu: Hawaiian Gazette Co. Ltd., 1915 (Dostupné na Google Books.)

Buhner, Stephen Harrod. The Lost Language of Plants: The Evolutional Importance of Plant Medicines to Life on Earth. White River Junction, Vermont: Chelsea Green Publishing, 2002.

Chippeaux, Jean-Philippe. Snake Venoms and Envenomations. Malabar, Florida: Krieger Publishing, 2006.

Cox, George W. Alien Species in North America and Hawaii, Impacts on Natural Ecosystems. Washington, DC: Island Press, 1999.

Darwin, Charles. The Power of Movement in Plants. Londýn: John Murray, 1880. (Dostupné online na http://darwin-online.org.uk/.)

Dicke, Marcel, a Takken, Willem. Chemical Ecology, From Gene to Ecosystem. Dordrecht, Nizozemsko: Springer, 2006.

Eisner, Thomas. Eisner’s World: Life Through Many Lenses. Sunderland, Massachusetts: Sinauer Associates, 2009. For Love of Insects. Cambridge, Massachusetts: The Belknap Press of Harvard University Press, 2003.

Eisner, Thomas, Eisner, Maria a Siegler, Melody. Secret Weapons: Defenses of Insects, Spiders, Scorpions, and Other Many-Legged Creatures. Cambridge, Massachusetts: The Belknap Press of Harvard University Press, 2005.

Eisner, Thomas, a Meinwald, Jerrold, eds. Chemical Ecology: The Chemistry of Biotic Interaction. Washington, DC: National Academy Press, 1995.

Fleming, Andrew J., ed. Intercellular Communication in Plants, Annual Plant Review, sv. 16. Oxford, Anglie: Blackwell, 2005.

Foelix, Rainer D. Biology of Spiders. 2. vyd. New York: Oxford University Press – George Thieme Verlag, 1996.

Galston, Arthur W. Life Processes of Plants. New York: Scientific American, 1994.

Gotwald Jr., William H. Army Ants: The Biology of Social Predation. Ithaca, New York: Cornell University Press, 1995.

Gullan, Penny J., a Cranston, Peter S. The Insects: An Outline of Entomology. 4. vyd. Oxford: Wiley-Blackwell, 2010.

Hall, John B. A Hiker’s Guide to Trailside Plants in Hawaii. Honolulu: Mutual Publishing, 2004.

Hillyard, Paul. The Private Life of Spiders. Princeton, New Jersey: Princeton University Press, 2008.

Hölldobler, Bert, a Edward O. Wilson. The Ants. Cambridge, Massachusetts: The Belknap Press of Harvard University Press, 1990.

Homér, překl. Robert Fagles. The Odyssey. New York: Viking, 1996.

Howarth, Francis G., a Mull, William P. Hawaiian Insects and Their Kin. Honolulu: University of Hawaii Press, 1992.

Jones, Richard. Nano Nature: Nature’s Spectacular Hidden World. New York: Metro Books, 2008.

Kealey, Terence. The Economic Laws of Scientific Research. New York: St. Martin’s Press, 1996.

Kepler, Angela Kay. Trees of Hawaii. Honolulu: University of Hawaii Press, 1990.

Krauss, Beatrice H. Native Plants Used as Medicine in Hawaii. Honolulu: Harold L. Lyon Arboretum, 1981.

Liebherr, James K., a Zimmerman, Elwood C. Insects of Hawaii. Sv. 16: Hawaiian Carabidae (Coleoptera). Část 1: Introduction and Tribe Platynini. Honolulu: University of Hawaii Press, 2000.

Magnacca, Karl N. „Conservation Status of the Endemic Bees of Hawaii, Hylaeus (Nesoproposis) (Hymenoptera: Colletidae).“ Pacific Science. Roč. 61, č. 2, duben 2007, str. 173-190.

Marshall, Stephen A. Insects: Their Natural History and Diversity. Buffalo, New York: Firefly Books, 2006.

Martin, Gary J. Ethnobotany: A Methods Manual. Chapman & Hall, 1995; reprint Londýn: Earthscan, 2004.

McBride, L. R. Practical Folk Medicine of Hawaii. Hilo: Petroglyph Press, 1975.

McMonagle, Orin. Giant Centipedes: The Enthusiast’s Handbok. Elytra & Antenna: ElytraandAntenna.com, 2003.

Meier, Jürg, a White, Julian, eds. Handbook of Clinical Toxicology of Animal Venoms and Poisons. Boca Raton: Taylor & Francis, 1995.

Moffett, Mark W. Adventures Among Ants. Berkeley: University of California Press, 2010.

Palmer, Daniel D. Hawai’i’s Ferns and Ferns Allies. Honolulu: University of Hawaii Press, 2002.

Perkins, R. C. L. „Insects of Tantalus.“ Proceedings of the Hawaiian Entomological Society. Sv. 1, tisk 2, str. 38-51 (Dostupné na Google Books.)

Perkins, Robert Cyril Layton. Autor různých pasáží ve Fauna Hawaiiensis, ed. David Sharp, op. cit.

Pukui, Mary Kawena, a Elbert, Samuel H. Hawaiian Dictionary. Přepracované vydání. Honolulu: University of Hawaii Press, 1996.

Scott, Susan, a Thomas, Craig. Poisonous Plants of Paradise: First Aid and Medical Treatment of Injuries from Hawaii’s Plants. Honolulu: University of Hawaii Press, 2000.

Serres, Michel, a Latour, Bruno. Conversations on Science, Culture, and Time. Ann Arbor: University of Michigan, 1990.

Sharp, David, ed. Fauna Hawaiiensis, or the Zoology of the Sandwich (Hawaiian Isles). Sv. 1-3. Cambridge: Cambridge University Press, 1899-1913. (Hlavním sběratelem a autorem mnoha částí této série byl Robert Cyril Layton Perkins, op. cit. PDF ke stažení na webové stránce Karla N. Magnaccy: http://nature.berkeley.edu/~magnacca/fauna.html. Také dostupné na Google Books.) Simonson, Douglas, et al. Pidgin to Da Max Hana Hou, [Pidgin Hawaiian dictionary.] Honolulu: The Bess Press, 1992.

Sohmer, S. H., a Gustafson, R. Plants and Flowers of Hawaii. Honolulu: University of Hawaii Press, 1987.

Spradbery, J. Philip. Wasps: An Account of the Biology and Natural History of Solitary and Social Wasps. Seattle: University of Washington Press, 1973.

Stamets, Paul. Mycelium Running. Berkeley: Ten Speed Press, 2005.

Stone, Charles P., a Pratt, Linda W. Hawaii’s Plants and Animals: Biological Sketches of Hawaii Volcanoes National Park. Honolulu: Hawaii Natural History Association, 1994.

Swartz, Tim. The Lost Journals of Nicola Tesla. New Brunswick, New Jersey: Global Communications, nedatováno.

Swift, Sabina F., a Goff, M. Lee. „Mite (Acari) Communities Associated with ‚Ohi’a…“ Pacific Science (2001), roč. 55, č. 1, str. 23-55.

Walter, David Evans, a Proctor, Heather Coreen. Mites: Ecology, Evolution, and Behavior. Sydney, Austrálie: University of New South Wales Press, 1999.

Ward, Peter D., a Brownlee, Donald. Rare Earth, Why Complex Life Is Uncommon in the Universe. New York: Copernicus (Springer-Verlag), 2000.

Wilson, Edward O. Naturalist. New York: Warner Books, 1995.

Wolfe, David W. Tales from the Underground: A Natural History of Subterranean Life. New York: Basic Books, 2001.

Xenofón, překl. Rex Warner. The Persian Expedition [The Anabasis]. 1949; nové vydání Londýn: Penguin Books, 1972. (Strany 140-147: Xenofónova první řeč k vojákům. Příklad vůdcovství v boji o přežití. Pozoruhodné čtení, posloužilo jako vzor pro motivační řeč Petera Jansena k ostatním studentům.) Zimmer, Carl. Parasite Rex: Inside the Bizarre World of Nature’s Most Dangerous Creatures. New York: Simon & Schuster Touchstone, 2000.

Zimmerman, Elwood C. Insects of Hawaii. Sv. 1. Honolulu: University of Hawaii Press, 2001. (Reprint prvního svazku, původně vydaného v roce 1947, s novou předmluvou.)

Michael Crichton – Richard Preston

MIKRO

Z anglického originálu Micro, vydaného nakladatelstvím HarperCollins Publishers roku 2011,

přeložil Michal Prokop

Obálku navrhla Soňa Šedivá

Redigoval Michal Hrnčíř

Vydala Euromedia Group, k. s. – Knižní klub,

Nádražní 32, 150 00 Praha 5

v roce 2013 jako svou 863. elektronickou publikaci

www.euromedia.cz

Knihy lze zakoupit v internetovém knihkupectví www.bux.cz

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai