Případ dívky v tísni

Michael Crichton

(2007)

Hodnocení:

****

Štítky:

Thrillery

Tento román napsal Michael Crichton ještě jako student medicíny na Harvardově univerzitě. Je to však neuvěřitelně vyzrálá prvotina prozrazující již autorův neobvyklý talent, která získala cenu za nejlepší detektivní román roku. Příběh z autorovi blízkého lékařského prostředí okouzluje dokonalou směsicí napětí, autentických podrobností z lékařské praxe i analýzou tehdejšího amerického zdravotnického systému.

Michael Crichton: Případ dívky v tísni

Copyright © 1968 by Jeffery Hudson

All rights reserved under International and Pan-American

Copyright Conventions.

Vydalo nakladatelství Baronet a.s., Široká 22, Praha 1 v roce 1995 jako svou 143. publikaci.

Přeloženo z anglického originálu A Čase of Need vydaného nakladatelstvím Dutton, Penguin Books, New York, v roce 1993.

Český překlad © 1995 Jana Pacnerová

Přebal a vazba © 1995 Valentino Sani a Baronet

Sazba a grafická úprava studio Ricardo, Praha

Vytiskla a svázala Severografie Most s.p., Obchodní 249, Most

Veškerá práva vyhrazena.

Tato kniha ani jakákoli její část nesmí být přetiskována, kopírována či jiným způsobem rozšiřována bez výslovného povolení.

ISBN 80-85890-39-9

BARONET

Praha 1995

Budu předepisovat léky pro dobro svých pacientů, podle svého úsudku a schopností, a nikdy nikomu neuškodím. Nikomu kvůli nepředepíšu smrtící lék ani nedám radu, jež by mohla přivodit jeho smrt. Nezavedu ani leně pesar, abych jí způsobil potrat. Budu však chránit čistotu svého života a umění…

Z HIPPOKRATOVY PŘÍSAHY,

KTEROU SKLÁDAJÍ MLADÍ

LÉKAŘI PŘI PROMOCI

Neexistuje morální povinnost konzervovat DNA.

GARRET HARDIN

A: 22-6712

RANDALLOVÁ, KAREN

LÉK. SLUŽ.

POKRAČOVÁNÍ

nejlépe popsat jako plus čtyři (4+) hypersenzitivní reakci s exspirací ve4.23. Pacientka odepsána ve 4.34.

Předávací diagnóza:

1.krvácení2 ke spontánnímu potratu

2.systémováanafylaxe následující popodání penicilinu G intramuskulárně

DISPOZICE:

PŘEDÁNA odd. XI

(podpis)

datum 11/13/

MUDr. John B. Williamson

podpis

MUDr. John Berry

JB/ks převod –

propuštěn –

MUDR. John Williamson

PONDĚLÍ

10. ŘÍJNA

JEDNA

Všichni kardiochirurgové jsou hajzlíci a Conway není mezi nimi žádná výjimka. Vrazil do patologické laboratoře v půl deváté ráno jako vichřice, ještě v zeleném chirurgickém oblečení i s čapkou, a zuřil. Když má Conway vztek, zatne zuby a mluví skrze ně jednotvárné a bezvýrazně. Ve tváři zrudne a na spáncích mu naskočí fialové skvrny.

„Blbci,“ syčel Conway, „blbci zatracený.“ Praštil pěstí do stěny. Láhve ve skříňkách zarachotily.

Všichni jsme věděli, co se děje. Conway dělá dvě operace srdce denně, první začíná v půl sedmé ráno. Když se o dvě hodiny později ukáže na patologii, existuje jen jediné vysvětlení.

„Hajzl blbej nešikovnej,“ pravil Conway. Odkopl koš na odpadky. Koš se hlučně odkutálel přes celou místnost. „Vytlouct mu mozek z hlavy, ten jeho zatracenej mozek,“ Conway udělal grimasu a zadíval se do stropu, jako by se obracel k samému Bohu.

Bůh, stejně jako my ostatní, to neslyšel poprvé. Tentýž hněv, tytéž zaťaté zuby a bouchání pěstí a sprosťárny. Conway dodržoval formu, jako když se reprízuje film.

Někdy svůj hněv namířil proti hrudnímu chirurgovi, jindy proti sestrám, někdy proti technikům od pumpy. Kupodivu však nikdy proti Conwayovi.

„I kdybych se dožil stovky,“ syčel Conway mezi zuby, „jakživ nenajdu slušného anesteziologa. Nikdy. Prostě neexistujou. Blbci podělaný jsou to všichni.“

Podívali jsme se na sebe: tentokrát to byl Herbie. Asi čtyřikrát do roka padla vina na Herbieho. Po zbytek času byli s Conwayem dobří přátelé. Conway ho chválil do nebes a prohlašoval o něm, že je nejlepší anesteziolog v téhle zemi, lepší než Sonderick z Brighamu, lepší než Lewis v Mayo, nejlepší ze všech.

Čtyřikrát do roka však byl Herbert Landsmann vinen SNS, což v chirurgickém slangu značí smrt na sále. Při operacích srdce se to stávalo často: u většiny chirurgů v patnácti procentech případů, u takových, jako byl Conway, v osmi.

Protože Frank Conway byl dobrý, protože byl osmiprocenťák, člověk se zlatýma rukama, člověk s nadáním od pánaboha, naučili se všichni snášet jeho záchvaty vzteku, jeho chvíle hněvu a destruktivního chování. Jednou na patologii kopl do mikroskopu a udělal škodu za sto dolarů. Nikdo ani nemrkl, protože Conway byl osmiprocenťák.

Samozřejmě že se v Bostonu leccos povídalo o tom, jak si to nízké procento, jemuž chirurgové mezi sebou říkali „počet padlých“, udržuje. Conway se prý vyhýbá případům s komplikacemi. Conway se prý vyhýbá gerontům. Conway prý nikdy neinovuje, nikdy nevyzkouší novou a nebezpečnou proceduru. Tyhle argumenty byly samozřejmě naprosto nepravdivé. Conway si držel nízký počet padlých, protože byl skvělý chirurg. Bylo to vlastně jednoduché.

Skutečnost, že je to mizera, se považovala za povrchní a bezvýznamný detail.

„Blbec, prevít smradlavá,“ pravil Conway. Hněvivě se rozhlédl po místnosti. „Kdo tu dneska šéfuje?“

„Já,“ řekl jsem. Toho dne jsem měl na pitevně velení jakožto služebně nejstarší člen přítomného personálu. Všechno se muselo vyřizovat přese mě. „Chceš stůl?“

„Jo. Do prdele.“

„Kdy?“

„Dneska večer.“

To byl Conwayův zvyk. Odjakživa pitval své mrtvé případy večer, často dlouho do noci. Jako by chtěl sám sebe trestat. Nikdy k tomu nikoho nepustil, ani své sekundáře. Někteří tvrdili, že přitom pláče. Jiní říkali, že se hihňá. Ve skutečnosti nikdo nic nevěděl. Kromě Conwaye.

„Řeknu sekretářce,“ kývl jsem. „Budou ti držet skříňku.“

„Jo. Do prdele.“ Bouchl pěstí do stolu. „Máma čtyř dětí to byla.“

„Řeknu sekretářce, aby všechno zařídili.“

„Zástava, ještě než jsme se dostali ke komoře. Studená. Masírovali jsme pětatřicet minut, ale nic. Nic.“

„Jak se jmenuje?“ zeptal jsem se. Sekretářka bude potřebovat zapsat jméno.

„McPhersonová,“ řekl Conway. „Paní McPhersonová.“

Obrátil se k odchodu a u dveří se zastavil. Jako by zakolísal, tělo mu ochablo, ramena poklesla.

„Ježíšmarjá,“ vydechl, „máma čtyř dětí. Co já mu sakra řeknu?“

Zvedl ruce, po chirurgicku, dlaněmi k sobě, a vyčítavě se zadíval na své prsty, jako by ho zradily. Nejspíš tomu tak v jistém smyslu i bylo.

„Ježíšmarjá,“ opakoval Conway. „Měl jsem jít na dermatologii. Kožařům nikdy nikdo neumře.“

Pak kopnutím otevřel dveře a vyšel z laboratoře.

KDYŽ JSME OSAMĚLI, jeden z nejmladších stážistů – ve tváři velmi pobledlý – se mě zeptal: „Je vždycky takový?“

„Ano,“ řekl jsem. „Vždycky.“

Odvrátil jsem se a zadíval na provoz, který se pomalým tempem, odpovídajícím dopravní špičce, šinul říjnovým mrholením. Bylo by snazší cítit ke Conwayovi soucit, kdybych nevěděl, že to předvádí čistě jen kvůli sobě, takový rituální výbuch hněvu, kterým procházel pokaždé, když přišel o pacienta. Nejspíš to potřeboval, ale stejně většina z nás v laborce litovala, že se nedokáže chovat jako Delong z Dallasu, který v podobné situaci odcházel luštit křížovky ve francouzštině, anebo Archer z Chicaga, který se odcházel k holiči nechat ostříhat, kdykoli někoho ztratil.

Nejenže Conway obrátil laboratoř vzhůru nohama, ale taky nás zdržel. Dopoledne to bývalo obzvlášť špatné, protože jsme museli dělat chirurgické vzorky a obvykle i tak jsme bývali pozadu za časovým rozvrhem.

Obrátil jsem se zády k oknu a zvedl další vzorek. Měli jsme v laboratoři rychlotechniku: patologové stáli před pultem po pás vysokým a vyšetřovali biopsie. Před každým z nás visel ze stropu mikrofon, ovládaný nožním pedálem. Tak měl člověk volné ruce. Kdykoliv potřeboval něco říct, sešlápl pedál a řekl to do mikrofonu, který zaznamenával jeho poznámky na magnetofonový pásek. Sekretářky to později na stroji přepsaly do chorobopisu.

Poslední týden jsem se snažil přestat kouřit a tenhle vzorek mě v tom podpořil: byla to bílá bulka zapuštěná v plátku plic. Na růžové visačce, která k ní byla upevněná, bylo jméno pacienta; teď ležel dole na sále s otevřeným hrudníkem. Chirurgové čekali na diagnózu z patologie, než budou pokračovat s operací. Je-li to benigní nádor, odstraní mu prostě jeden plicní lalok. Jestli je maligní, vezmou mu celou plíci a všechny lymfatické uzliny.

Sešlápl jsem nožní pedál.

„Pacient AO – čtyři-pět-dva-tři-tři-šest. Joseph Magnuson. Vzorek je část pravé plíce, horní lalok, o velikosti“ – stáhl jsem nohu z pedálu a změřil jej – „pět krát sedm a půl centimetru. Plicní tkáň je světle růžové barvy a praskavá. ( praskavá tkáň – znamená, že jsou v ní Štěrbiny naplněné vzduchem. To je normální.) Pleurální povrch je hladký a lesklý, bez známek fibrózního materiálu nebo adheze. Je tu mírné krvácení. V parenchymě je novotvar bílé barvy, měří“ – změřil jsem bulku – „přibližně dva centimetry v průměru. Na povrchu řezu se jeví bělavý a tvrdý. Není patrná fibrózní kapsula a je tu trochu narušená struktura okolní tkáně. Celkový dojem… rakovina plic, tedy maligní, metastázy, otazník. Odstavec, podpis John Berry.“

Odřízl jsem plátek z bílé bulky a vložil jej do rychlomrazáku. Existoval jediný způsob, jak získat jistotu,je-li ta hmota benigní nebo maligní, a to prozkoumat ji pod mikroskopem. Rychlomrazení tkáně umožňovalo připravit rychle tenký plátek. Normálně by člověk musel k přípravě mikroskopického preparátu máčet celou tu věc v šesti nebo sedmi roztocích; trvalo by to nejméně šest hodin, někdy dní. Chirurgové čekat nemohli.

Když byla tkáň dotvrda zmrazená, odřízl jsem z ní plátek mikrotomem, zbarvil preparát na sklíčku a vsunul jej do mikroskopu. Ani jsem nepotřeboval zvlášť velké zvětšení: i pod málo výkonným mikroskopem jsem viděl síťové krajkoví plicní tkáně zformované do jemných alveolárních váčků pro výměnu plynu mezi krví a vzduchem. Bílá hmota byla naopak úplně jiná.

Sešlápl jsem knoflík na podlaze.

„Mikroskopické zkoumání, zmrazený preparát. Bělavá masa se jeví jako složená z nediferencovaných parenchymálních buněk, které pronikly do normální okolní tkáně. Buňky vykazují mnoho nepravidelných, hyperchromatických jader a velký počet mitóz. Je tu několik mnohojaderných obřích buněk. Není tu jasné ohraničení. Můj dojem – primárně maligní rakovina plic. Upozorňuji na značný stupeň antrakózy okolní tkáně.“

Antrakóza je nahromadění uhlíkových částic v plicích. Jak jednou spolknete uhlík, ať už cigaretový kouř, nebo městskou špínu, vaše tělo se ho nikdy nezbaví. Prostě vám zůstane v plicích.

Zazvonil telefon. Věděl jsem, že to bude Scanlon zezdola z operačního sálu, který už učůrává netrpělivostí, protože jsme se mu neozvali během třiceti sekund. Scanlon je jako všichni chirurgové. Když neřeže, není šťastný. Strašně nerad stojí, kouká do díry, kterou do někoho vyřízl, a čeká na zprávu z patolky. Jakživo mu nedojde, že když vezme vzorek na biopsii a položí ho na ocelovou misku, musí ji pak zřízenec odnést z operačního sálu až k nám do laboratoře, než se na ten vzorek vůbec můžeme podívat. Scanlon taky nechápe, že v nemocnici je jedenáct dalších operačních sálů, které od sedmi do jedenácti dopoledne jedou všechny na plné obrátky. My na patologii máme po tu dobu čtyři sekundáře, ale biopsií je pořád víc než nás. Nedá se s tím nic dělat – leda že by po nás chtěli, abychom riskovali chybnou diagnózu.

A to oni nechtějí. Chtějí si jen zanadávat, jako Conway. Aspoň mají co dělat. Stejně mají všichni chirurgové komplex pronásledování. Zeptejte se psychiatrů.

Když jsem přistoupil k telefonu, stáhl jsem si jednu gumovou rukavici. Ruku jsem měl zpocenou. Otřel jsem si ji vzadu o kalhoty, pak zvedl sluchátko. S telefonem zacházíme opatrně, ale čistě jen pro jistotu se na konci každého dne otře lihem a formalínem.

„Tady Berry.“

„Berry, co se tam děje?“

Po Conwayovi jsem měl tisíc chutí poslat ho do háje, ale neudělal jsem to. Místo toho jsem řekl: „Máš to maligní.“

„Já si to myslel.“ odvětil Scanlon, jako by celá práce patologie byla jen ztráta času.

„Jo.“ a zavěsil jsem.

Měl jsem strašnou chuť na cigaretu. U snídaně jsem si dal jen jednu, a obyčejně vykouřím dvě.

Vrátil jsem se k svému stolu a uviděl, že tam na mě čekají tři vzorky: ledvina, žlučník a apendix. Začal jsem si zase natahovat rukavici, když cvaknul interkom.

„Doktor Berry?“

„Ano?“

Interkom měl vysokou citlivost. Člověk mohl mluvit normálním hlasem kdekoli v místnosti a dívka vás slyšela. Zvedli mikrofon vysoko, skoro až ke stropu, protože noví sekundáři se obyčejně hnali k němu a křičeli do něj netušíce, jak je citlivý. To pak dívce na druhém konci vedení praskaly v uších bubínky.

„Doktore Berry, volá vás manželka.“

Zarazil jsem se. Judith a já jsme měli dohodu: dopoledne nevolat. Od sedmi do jedenácti mám vždycky napilno, šest dní v týdnu, někdy i sedm, když někdo z personálu onemocní. Obvykle dohodu pečlivě dodržuje. Nevolala mi ani, když Johnny najel s tříkolkou zezadu do náklaďáku a dělali mu na čele patnáct stehů.

„Tak dobře,“ řekl jsem. „Vezmu to.“ Podíval jsem se na svou ruku. Rukavici už jsem měl napůl navlečenou. Stáhl jsem ji a vrátil se k telefonu.

„Haló?“

„Johne?“ Hlas se jí třásl. Takhle jsem ji neslyšel už celá léta. Naposled, když jí zemřel otec.

„Co je?“

„Johne, zrovna volal Arthur Lee.“

Art Lee byl porodník a přítel nás obou; na svatbě mi byl za svědka.

„Co se stalo?“

„Volal sem a ptal se po tobě. Je v průšvihu.“

„V jakém průšvihu?“ Při řeči jsem gestem přizval jednoho sekundáře, aby zaujal moje místo u stolu. Nesmíme ty chirurgické vzorky nechat ležet.

„Já nevím.“ řekla Judith, „ale je ve vězení.“

První, co mě napadlo, bylo, že je to nějaký omyl. „Víš to jistě?“

„Ano. Zrovna volal. Johne, je to kvůli –?“

„Nevím.“ řekl jsem. „Nevím o tom o nic víc než ty.“ Přidržel jsem si sluchátko ramenem k uchu a stáhl si druhou rukavici. Obě jsem je hodil do odpadkového koše s vinylovým vnitřkem. „Hned za ním půjdu.“ řekl jsem. „Uklidni se a neboj se. Pravděpodobně je to nějaká maličkost. Třeba se zas napil.“

„Dobře.“ odpověděla tichým hláskem.

„Neboj se.“ opakoval jsem.

„Dobře.“

„Brzo se ti ozvu.“

Zavěsil jsem, rozvázal si zástěru a pověsil ji na věšák u dveří. Pak jsem přešel chodbou do Sandersonovy pracovny. Sanderson byl primář patologie. Vypadal velmi důstojně; bylo mu osmačtyřicet, vlasy mu na spáncích šedivěly. Měl přemýšlivý obličej a podbradek. Taky měl stejný strach jako já.

„Art je ve vězení.“ oznámil jsem mu.

Zrovna procházel zápis z pitvy. Zavřel složku. „Proč?“

„Nevím. Pojedu za ním.“

„Chceš, abych jel s tebou?“

„Ne.“ řekl jsem. „Lepší bude, když pojedu sám.“

„Zavolej mi.“ Sanderson se na mě podíval přes obroučky polovičních brýlí, „až budeš vědět.“

„Zavolám.“

Přikývl. Když jsem odcházel, znovu si otevřel složkua začetl se do případu. Pokud jej ta zpráva rozčilila, nedával to najevo. To ale Sanderson nedával nikdy.

V nemocniční hale jsem sáhl do kapsy pro klíče od auta, pak jsem si uvědomil, že nevím, kde Art sedí, tak jsem šel k informační přepážce, abych zavolal Judith a zeptal se jí. Dívka u pultu byla Sally Plancková, dobrosrdečná blondýna. Zavolal jsem Judith a zeptal se, kde je Art; nevěděla to. Nenapadlo ji zeptat se. Zavolal jsem tedy Arthurově manželce Betty, krásné a pilné dívce s doktorátem z biochemie ze Stanfordovy univerzity. Ještě před pár lety dělala Betty na Harvardu výzkum, ale nechala toho, když přivedla na svět třetí dítě. Obyčejně byla velmi klidná. Jedinkrát jsem ji viděl rozčilenou, když se George Kovacs opil a pomočil jí celé patio.

Betty vzala telefon ve stavu kamenného šoku. Řekla mi, že Arthura odvezli do centra, na Charles Street. Zatkli ho dnes ráno doma, zrovna když odcházel do práce. Děcka byla moc rozčilená, a tak je nechala na ten den doma ze školy, a co teď má s nimi dělat? Co jim má říct, propánajána?

Řekl jsem jí, ať jim poví, že je to všecko omyl, a zavěsil jsem.

VYJEL JSEM S VOLKSWAGENEM z parkoviště pro doktory, kolem všech těch naleštěných cadillaců. Všechna ta velká auta patří lékařům s praxí; patology platí nemocnice, a tak si nemohou dovolit tolik nablýskaných koní.

Bylo 8.45, zrovna uprostřed ranní dopravní špičky, což v Bostonu znamená boj na život a na smrt. Boston má nejvyšší nehodovost ve Spojených státech, dokonce i vyšší než Los Angeles, jak vám řekne každý medik, co si odbývá praxi na pohotovosti. Nebo patolog: vídáme při pitvách spoustu úrazů z autonehod. Jezdí jako šílenci; sedět na pohotovosti, když tam ta těla vozí, řekli byste, že vypukla válka. Podle Judith to dělají, protože jsou utlačovaní. Art odjakživa tvrdil, že je to proto, že jsou katolíci a myslí si, že na ně anděl strážný dá pozor, až budou přejíždět plnou čáru, jenomže Art je cynik. Jednou na lékařském večírku jeden chirurg vysvětloval, kolik úrazů oka způsobí plastikové figurky na palubní desce. Člověk s autem narazí, vyhodí ho to dopředu a vypíchne si oko o patnácticentimetrovou madonu. To se stává každou chvíli; Artovi to připadalo jako nejlegračnější věc, co kdy uslyšel.

Smál se, až slzel. „Náboženská slepota.“ říkal pořád a ohýbal se smíchy. „Náboženská slepota.“

Ten chirurg dělal plastiku a nepřipadalo mu to nijak legrační. Nejspíš proto, že už spravoval až moc důlků po vypíchnutém oku. Ale Art se svíjel smíchy.

Většinu lidí na večírku jeho smích překvapil; připadal jim přehnaný a dost nevkusný. Nejspíš jsem ze všech, kdo tam byli, jen já jediný chápal, jaký smysl Art v tom vtipu nalézal. Taky jen já jediný jsem věděl, pod jakým napětím pracuje.

Art je můj přítel, a je jím už od té doby, co jsme spolu chodili na medicínu. Je to chytrý chlap a šikovný doktor, a taky věří tomu, co dělá. Jako většina lékařů s vlastní praxí bývá trochu moc autoritativní, trochu moc autokratický. Myslí si, že ví všechno nejlíp, jenomže nikdo nemůže vědět všechno nejlíp vždycky. Možná překračuje určité hranice, ale já ho skutečně nemůžu odepsat. Zastává velmi důležitou funkci. Koneckonců, někdo ty potraty dělat musí.

Nevím přesně, kdy s tím začal. Nejspíš hned potom, co skončil povinnou stáž na gynekologii. Není tozvlášť obtížná operace – bez problémů to svede i dobře vyškolená sestra. Má to jediný malý háček.

Je to protizákonné.

Moc dobře si pamatuju, jak jsem se o tom poprvé dozvěděl. Mezi stážisty na patologii se o Leeovi leccos povídalo; dostávali spoustu vzorků z kyretáží, které byly pozitivní. Kyretáž se ordinovala kvůli všelijakým potížím – nepravidelná menstruace, bolesti, krvácení uprostřed cyklu – ale u pěkných pár z nich dokazovaly vzorky z výškrabu těhotenství. Začalo mi to dělat starosti, protože stážisti byli mladí a ukecaní. Řekl jsem jim hned v laborce, že to není žádná legrace, vždyť by mohli takovým vtipkováním vážně poškodit tomu lékaři pověst. Rychle vystřízlivěli. Pak jsem šel za Arthurem. Našel jsem ho v nemocniční kantýně.

„Arte,“ řekl jsem, „něco mi vadí.“

Byl v žoviální náladě, jedl koblihu a zapíjel ji kávou. „Snad ne gynekologický problém?“ Zasmál se.

„Ne tak docela. Zaslechl jsem od některých stážistů, že jsi měl za poslední měsíc půl tuctu výškrabů s pozitivním testem těhotenství. Věděls o tom?“

Srdečná nálada byla okamžitě tatam. „Ano.“ přikývl, „věděl.“

„Jen jsem ti to chtěl říct. Mohl by být problém s výborem, kdyby ta věc přišla na přetřes, a –“

Zavrtěl hlavou. „Žádný problém.“

„No, víš jak to vypadá.“

„Ano.“ řekl. „Vypadá to, jako bych prováděl potraty.“

Mluvil tiše, s téměř smrtonosným klidem. Díval se na mě zpříma. Měl jsem z toho divný pocit.

„Měli bychom si popovídat.“ dodal. „Máš čas dneska večer kolem šesté, že bychom si zašli na panáka?“

„Nejspíš ano.“

„Tak se sejdeme na parkovišti. A jestli ti zbyde odpoledne trochu času, co kdyby ses mi podíval najeden případ?“

„Dobře.“ zamračil jsem se.

„Jmenuje se Suzanne Blacková. Číslo je AO-dvadva-jedna-tři-šest-pět.“

Naškrábal jsem si to číslo na ubrousek a divil jsem se, proč si ho zapamatoval. Doktoři si toho o svých pacientech pamatují hodně, ale jen zřídkakdy nemocniční číslo.

„Pořádně se na ten případ podívej,“ řekl Art, „a s nikým o tom nemluv, dokud si nepromluvíme spolu.“

Zmateně jsem se vrátil k práci v laboratoři. Ten den jsem dělal pitvu, takže jsem měl volnou chvíli teprve až ve čtyři odpoledne. Pak jsem zašel do kartotéky a vytáhl si chorobopis Suzanne Blackové. Přečetl jsem si ho hned na místě – nebyl nijak dlouhý. Byla to pacientka doktora Leeho, poprvé přijatá k hospitalizaci ve dvaceti letech. Byla ve druhém ročníku místní bostonské koleje. Stěžovala si na nepravidelnou menstruaci. Při anamnéze se ukázalo, že nedávno prodělala zarděnky, byla po nich velmi unavená a kolejní lékař jí dělal vyšetření na podezření z mononukleózy. Udávala nepravidelné špinění přibližně každých sedm až deset dní, ale ne normální měsíčky. Trvalo to už dva měsíce. Byla stále unavená a letargická.

Fyzické vyšetření bylo v podstatě normální, až na to, že měla zvýšenou teplotu. Krevní testy byly normální, ačkoliv hematokrit (Test na množství hemoglobinu v krvi.) byl poněkud nízký.

Doktor Lee nařídil kyretáž k úpravě nepravidelností. To bylo v roce 1956, před nástupem estrogenové terapie. Kyretáž byla normální; žádné důkazy tumorů nebo těhotenství. Dívka zřejmě na léčbu reagovala dobře. Následující tři měsíce byla sledována a menstruaci měla normální.

Vypadalo to jako jednoznačný případ. Choroba nebo citový stres mohou docela dobře porouchat ženské biologické hodiny a oddálit jí menses; kyretáž pak ty hodiny znovu natáhne a spustí. Nedokázal jsem pochopit, proč Art chtěl, abych se na to podíval. Zkontroloval jsem patologickou zprávu o vzorku tkáně. Dělal ji doktor Sanderson. Zápis byl stručný a jednoduchý: celkový vzhled normální, mikroskopické zkoumání normální.

Vrátil jsem kartu a šel zpátky do laboratoře. Ani tam jsem si ale nedokázal představit, oč v tom případu šlo. Obcházel jsem po místnosti, dělal to i ono a nakonec jsem začal zpracovávat vzorky z pitvy.

Nevím, proč mě napadlo to sklíčko.

Jako většina nemocnic i Lincolnova klinika uchovává mikroskopická sklíčka se vzorky ve svých záznamech. Schováváme je všechny; je možné vrátit se o dvacet nebo třicet let zpátky a přezkoumat mikroskopické vzorky, odebrané pacientovi. Skladují se v dlouhých krabicích, uspořádaných jako lístkové katalogy v knihovně. Máme takových krabic plnou místnost.

Přistoupil jsem k patřičné krabici a našel vzorek 1365. Na nálepce bylo číslo případu a iniciály doktora Sandersona. Také tam velkými písmeny stálo „KYRETÁZ“.

Odnesl jsem si sklíčko do místnosti, kde máme v dlouhé řadě deset mikroskopů. Jeden byl volný, vsunul jsem sklíčko pod okulár a podíval se.

Uviděl jsem to okamžitě.

Vzorek byl seškrábnutý z vnitřní stěny dělohy, to ano. Bylo to docela normální endometrium v proliferativní fázi, ale zarazilo mě to barvivo. Tenhle vzorek byl zbarven Zenker-formalínem, který dává všemu zářivě modrou nebo zelenou barvu. Bylo to dost nezvyklé barvivo, užívané při zvláštních diagnostických problémech.

Pro rutinní práci se používá hematoxylin-eosin, který vytváří jasně růžové a purpurové barvy. Skoro každý řez tkáně se zbarvuje H+E, a pokud tomu tak není, poznamenají se důvody pro použití nezvyklého barviva do patologického shrnutí.

Ale doktor Sanderson se nezmínil o tom, že na sklíčko použil Zenker-formalín.

Nabízel se závěr, že sklíčka někdo vyměnil. Podíval jsem se na rukopis na nálepce. Ten byl Sandersonův, o tom se nedalo pochybovat. Co se stalo?

Skoro hned mě začaly napadat jiné možnosti. Sanderson zapomněl do své zprávy poznamenat, že se použilo nezvyklé barvivo. Anebo se udělaly dva mikroskopické řezy, jeden H+E, druhý se Zenker-formalínem a schoval se jen ten druhý. Anebo v tom byl nějaký pořádný binec.

Žádná z těchto alternativ však nebyla zvlášť přesvědčivá. Přemýšlel jsem o tom a netrpělivě čekal až do šesti večer, kdy jsem se sešel s Artem na parkovišti a nastoupil do jeho auta. Chtěl si zajet popovídat někam mimo nemocnici. Při jízdě řekl: „Četls ten případ?“

„Ano.“ odpověděl jsem. „Moc zajímavé.“

„Překontroloval sis vzorek?“

„Ano. Byl to originál?“

„Myslíš jako jestli to byl výškrab Suzanne Blackové? Ne.“

„Měl bys být opatrnější. Barvivo bylo jiné. Taková věc tě může dostat do maléru. Odkud je to sklíčko?“

Art se pousmál. „Z obchodu s potřebami pro studující biologie. ‚Vzorek normálního endometriálního výškrabu.‘“

„A kdo to prohodil?“

„Sanderson. Tenkrát jsme byli nováčci. Byl to jeho nápad, dát tam falešné sklíčko a popsat je jako normální. Teď jsme už ovšem mnohem rafinovanější. Pokaždé, když Sanderson dostane normální výškrab, udělá pár sklíček navíc a nechá si je při ruce.“

„Nechápu.“ řekl jsem. „Chceš jako říct, že Sanderson v tom jede s tebou?“

„Ano.“ přikývl Art. „Už pěkných pár let.“

Sanderson byl velmi moudrý, velmi laskavý a velmi spořádaný člověk.

„Víš.“ vysvětloval Art, „celý ten chorobopis je lež na lež. Té holce bylo dvacet, to jo. A zarděnky prodělala. A taky měla nepravidelnou menstruaci, ale důvod byl ten, že byla těhotná. Zbouchl ji jednou o víkendu po fotbale kluk, kterého – aspoň to tvrdila – milovala a chtěla si ho vzít, jenže chtěla nejdřív dostudovat vysokou a mimino by jí překáželo. A co víc, podařilo se jí v prvním trimestru dostat ty zarděnky. Nebyla to nijak strašně chytrá holka, ale pálilo jí to dost na to, aby věděla, co to znamená, když člověk dostane v těhotenství zarděnky. Hrozně se bála, když ke mně přišla. Chvíli koktala a zajíkala se a pak to na mě všechno vysypala a požádala o potrat. Pěkně mě to vyděsilo. Zrovna jsem dokončil povinnou stáž a ještě jsem neztratil všechen hvězdný idealismus. Byla ve strašném stavu, úplná troska, a chovala se, jako by se svět kolem ní hroutil. Nejspíš svým způsobem to taky tak bylo. Nedokázala si v tu chvíli představit, že skončí jinak než jako nedostudovaná neprovdaná matka s možná deformovaným dítětem. Byla to docela milá holka a bylo mi jí líto, ale řekl jsem ne. Sympatizoval jsem s ní, bylo mi hnusně, ale vysvětlil jsem jí, že mám svázané ruce. Tak se mě potom zeptala, jestli je to nebezpečná operace, ten potrat. Nejdřív jsem si myslel, že má v plánu zkusit to sama, tak jsem řekl ano. Pak řekla, že ví o nějakém chlapovi v North Endu, co to udělá za dvě stě dolarů. Býval prý saniťákem u námořní pěchoty nebo co. A řekla, že když jí to neudělám já, půjde za tím člověkem. A vyšla z mé ordinace.“

Vzdychl a zavrtěl hlavou, oči upřené přes volant na silnici před sebou.

„Ten večer jsem přišel domů a bylo mi pekelně. Nenáviděl jsem ji. Nenáviděl jsem ji, že se vetřela do mé nové praxe, že se vetřela do mého úhledně naplánovaného života. Nemohl jsem spát; přemýšlel jsem celou noc. Představoval jsem si ji, jak jde někam do nějakýho smradlavýho skladiště za nějakým zakrslým otlemencem, co nad ní bude chlípně slintat a možná se mu povede ji i zabít. Myslel jsem na svou vlastní ženu a na naše roční děťátko, a jaká radost to všecko mohla být, kdyby ta holka nepřišla. Vzpomínal jsem na všechny ty amatérské potraty, co jsem viděl při stáži na interně, když tam holky jezdily samá krev a pěna ve tři ráno. A přiznejme si, taky jsem vzpomínal, jak jsem se potíval ještě na vysoké. Jednou jsme s Betty čekali na její měsíčky asi šest neděl. Věděl jsem náramně dobře, že náhodou může otěhotnět každý. Není to nic těžkého a neměl by to být zločin.“

Kouřil jsem cigaretu a neříkal nic.

„Tak jsem vprostřed noci vstal, sedl si v kuchyni, koukal do zdi a vypil šest hrnků kafe. Ráno už jsem byl rozhodnutý – zákon je nespravedlivý. Usoudil jsem, že si doktor může hrát na Boha často úplně ujeté, ale tentokrát je to na místě. Viděl jsem pacientku v nesnázích a odmítl jsem jí pomoc, která byla v mé moci. To mi vadilo – odmítl jsem ji léčit. Bylo to stejně špatné jako nedat penicilín nemocnému, stejně kruté a stejně hloupé. Den nato jsem šel ráno za Sandersonem. Věděl jsem, že má na spoustu věcí liberální názor. Vysvětlil jsem mu celou situaci a řekl, že chci udělat kyretáž. Slíbil, že zařídí, aby dělal patologické vyšetření sám, a taky udělal. Tak to všechno začalo.“

„A od té doby děláš potraty?“

„Ano,“ přikývl Art. „Když mám pocit, že je to na místě.“

Potom jsme šli do jednoho baru v North Endu, byl to prostý podnik plný italských a německých dělníků. Art byl v povídavé, div ne svěřovací náladě.

„Často se ptám,“ říkal, „Jaká by medicína byla, kdyby v téhle zemi převládalo náboženství křesťanské vědy. (křesťanská věda - nauka o léčení nemocí křesťanskou vírou (pozn. překl.)) Převážnou část dějin by to samozřejmě nevadilo; medicína byla hodně primitivní a neúčinná. Ale co kdyby byla křesťanská věda silná v kramflecích dneska, v době penicilinu a antibiotik? Co kdyby existovaly militantní nátlakové skupiny proti podávání takových léků? Co kdyby byli v takové společnosti nemocní, kteří by věděli s naprostou jistotou, že nemusí na svou nemoc zemřít, že existuje jednoduchý lék, který je zachrání? Jestlipak by neexistoval vzkvétající černý trh s takovými léky? Neumírali by lidi po domácím podání těch léku, po předávkování, po kontaminovaných, zkažených lécích? Nebylo by to všechno rouhání?“

„Chápu tvou analogii,“ řekl jsem, „ale neberu to.“

„Poslyš,“ řekl. „Morálka musí držet krok s technikou, protože pokud stojí člověk před volbou, jestli má být morální a mrtvý nebo nemorální a živý, pokaždé si vybere život. Lidi dneska vědí, že interrupce je bezpečná a snadná. Vědí, že to není žádná dlouhá, složitá, nebezpečná operace. Vědí, že je to jednoduché, a chtějí to osobní štěstí, ke kterému jim může pomoct. Dožadují se jí. A tak či onak jí dosáhnou. Když jsou bohatí, jedou do Japonska nebo do Portorika; ti chudí jdou k tomu lapiduchovi od maríny. Ale tak či onak potratu dosáhnou.“

„Arte,“ namítl jsem,“ je to proti zákonu.“

Usmál se. „Nikdy mě nenapadlo, že máš k zákonu takovou úctu.“

To byla narážka na mou kariéru. Po přípravce jsem šel na práva a vydržel tam půldruhého roku. Pak jsem usoudil, že tuhle školu nenávidím, nechal jsem toho a zkusil to na medicíně. Mezitím jsem si pobyl v armádě.

„Ale tohle je něco jiného,“ řekl jsem. „Jestli tě chytnou, šoupnou tě do báně a seberou ti licenci. To dobře víš.“

„Dělám to, co musím.“

„Neblbni.“

„Věřím,“ prohlásil, „že to, co dělám, je správná věc.“

Na tváři jsem mu viděl, že to myslí vážně. A postupem času jsem i já osobně narazil na několik případů, kde byla interrupce jasným a humánním řešením. Art to zařídil. Připojil jsem se k doktoru Sandersonovi a spolu s ním jsem prováděl maskovací práce na patologii. Dělali jsme všechno tak, aby se o tom nikdo nedozvěděl. To bylo nezbytné, protože komise hodnotící výsledky patologického zkoumání v Lincolnově nemocnici byla složená ze samých primářů a také střídající se skupiny šesti lékařů. Průměrný věk členů komise byl jedenašedesát let a nestalo se, že by tam bylo méně než třetina katolíků.

Samozřejmě se to tajemství neuchovalo. Mnoho mladších doktorů vědělo, co Art dělá, a většina s ním souhlasila, protože o svých případech rozhodoval vždycky po zralé a pečlivé úvaze. Většina z nich by byla interrupce prováděla taky, jen mít tu kuráž.

Pár jich s Artem nesouhlasilo a bylo by v pokušení shodit ho, kdyby si na to troufali. Riťolezci jako Whipplea Gluck, lidi, u kterých náboženství potlačilo pochopení pro ostatní a zdravý rozum.

Dlouho jsem se Whipplesů a Glucků bál. Později jsem je začal ignorovat, odvracet se od jejich přisprostlých vědoucích pohledů a našpulených, nesouhlasných obličejů. Možná to byla chyba.

Protože teď v tom Art lítal, a jestli mu to zlomí vaz, zlomí to vaz i Sandersonovi. A mně taky.

U POLICEJNÍ STANICE NEBYLO MÍSTO K PARKOVÁNI. Nakonec jsem dojel k parkovišti o čtyři bloky dál a rychle se vracel pěšky, abych zjistil, proč je Arthur Lee ve vězení.

DVĚ

KDYŽ JSEM BYL PŘED PÁR LETY v armádě, sloužil jsem u vojenské policie v Tokiu, a tam jsem se o mnohém poučil. Empíci byli v té době ti nejneoblíbenější lidé ve městě. Bylo to poslední období okupace a my ve svých bílých helmách a uniformách představovali pro Japonce poslední připomínky otravné vojenské autority. Pro Američany na Ginze, opilé saké nebo whiskou, pokud si to mohli dovolit, jsme byli ztělesněním všeho, co je na vojenském životě zklamalo a omezovalo. Byli jsme tudíž pochodující urážkoupro každého, kdo nás uviděl, a nejeden z mých kamarádů se dostal do maléru. Jeden přišel o zrak po ráně nožem do oka. Dalšího zabili.

Samozřejmě jsme byli ozbrojeni. Pamatuju si, jak jsme poprvé vyfasovali zbraně a jeden zarputilý kapitán nám řekl: „Zbraně už máte, teď si poslechněte mou radu: nikdy nepoužít pistoli. Střelíš opilýho rváče, třeba i v sebeobraně, a pak se ukáže, že jeho strejček je kongresman nebo generál. Ať je pistole vidět, ale ať je v pouzdře. Puntík.“

A tak jsme vlastně měli nařízeno ze všeho se vykecat. Naučili jsme se to. To se naučí každý polda.

Vzpomněl jsem si na to, když jsem stál před nasupeným policejním seržantem na stanici v Charles Street. Vzhlédl ke mně, jako by mi s největší radostí rozbil hlavu.

„Jo? Co je?“

„Přišel jsem za doktorem Leem,“ řekl jsem.

Usmál se. „Žluťásek je v rejži, co? Má smůlu.“

„Přišel jsem za ním,“ opakoval jsem.

„To nejde.“

Vrátil se pohledem k papírům na svém stolea přehraboval se v nich horlivě a dopáleně, dávaje mi tak najevo, že audience je u konce.

„Mohl byste mi to laskavě vysvětlit?“

„Ne,“ odsekl. „Nemoh bych vám to laskavě vysvětlit.“

Vyndal jsem pero a zápisník. „Prosím, rád bych znal vaše číslo.“

„Co jste zač, vy srandisto? Nechte toho. Nemůžete k němu.“

„Zákon vám ukládá povinnost sdělit na požádání své služební číslo.“

„To je krása.“

Podíval jsem se mu na košili a předstíral, že si číslo zapisuju. Pak jsem zamířil ke dveřím.

Řekl obezřetně: „Jdete někam?“

„Hned za dveřmi je telefonní budka.“

„Ale?“

„Je to hanba. Vsadil bych se, že vaší manželce trvalo celé hodiny, než vám našila ty frčky na rameno. Za deset vteřin budou dole. Mají na to žiletku: ani se nepoškodí uniforma.“

Ztěžka se za stolem vztyčil. „Co tu pohledáváte?“

„Přišel jsem za doktorem Leem.“

Nepohnutě mě pozoroval. Nevěděl, jestli ho můžu nechat vyhodit zrovna já, ale věděl, že v podstatě to možné je.

„Vy jste jeho právník?“

„Přesně tak.“

„Tak prokristapána, to jste měl říct dřív.“ Vyndal ze zásuvky psacího stolu svazek klíčů. „Pojďte.“ Usmál se na mě, ale oči měl pořád nepřátelské.

Následoval jsem ho do nitra stanice. Nic neříkal, ale párkrát zabručel. Nakonec prohodil přes rameno: „Nemůžete mně mít za zlý, že jsem vopatrnej. Vražda je vražda, dyť víte.“

„Ano,“ souhlasil jsem.

ART BYL ZAMČENÝ V HEZKÉ CELE. Byla čistá, uklizená a moc to tam nesmrdělo. Boston má rozhodně nejhezčí vězeňské cely v Americe. Musí mít: pobývá v nich spousta slavných lidí. Starostové, veřejní činovníci a tak. Nemůžete přece čekat, že by člověk mohl vést slušnou kampaň za znovuzvolení ze zavšivené cely, že ne?

Prostě by to nevypadalo dobře.

Art seděl na posteli a zíral na cigaretu, kterou držel v prstech. Kamenná podlaha byla plná nedopalků a popela. Vzhlédl, když jsme procházeli chodbičkou.

„Johne!“

„Máte na něj deset minut.“ sdělil mi seržant.

Vstoupil jsem do cely. Seržant za mnou zamkl dveře a zůstal tam stát, opřen o mříže.

„Děkuju.“ řekl jsem. „Už můžete jít.“

Vrhl na mě zlobný pohled a odklátil se. Rachotil přitom svazkem klíčů.

Když jsme osaměli, řekl jsem Artovi: „Jsi v pořádku?“

„Asi jo.“

Art je malý, úhledný muž, vždycky vybraně oblečený. Pochází ze San Franciska, z velké rodiny Samých lékařů a právníků. Jeho matka byla zřejmě Američanka: Art moc čínsky nevypadá. Pleť má spíš olivovou než žlutou, oči bez epikantu ( epikantus - kožní záhyb horního očního víčka, který překrývá vnitřní koutek oka, takže vzniká dojem „šikmookosti“) a vlasy světle hnědé. Je velmi nervózní, soustavně třepetavě pohybuje rukama a celkově působí spíš latinskoamericky než jako Asiat.

Teď byl bledý a napjatý. Když vstal a začal přecházet po cele, pohyboval se prudce a rychle.

„To jsi hodný, žes přišel.“

„Kdyby se někdo ptal, jsem zmocněnec tvého právníka. Tak jsem se sem dostal.“ Vyndal jsem zápisník. „Volal jsi svému advokátovi?“

„Ne, ještě ne,“

„Proč ne?“

„Já nevím,“ Třel si čelo a masíroval oči prsty. „Nemyslí mi to. Nic mi nedává smysl,“

„Řekni mi, jak se jmenuje tvůj právník,“

Řekl mi to a já si to zapsal do notesu. Art měl dobrého právníka. Nejspíš tušil, že ho jednoho krásného dne bude potřebovat.

„Tak fajn,“ řekl jsem. „Zavolám mu, až odtud odejdu. Copak se to děje?“

„Zatkli mě,“ odpověděl Art. „Pro vraždu,“

„To jsem pochopil. Proč jsi volal zrovna mně?“

„Protože se v takových věcech vyznáš,“

„Ve vraždách? O těch nic nevím,“

„Chodil jsi na práva,“

„Rok,“ upozornil jsem ho. „To bylo před deseti lety. Málem mě vyhodili a nic si z toho nepamatuju, co se tam učilo,“

„Johne,“ řekl, „tohle je lékařský a zároveň právní problém. Obojí. Potřebuju tvou pomoc.“

„Měl bys začít od začátku.“

„Johne, já to neudělal. Přísahám, že jsem to neudělal. Nikdy jsem se té holky ani nedotkl.“

Chodil rychleji a rychleji. Popadl jsem ho za rameno a zastavil ho. „Sedni si,“ nařídil jsem mu, „a začni od začátku. Pomaloučku.“

Zavrtěl hlavou a zamáčkl cigaretu. Okamžitě si zapálil další, pak řekl: „Sebrali mě dneska ráno doma, asi v sedm. Přivezli mě sem a začali vyslýchat. Nejdřív říkali, že je to jen běžný výslech, bůhví co tím mysleli. Pak začali bejt sprostý.“

„Kolik jich bylo?“

„Dva. Chvílemi tři.“

„Byli hrubí? Fackovali tě? Ostré světlo?“

„Ne, nic takového.“

„Řekli ti, že si můžeš zavolat právníka?“

„Ano. Ale to až později. Když mě poučovali o mých ústavních právech.“ Usmál se tím svým smutným, cynickým úsměvem. „Nejdřív, víš, to byl jen běžný výslech, takže mě ani nenapadlo někomu volat. Neudělal jsem nic špatného. Mluvili se mnou hodinu, než se o té holce vůbec zmínili.“

„O jaké holce?“

„O KarenRandallové.“

„Myslíš tu…“

Přikývl. „Dceru J. D. Randalla.“

„Ježíšmaijá.“

„Začali se mě vyptávat, co o ní vím a jestli u mě byla jako pacientka. A tak. Řekl jsem ano, přišla ke mně před týdnem na konzultaci. Stěžovala si na amenorrheu.“

„Jak dlouho?“

„Čtyři měsíce.“

„Řekls jim, jak dlouho to bylo?“

„Ne, na to se mě neptali.“

„Dobře,“ kývl jsem.

„Chtěli vědět další podrobnosti o její návštěvě.

Chtěli vědět, jestli to byl její jediný problém, chtěli vědět, jak se chovala. Neřekl jsem jim to. Řekl jsem, že rozhovor s pacientkou byl důvěrný. Tak přehodili kvalty: chtěli vědět, kde jsem byl včera večer. Řekl jsem jim, že jsem udělal večerní vizitu u Lincolna a pak se šel projít do parku. Vyptávali se, jestli jsem se vrátil do ordinace. Řekl jsem, že ne. Zeptali se mě, jestli mě ten večer někdo v parku viděl. Řekl jsem, že si na nikoho nevzpomínám, rozhodně na nikoho, koho bych znal.“

Art zhluboka zatáhl z cigarety. Ruce se mu třásly. „Pak na mě udeřili. Vím jistě, že jsem se nevrátil do ordinace? Co jsem dělal po vizitě? Vím jistě, že jsem od minulého týdne Karen neviděl? Vůbec jsem nechápal, nač ty otázky.“

„A nač ty otázky?“

„Karen Randallovou přivezla dneska ve čtyři ráno její matka na pohotovost do Memoriálu. Značně krvácela – vlastně vykrvácela – a byla ve stavu hemorrhagického šoku, když ji tam přijali. Nevím, jakou léčbu jí poskytli, ale rozhodně zemřela. Policie je přesvědčená, že jsem jí včera večer provedl interrupci.“

Zamračil jsem se. Prostě to nedávalo smysl. „Jak si můžou být tak jistí?“

„To neřekli. Pořád jsem se ptal. Možná byla ta žába v deliriu a řekla v Memoriálu moje jméno. Nevím.“

Zavrtěl jsem hlavou. „Arte, poldové se bojí bezdůvodného zatčení jako čert kříže. Kdyby tě zavřeli a ukázalo se, že to byl jen humbuk, přijde plno lidí o práci. Jsi vážený člen lékařské obce, ne nějakej ožrala bez halíře v kapse, co nemá na světě přítelíčka. Máš možnost zjednat si dobrého právního zástupce, a oni vědí, že si ho taky zjednáš. Netroufli by si tě obvinit, kdyby si nebyli jistí v kramflekách.“

Art dopáleně mávl rukou. „Třeba jsou to prostě jen blbci.“

„Samozřejmě jsou to blbci, ale zase ne až takhle blbí.“

„No,“ prohlásil, „já nevím, co na mě mají.“

„Musíš to vědět.“

„Nevím,“ začal znovu přecházet. „Nemám tušení.“

Chvilku jsem ho pozoroval a uvažoval, kdy se mám zeptat. Věděl jsem, že dřív nebo později tu otázku položit musím. Všiml si mého upřeného pohledu.

„Ne,“ řekl.

„Ne co?“

„Ne, neudělal jsem to. A přestaň na mě takhle koukat.“ Znovu si sedl a zabubnoval prsty na palandu. „Kristapána, já bych si dal panáka.“

„Na to radši zapomeň,“ poradil jsem mu.

„Pro kristaboha živýho…“

„Piješ jen společensky,“ připomněl jsem mu, „a s mírou.“

„Soudí mě kvůli mému charakteru a osobním zvyklostem, anebo…“

„Vůbec tě nesoudí,“ řekl jsem, „a nepřej si to.“

Odfrkl si.

„Pověz mi o té Karenině návštěvě,“ vyzval jsem ho.

„Není toho moc k povídání. Přišla, žádala o potrat, ale já to neudělal, protože byla ve čtvrtém měsíci těhotenství. Vysvětlil jsem jí, proč to nejde, že už je to moc dlouho a že by teď k potratu bylo zapotřebí abdominální sekce.“

„A přijala to?“

„Zdálo se, že ano.“

„Co sis napsal do záznamů?“

„Nic. Nezaložil jsem jí kartu.“

Vzdychl jsem. „To by mohlo být zlé. Proč jsi to neudělal?“

„Protože se ke mně nepřišla léčit, nestala se mou pacientkou. Věděl jsem, že už ji nikdy neuvidím, tak jsem jí kartu nezakládal.“

„Jak to chceš vysvětlit policii?“

„Hele,“ řekl, „kdybych věděl, že půjdu do báně, třeba bych udělal plno věcí jinak.“

Zapálil jsem si cigaretu a opřel se zády o zeď. Ucítil jsem v týle studený kámen. Už mi bylo jasné, že je to všivá situace. A maličkosti, v jiném kontextu zcela nevinné, teď mohly získat velkou váhu a význam.

„Kdo ji k tobě poslal?“

„Karen? Nejspíš Peter.“

„Peter Randall?“

„Ano. On byl její osobní lékař.“

„Ty ses jí nezeptal, kdo ji za tebou posílá?“ V tomhle směru býval Art obvykle pečlivý.

„Ne. Přišla pozdě a já už byl unavený. Kromě toho šla rovnou k věci. Byla to náramně přímočará slečna, žádnej pošuk. Když jsem si to poslechl, usoudil jsem, že ji za mnou Peter poslal, abych jí vysvětlil situaci, protože na provedení interrupce už bylo očividně moc pozdě.“

„Proč jsi to usoudil?“

Pokrčil rameny. „Prostě usoudil.“

Nedávalo to žádný smysl. Byl jsem si jistý, že mi neříká všechno. „Chodily za tebou i jiné členky Randallovic rodiny?“

„Jak to myslíš?“

„Jak to říkám.“

„Podle mě to není relevantní,“ prohlásil.

„Možná ano.“

„Ujišťuju tě,“ odvětil, „že není.“

Vzdychl jsem a mlčky chvíli kouřil. Věděl jsem, že Art dovede být tvrdohlavý, když chce. „Tak jo,“ řekl jsem. „Tak mi pověz něco víc o té holce.“

„Co chceš vědět?“

„Viděls ji už někdy předtím?“

„Ne.“

„Ani společensky jste se nesešli?“

„Ne.“

„Pomohls někdy nějaké její kamarádce?“

„Ne.“

„Jak to můžeš vědět tak jistě?“

„Ale sakra,“ odsekl. „Nemůžu to vědět jistě, ale moc o tom pochybuju. Bylo jí teprv osmnáct.“

„Tak fajn,“ řekl jsem. Art měl nejspíš pravdu. Věděl jsem, že obvykle provádí potraty jen vdaným ženám kolem třicítky. Často říkal, že s mladšími nechce nic mít, ačkoliv občas tohle pravidlo porušil. Starší a vdané ženy byly bezpečnější, realističtější a uměly držet jazyk za zuby. Věděl jsem ale taky, že poslední dobou dělal víc mladých děvčat, říkal tomu „výškraby z tanečních“, protože prý by to byla diskriminace, dělat jen vdané ženské. Myslel to částečně jako žert a částečně taky ne.

„Jaká byla,“ zeptal jsem se, „když k tobě přišla do ordinace? Jak bys ji popsal?“

„Působila jako milá holka,“ řekl Art.“Je hezká, inteligentní a vyrovnaná. Hodně přímočará, jak už jsem řek. Přišla ke mně do ordinace, sedla si, složila ruce v klíně a všechno to na mě vysypala. Používala taky lékařské termíny, jako třeba amenorrhea. Nejspíš to je tou doktorskou rodinou.“

„Byla nervózní?“

„Ano,“ řekl, „ale to jsou všechny. Proto se tak těžko dělá diferenciálka.“

Diferenciální diagnóza amenorrhey, zvláště u mladých děvčat, musí brát v úvahu nervozitu jakožto silnou etiologickou možnost. Ženám se menstruace často zpozdí nebo vynechá z psychologických příčin.

„Ale čtyři měsíce?“

„No, není to pravděpodobné. A taky přibrala na váze.“

„Kolik?“

„Skoro sedm kilo.“

„To není diagnostické,“ řekl jsem.

„Ne,“ souhlasil, „ale o něčem to svědčí.“

„Vyšetřils ji?“

„Ne. Nabídl jsem jí to, ale odmítla. Přišla za mnou kvůli potratu, a když jsem řekl ne, tak odešla.“

„Řekla, co má v plánu?“

„Ano,“ kývl Art. „Takhle trochu pokrčila rameny a povídá,’No, nejspíš jim to teda budu muset říct a to dítě porodit.‘“

„Takže sis myslel, že se nebude shánět po potratu jinde?“

„Přesně tak. Připadala mi velice inteligentní a chápavá, zřejmě ji došlo to, co jsem jí vysvětloval. O to se právě v takových případech snažím – vysvětlit ženě, proč není možné, aby podstoupila bezpečnou interrupci a proč se musí přimět to dítě porodit.“

„Zřejmě si to rozmyslela.“

„Zřejmě.“

„Pročpak asi.“

Zasmál se. „Viděls někdy její rodiče?“

„Ne,“ a pak jsem postřehl svou příležitost, „a ty?“

Ale Art byl pohotový. Zvolna, uznale se na mě ušklíbl, jakýsi jemný náznak obdivu, a odpověděl: „Ne. Nikdy. Ale slyšel jsem o nich.“

„Cos slyšel?“

V té chvíli se vrátil seržant a začal cinkat klíčem v zámku.

„Čas vypršel.“ oznámil.

„Ještě pět minut.“ požádal jsem ho.

„Čas vypršel.“

Art se zeptal: „Mluvil jsi s Betty?“

„Ano.“ řekl jsem. „Má se dobře. Zavolám jí, až odtud odejdu, a povím jí, že jsi v pořádku.“

„Bude si dělat starosti.“

„Judith u ní zůstane. Bude to dobrý.“

Art se lítostivě zašklebil. „Promiň, že ti dělám takový potíže.“

„Žádné potíže.“ Podíval jsem se po seržantovi, který stál a čekal u otevřených dveří. „Policie tě tu nemůže držet. Odpoledne jsi venku.“

Seržant plivl na podlahu.

Potřásl jsem si s Artem rukou. „Mimochodem.“ dodal jsem, „kde je teď tělo?“

„Asi v Memoriálu. Ale nejspíš už je převezli do Městské.“

„Zjistím si to,“ slíbil jsem. „Vůbec si nedělej starosti.“ Vykročil jsem z cely a seržant za mnou zamkl. Nic neřekl, když mě odváděl, ale v hale řekl: „Kapitán chce s váma mluvit.“

„Dobře.“

„Kapitán by si moc rád popovídal.“

„Až po vás,“ řekl jsem.

TŘI

NA OPRÝSKANÝCH ZELENÝCH DVEŘÍCH BYL NÁPIS „Oddělení vražd“ a pod ním na jmenovce rukou tiskacím písmem připsáno „Kapitán Peterson“. Ukázalo se, že kapitán Peterson je upjatý, rozložitý muž s šedivými vlasy na ježka a jadrným vystupováním. Obešel stůl, podal mi ruku a já si všiml, že kulhá na pravou nohu. Nijak se to nesnažil zakrýt; spíš to přeháněl, hlučně drhl špičkou nohy po podlaze. Poldové stejně jako vojáci dovedou být hrdí na svá zranění. Člověk hned věděl, že Peterson k tomu svému nepřišel při autohavárce.

Snažil jsem se určit příčinu Petersonova zranění a usoudil jsem, že to byla nejspíš střelná rána – jen vzácně přijde člověk ke zranění na lýtku nožem – když vtom napřáhl ruku a představil se mi: „Jsem kapitán Peterson.“

„John Berry.“

Jeho potřesení bylo srdečné, ale oči měl studené a zpytavé. Mávl rukou směrem k židli.

„Seržant říkal, že vás tu ještě neviděl, a tak mě napadlo, že bych se s vámi měl seznámit. Známe většinu obhájců zločinců v Bostonu.“

„Nemyslíte trestní obhájce?“

„Samozřejmě,“ souhlasil ležérně. „Trestních obhájců.“ Vyčkávavě se na mě zadíval.

Neřekl jsem vůbec nic. Po krátké odmlce se Peterson zeptal: „Kterou firmu zastupujete?“

„Firmu?“

„Ano.“

„Já nejsem právník,“ odpověděl jsem, „a nevím, co vás k takové domněnce vede.“

Předstíral překvapení. „V seržantovi jste vzbudil docela jiný dojem.“

„Ano?“

„Ano. Řekl jste mu, že jste právník.“

„To že jsem řekl?“

„Ano.“ Peterson položil ruce dlaněmi na desku stolu.

„Kdo to říká?“

„On to říká.“

„To se tedy mýlí.“

Peterson se opřel v židli dozadu a usmál se na mě, velmi příjemně, úsměvem typu „ani-to-s-náma-nehne“.

„Kdybychom věděli, že nejste právník, nikdy bychom vás k Leemu nepustili.“

„To je možné. Na druhé straně se mě nikdo neptal na jméno ani zaměstnání. Ani se po mně nechtělo, abych se zapsal jako návštěva.“

„Seržant se dal pravděpodobně zmást.“

„To je logické.“ souhlasil jsem, „stačí se na něj podívat.“

Peterson se bezvýrazně usmál. Poznával jsem ten typ: byl to úspěšný polda, chlap, co se naučil, po čem jít a co smést pod stůl. Velmi diplomatický a zdvořilý polda, dokud má navrch.

„No?“ řekl konečně.

„Jsem kolega doktora Leeho.“

Pokud byl překvapen, nedal to najevo. „Doktor?“

„Přesně tak.“

„Vy doktoři tedy rozhodně držíte při sobě.“ pořád ještě se usmíval. Pravděpodobně se za poslední dvě minuty nausmíval víc než za předcházející dva roky.

„Ani ne.“ namítl jsem.

Úsměv začínal ochabovat, nejspíš únavou v necvičených svalech. „Pokud jste doktor.“ řekl Peterson, „tak vám radím, abyste se držel od Leeho sakra daleko. Publicita by vás mohla připravit o praxi.“

„Jaká publicita?“

„Publicita spojená s procesem.“

„On bude nějaký proces?“

„Ano.“ kývl Peterson. „A ta publicita by vám mohla zatraceně poškodit praxi.“

„Já žádnou praxi nemám,“ řekl jsem.

„Vy děláte ve výzkumu?“

„Ne,“ odpověděl jsem. „Já jsem patolog.“

Na to zareagoval. Začal poposedávat kupředu, pak se vzpamatoval a znovu se opřel zády o opěradlo židle. „Patolog,“ opakoval.

„Přesně tak. Pracuju v nemocnicích, dělám pitvy a tak.“

Peterson nějakou dobu mlčel. Mračil se, škrábal se na hřbetě ruky a díval se do stolu. Nakonec řekl: „Nevím, co se snažíte dokázat, doktore. Ale my vaši pomoc nepotřebujeme a Lee zašel moc daleko…“

„To se ještě uvidí.“

Peterson zavrtěl hlavou. „Dobře víte, jak to je.“

„Nejsem si tím jist.“

„Víte,“ řekl Peterson, „kolik může doktor požadovat při žalobě za neoprávněné zatčení?“

„Milion dolarů,“ odpověděl jsem.

„No, řekněme pět set tisíc. Na tom moc nesejde. Je to řádově podobné.“

„Myslíte si, že máte ten případ v kupě.“

„Máme ten případ v kupě.“ Peterson se znovu usmál. „Ach, doktor Lee si vás může zavolat jako svědka. To my víme. A vy můžete mluvit jak pámbu, samá velká slova, jen abyste oblafl porotu, zapůsobil na ně vahou vědeckých důkazů. Ale nemůžete popřít ústřední fakt. Ten prostě nedokážete vyvrátit.“

„A co to je za fakt?“

„Dnes ráno vykrvácela v bostonské nemocnici Memoriál mladá dívka v důsledku nezákonného potratu. Prostě a jasně, tenhle fakt.“

„A vy z toho obviňujete doktora Leeho?“

„Existuje určitý důkaz,“ pravil Peterson mírně.

„Měl by to být dobrý důkaz,“ podotkl jsem, „protože doktor Lee je zavedený a vážený…“

„Poslyšte,“ Peterson poprvé dal najevo netrpělivost, „co si myslíte, že to bylo za holku, desetidolarová šlapka? Tohle byla hezká holka, sakra hezká holka z dobré rodiny. Byla mladá a milá a roztomilá, a vykuchali ji, až z toho měla smrt. Jenže nešla k nějaké porodní bábě v Roxbury nebo k nějakému břídilovi do North Endu. Na to měla moc rozumu a moc peněz.“

„Proč myslíte, že to udělal doktor Lee?“

„Do toho vám nic není.“

Pokrčil jsem rameny. „Právník doktora Leeho se zeptá na totéž, a pak mu do toho něco bude. A pokud na to nemáte odpověď…“

„Máme odpověď.“

Čekal jsem. V jistém smyslu jsem byl zvědavý, jak dobrý je Peterson diplomat. Nemusel mi říkat nic. Nemusel říct už ani slovo. Jestli řekne víc, bude to chyba.

Peterson pokračoval: „Máme svědka, který slyšel, jak dívka označila doktora Leeho.“

„Dívka přijela do nemocnice v šoku, v deliriu a prekomatózním stavu. Cokoliv řekla, je jako důkaz hodně slabé.“

„Když to řekla, nebyla ve stavu šoku. Řekla to daleko dřív.“

„Komu?“

„Své matce.“ Peterson se spokojeně ušklíbl. „Řekla své matce, že to udělal Lee. Když odjížděly do nemocnice. A její matka to odpřisáhne.“

ČTYŘI

SNAŽIL jsem se hrát podle Petersonových pravidel. Snažil jsem se uchovat bezvýraznou tvář. V tom se naštěstí v medicíně pocvičíte dost a dost; naučíte se nedat najevo překvapení, když vám pacient tvrdí, že se miluje desetkrát za noc, že má sny o tom, jak ubodává své děti, anebo že pije galon vodky denně. Patří to k doktorské mystice, že vás nic nepřekvapí.

„Chápu,“ řekl jsem.

Peterson přikývl. „Spolehlivá svědkyně. Dospělá žena, vyrovnaná, obezřelá ve svých úsudcích. A velmi pohledná. Udělá na porotu výtečný dojem.“

„Možná.“

„A když jsem teď byl tak upřímný,“ pokračoval Peterson, „povíte mi snad, proč máte tak zvláštní zájem o doktora Leeho.“

„Nemám o něj žádný zvláštní zájem. Je to můj přítel.“

„Volal vám dřív, než volal svého právníka.“

„Má povolené dva telefonáty.“

„Ano,“ souhlasil Peterson, „ale většina lidí je využije k tomu, aby zatelefonovala svému právníkovi a manželce.“

„On chtěl mluvit se mnou.“

„To ano,“ řekl. „Ale otázka zněla proč.“

„Mám určité právnické vzdělání,“ řekl jsem, „kromě lékařských zkušeností.“

„Vy jste JUDr.?“

„Ne.“

Peterson přejel prsty po hraně stolu. „Asi tomu nerozumím.“

„Nejsem si jist,“ pravil jsem,“ jestli je důležité, abyste rozuměl.“

„Co jestli jste do téhle záležitosti nějak zapletený?“

„Všecko je možné,“ souhlasil jsem.

„Znamená to ano?“

„Znamená to, že možné je všecko.“

Okamžik mě bedlivě pozoroval.“Jdete na to tuze zostra, doktore Berry.“

„Jsem skeptik.“

„Když jste takový skeptik, proč jste přesvědčený, že to doktor Lee neudělal?“

„Nejsem advokát obhajoby.“

„Víte,“ řekl Peterson, „každý může udělat chybu. Dokonce i doktor.“

KDYŽ jsem vysel do říjnového mrholeni, usoudil jsem, že tohle není vhodná doba na to, aby člověk přestával kouřit. Peterson mě vynervoval. Vykouřil jsem dvě cigarety, než jsem došel do dragstoru, kde jsem si koupil další balíček. Čekal jsem, že to bude zbytečně tvrdý blbec. Nic z toho nebyl. Jestli to, co říkal, byla pravda, pak mají případ v kapse. Možná to nezabere, ale stačí to, aby nepřišel o práci.

Peterson byl v obtížné situaci. Na jedné straně bylo nebezpečné doktora Leeho zatknout. Na straně druhé bylo nebezpečné ho nezatknout, pokud případ vypadal dostatečně jasně. Peterson byl donucen k rozhodnutí, a rozhodl se. Teď se toho bude držet co nejdéle. A má možnost úniku: kdyby to začalo vypadat špatně, může všecko hodit na paní Randallovou. Může použít známou větu, tolik proslulou mezi chirurgy a internisty, že stačilo říct jen její zkratku, DSP: dělal svou práci. To znamená, že pokud je důkaz dost silný, člověk jedná a nestará se, jedná-li správně nebo ne; jeden má právo vycházet z existujících důkazů. ( To se v medicíně stává každou chvíli. Například - pacient má horečku, leukocytózu (zvýšený počet bílých krvinek) a bolest v pravém dolním kvadrantu břicha. Diagnóza je nasnadě: appendicitis. Chirurg může provést appendektomii a poté zjistit, že appendix je normální. Nikdo ho ale nemůže z ničeho obviňovat, pokud si nepočínal zbrkle, protože všechny důkazy ukazují na appendicitidu a prodlení by mohlo mít osudné následky.) V tomto smyslu byla Petersonova pozice silná. Nic neriskoval: jestli Arta odsoudí, nedostane za to Peterson žádný metál. Ale jestli se ukáže, že je Art nevinný, je Peterson krytý. Protože dělal svou práci.

Obyčejně před svou ženou nic nezatajuji. Jen jednu nebo dvě maličkosti, jako třeba co provedl Cameron Jackson na konferenci Americké chirurgické společnosti před několika lety. Věděl jsem, že by ji to pobouřilo za Cameronovu ženu, stejně jako když se ti dva vloni na jaře rozvedli. Rozvod byl z těch, kterým se mezi zasvěcenci říká LR, lékařský rozvod, a neměl nic společného s konvencemi. Cameron je zaměstnaný a zapálený ortoped a začal doma vynechávat večeře, protože trávil život v nemocnici. Jeho manželka to po nějaké době už nevydržela. Přestala snášet ortopedy a nakonec i Camerona. Dostala dvě děti a tři sta dolarů týdně, ale šťastná není. Ve skutečnosti chce Camerona – ale bez medicíny.

Cameron taky není moc šťastný. Minulý týden jsem ho viděl a to mlhavě mluvil o ženitbě s ošetřovatelkou, se kterou chodí. Věděl, že z toho budou řeči, pokud to udělá, ale bylo jasné, že si myslí:“Aspoň tahle pochopí…“

Často přemýšlím o Cameronu Jacksonovi a desítce lidí, kteří jsou na tom podobně jako on. Obyčejně si na něj vzpomenu pozdě v noci, když se zdržím v laborce anebo když mám tolik práce, že nestihnu zavolat domů a ohlásit, že přijdu pozdě.

Art Lee a já jsme o tom jednou mluvili a on měl poslední slovo – cynické, jak má ve zvyku. „Začínám chápat,“ pravil, „proč se kněží ne žení.“

Artovo manželství je skoro škrobeně stabilní. Nejspíš je to tím, že je Číňan, ačkoliv to nemůže být jenom v tom. Art i jeho žena jsou vysoce vzdělaní a nijak viditelně nespoutaní tradicí, ale podle mého je oběma zatěžko ji setřást. Art má pořád pocit viny z toho, jak málo času tráví s rodinou, a zahrnuje své tři děti dárky, pošetile je rozmazluje. Zbožňuje je a často bývá těžké ho zarazit, jakmile o nich začne mluvit. Jeho postoj k manželce je složitější a problematičtější. Občas jako by čekal, že kolem něj bude pobíhat jako důvěřivý pejsek, a ona by zřejmě občas sama chtěla totéž. Jindy je nezávislejší.

Betty Leeová je jedna z nejkrásnějších žen, jaké jsem kdy viděl. Mluví tiše, je půvabná a štíhlá; vedle ní vypadá Judith velká, hlučná a skoro jako mužatka.

Judith a já jsme manželé osm let. Seznámili jsme se, když jsem byl na medicíně a ona ve třetím ročníku přípravky Smithovy univerzity. Judith vyrostla na farmě ve Vermontu a je tvrdohlavá, jak už hezké holky bývají.

Řekl jsem: „Dej pozor na Betty.“

„Dám.“

„Ať je v klidu.“

„Dobře.“

„A nepouštěj tam žádné reportéry.“

„Budou tam reportéři?“

„Nevím. Ale pokud budou, nepouštěj je do domu.“

Řekla, že nepustí, a zavěsila.

Pak jsem zavolal Georgi Bradfordovi, Artovu právnímu zástupci. Bradford byl solidní právník a muž s těmi správnými styky; byl starším partnerem firmy Bradford, Stone a Whitlaw. Když jsem tam volal, nebyl v kanceláři, tak jsem mu nechal vzkaz.

Nakonec jsem zavolal Lewise Carra, který byl klinickým profesorem medicíny v bostonské nemocnici Memoriál. Chvíli trvalo, než ho z centrály sehnali, a jako obvykle šel rázně rovnou k věci.

„Tady Carr.“

„Lewe, tady je John Berry.“

„Ahoj, Johne. Co potřebuješ?“

To byl celý Carr. Většina doktorů, když je volají jiní lékaři, postupují podle rituálního vzorce: nejdřív se zeptají, jak se vám daří, potom jak to máte s prací, a potom na rodinu. Jenže Carr tenhle vzorec porušoval, stejně jako spoustu dalších.

Odpověděl jsem: „Volám kvůli Karen Randallové.“

„Co je s ní?“ Do hlasu se mu vetřela opatrnost. Očividně to byl momentálně v Memoriálu horký brambor, který si přehazovali mezi sebou a nikdo o něj nestál.

„Všechno, co mi můžeš povědět. Všechno, cos slyšel.“

„Poslouchej, Johne,“ řekl,“ její otec je v téhle nemocnici velké zvíře. Slyšel jsem všechno a neslyšel jsem nic. Kdo to chce vědět?“

„Já.“

„Osobně?“

„Přesně tak.“

„Proč?“

„Jsem kamarád Arta Leeho.“

„Oni ho do toho uvrtali? Slyšel jsem to, ale nevěřil tomu. Vždycky jsem si myslel, že Lee je moc chytrý…“

„Lewe, co se stalo včera večer?“

Carr vzdychl. „Kristapána, to je průser. Je to průser až na půdu. Vykecali to ambulantním pacientům,“

„Jak to myslíš?“

„Teď o tom nemůžu mluvit.“ odpověděl Carr. „Měl bys radši přijít ke mně.“

„Tak dobře.“ souhlasil jsem. „Kde je tělo teď? Mají ho tvoji lidé?“

„Ne, odvezli ji do Městské.“

„Už dělali pitvu?“

„Nemám tušení.“

„Fajn.“ řekl jsem. „Zastavím se tam za pár hodin. Nedal by se sehnat její chorobopis?“

„To pochybuju.“ odvětil Carr. „Teď ho má starej.“

„Nedal by se mu šlohnout?“

„To pochybuju.“ opakoval.

„Fajn.“ řekl jsem. „Tak zatím.“

Zavěsil jsem, hodil do automatu další desetník a zavolal do márnice v Městské. Sekretářka mi potvrdila, že jim tělo bylo předáno. Sekretářka Alice byla hypothyroidka; měla hlas, jako by spolkla kontrabas.

„Pitvu už dělali?“ zeptal jsem se.

„Zrovna začínají.“

„Nepočkali by? Rád bych byl u toho.“

„Myslím, že by to šlo.“ pravila Alice dunivým hlasem. „Máme tu horlivce z Memoriálu.“

Poradila mi, abych sebou hodil. Slíbil jsem, že to udělám.

PĚT

V BOSTONU SE OBECNĚ VĚŘÍ TOMU, že tady najdete nejlepší lékařskou péči na světě. Občané města jsou o tom tak bezvýhradně přesvědčeni, že se o tom prakticky ani nemluví.

Zato která nemocnice je v Bostonu nejlepší, to jepředmětem vášnivých a žhavých debat. Existují tři hlavní uchazeči o ten titul: Všeobecná, Brighamská a Memoriál. Zastánci Memoriálu vám řeknou, že Všeobecná je moc velká a Brighamská naopak moc malá; a Všeobecná je moc studeně klinická a Brighamská moc studeně vědecká; že ve Všeobecné zanedbávají chirurgii na úkor interny a v Brighamské zase obráceně. A konečně vám s vážnou tváří řeknou, že personál Všeobecné a Brighamské je prostě hůř kvalifikovaný a méně inteligentní než v Memoriálu.

Nicméně na všech seznamech nemocnic spadá Bostonská městská klinika až kamsi na konec. Cestou k ní jsem minul Finanční centrum, nejhrdější monument toho, čemu politici říkají Nový Boston. Je to nesmírně rozlehlý komplex mrakodrapů, hotelů, obchodů a náměstíček se spoustou fontán a vyplýtvaného prostoru, jež mu dodávají moderního vzezření. Stojí pár minut ostré chůze od čtvrti červených lucerniček, která není moderní ani nová, ale stejně jako Finanční centrum je svým způsobem funkční.

Tahle vykřičená čtvrť leží na okraji černošských brlohů v Roxbury, stejně jako Boston City. Kodrcal jsem se přes díry ve vozovce a myslel na to, že jsem daleko od Randallova teritoria.

Bylo přirozené, že Randallovi praktikovali v Memoriálu. V Bostonu byli Randallovi známi jakožto stará rodina, což znamenalo, že se mohli honosit alespoň jedním Otcem Poutníkem, stiženým mořskou nemocí přímo na palubě slavné Mayflower, aby později přispěl svou troškou do směsi jejich genů. Po stovky let to byla doktorská rodina: roku 1776 padl Wilson Randall u Bunker Hillu.

V nedávnější historii vyprodukovali dlouhou řadu eminentních lékařů. Joshua Randall byl začátkem století slavným mozkovým chirurgem, přispěl k pokroku neurochirurgie v Americe stejně jako Cushing. Byl to přísný, dogmatický člověk, o čemž svědčí slavná, jakkoliv apokryfická historka, jíž vstoupil do lékařské tradice.

Joshua Randall, stejně jako mnozí chirurgové jeho doby, měl pravidlo, že se žádný stážista, který pod ním pracoval, nesměl oženit. Jeden stážista neposlechl a oženil se. O několik měsíců později Randall zjistil, co se stalo, a svolal schůzi všech stážistů. Seřadil je jako při nástupu a pravil: „Doktore Jonesi, vystupte, prosím, o krok kupředu.“

Provinilý lékař uposlechl, mírně se třesa.

Randall ho oslovil: „Doslechl jsem se, že jste se oženil,“ Z jeho úst to znělo, jako by doktor Jones onemocněl nebezpečnou a nakažlivou chorobou.

„Ano, prosím,“

„Než vás vyřadím ze stavu, chcete něco říci na svou obhajobu?“

Mladý lékař okamžik uvažoval, pak odpověděl: „Ano, prosím. Slibuju, že už to víckrát neudělám.“

Randalla to podle vyprávění tak pobavilo, že stážistu přece jenom nepropustil.

Po Joshuovi Randallovi následoval Winthrop Randall, hrudní chirurg. J. D. Randall, Karenin otec, byl kardiochirurg, specializovaný na náhrady chlopní. Nikdy jsem se s ním nepoznal, ale jednou nebo dvakrát jsme se sešli – divoký, patriarchální muž s hustými bílými vlasy a velitelským vystupováním. Byl postrachem stážistů a sekundářů na chirurgii, kteří se k němu hrnuli, aby se něco naučili, ale nenáviděli ho.

Jeho bratr Peter byl internista s ordinací hned vedle Všeobecné. Byl velice elegantní, módní a nejspíš docela dobrý, ačkoliv jsem se to neměl odkud dozvědět.

J. D. měl syna, Karenina bratra, který studoval medicínu na Harvardu. Před rokem se povídalo, že kluk je prakticky na vyhození, ale poslední dobou bylo ticho po pěšině.

V jiném městě a v jiné době by třeba vypadalo divně, že se mladík z rodiny s tak důstojnou lékařskou tradicí rozhodne zapomenout na mladickou nerozvážnost a v tradici pokračovat. V Bostonu ale ne: v Bostonu měly bohaté staré rodiny odedávna pocit, že jen dvě profese stojí za pozornost. Jednou byla medicína a tou druhou právo. Tu a tam se udála výjimka pro akademický život, který byl dostatečně ctihodný, pokud se člověk stal profesorem na Harvardu.

Randallovi ale nebyli ani akademická, ani právnická rodina. Byli lékařská rodina a každý Randall, pokud mohl, byl povinen absolvovat lékařskou fakultu a pak jít na externí stáž do Memoriálu. Jak lékařská fakulta, tak Memoriál učinily v minulosti určité ústupky špatným známkám, pokud šlo o Randallovy, za ta léta jim však rodina tu důvěru vynahradila víc než dost. V medicíně se vyplatilo sázet na Randallovy.

A to bylo asi všecko, co jsem o té rodině věděl, až na to, že jsou velmi bohatí, pevní příslušníci episkopální církve, odhodlaně pracují pro veřejnost, jsou obecně vážení a velmi mocní.

Budu se toho muset dozvědět víc.

TŘI BLOKY OD NEMOCNICE JSEM PROJÍŽDĚL Bojovou zónou na rohu Mass Avenue a Columbus Avenue. V noci se to tam hemží kurvami, pasáky, feťáky a šíbry. Jméno jí dali doktoři v Městské, kterým z téhle oblasti chodí tolik bodných a střelných ran, že ji považují za oblast lokální války. ( Dřív bývala nejdivočejší oblastí Bostonu Scollay Square, ale ta před pěti lety zmizela, aby udělala místo vládním budovám. Někteří to považují za zlepšení - jiní za krok zpátky.)

Samotná Bostonská městská klinika je nesmírný komplex budov, zabírající rozlohu tří městských bloků. Má přes 1 350 lůžek, většinou obsazených alkoholiky a lidskými troskami. V bostonském zdravotnickém systému se Městské říká kvůli klientele „Bostonská všivácká“. Považuje se ale za dobrou školící nemocnici pro stážisty a sekundáře, protože tady člověk uvidí plno zdravotních potíží, s jakými by se v elegantnější nemocnici jakživ nesešel. Dobrým příkladem jsou třeba kurděje. Jen málo lidí v moderní Americe trpí kurdějemi. Aby je člověk dostal, musí trpět celkovou podvýživou a naprostým nedostatkem ovoce a zeleniny nejméně pět měsíců. To je taková vzácnost, že se ve většině nemocnic uvidí takový případ jednou za tři roky. V Bostonské městské jich mají každoročně půl tuctu, obvykle v jarních měsících, kdy je „kurdějová sezona“.

Existují i další případy: těžká tuberkulóza, terciární syfilis, zranění po střelách z brokovnice, bodné rány, autonehody, sebepoškozování a osobní zbídačelost.

V kterékoli z těchto kategorií se toho v Městské najde víc a v pokročilejším stadiu než v kterékoli jiné bostonské nemocnici. (Častý výskyt bizarních případů má za následek, že každý lékařchirurg tu má bohatou zásobu prapodivných historek. Jeden chirurg rád vypráví, jak byl na nehodovce - pohotovosti v Městské - když tam přinesli dvě oběti autohavárie. Jeden muž ztratil nohu v koleni. Druhý měl masivní zranění hrudníku, tak zlé, že zpočátku nebylo možné stanovit stupeň poškození kvůli silnému krvácení. Na rentgenu hrudníku se však ukázalo, že chodidlo a dolní část nohy jednoho muže se zaklínily do hrudníku druhého, kde se také nalézaly v době příjmu obou pacientů.)

Vnitřek městské nemocnice je labyrint, ZBUDOVANÝ šílencem. Nekonečné chodby, nad zemí i pod ní, spojují tucet jednotlivých nemocničních budov. Na každém rohu jsou veliké zelené nápisy se šipkami, označujícími směry, ty ale moc nepomáhají; stejně je to beznadějné bludiště.

Když jsem se ubíral chodbami a budovami, vzpomínal jsem, jak jsem v téhle nemocnici dělal kolečko ještě jako stážista. Člověku se vybavovaly nepatrné detaily. Mýdlo: divné, laciné, pochybně páchnoucí mýdlo, které se užívalo všude. Papírové pytlíky zavěšené u každého umývadla, jeden na papírové ručníky, druhý na rektální rukavice. Kvůli úspoře se v nemocnici používaly rukavice opakovaně, sterilizovaly se a užívaly znova. Malé plastikové jmenovky olemované černě, modře a červeně, podle odbornosti. Strávil jsem v té nemocnici rok a za tu dobu jsem udělal několik soudních pitev.

ZE ZDRAVOTNÍHO HLEDISKA EXISTUJÍ ČTYŘI SITUACE, kdy koroner podle zákona vyžaduje soudní pitvu. Seznam těch příčin zná na patologii každý stážista:

Zemře-li pacient násilnou smrtí nebo za neobvyklých okolností.

Je-li pacient MPP. (Mrtev při přijetí.)

Zemře-li do čtyřiadvaceti hodin po přijetí.

Zemře-li pacient mimo nemocnici a není v lékařské péči.

Nastane-li kterákoli z těchto alternativ, provádí se pitva v Městské. Jako mnoho dalších měst ani Boston nemá zvláštní policejnímárnici. První poschodí Malloryho budovy, což je patologická část kliniky, je přenecháno jako pracoviště soudním ohledačům. V rutinních případech provádí většinu pitev stážisti prvního ročníku z nemocnice, v níž pacient zemřel. Pro stážisty, kteří jsou v branži noví a dosud nervózní, může být soudní pitva napínavá záležitost.

Nedovedete si například ani představit, jak vypadá otrava jedem nebo zabití elektrickým proudem, a dělá vám starosti, abyste neopomněli něco důležitého. Návod k řešení se předává ze stážisty na stážistu – udělat pitvu co nejpečlivěji, nadělat spoustu obrázků a poznámek a „ode všeho kousek schovat“, to znamená uchovat kousky tkání ze všech velkých orgánů pro případ, že by jejich rozbor vyžadovalo soudem nařízené přezkoumání pitevních nálezů. Všechno si schovávat, to je samozřejmě nákladná záležitost. Padnou na to nádobky, konzervační činidla a skladovací prostory v mrazácích. Ale v případech, jichž se účastní policie, se tak postupuje bez debat.

A přece si děláte starosti, ať jste sebevíc opatrní. Když děláte soudní pitvu, pokaždé máte strach, nikdy se to neobejde bez té děsné myšlenky v koutku mysli, že prokurátor nebo obhajoba budou požadovat nějakou nepatrnou informaci, nějaký klíčový útržek důkazu, ať už pozitivního nebo negativního, který nebudete moci poskytnout, protože jste nevzali v úvahu všechny možnosti, všechny varianty, všechny rozdílnosti.

Z JAKÝCHSI DÁVNO ZAPOMENUTÝCH PŘÍČIN JSOU hned za dveřmi Malloryho budovy dvě malé kamenné sfingy. Pokaždé, když je vidím, tak mě naštvou. Sfingy v budově patologie mi jaksi čpí egyptskými balzamovacími komorami. Nebo tak něco.

Šel jsem si nahoru do prvního patra promluvit s Alicí. Byla nabručená, pitva ještě nezačala kvůli nějakému zdržení. Poslední dobou šlo všechno do háje; jestlipak vím, že se tuhle zimu čeká epidemie chřipky?

Řekl jsem, že to vím, a pak jsem se zeptal: „Kdo dělá pitvu Karen Randallové?“

Alice se nesouhlasně zamračila. „Poslali někoho z Memoriálu. Jmenuje se, tuším, Hendricks.“

To mě překvapilo. Čekal jsem, že tenhle případ bude dělat nějaké velké zvíře.

„Je vevnitř?“ zeptal jsem se a kývl směrem ke konci chodby.

„Hmm,“ řekla Alice.

Zamířil jsem k dvojitým lítačkám, kolem mrazáků napravo, kde se skladovala těla, a podél úhledně vyvedeného nápisu: POUZE PRO OPRÁVNĚNÉ ZAMĚSTNANCE. Dveře byly ze dřeva, bez okének, označené VCHOD a VÝCHOD. Prošel jsem jimi do pitevny. V protějším rohu si povídali dva muži.

Místnost byla velká, vymalovaná matnou, úřední zelení. Strop byl nízký, podlaha betonová a nahoře nezakrytá potrubí; za výzdobu interiéru tady moc neutratili. V úhledné řadě tu stálo pět nerez stolů, každý metr osmdesát na délku. Byly mírně skloněné a opatřené žlábkem. Po stole neustále stékala tenkým pramínkem po celé šířce voda, která odtékala do výlevky na dolním konci. Voda byla puštěná po celou pitvu, aby odplavovala krev a kousky organických hmot. Obrovský ventilátor, metr v průměru, zabudovaný do jednoho okna z mléčného skla, byl také puštěný. Stejně tak malá chemická jednotka, která foukala do místnosti náhražkový osvěžovač vzduchu s falešnou vůní borového lesa.

Na jedné straně byly dveře do převlékárny, kde si patologové mohli odložit civil a obléci chirurgickou zelenou uniformu a zástěru. Byla tam čtyři velká umývadla v řadě, nad nejvzdálenějším nápis ZDE POUZE NA MYTÍ RUKOU. Ostatní se užívala k čištění nástrojů a vzorků. Podél jedné stěny byla řada jednoduchých skříněk s rukavicemi, láhvičkami na vzorky, konzervačními látkami, reagenciemi a kamerou. Nezvyklé vzorky se často na místě fotografovaly, než se vyjmuly.

Když jsem vstoupil, Oba muži se na mě podívali. Debatovali o případu – mrtvole na protějším stole. Jednoho z mužů jsem poznal, byl to stážista jménem Gaffen. Trochu jsem ho znal. Byl velmi chytrý a dost protivný. Toho druhého muže jsem neznal vůbec. Usoudil jsem, že je to Hendricks.

„Ahoj, Johne,“ řekl Gaffen. „Co tě sem vede?“

„Pitva Karen Randallové.“

„Začnou za moment. Chceš se převlíct?“

„Ne, díky,“ řekl jsem. „Budu se jen koukat.“

Vlastně bych se byl převlékl docela rád, ale nepřipadalo mi to jako dobrý nápad. Jediný způsob, jak si můžu být jistý, že si uchovám svou roli pozorovatele, je zůstat v civilním oblečení. To poslední, oč jsem stál, bylo, aby mě někdo považoval za aktivního účastníka pitvy, který tudíž mohl ovlivnit nálezy.

Obrátil jsem se k Hendricksovi. „My se, myslím, neznáme. Já jsem John Berry.“

„Jack Hendricks.“ Usmál se, ale ruku mi nepodal. Měl rukavice a dotýkal se předtím pitvaného těla.

„Zrovna jsem ukazoval Hendricksovi pár fyzických nálezů,“ Gaffen ukázal na tělo. Poodstoupil, abych na ně viděl taky. Byla to mladá černošská dívka. Byla to hezká dívka, než jí někdo udělal tři kulaté dírky do hrudi a břicha.

„Tady Hendricks dělá od začátku v Memoriálu,“ řekl Gaffen. „Takových věcí ještě moc neviděl. Například jsme zrovna debatovali o tom, co by mohly znamenat tyhle malé stopy.“

Gaffen ukázal na několik trhlinek na těle. Byly na pažích a na lýtkách.

Hendricks řekl: „Podle mě by to snad mohly být škrábance od ostnatého drátu.“

Gaffen se smutně usmál. „Ostnatý drát,“ opakoval.

Neřekl jsem nic. Věděl jsem, co to je, ale taky jsem věděl, že nezkušený člověk by to v životě neuhádl.

„Kdy ji přinesli?“ zeptal jsem se.

Gaffen se podíval na Hendrickse, pak řekl: „V pět ráno. Ale smrt zřejmě nastala kolem půlnoci.“ Znova se obrátil na Hendrickse: „Nic tě nenapadá?“

Hendricks zavrtěl hlavou a kousl se do rtu. Gaffen mu dával zabrat. Byl bych se ozval, ale tohle byla standardní procedura. V medicíně se člověk často hodně naučí, i když se na něj někdo vytahuje. Hendricks to věděl. Já jsem to věděl. Gaffen to věděl taky.

„Kde,“ pravil Gaffen, „myslíš, že těch pět hodin po smrti byla?“

„Nevím,“ pravil Hendricks zuboženě.

„Hádej.“

„Ležela v posteli.“

„Nemožné. Koukni se na posmrtné skvrny. (Prosakování krve do nejníže položených částí těla po smrti. Často pomáhá stanovit polohu těla.) Nikde neležela rovně. Napůl seděla, napůl byla převalená do strany.“

Hendricks se znova podíval na tělo, pak opět zavrtěl hlavou.

„Našli ji v kanále,“ informoval ho Gaffen. „Na Charleston Street, dva bloky od Bojové zóny. V kanále.“

„Ale.“

„Takže,“ pokračoval Gaffen, „co bys teď řekl o těch stopách?“

Hendricks zavrtěl hlavou. Věděl jsem, že takhle to může jít do nekonečna; Gaffen si s ním může pohrávat do alelujá. Odkašlal jsem si a řekl: „Ve skutečnosti, Hendricksi, jsou to krysí kousnutí. Velmi charakteristická kousnutí: počáteční vpich a pak klínovitá trhlinka.“

„Krysí kousnutí,“ opakoval tiše.

„Člověk se pořád učí.“ Gaffen se podíval na hodinky. „Už mám toho plný zuby. Jsem rád, že jsem tě zas viděl, Johne.“ Stáhl si rukavice a umyl si ruce, pak se vrátil k Hendricksovi.

Hendricks se stále ještě díval na díry po kulkách a kousnutí.

„Byla pět hodin v kanále?“

„Ano.“

„Policie ji nenašla?“

„Ano, nakonec ano.“

„Kdo jí to udělal?“

Gaffen si odfrkl. „Taky bych rád věděl. V anamnéze má primární luetickou orální lézi, léčenou v téhle nemocnici, a pětkrát zavařený šasi, taky léčeno tady u nás.“

„Zavařený šasi?“

„P.Z.O.“ (Pánevní zánětlivé onemocnění, obvykle infekce vejcovodů, způsobená gonokokem Neisseria, nositelem kapavky. Kapavka je považována za nejrozšířenější infekční chorobu lidstva. Předpokládá se, že nakaženo je dvacet procent prostitutek.)

„Když ji našli,“ podotkl Gaffen, „měla v podprsence čtyřicet dolarů v hotovosti.“

Pohlédl na Hendrickse, zavrtěl hlavou a vyšelz místnosti. Když jsme osaměli, řekl mi Hendricks: „Pořád to nechápu. Znamená to, že byla prostitutka?“

„Ano,“ přikývl jsem. „Někdo ji zastřelil a ležela pět hodin v kanále, kde ji ožvejkali potkani.“

„Ach.“

„To se stává.“ ujistil jsem ho. „Každou chvíli,“

Lítačky se otevřely a nějaký muž přivezl na vozíku bíle zahalené tělo. Podíval se na nás a zeptal se: „Randallová?“

„Ano.“ odpověděl Hendricks.

„Který stůl chcete?“

„Prostřední.“

„Tak dobře.“ Přijel s vozíkem těsně k němu, pak přesunul hbitě tělo na nerezový stůl, nejdřív hlavu, pak nohy. Bylo už úplně ztuhlé. Rychle odstranil rubáš, složil jej a položil na vozík.

„Podepište to.“ nastavil Hendricksovi formulář.

Hendricks jej podepsal.

„Tohle mi moc nejde.“ svěřil se mi Hendricks. „Tyhle právní záležitosti. Dělal jsem to teprve jednou, a to byl pracovní úraz. Chlapík spad v práci na hlavu a zabil se. Ale nic takového.“

„Jak tě na to vybrali?“ zeptal jsem se.

„Nejspíš jsem měl prostě kliku. Slyšel jsem, že to bude dělat Weston, ale zřejmě to byl omyl.“

„Leland Weston?“

„Ano.“

Weston byl primář patologie v Městské nemocnici, ohromný starý pán a nejspíš nejlepší patolog v Bostonu, bez lichocení.

„No.“ řekl Hendricks, „tak bychom snad mohli začít.“

Přistoupil k umývadlu a začal se dlouze a pečlivě umývat. Patologové, co se drhnou před pitvou, mě často štvou. Vypadají pak až moc jako parodie na chirurgy: idiotský rub mince, chlap nastrojený v chirurgické uniformě – pytlovité kalhoty, blůza s krátkými rukávy a véčkem u krku – si myje ruce předtím, než začne operovat pacienta, kterému už je dávno jedno, jestli bude operace sterilní nebo ne.

Jenže v Hendricksově případě to bylo prostě jen odkládání nevyhnutelného.

PITVA NENÍ NIC PĚKNÉHO. Zvlášť depresivní pak je, když je zesnulá tak mladá a hezká, jako byla KarenRandallová. Ležela nahá na zádech, plavé vlasy jí splývaly po vodě. Jasně modrýma očima zírala vzhůru do stropu. Než se Hendricks domyl, prohlédl jsem si tělo a dotkl se pokožky. Byla studená a hladká, šedavé bílé barvy. Přesně jak by se dalo čekat od děvčete, co vykrvácelo k smrti.

Hendricks překontroloval, jestli je v kameře založený film, pak mě gestem vyzval, abych ustoupil stranou a pořídil tři snímky z různých úhlů.

Zeptal jsem se: „Máš její chorobopis?“

„Ne. Ten má starej. Já mám jen shrnutí, co dali při předání z ambulance.“

„Což bylo?“

„Klinická diagnóza smrti v důsledku vaginálního krvácení komplikovaného systémovou anafylaxí.“

„Systémovou anafylaxí? Proč?“

„Nemám zdání,“ ujistil mě Hendricks. „Na pohotovosti se něco stalo, ale nepřišel jsem nato, co to bylo.“

„To je zajímavé,“ podotkl jsem.

Hendricks dokončil obrázky a přistoupil k tabuli. Ve většině laborek je tabule, kam patologové mohou zapisovat své nálezy hned, jak je učiní – povrchové známky na těle, váha a vzhled orgánů a podobně. Přistoupil k tabuli a napsal: „K. Randallová“ a číslo případu.

V tom okamžiku vstoupil do místnosti další muž. Poznal jsem plešatou, nahrbenou postavu Lelanda Westona. Bylo mu přes šedesát, stál na prahu penze a navzdory své nahrbenosti byl plný energie a života. Krátce mi potřásl rukou, pak i Hendricksovi, kterému se zřejmě velmi ulevilo, když ho uviděl.

Weston se ujal pitvy sám. Začal jako vždycky – na to jsem si ještě pamatoval – tím, že nejméně pětkrát obešel tělo, soustředěně je pozoroval a něco si pro sebe mumlal. Nakonec se zastavil a koukl na mě. „Prohlédl sis ji, Johne?“

„Ano.“

„Co z toho vyvozuješ?“

„Nedávno přibrala na váze,“ řekl jsem. „Na bocích a na prsou má strije. Taky je obézní.“

„Dobře,“ souhlasil Weston. „Ještě něco?“

„Ano. Má zajímavé ochlupení. Vlasy má blond, ale na horním rtu je tenká čára tmavých chloupků a další jsou na předloktí. Připadají mi řídké a jemné, zřejmě nové.“

„Dobře,“ přikývl Weston. Mírně, nakřivo se na mě ušklíbl, úšklebek mého starého učitele. Ostatně Weston učil v Bostonu dřív či později většinu patologů. „Ale,“ dodal, „unikl ti nejdůležitější nález,“

Ukázal na stydkou oblast, která byla čistě vyholená. „Tohle,“ řekl.

„Ale měla přece potrat,“ poznamenal Hendricks. „To všichni víme,“

„Nikdo,“ pravil Weston stroze, „nic neví, dokud není po pitvě. Nemůžeme si dovolit dělat předčasnou diagnózu.“ Usmál se. „To je kratochvíle vyhrazená klinikům,“ Natáhl si rukavice a pokračoval: „Tahle pitevní zpráva bude nejlepší a nejpřesnější, jakou dokážeme předložit. Protože J. D. Randall ji bude pročesávat hodně hustým hřebenem. Tak tedy,“ Bedlivě zkoumal stydkou oblast. „Diferenciální diagnóza oholeného lůna je obtížná. Může to značit operaci, ale mnoho pacientek to dělá z čistě osobních důvodů.

V tomto případě můžeme zaznamenat, že je to uděláno pečlivě, bez zádrhelů a drobných říznutí. To je pozoruhodné: na světě neexistuje sestra, která by dokázala provést předoperační holení v masité oblasti jako je tahle, aniž by jí aspoň jednou trošku ujela ruka. Sestry pospíchají a z nějakého toho drobného říznutí nedělají vědu. Takže…“

„Se oholila sama,“ řekl Hendricks. „Pravděpodobně,“ kývl Weston. „Samozřejmě to operaci nevylučuje. Ale měli bychom si to zapamatovat.“

Pokračoval v autopsii, pracoval zručně a hbitě. Naměřil dívce výšku metr sedmdesát a navážil jí třiašedesát kilo. Vzhledem k tomu, kolik tekutin ztratila, byla hodně těžká. Weston to zapsal na tabuli a provedl první řez.

Při autopsii se používá jako standardní incize řez ve tvaru Y, probíhající od obou ramen k začátku žeber, kde se ramena Y sbíhají a řez pokračuje v jediné incizi ke stydké kosti. Pokožka a svaly se pak odloupnou v podobě tří chlopní; žebra se rozříznou, rozevřou a tak se obnaží plíce a srdce; břicho se rozřízne do šířky. Pak se podvážou a přeříznou krkavice, podváže a přeřízne tračník, odřízne se trachea a farynx – a celé vnitřnosti, srdce, plíce, žaludek, játra, žlučník, a střeva se vyjmou jediným pohybem.

Potom se vykuchané tělo zašije. Izolované orgány lze zkoumat beze spěchu a odříznout z nich vzorky k mikroskopickému zkoumání. Zatímco tohle dělá patolog, zřízenec odřízne skalp, odstraní svrchní část lebky a vybere mozek, pokud bylo dáno svolení k jeho vyjmutí.

Vtom jsem si uvědomil: žádný zřízenec tu nebyl. Zmínil jsem se o tom Westonovi.

„To je v pořádku.“ odpověděl. „Tohle uděláme sami. Kompletně.“

Díval jsem se, jak Weston řeže. Ruce se mu mírně třásly, ale pracoval stále ještě hbitě a obratně. Když rozevřel břicho, vyvalila se ven krev.

„Honem.“ řekl. „Odsávat.“

Hendricks přinesl láhev napojenou k odsávací hadici. Břišní tekutina – temně rudočerná, většinou krev – byla odstraněna a odměřena do láhve. Dohromady se jí vytáhly skoro tři litry.

„Škoda že nemáme chorobopis.“ řekl Weston. „Rád bych věděl, kolik jednotek jí dali na pohotovosti.“

Přikývl jsem. Normální objem krve u průměrného člověka je jenom asi pět litrů. Bylo-li jí tolik v břiše, svědčilo to o tom, že je někde perforace.

Když Weston odsál tekutinu, pokračoval v sekci, vyndával jednotlivé orgány a ukládal je na podnos z nerez oceli. Odnesl je k výlevce a umyl, pak prozkoumával jeden po druhém, počínaje odshora – od štítné žlázy.

„Zvláštní.“ řekl, když ji podržel v ruce. „Vypadá tak na patnáct gramů.“

Normální štítná žláza váží dvacet až třicet gramů.

„Ale podle všeho je to normální variace.“ řekl Weston. Rozřízl ji a prozkoumal povrch řezu. Nebylo vidět nic neobvyklého.

Pak rozřízl tracheu, rozevřel ji až k bifurkaci do plic, které byly rozšířené a bělavě bledé namísto normální růžovo-fialové barvy.

„Anafylaxe,“ řekl Weston. „Systémová. Máte představu, na co byla hypersenzitivní?“

„Ne,“ odpověděl jsem.

Hendricks dělal poznámky. Weston bedlivě sledoval průdušky až do plic, pak rozevřel pulmonární žíly a tepny.

Postupoval k srdci, které otevřel dvěma obloukovitými incizemi na pravé a levé straně, jimiž obnažil všechny čtyři komory. „Naprosto normální.“ Pak rozevřel koronární arterie. I ty byly normální, maličko poznamenané aterosklerózou.

Všechno ostatní bylo normální, až jsme se dostali k děloze. Byla nafialovělá hemorrhagickou krví a nepříliš veliká, asi tak velikosti a tvaru žárovky, do níž vedly z vaječníků vejcovody. Když ji Weston obrátil v dlaních, uviděli jsme řez skrze endometrium a svalovinu. To vysvětlovalo krvácení do břišní dutiny.

Mně však vadila ta velikost. Prostě mi to nepřipadalo jako děloha těhotné ženy, zvlášť pokud ta dívka byla ve čtvrtém měsíci. V té době už měl být zárodek patnáct centimetrů dlouhý, s fungujícím srdcem, vyvíjejícíma se očima a obličejem, se vznikajícími kostmi. Děloha by byla znatelně zvětšená.

Westona napadlo totéž. „Samozřejmě.“ řekl, „nejspíš dostala na pohotovosti oxytocin ( Lék na stažení dělohy, užívaný k vyvolání porodu a zastavení děložního krvácení.), ale stejně je to zatraceně divné.“

Prořízl stěnu dělohy a rozevřel ji. Vnitřek byl vyškrábán docela dobře a pečlivě; k perforaci došlo zřejmě až nakonec. Nyní byl vnitřek dělohy zaplněn krví a četnými průsvitnými, žlutavými sraženinami.

Weston konstatoval, že ty zřejmě vznikly až post mortem.

Očistil krev a sraženiny a prozkoumal pečlivě vyškrábaný povrch endometria.

„Tohle nedělal úplný amatér,“ pravil Weston. „Někdo, kdo znal aspoň základní principy kyretáže.“

„Až na tu perforaci.“

„Ano,“ souhlasil. „Až na ni.“

„No,“ pokračoval, „aspoň už víme jedno. Sama si to neudělala.“

To bylo důležité. Velká část akutních vaginálních krvácení je důsledkem pokusů žen způsobit si potrat vlastnoručně, pomocí léků, roztoků solí, mýdel nebo pletacích jehlic a dalších pomůcek. Jenže Karen by si takovýhle výškrab nedokázala udělat sama. To vyžadovalo celkovou anestezii pacientky.

Zeptal jsem se: „Připadá vám to jako děloha těhotné ženy?“

„Pochybuju,“ řekl Weston. „Velmi pochybuju. Podívejme se na vaječníky.“

Weston rozřízl vaječníky, hledal corpus luteum, žluté tělísko, které přetrvává i po uvolnění vajíčka. Nenašel je. To ovšem samo o sobě nedokazovalo nic; corpus luteum začne po třech měsících degenerovat a tahle dívka měla být ve čtvrtém měsíci.

Vstoupil zřízenec a řekl Westonovi: „Mám to už zavřít?“

„Ano,“ řekl Weston. „To klidně můžete.“

Zřízenec začal zašívat incizi a pak zabalil tělo do čistého rubáše. Obrátil jsem se k Westonovi. „Nebudete zkoumat mozek?“

„Nemáme svolení,“ řekl Weston.

Soudní ohledač, i když požaduje pitvu, obvykle netrvá na zkoumání mozku, pokud situace nenasvědčuje možnosti neuropatie.

„Ale byl bych čekal, že rodina jako jsou Randallovi, lékařsky orientovaná…“

„Ach, J. D. je všemi deseti pro. To paní Randallová. Ta prostě odmítá nechat odstranit mozek, absolutně to odmítá. Znáš ji?“

Zavrtěl jsem hlavou.

„To je teda ženská,“ pravil Weston suše.

Vrátil se zpět k orgánům, zpracovával zažívací trakt od esofágu až po anus. Byl naprosto normální. Odešel jsem ještě než skončil. Viděl jsem, co jsem chtěl vidět, a věděl jsem, že závěrečná zpráva bude neurčitá. Alespoň na základě celkové prohlídky orgánů nebudou moci říci s určitostí, zda byla Karen Randallová těhotná. To bylo divné.

ŠEST

MĚL JSEM POTÍŽE SE SHÁNĚNÍM ŽIVOTNÍ POJISTKY. To má většina patologů: pojišťovna se na vás jen podívá a otřese se – neustále vystaven tuberkulóze, zhoubným bujením a smrtelným infekčním chorobám, to je velké riziko. Jediný člověk, o kterém jsem věděl, že mu dělalo ještě větší problémy dát se pojistit, je biochemik jménem Jim Murphy.

Když byl mladší, hrával Murphy záložníka za Yale a jmenovali ho do reprezentačního týmu Východu. To už je samo o sobě uznání, ale člověka to ohromí, když Murphyho zná a viděl někdy jeho oči. Murphy je prakticky slepý. Nosí na palec tlusté čočky a chodí s hlavou sklopenou, jako by ho tíha brýlí táhla k zemi. Zpravidla taktak vidí, ale když je rozrušený nebo napjatý, vráží do věcí.

Na první pohled se nezdá, že by Murphy splňoval podmínky kladené na fotbalového záložníka, dokonce ani na Yale ne. Abyste poznali jeho tajemství, musíte ho vidět v pohybu. Murphy je rychlý. Taky má nejlepší rovnováhu ze všech lidí, co jsem kdy viděl. Když hrával fotbal, vymysleli jeho spoluhráči celou sérii kombinací zvlášť tak, aby mohl zadák navádět Murphyho správným směrem a vypustit ho na trasu. Obvykle to fungovalo, ačkoliv několikrát Murphy předvedl brilantní útok nesprávným směrem a dvakrát donesl míč do vlastní branky.

Odjakživa ho to přitahovalo ke sportům, které se pro něj nehodily. Ve třiceti letech se rozhodl pustit do horolezectví. Připadalo mu to velmi příjemné, ale nedokázal sehnat pojistku. Přešel tedy na závody sportovních aut a vedl si velmi dobře, dokud nevyjels lotusem z dráhy, čtyřikrát se nepřevalil a nezlomil si obě klíční kosti na několikrát. Potom usoudil, že bude radši pojištěný než aktivní, a tak toho všeho nechal.

Murphy je tak rychlý, že dokonce i mluví jakýmsi těsnopisem, jako by se nedokázal zatěžovat tím, že bude vkládat do svých vět všechny částice a zájmena. Přivádí své sekretářky a laboranty k šílenství nejen svou řečí, ale také kvůli oknům. Murphy je pořád nechává dokořán otevřená, dokonce i v zimě, a je neúnavným odpůrcem toho, čemu říká „špatný vzduch.“

Když jsem vstoupil do jeho laboratoře v jednom křídle BLN (Bostonská lůžková nemocnice), nalezl jsem ji plnou jablek. Jablka byla v ledničkách, na laboratorních pultech, na psacích stolech místo těžítek. Když jsem vstoupil, obě jeho laborantky, oděné v tlustých svetrech pod pracovními plášti, pojídaly jablka.

„Manželka,“ pravil Murphy, když mi potřásal rukou. „Specialita. Chceš? Dneska mám Delicious a Cortland.“

„Ne, díky,“ odmítl jsem.

Ukousl si z jednoho jablka, poté co je rázně naleštil rukávem. „Dobré. Vážně.“

„Nemám čas,“ řekl jsem.

„Pořád naspěch,“ řekl Murphy. „Ježíšikriste, pořád naspěch. Neviděl jsem tebe ani Judith kolik měsíců.

Co děláš? Terry hraje v obraně za první jedenáctku Belmontu.“

Vytáhl z psacího stolu fotografii a podržel mi ji pod nosem. Byl na ní jeho syn ve fotbalovém dresu, mračil se do kamery a vypadal jako Murph: malý, ale sporý.

„Musíme se brzo sejít,“ řekl jsem mu, „a popovídat si o rodinách.“

„Hmmm.“ Murph hltal jablko s pozoruhodnou rychlostí. „To jo. Co třeba bridž? Žena a já jsme to minulý víkend absolutně projeli. Předminulý víkend. Hráli jsme s…“

„Murphe,“ přerušil jsem ho, „mám problém.“

„Nejspíš vřed,“ Murph si vybral další jablko z řady na svém psacím stole. „Nervózní, já vím. Odjakživa naspěch.“

„Vlastně,“ řekl jsem,“ je to přímo tvá parketa.“

Zazubil se s náhlým zájmem. „Steroidy? Poprvé v dějinách se patolog zajímá o steroidy, to se vsadím.“ Sedl si za stůl a nohy si dal nahoru. „Připraven a čekám. Vysyp to.“

Murphyho práce se soustřeďuje na produkci steroidů u těhotných žen a zárodků. Umístili ho do BLN z praktických, i když poněkud chmurných důvodů – potřebuje být nablízku zdroje zásob, což v jeho případě byly rodičky a občas mrtvě narozené děti, jež mu přidělovali.

„Můžeš udělat hormonální test těhotenství při pitvě?“ zeptal jsem se.

Poškrábal se na hlavě rychlými, třepetavě nervózními pohyby. „Sakra. Nejspíš jo. Ale kdo to chce?“

„Já to chci.“

„Chci říct, copak při pitvě nepoznáš, jestli byla těhotná nebo ne?“

„V tomhle případě skutečně ne. Je to hrozně zmatené.“

„No. Schválený test není, ale podle, mě to jde. Jak dlouho?“

„Podle všeho čtyři měsíce.“

„Čtyři měsíce? A ty to nepoznáš podle dělohy?“

„Murphe…“

„Jo jistě, ve čtvrtém měsíci to jde.“ řekl. „Neobstojí to u soudu nebo tak, ale jo. Jde to.“

„Dokážeš to?“

„Nic jiného tady neděláme.“ řekl. „Zkoušky na steroidy. Co máš?“

Nerozuměl jsem. Zavrtěl jsem hlavou.

„Krev nebo moč. Co z toho?“

„Aha. Krev.“ Sáhl jsem do kapsy a vytáhl zkumavku s krví, kterou jsem si nabral u pitvy. Zeptal jsem se Westona, jestli můžu, a on řekl, že je mu to jedno.

Murph vzal zkumavku, podržel ji proti světlu a ťukl do ní prstem. „Potřebuju dva kubíky.“ řekl. „Tady je plno. Žádnej problém.“

„Kdy mi dáš vědět?“

„Za dva dny. Test trvá osmačtyřicet hodin. Tohle je krev z pitvy?“

„Ano. Bál jsem se, aby se hormony nepoškodily nebo tak…“

Murph vzdychl. „Jak málo si pamatujeme. Jen proteiny se můžou denaturovat, a steroidy nejsou proteiny, viď? Tohle bude snadný. Víš, normální králičí test se dělá na chorionický gonadotrofin v moči. Ale tady v laborce máme vybavení na jeho měření, nebo na progesteron, anebo na kterýkoli z řady dalších jedenáct-beta hydroxylových složek. V těhotenství stoupne hladina progesteronu desetinásobně. Hladina estriolu se zvýší tisíckrát. Takový skok se dá změřit s prstem v nose.“ Koukl po svých laborantkách. „Dokonce i v téhle laboratoři.“

Jedna z laborantek na výzvu zareagovala. „Bývala jsem akurátní,“ pravila, „než mi omrzlý prsty.“

„Pardon, pardon.“ zachechtal se Murphy. Obrátil se zpátky ke mně a zvedl zkumavku krve. „Tohle budeúplně snadné. Prostě to šoupnem do té staré destilační kolony a necháme to probublat,“ řekl. „Možná uděláme dvě nezávislé zkoušky, čistě pro případ, že by se to jednou pokazilo. Od koho to je?“

„Co?“

Zamával přede mnou netrpělivě zkumavkou. „Čí krev?“

„Aha. Jeden případ,“ pokrčil jsem rameny.

„Těhotenství ve čtvrtém měsíci a ty si nejsi jistý? Johníku, neoblafneš starýho kámoše, se kterým jsi hrál tolikrát bridž.“

„Možná bude lepší,“ řekl jsem, „když ti to povím až pak.“

„Fajn, fajn. Kdepak bych vyzvídal. Ať je po tvým, ale povíš mi to?“

„Slibuju.“

„Slib patologa,“ povstal, „zvučí věčností.“

SEDM

KDYŽ SE TO NAPOSLED POČÍTALO, existovalo 25 tisíc pojmenovaných lidských chorob a léčba na pět tisíc z nich. A přece zůstává snem každého mladého lékaře objevit novou nemoc. To je nejrychlejší a nejjistější způsob, jak vyniknout v lékařské profesi. Prakticky řečeno je daleko lepší objevit novou nemoc, než najít léčbu na nějakou starou. Vaše léčba se bude testovat, diskutovat a probírat celá léta, kdežto nová nemoc se přijme ochotně a naráz.

Lewis Carr ještě jako stážista trefil do černého: našel novou nemoc. Byla hodně vzácná – dědičná dysgammaglobulinémie působící na beta-frakci, kterou našel ve čtyřčlenné rodině – ale to nebylo důležité. Důležité bylo to, že ji Lewis objevil, popsal a publikoval své výsledky v Novoanglickém lékařském časopise.

O šest let později byl jmenován klinickým profesorem v Memoriálu. Nikdy se nepochybovalo o tom, že jím bude; muselo se prostě jen počkat, až někdo z personálu půjde do penze a uvolní úřad.

Carr měl v rámci Memoriálu dobrou pracovnu, úplně skvělou na mladého kanóna internistu. Jednak byla přeplněná, což ještě zhoršovaly stohy časopisů, skript a výzkumných protokolů roztroušené všude kolem. Kromě toho byla špinavá a stará, zastrčená v pochybném koutě Calderovy budovy poblíž oddělení výzkumu ledvin. A navrch k tomu všemu seděla uprostřed té zchátralosti a toho bince krásná sekretářka, která vypadala sexy, pracovitě a zcela nedotknutelně: nefunkční krása v kontrastu s funkční ošklivostí pracovny.

„Doktor Carr je na vizitě,“ řekla bez úsměvu. „Prosí vás, abyste počkal uvnitř.“

Šel jsem dál a posadil se, když jsem odstranil ze židle stoh starých vydání Amerického časopisu experimentální biologie. Za chvilku přišel Carr. Měl na sobě bílý laboratorní plášť, vpředu rozepnutý (klinický profesor si nikdy nezapíná laboratorní plášť) a kolem krku stetoskop. Límec u košile měl otřepaný (klinickým profesorům se moc neplatí), ale černé střevíce se mu leskly (kliničtí profesoři jsou pečliví ve věcech, na kterých doopravdy záleží). Jako obvykle se choval velmi klidně, velmi chladnokrevně, velmi politicky.

Nezdvořáci tvrdili, že Carr je víc než politik, že prostě nestydatě vysává starší členy personálu. Ale mnozí mu také záviděli jeho rychlý úspěch a sebedůvěru ve vystupování. Carr měl kulatou a dětskou tvář, líce měl hladké a zardělé. Měl podmanivý, široký chlapecký úsměv, který mu velice pomáhal u pacientek. Teď mi ten úsměv věnoval.

„Ahoj, Johne.“ Zavřel dveře do předpokoje a sedl si za stůl. Sotva jsem ho viděl přes stohy časopisů. Sundal si z krku stetoskop, složil jej a vsunul do kapsy. Pak se na mě podíval.

Nejspíš je to nevyhnutelné. Každý praktikující lékař, který se na vás dívá přes psací stůl, si osvojí určité vystupování, ten ohleduplně-zkoumavě-tázavý výraz, který je silně znepokojivý, pokud vám nic nechybí. Přesně to se teď stalo s Lewisem Carrem.

„Chceš vědět něco o Karen Randallové.“ pravil, jako by mi ohlašoval závažný nález.

„Správně,“

„Z osobních důvodů.“

„Správně.“

„A nic z toho, co ti řeknu, se dál nedostane?“

„Správně.“

„Tak fajn.“ kývl. „Řeknu ti to. Nebyl jsem u toho, ale bedlivě jsem všechno sledoval.“

Věděl jsem, že to tak bude. Lewis Carr sledoval v Memoriálu bedlivě všecko. V místních drbech se vyznal líp než kterákoli sestra. Hromadil své vědomosti reflexivně, jako někteří jiní lidé dýchají.

„Dívka byla přijata na ambulanci dnes ráno. Při přijetí umírala. Když poslali k autu nosítka, byla v deliriu. Bylo jasné, že jde o vaginální krvácení. Teplotu měla 38,8, suchou pokožku se sníženým turgorem, nedostatečnost dechu, rychlý puls a nízký krevní tlak. Stěžovala si na žízeň.“ ( Žízeň je důležitý symptom šoku. Z neznámých důvodů se ukazuje pouze u těžkého šoku způsobeného ztrátou tekutin a považuje se za špatné znamení.)

Carr se zhluboka nadechl. „Stážista ji prohlédl a nařídil zkoušku krve, aby mohli nasadit transfuzi. Nabral krev na krevní obraz a rychle aplikoval litr D5. (Pětiprocentní roztok dextrózy ve vodě, užívaný k nahrazení ztraceného objemu tekutin.) Také se pokusil lokalizovat zdroj krvácení, ale nedokázal to, dal jí tedy oxytocin, aby se děloha stáhla a krvácení zpomalilo, a zatamponoval jí vaginu. Pak se od matky dozvěděl, kdo ta dívka je, a podělal se. Zpanikařil. Zavolal sekundáře. Spustil transfuzi. A dal jí pořádnou dávku profylaktického penicilinu. Naneštěstí to udělal dřív, než se jí podíval do karty nebo se zeptal její matky na možnost alergické reakce.“

„Byla hypersenzitivní.“ ( K reakci na penicilín dochází u 9-10 % normálních pacientů.)

„Těžce,“ přikývl Carr. „Deset minut po intramuskulárním podání penicilinu upadla dívka do dávivých křečí a zřejmě nemohla dýchat navzdory průchodným dýchacím cestám. To už přinesli z kartotéky chorobopis a stážista si uvědomil, co udělal. Aplikoval tedy intramuskulárně miligram epinefrinu. Když nereagovala, přešel na pomalou kapačku, benadryl, kortison a aminofyllin. Dali jí kyslík. Začala ale být cyanotická (Promodralá.), trpěla křečovitými záchvěvy celého těla a do dvaceti minut zemřela.“

Zapálil jsem si cigaretu a pomyslel si, že bych teď nechtěl být v kůži toho stážisty.

„Pravděpodobně.“ pokračoval Carr, „by ta dívka byla stejně zemřela. Nevíme to jistě, ale jsou všechny důvody k domněnce, že v okamžiku přijetí už ztráta krve dosahovala padesáti procent. To je zřejmě bod zlomu, jak víš – šok je obvykle ireversibilní. Takže bychom ji nejspíš stejně neudrželi. Tím se na věci samozřejmě nic nemění.“

Zeptal jsem se: „Proč jí ten stážista vůbec dával penicilín?“

„To je zvláštnost nemocniční procedury,“ řekl Carr. „Je to tady taková rutina pro určité počáteční symptomy. Pokaždé když sem dostaneme děvče s vaginálním krvácením a vysokou horečkou – možnost infekce – uděláme mu kyretáž, uložíme je do postele a píchneme mu antibiotika. Následující den obyčejně takovou dívku pošleme domů. A do chorobopisu se to zapíše jako spontánní potrat.“

„Je to konečná diagnóza v záznamu Karen Randallové? Spontánní potrat?“

Carr přikývl. „Spontánní. Vždycky to formulujeme takhle, protože pak nemusíme blbnout s policií. Vídáme tu pěkných pár vlastnoručních nebo ilegálně provedených interrupcí. Někdy sem ty dívky přijdou s takovým množstvím vaginálního mýdla, že pění jako předávkovaná myčka nádobí. Jindy je to krvácení.

V každém případě je holka hysterická a lže jako když tiskne. Prostě se o to jen tiše postaráme a necháme ji, ať si jde po svém.“

„A nikdy to nehlásíte policii?“ (Viz Dodatek II: Poldové a doktoři.)

„Jsme doktoři, ne pomocné policejní síly. Přijde nám sem takhle asi stovka děvčat ročně. Kdybychom měli každou hlásit, věčně bychom svědčili u soudu a neprovozovali medicínu.“

„Ale nevyžaduje snad zákon…“

„Samozřejmě,“ přerušil mě Carr rychle. „Zákon vyžaduje, abychom to hlásili. Zákon taky vyžaduje, abychom hlásili každé napadení, ale kdybychom měli hlásit každého opilce, co se porve v hospodě, nemělo by to konce. Žádná služba na pohotovosti nehlásí všechno, co by měla. Na takovém základě se prostě nedá pracovat.“

„Ale pokud dojde k potratu…“

„Podívej se na to logicky,“ požádal mě Carr. „Ve značném počtu těchhle případů jde o spontánní potrat. Ve značném počtu ne, ale to pro nás není důvod, abychom s nimi zacházeli nějak jinak. Dejme tomu, že víš, že na té holce zapracoval ten řezník z Barcelony. Dejme tomu, že to ohlásíš policii. Příští den přijdou a holka jim řekne, že to bylo spontánní. Anebo jim řekne, že to zkoušela sama. Ale v žádném případě jim nic nepoví, takže se policie naštve. Hlavně na tebe, protožes je zavolal.“

„Stává se to?“

„Ano,“ řekl Carr. „Sám jsem to zažil dvakrát.

V obou případech přišla holka šílená strachem, přesvědčená, že umře. Chtěla potratáře zkoupat, tak jsme zavolali policii. Jenže ráno už jí bylo fajn, měla za sebou hezkou nemocniční kyretáž a uvědomovala si, že má po problémech. Nechtěla blbnout s policií, nechtěla se do ničeho zaplétat. Takže když přišli poldové, dělala, že to byl velký omyl,“

„A tebe uspokojuje uklízet po potratářích a o víc se nestarat?“

„Snažíme se vracet lidem zdraví. To je všechno. Doktor nemůže soudit. Uklízíme taky po spoustě špatných řidičů a protivných opilců. Ale k naší práci nepatří plácat někoho přes ruce a dávat mu lekce z řízení nebo požívání alkoholu. Jen se snažíme dát je zase do pořádku,“ Nehodlal jsem se s ním hádat, věděl jsem, že by to k ničemu nebylo. Změnil jsem tedy téma hovoru.

„A co obvinění proti Leemu? Co se stalo?“

„Když dívka zemřela,“ odpověděl Carr, „začala být paní Randallová hysterická. Začala ječet, tak jí dali uklidňující prostředek a sedativa. Potom se uklidnila, ale dál tvrdila, že její dcera uvedla Leeho jako potratáře. A tak zavolala policii,“

„Paní Randallová?“

„Přesně tak.“

„A co nemocniční diagnóza?“

„Nadále spontánní potrat. To je úřední lékařská interpretace. Změna na nelegální potrat se provedla mimo kliniku, pokud jde o nás. Pitva ukáže, jestli byla provedena interrupce,“

„Pitva to ukázala,“ řekl jsem. „A taky docela dobrý potrat, až na jednu laceraci endometria. Dělal to někdo šikovný – ale ne dost šikovný.“

„Mluvil jsi s Leem?“

„Dneska ráno,“ kývl jsem. „Tvrdí, že to neudělal. Na základě té pitvy mu věřím,“

„Chyba…“

„Nemyslím. Art je moc dobrý, moc schopný.“

Carr vyndal stetoskop z kapsy, pohrával si s ním a tvářil se nejistě. „Tohle je moc ošklivá věc,“ řekl. „Velký svinstvo,“

„Musí se to objasnit,“ naléhal jsem. „Nemůžeme strkat hlavy do písku a poslat Leeho k ďasu,“

„Ne, to samozřejmě ne,“ souhlasil Carr. „Ale J. D. byl velice rozčilený,“

„To si dovedu představit.“

„Div toho chudáka stážistu nezabil, když viděl, jakou léčbu jí poskytl. Byl jsem tam a myslel jsem, že toho kluka uškrtí holýma rukama.“

„Co to bylo za stážistu?“

„Ten kluk se jmenuje Roger Whiting. Milý kluk.“

„Kde je teď?“

„Nejspíš doma. Odešel dneska ráno v osm.“ Carr se zamračil a znova si pohrával se stetoskopem.“Johne, víš jistě, že se do toho chceš zaplést?“

„Nechci s tím mít nic společného,“ řekl jsem. „Kdybych měl na vybranou, byl bych už zpátky v laborce. Ale nevidím jinou možnost.“

„Potíž je v tom,“ pravil Carr zvolna, „že se tahle věc vymkla z kontroly. J. D. je hodně rozčilený.“

„To už jsi říkal.“

„Jen se snažím pomoct ti pochopit, jak se věci mají.“ Carr si přerovnával věci na stole a nedíval se na mě. Nakonec dodal: „Případ je ve správných rukou. A pokud vím, má Lee dobrého právníka.“

„Je tu spousta nezodpovězených otázek. Chci se postarat, aby se všechny objasnily.“

„Je to ve správných rukou,“ opakoval Carr.

„V čích rukou? V Randallových? V rukou těch blbečků, co jsem viděl dole na policejní stanici?“

„V Bostonu máme výtečnou policii,“ pravil Carr.

„Prdlajs.“

Trpělivě vzdychl. „Co si myslíš, že dokážeš?“

„Ze to Lee neudělal.“

Carr zavrtěl hlavou. „O to tady nejde.“

„Mně připadá, že jde přesně o to.“

„Ne,“ řekl Carr. „Jde o to, že dceru J. D. Randalla zabil nějaký potratář a někdo za to musí zaplatit. Lee je potratář – to nebude u soudu těžké dokázat. U bostonského soudu se dá čekat, že víc než polovina porotců budou katolíci. Odsoudí ho ze zásady.“

„Ze zásady?“

„Víš, jak to myslím,“ Carr se zavrtěl na židli.

„Myslíš to tak, že Lee je obětní beránek?“

„Přesně tak. Lee je obětní beránek.“

„To je oficiální názor?“

„Víceméně.“

„A jak to připadá tobě?“

„Člověk, který provádí interrupce, se vystavuje nebezpečí. Porušuje zákon. Když udělá potrat dceři slavného bostonského lékaře.“

„Lee říká, že to neudělal.“

Carr se smutně usmál. „Záleží na tom?“

OSM

NEŽ SE STANETE PO UKONČENÍ PŘÍPRAVKY kardiochirurgem, trvá vám to třináct let. Máte před sebou čtyři roky lékařské fakulty, rok stáže, tři roky všeobecné chirurgie, dva roky hrudní chirurgie, dva roky kardiochirurgie. Někde cestou si odpracujete dva roky pro strýčka Sama. ( Viz Dodatek III: Bitevní pole a ostnaté dráty.)

Člověk na to musí mít náturu, aby přijal takové břímě, aby se zahleděl do tak vzdáleného cíle. Když je připraven k tomu, aby začal provozovat chirurgii samostatně, je z něj už někdo jiný, skoro jiná rasa, odcizená svými zkušenostmi a obětmi, jež přinesl, od ostatních lidí. V jistém smyslu to patří ke vzdělání: chirurgové jsou osamělí lidé.

Myslel jsem na to, když jsem se díval z prosklené pozorovací budky do operačního sálu č. 9. Budka byla zabudovaná do stropu a umožňovala vám dobrý výhled na celý sál, na personál i proceduru. Studenti a sekundáři tam často sedávali a přihlíželi. Na sále byl mikrofon, takže bylo všechno slyšet – cinkání nástrojů, rytmické syčení respirátoru, tiché hlasy – a byl tam knoflík, který se dal stisknout, když jste chtěli promluvit na lidi tam dole. Jinak vás neslyšeli.

Přišel jsem do téhle místnosti po návštěvě pracovny J. D. Randalla. Chtěl jsem vidět Karenin chorobopis, ale Randallova sekretářka řekla, že ho nemá! Měl ho J. D. a J. D. teď operoval. To mě překvapilo. Myslel jsem, že si vezme den volna, za daných okolností. Ale zřejmě ho to nenapadlo.

Sekretářka řekla, že operace už je pravděpodobně skoro u konce, ale jediný pohled přes sklo mě ujistil, že není. Hrudník pacienta byl dosud otevřený a srdce ještě rozříznuté; ani nezačali operovat. Nehodlal jsem je rušit. Budu se muset vrátit později a pokusit se získat chorobopis.

Ale chvilku jsem tam zůstal a díval se. Je cosi lákavého na operaci srdce, cosi fantastického a pohádkového, směs snu a noční můry, to všechno v oživlém stavu. V místnosti pode mnou bylo šestnáct lidí včetně čtyř chirurgů. Všichni se pohybovali, pracovali, kontrolovali hladkými a koordinovanými pohyby, bylo to jako balet, jako nějaký surrealistický balet. Pacient zarouškovaný v zeleni vypadal jako trpaslík v kontrastu s přístrojem vedle, který mu nahrazoval srdce i plíce, obrovským komplexem velkým jako automobil z lesklé oceli, s hladce se pohybujícími písty a koly.

U hlavy pacienta stál anesteziolog, obklopený svým náčiním. Bylo tu několik sester, dva technici, kteří sledovali číselníky a stupnice přístroje, instrumentářky, sanitáři a chirurgové. Snažil jsem se poznat, který z nich je Randall, ale nedokázal jsem to. V pláštích a maskách vypadali všichni stejně, neosobně, zaměnitelně. To samozřejmě nebyla pravda. Jeden z těch čtyř mužů odpovídal za všechno, za práci všech šestnácti přítomných. A také odpovídal za sedmnáctého člověka v té místnosti, za muže, jehož srdce se zastavilo.

V jednom rohu na televizní obrazovce běžel elektrokardiogram. Normální EKG je řízně poskakující vlnovka, na které vyskakuje každý úder srdce, každá vlna elektrické energie, která pohání srdeční sval. Tenhle byl rovný: jen bezvýznamné klikyháky. To znamenalo, že podle jednoho z hlavních kritérií medicíny byl pacient mrtev. Díval jsem se na růžové plíce v otevřeném hrudníku; nepohybovaly se. Pacient nedýchal.

Přístroj to všechno dělal za něj. Pumpoval mu krev do těla, okysličoval ji, odstraňoval oxid uhličitý.

V téhle podobě se přístroj používal už asi deset let.

Lidé pode mnou zřejmě nijak nežasli nad přístrojem ani nad chirurgickou procedurou. Věcně vykonávali svou práci. Nejspíš to byl jeden z důvodů, proč to všechno působilo tak fantasticky.

Pozoroval jsem je pět minut, aniž bych si uvědomoval míjení času. Pak jsem odešel. Venku na chodbě dřepěli ve dveřích dva sekundáři, ještě v čapkách a s rouškami volně zavěšenými kolem krku. Jedli koblihy, pili kafe a se smíchem si povídali o holkách.

DEVĚT

MUDr. ROGER WHITING bydlel nedaleko nemocnice v druhém patře bez výtahu na horší straně Beacon Hillu, kam se vyvážejí odpadky z Louisburg Square. Dveře mi otevřela jeho žena. Byla to obyčejná dívka, asi v sedmém měsíci těhotenství. Vypadala ustaraně. „Co chcete?“

„Rád bych mluvil s vaším manželem. Jmenuju se Berry. Jsem patolog v Lincolnově nemocnici.“

Vrhla na mě tvrdý, podezíravý pohled. „Manžel se pokouší usnout. Byl teď dva dny ve službě a je unavený. Snaží se spát.“

„Je to moc důležité.“

Za ní se objevil štíhlý mladík v bílých plátěných kalhotách. Nevypadal jen unaveně, vypadal strhané a ustrašeně. Řekl: „Co je?“

„Rád bych s vámi mluvil o Karen Randallové.“

„Tím už jsem prošel,“ řekl, „desetkrát. Promluvte si o tom s doktorem Carrem.“

„To jsem udělal.“

Whiting si prohrábl vlasy, pak se obrátil k manželce. „To je v pořádku, zlato. Udělej mi trochu kafe, ano?“ Pak pohlédl zase na mě. „Chcete trochu kafe?“

„Prosím,“ kývl jsem.

Sedli jsme si do obýváku. Byt byl malý, nábytek laciný a otlučený. Ale připadal jsem si tu jako doma: uplynulo teprve pár let od doby, kdy jsem byl taky stážista. Dobře jsem znal finanční problémy, stresy, pekelnou pracovní dobu a špinavou práci, kterou člověk musí oddřít. Věděl jsem, jak člověka dopálí, když ho vprostřed noci vyruší sestra otázkou, jestli může dát pacientu Jonesovi ještě jeden aspirin. Věděl jsem, jaké to je, když vás vytáhnou z postele k pacientovi a jak snadno člověk k ránu udělá chybu. Sám jsem jako stážista bezmála zabil jednoho starce, kterému selhalo srdce. Když spíte tři hodiny za dva dny, dokážete udělat cokoliv a je vám to jedno.

„Vím, že jste unavený,“ řekl jsem. „Nebudu vás dlouho zdržovat.“

„Ne, ne,“ namítl přehorlivě. „Rád vám pomůžu. Chci říct, teď…“

Vstoupila manželka s dvěma šálky kávy. Hněvivě se na mě podívala. Káva byla slabá.

„Mé otázky,“ řekl jsem, „se týkají té dívky, když ji přivezli. Byl jste v ordinaci?“

„Ne. Snažil jsem se spát. Zavolali mě.“

„Kolik bylo hodin?“

„Skoro nachlup čtyři.“

„Popište mi, co se stalo.“

„Spal jsem oblečený, v té místnůstce hned za příjmem. Nespal jsem dlouho, když mě zavolali. Zrovna předtím jsem nasazoval novou kapačku jedné paní, která si ji pořád vytahuje. Říká, že to nedělá, ale dělá to.“ Vzdychl. „Rozhodně když mě zavolali, byl jsem pekelně rozespalý. Vstal jsem a strčil hlavu pod studenou vodu, pak jsem si ji usušil ručníkem. Když jsem přišel do ordinace, přinášeli to děvče na nosítkách.“

„Byla při vědomí?“

„Ano, ale dezorientovaná. Byla bledá a ztratila hodně krve. Měla horečku a blouznila. Nemohli jsme jí pořádně změřit teplotu, protože zatínala zuby, takže jsme tak nějak napůl odhadli 38,8 a dali se do práce na stanovení krevní skupiny.“

„Co se ještě udělalo?“

„Sestry přes ni přehodily přikrývku a zvedly jí nohy šokovými bloky.¹ Pak jsem ji vyšetřil. Bylo to jasné vaginální krvácení, jako diagnózu jsme stanovili spontánní potrat.“

„To krvácení.“ řekl jsem, „odcházelo s krví ještě něco?“

Zavrtěl hlavou. „Jenom krev.“

„Žádná tkáň? Ani stopa po placentě?“

„Ne. Ale krvácela už dlouho. Její šaty…“ Díval se na protější stěnu pokoje, znova to všechno v duchu prožíval. „Šaty měla úplně nasáklé. Sestrám dalo hodně práce vůbec ji svléct.“

„Říkala dívka po tu dobu něco souvislého?“

„Vlastně ne. Tu a tam něco zamumlala. Něco o starém pánovi, myslím. Nevím jestli mělo jít o otce nebo nějakého starce. Ale nemluvila jasně a nikdo tomu vlastně nevěnoval pozornost.“

„Říkala ještě něco?“

Zavrtěl hlavou.“Jen když jsme na ní rozřízli oblečení. Pokoušela se přitáhnout si šaty zpátky na sebe. Jednou řekla:’Tohle mi nemůžete dělat.‘ A pak později:’Kde to jsem?‘ Ale to byly jen řeči v deliriu. Ve skutečnosti souvisle nemluvila.“

„Co jste udělal s tím krvácením?“

„Snažil jsem se je lokalizovat. Bylo to těžkéa všechno hodně spěchalo. A nemohli jsme pořádně nastavit světla. Nakonec jsem rozhodl ucpat to gázou a soustředit se na to, abychom do ní dostali dost krve.“

„Kde byla celou tu dobu paní Randallová?“

„Čekala u dveří. Zdála se v pořádku, dokud jsme jí nemuseli říct, co se stalo. Pak se sesypala. Prostě se sesypala.“

„A co Kareniny záznamy? Byla už někdy předtím hospitalizována?“

„Neviděl jsem její chorobopis,“ řekl, „teprve až… později. Museli ho vytáhnout z kartotéky. Ale už u nás byla. Od patnácti let jí každý rok dělali Pappa. Dvakrát do roka při preventivních prohlídkách obvyklé krevní testy. Lékařsky o ni bylo dobře postaráno, jak se koneckonců dalo čekat.“

„Měla v anamnéze něco neobvyklého? Myslím kromě té hypersenzitivity.“

Smutně se usmál. „Copak to nestačí?“

Jeden letmý okamžik jsem měl na něj vztek. Tonul v sebelítosti, navzdory svému přirozenému strachu. Ale měl jsem chuť mu říct, že by si měl radši zvyknout na tu představu, že před ním budou lidi umírat, spousta lidí. A měl by si zvyknout na představu, že může udělat chybu, protože chyby se stávají. Některé chyby byly horší než jiné, ale záleželo jen na stupni. Měl jsem chuť mu říct, že kdyby se zeptal paní Randallové na Kareninu hypersenzitivitu a ona mu řekla, že je dívka v pořádku, byl by z toho Whiting venku. Dívka by samozřejmě stejně umřela, ale Whiting by z toho byl venku. Jeho chyba nebyla v tom, že zabil Karen Randallovou, ale že předtím nepožádal o dovolení.

Uvažoval jsem, mám-li to říci, ale neřekl jsem to.

„Nebylo v kartě něco o psychiatrických problémech?“ zeptal jsem se.

„Ne.“

„Vůbec nic nezvyklého?“

„Ne.“ Pak se zamračil. „Počkejte moment. Jedna věc tam byla divná. Kompletní sada rentgenových snímků lebky – naordinovali je asi před šesti měsíci.“

„Viděl jste ty snímky?“

„Ne. Jen jsem četl diagnózu z radiologie.“

„A co tam bylo?“

„Normální. Nic patologického.“

„Proč se ty snímky dělaly?“

„To tam nebylo.“

„Měla nějakou havárku? Úraz nebo autonehodu?“

„Nic, o čem bych věděl.“

„Kdo ten rentgen nařídil?“

„Pravděpodobně doktor Randall. Tedy Peter Randall. To byl její lékař.“

„A vy nevíte, proč se ty rentgeny dělaly?“

„Ne.“

„Ale muselo to mít nějaký důvod,“ řekl jsem. „Ano,“ souhlasil, ale nezdálo se, že by ho to nějak moc zajímalo. Zasmušile zíral do kávy, pak se napil. Nakonec řekl: „Doufám, že toho potratáře chytnou a ukřižujou. Ať dostane kolik chce, zasloužil by si víc.“ Vstal jsem. Ten hoch byl ve stresu a slzy měl na krajíčku. Nedokázal vidět nic jiného než svou slibnou lékařskou kariéru v ohrožení, protože se dopustil chyby u dcery prominentního lékaře. Ve svém hněvu, zklamání a sebelítosti si i on hledal obětního beránka. A potřeboval ho víc než ostatní.

„Máte v plánu usadit se v Bostonu?“ otázal jsem se. „Měl jsem,“ odpověděl stísněně.

KDYŽ JSEM ODEŠEL OD STÁŽISTY, zavolal jsem Lewise Carra. Teď jsem chtěl vidět kartu Karen Randallové víc než předtím. Musím se něco dozvědět o těch rentgenech.

„Lewe,“ řekl jsem, „budu zase potřebovat tvou pomoc.“

„Ale?“ Vypadalo to, že je z té vyhlídky radostí celý pryč.

„Ano. Musím dostat její kartu. Je to nutné.“

„Já myslel, že už jsme to probrali,“

„Ano, ale objevilo se něco nového. Tahle věc je čím dál tím šílenější. Proč se nařizovaly rentgeny…“

„Promiň,“ řekl Carr, „ale nemůžu ti pomoct.“

„Lewe, i když má tu kartu Randall, nemůže si nechat…“

„Promiň, Johne. Budu tady uvázaný zbytek dne a většinu zítřka. Prostě nebudu mít čas.“

Mluvil formálně, muž, který zvažuje svá slova a opakuje si věty předtím, než je pronese nahlas.

„Co se stalo? Randall ti zašil pusu?“

„Mám pocit,“ pravil Carr, „že by ten případ měl zůstat v rukou těch, kdo jsou nejlépe zařízeni na to, aby jej vyřešili. To já nejsem a myslím, že ani ostatní doktoři ne.“

Věděl jsem, co říká a jak to myslí. Art Lee se smával tomu, jak složitě doktoři všechno formulují, jak si vždycky nechávají zadní vrátka otevřená pomocí dvojznačných prohlášení. Art tomu říkal pilátování. „Fajn,“ řekl jsem, „když to bereš takhle.“

Zavěsil jsem.

Svým způsobem jsem to mohl čekat. Lewis Carr odjakživa hrál podle pravidel, jako hodný hoch. Tím také odjakživa byl a navždycky jím zůstane.

DESET

CESTA OD WHITINGA K LÉKAŘSKÉ FAKULTĚ vedla kolem Lincolnovy nemocnice. Před ní stál u stanoviště taxíků Frank Conway, nahrbený, ruce v kapsách, a koukal na dláždění. Něco v jeho postoji svědčilo o smutku a hluboké, otupující únavě. Zajel jsem k obrubníku.

„Potřebuješ svézt?“

„Jedu do Dětské,“ odpověděl. Zdál se překvapený, že jsem zastavil. Conway a já nejsme nijak blízcí přátelé. Je to dobrý doktor, ale jako člověk není příjemný. První dvě manželky se s ním rozvedly, ta druhá po pouhých šesti měsících.

„Dětskou mám při cestě,“ řekl jsem.

Nebyla to pravda, ale stejně jsem ho svezl. Chtěl jsem s ním mluvit. Nastoupil a já se zařadil do proudu aut.

„Co tě vede do Dětské?“ zeptal jsem se.

„Konference. Jednou týdně. A tebe?“

„Jedu jen na návštěvu,“ řekl jsem. „Na oběd s přítelem.“

Kývl a uvelebil se na sedadle. Conway byl mladý, bylo mu teprve pětatřicet. Stáže zvládl jako vichřice, pracoval u nejlepších kapacit v zemi. Teď byl lepší než všechny ty kapacity dohromady, aspoň se to o něm říkalo. Člověkem jako Conway si jeden nemůže být jistý: byl to jeden z mála doktorů, kteří se tak rychle proslaví, že převezmou určité rysy politiků a filmových hvězd. Získají si slepě loajální fanoušky a slepé protivníky mezi kritiky. Člověk je buď miluje, nebo nenávidí. Fyzicky byl Conway docela přitažlivý, podsaditý, silný muž s prošedivělými vlasy a hlubokýma, pronikavě modrýma očima.

„Chtěl jsem se ti omluvit,“ řekl Conway, „kvůli dnešnímu dopoledni. Nechtěl jsem tak vyletět.“

„To nic.“

„Musím se omluvit Herbiemu. Říkal jsem některé věci…“

„On to pochopí.“

„Je mi pekelně,“ pravil Conway. „Ale když vidíš, jak ti pacient prostě zkolabuje před očima, jednoduše se ti sesype na stole… Ty nevíš, jaké to je.“

„To nevím,“ připustil jsem.

Chvíli jsme jeli mlčky, pak jsem se zeptal: „Mohl bych tě požádat o laskavost?“

„Jistě.“

„Pověz mi, co víš o J. D. Randallovi.“

Odmlčel se. „Proč?“

„Jsem jen zvědavý.“

„Prdlajs.“

„Tak dobře,“ řekl jsem.

„Zavřeli Leeho, viď?“ zeptal se Conway.

„Ano.“

„Udělal to?“

„Ne.“

„Víš to jistě?“

„Věřím tomu, co mi řekne.“ odpověděl jsem. Conway vzdychl.“Johne,“ řekl, „nejsi přece blbec. Představ si, že by na tebe někdo hodil něco takovýho. Nezatloukal bys?“

„O to tady nejde.“

„Jistěže jde. Každý by to zapřel.“

„Neexistuje snad možnost, že to Art neudělal?“

„Nejen možnost. Je to pravděpodobné.“

„Takže?“

Conway zavrtěl hlavou. „Zapomínáš, jak to chodí. J. D. je velké zvíře. J. D. ztratil dceru. A v sousedství je náhodou příhodný Číňan, o kterém je známo, že dělá, co se nemá. Dokonalá situace.“

„Tuhle teorii už jsem slyšel. Neberu to.“

„Tak to neznáš J. D. Randalla.“

„To je pravda.“

„J. D. Randall,“ pravil Conway,“ je arcihajzl vesmírnýho kalibru. Má peníze, moc a prestiž. Může dostat všecko, co si zamane – i Číňánkovu hlavu.“ Zeptal jsem se: „Ale proč by ji měl chtít?“ Conway se zasmál. „Brácho, kde žiješ?“ Musel jsem vypadat zmateně.

„Copak nevíš…“ Odmlčel se, pochopil, že nevím. Pak si velmi pečlivě založil ruce na hrudi a neřekl nic. Díval se přímo před sebe.

„No?“ pobídl jsem ho.

„Zeptej se radši Arta.“

„Ptám se tebe.“ řekl jsem.

„Zeptej se Lewa Carra. Ten ti to možná řekne. Já ne.“

„Tak teda,“ vzdal jsem se, „povídej mi o Randallovi.“

„Jako o chirurgovi.“

„Dobře, tak jako o chirurgovi.“ Conway kývl.“Jakožto chirurg.“ pravil, „stojí za hovno. Je průměrný. Přichází o lidi, o které by přijít neměl. O mladý lidi. O silný lidi.“ Přikývl jsem.

„A je pekelnej prevít. Vozí se po sekundářích, všemožně je buzeruje, otravuje. Pracuje u něj spousta dobrých mladých lidí, a on je takhle manipuluje. Já to znám, dělal jsem u Randalla dva roky na hrudní, než jsem odešel na kardiochirurgii do Houstonské. Bylo mi devětadvacet, když jsem Randalla poznal, a jemu devětačtyřicet. Dělá ohromný dojem, má takové to zaměstnané vystupování a obleky z Bond Street a kamarády, co mají zámky ve Francii. Nic z toho samozřejmě neznamená, že je dobrý chirurg, ale budí to ten dojem. Vrhá to kolem něj takovou svatozář. Dobře to vypadá.“

Nic jsem neříkal. Conway se dostával do varu, zvyšoval hlas, pohyboval silnýma rukama. Nechtěl jsem ho zarazit.

„Potíž,“ pokračoval Conway, „je v tom, že J. D. jede ve starých kolejích. Začínal s chirurgií ve čtyřicátých a padesátých letech, s Grossem, Chartrissem, Shacklefordem a těmahle klukama. Tenkrát byla chirurgie jiná, záleželo na manuální zručnosti a věda byla vlastně vedlejší. Nikdo nic nevěděl o elektrolytech a chemii, a tam si Randall nikdy nebyl moc jistý v kramflecích. Ti noví kluci jsou, ti byli odkojení enzymy a sérovým sodíkem. Jenže pro Randalla je to všecko složitý rébus.“

„Má dobrou pověst,“ podotkl jsem.

„To měl John Wilkes Both ( John Wilkes Booth (1838-65) – americký herec, vrah Abrahama Lincolna, (pozn. překl.)) taky,“ namítl Conway. „Nějakou dobu.“

„Nevycítil jsem náhodou profesionální žárlivost?“

„To, co on, svedu levou zadní,“ prohlásil Conway. „Poslepu.“

Usmál jsem se.

„A vožralej,“ dodal. „V neděli.“

„Jaký je osobně?“

„Hajzl. Prostě hajzl. Sekundáři tvrdí, že chodí posvětě s kladivem a hrstí hřebíků po kapsách, čistě jen pro případ, že by se mu naskytla příležitost někoho ukřižovat.“

„Tak protivný být nemůže.“

„Ne,“ připustil Conway. „To jenom když je ve zvlášť dobré formě. Jako my všichni, taky někdy vysadí.“

„Zní to ošklivě, co o něm říkáš.“

„Není o nic horší než každej průměrnej parchant,“ řekl. „Víš, sekundáři říkají ještě něco.“

„Ale?“

„Ano. Říkají, že J. D. Randalla těší řezat srdce, protože sám nikdy žádný neměl.“

JEDENÁCT

ŽÁDNÝ ANGLIČAN SE ZDRAVÝM ROZUMEM by nikdy nejel do Bostonu, zvlášť ne v roce 1630. Vydat se na dlouhou cestu po moři do nepřátelské divočiny, to vyžadovalo víc než jen kuráž, víc než odhodlání – vyžadovalo to zoufalství a fanatismus. A především to vyžadovalo hluboký a nesmiřitelný rozkol s anglickou společností.

Naštěstí dějiny soudí lidi podle činů, ne podle motivace. Z toho důvodu mohou Bostoňané pohodlně pomýšlet na své předky jako na nositele demokracie a svobody, revoluční hrdiny, liberální herce a spisovatele. Je to město Adamse a Revera, město, jež dosud oslavuje Starou severní církev a Bunker Hill.

Boston má ale i druhou tvář, temnější, jež upadla v zapomnění spolu s pranýři, kládou a lovy na čarodějnice. Stěží dokáže někdo z našich současníků pohlížet na tyto mučicí nástroje jako na to, čím ve skutečnosti byly: důkazy posedlosti, neurózy a perverzní krutosti. Jsou to důkazy o společnosti obklíčené strachem z hříchu, zatracení, ohně pekelného, nemocí a Indiánů – zhruba v tomto pořadí. Napjaté, ustrašené, podezíravé společnosti. Zkrátka společnosti reakčních náboženských fanatiků.

Je tu také geografický faktor, protože Boston kdysi ležel v bažinách. Někteří tvrdí, že to souvisí s mimořádně špatným počasím a neustále vlhkým klimatem; podle jiných je to bezvýznamné.

Bostoňané mají sklon stále se ohlížet do minulosti. Jako kluk z chudinské čtvrti, co se zmůže, zhouplo se i město daleko od svých počátků a pokusilo se je skrýt. Jakožto kolonie obyčejných lidí si zřídilo netitulovanou aristokracii, konkurující té starší a rigidnější v Evropě. Jakožto náboženské město si zřídilo vědeckou společnost, jež nemá na Východě konkurenci. Je také silně narcisistní – kteroužto vlastnost má společnou s dalším městem pochybného původu, San Franciskem.

Naneštěstí žádné z těchto měst nemůže nikdy své minulosti tak docela uniknout. San Francisco nedokáže nikdy docela setřást výbušného, krutého ducha zlaté horečky a stát se zjemnělým východním městem. A Boston, ať se snaží jak se snaží, nikdy nedokáže docela vymazat puritánství a stát se znovu anglickým.

Všichni jsme připoutáni k minulosti, individuálně i kolektivně. Minulost nám prosákla až do morku kostí, do rozložení ochlupení a barvy pleti, stejně jako do způsobu, jímž chodíme, stojíme, jíme, oblékáme se – a myslíme.

To jsem si připomínal, když jsem se šel seznámit s Williamem Harveyem Shattuckem Randallem, studujícím medicíny.

KAŽDÝ, KDO DOSTANE JMÉNO PO WILLIAMU HARVEYOVI, ( Anglický soudní lékař, který roku 1628 objevil, že krev cirkuluje v uzavřeném okruhu.) si musí připadat jako úplný blbec. Jako když člověka pojmenují po Napoleonovi nebo po Garym Grantoví – klade to na dítě příliš velkou zátěž, příliš těžký úkol. Spousta věcí v životě je už tak dost těžká, ale nic není těžšího než jméno.

Dokonalým příkladem takového neštěstí byl doktor George Gall. (Gall - angl. žluč, žlučník, ale také otlačenina, opruzenina, „vlk“ (pozn. překl.)) Po lékařské fakultě, kde byl terčem nesčetných vtipů a posměšků, se stal chirurgem, specializovaným na choroby jater a žlučníku. Nic horšího už s takovým jménem udělat nemohl, ale pustil se do toho s podivnou, tichou jistotou, jako by k tomu byl předurčen osudem. Po mnoha letech, když už ty vtipy začaly být hodně otřepané, litoval, že si nedal změnit jméno, jenže už bylo pozdě. (Ve Spojených státech si lékař nemůže změnit jméno poté, co dosáhne doktorátu medicíny, leda že by současně přišel o diplom. To znamená, že v posledních týdnech studia na lékařských fakultách mívají budoucí doktoři hodně naspěch a hrnou se k soudu, aby si dali změnit jména, než dostanou diplomy.)

Pochyboval jsem o tom, že by si William Harvey Shattuck Randall nechal někdy změnit jméno. Byla to odpovědnost, ale také výhoda, zvlášť pokud zůstane v Bostonu; kromě toho to zřejmě nesl dobře. Byl urostlý, plavý a měl příjemně otevřenou tvář. Bylo v něm cosi typicky americky zdravého, co působilo, že jeho pokoj byl jaksi nevkusný a mírně směšný.

William Harvey Shattuck Randall bydlel v prvním poschodí Sheraton Hallu, koleje lékařské fakulty. Jako většina ostatních pokojů v koleji to byl jednolůžák, ačkoliv o dost prostornější než většina ostatních. Rozhodně prostornější než ten holubník ve čtvrtém patře, který jsem jako student obýval já. Pokoje v horních patrech jsou lacinější.

Od mých časů změnili barvu malby. Tehdy to byla šeď dinosauřího vejce; nyní zvratková zeleň. Pořád to ale byla ta stará kolej – stejné šeré chodby, ty samé špinavé schody, ten samý ztuchlý pach propocených ponožek, učebnic a hexachlorofenu.

Randall si pokoj hezky zařídil. Bylo to starožitné zařízení; nábytek vypadal, jako by byl zakoupen na aukci ve Versailles. Bylo na něm cosi vybledle nostalgicky nádherného, dojem, jaký budí potrhaný červený samet a dřevo s oloupaným pozlátkem.

Randall ustoupil ze dveří. „Pojďte dál,“ řekl. Neptal se, kdo jsem. Stačilo se mu jen podívat a ucítil doktora. To se člověk naučí, když je mezi nimi dost dlouho.

Vstoupil jsem do pokoje a posadil se.

„To je kvůli Karen?“ Zdál se spíš duchem nepřítomný než smutný, jako by se právě vrátil od něčeho důležitého nebo se chystal k odchodu.

„Ano,“ řekl jsem. „Vím, že není vhodná doba…“

„Ne, jen do toho.“

Zapálil jsem si cigaretu a zápalku odložil do zlaceného popelníku z benátského skla. Byl ošklivý, ale drahý.

„Chtěl jsem s vámi o ní mluvit.“

„Jistě.“

Pořád jsem čekal, až se zeptá, kdo jsem, ale zřejmě mu to bylo vcelku jedno. Sedl si do křesla naproti mně, zkřížil nohy a řekl: „Co chcete vědět?“

„Kdy jste ji viděl naposled?“

„V sobotu. Přijela autobusem z Northamptonu a já ji po obědě vyzvedl na nádraží. Měl jsem pár hodin volno. Odvezl jsem ji domů.“

„Jak vypadala?“

Pokrčil rameny. „Fajn. Nic jí nebylo, vypadala moc šťastně. Pořád mluvila o Smithovce a o své spolubydlící. Ta její spolubydlící je zřejmě pěkné číslo. A mluvila o šatech a tak.“

„Byla v depresi? Nervózní?“

„Ne. Vůbec ne. Chovala se jako vždycky. Možná byla trošku vzrušená, že se vrací domů. Myslím, že se Smithovky trochu bála. Moji rodiče s ní zacházeli jako s benjamínkem a ona si myslela, že jí dost nedůvěřují, že to zvládne. Byla trošku… vzdorovitá by se nejspíš dalo říct.“

„Kdy jste ji viděl před tou sobotou naposled?“

„Nevím. Nejspíš někdy koncem srpna.“

„Takže jste se setkali po dlouhé době.“

„Ano,“ kývl. „Vždycky jsem ji rád viděl. Byla jak šampus, samé bublinky, se spoustou energie, a byla dobrý komediant. Dokázala napodobovat profesory nebo kluky. A byla hysterická. Tak vlastně dostala to auto.“

„Auto?“

„V sobotu večer,“ pravil. „Seděli jsme všichni u večeře. Karen, já, Ev a strýček Peter.“

„Ev?“

„Moje macecha,“ řekl. „Všichni jí říkáme Ev.“

„Takže vás bylo pět?“

„Ne, čtyři.“

„A co váš otec?“

„Ten měl práci v nemocnici.“

Řekl to velmi věcně a já to nekomentoval.

„Na každý pád,“ pokračoval William, „chtěla Karen na víkend auto a Ev odmítla, že prý nechce, aby byla pryč celou noc. Tak se Karen obrátila na strýčka Petera, ten je měkčí, a zeptala se, jestli by si nemohla půjčit jeho auto. Zdráhal se, tak vyhrožovala, že ho začne imitovat a on jí to auto hned půjčil.“

„Jak se Peter přepravil domů?“

„Odvezl jsem ho ten večer já, když jsem se vracel zpátky sem.“

„Takže jste v sobotu strávil s Karen několik hodin.“

„Ano. Asi od jedné do devíti nebo do desíti.“

„Pak jste odjel se strýcem?“

„Ano.“

„A Karen?“

„Ta zůstala s Ev.“

„Šla někam ten večer?“

„Řekl bych, že ano. Proto přece chtěla to auto.“

„Řekla, kam pojede?“

„Do Harvardu. Měla tam nějaké kamarády.“

„Viděl jste ji v neděli?“

„Ne. Jen v sobotu.“

„Povězte mi,“ řekl jsem, „když jste s ní byl – připadala vám nějak jiná?“

Zavrtěl hlavou. „Ne. Pořád stejná. Samozřejmě, trochu přibrala, ale to se nejspíš stane všem holkám, když se odstěhujou na kolej. V létě byla hodně aktivní, hrála tenis a plavala. Když se dostala na školu, nechala toho, a nejspíš pár kilo nabrala,“ Pousmál se. „Utahovali jsme si z ní kvůli tomu. Stěžovala si, že tam bídně vaří, a my si z ní utahovali, že toho mizernýho jídla sní tolik, až ještě tloustne.“

„Měla vždycky problémy s nadváhou?“

„Karen? Ne. Ta byla odjakživa hubený dítě, vypadala jako kluk. Pak se najednou zakulatila. Bylo to jako housenka, víte, když se zakuklí,“

„Takže tentokrát měla poprvé přes váhu?“

Pokrčil rameny. „Já nevím. Abych řekl pravdu, nikdy jsem si toho moc nevšímal.“

„Všiml jste si ještě něčeho jiného?“

„Ne, už ničeho,“

Rozhlédl jsem se po pokoji. Na psacím stole měl vedle výtisku Robbinsovy Patologie a chirurgické anatomie fotografii, na níž byl se svou sestrou. Oba vypadali opáleně a zdravě. Všiml si mého pohledu a řekl: „To bylo na jaře na Bahamách. Pro jednou se celé rodině podařilo strávit společně týden. Bylo to ohromný,“

Vstal jsem a podíval se důkladněji. Fotografie jí lichotila. Pleť měla do temna opálenou, hezky kontrastující s modrýma očima a plavými vlasy.

„Vím, že je to divná otázka,“ řekl jsem, „ale měla vaše sestra vždycky tmavé chloupky pod nosem a na pažích?“

„To bylo legrační,“ pronesl pomalu. „Když jste to teď připomněl. V sobotu jich tam pár měla. Peter jí říkal, že by si je měla odbarvit nebo odstranit depilačním voskem. Chvíli se vztekala a pak se tomu zasmála.“

„Takže to bylo nové?“

„Nejspíš ano. Možná je měla celou dobu, ale já si toho nikdy nevšiml, až v sobotu. Proč?“

„Nevím,“ přiznal jsem.

Vstal a přistoupil k obrázku. „Člověka by nenapadlo, že bude typ na potrat,“ řekl. „Byla to taková ohromná holka, zábavná a šťastná a plná energie. Měla doopravdy zlatý srdce. Vím, že to zní blbě, ale měla. Byla takový rodinný maskot, protože byla nejmladší. Všichni ji měli rádi.“

Zeptal jsem se: „Kde byla letos v létě?“

Zavrtěl hlavou. „Nevím.“

„Vy to nevíte?“

„No, ne přesně. Teoreticky byla Karen na Cape, pracovala v Provincetownu v umělecké galerii.“ Odmlčel se. „Ale myslím, že tam moc často nepobyla. Podle mě trávila většinu času na Hillu. Měla tam pár kamarádů mezi bohémy. Sbírala pochybný typy.“

„Kamarádů? Nebo kamarádek?“

„Obojí.“ Pokrčil rameny. „Ale vlastně nevím. Zmínila se mi o tom jen jednou nebo dvakrát, náhodně. Když jsem se jí na to snažil zeptat, zasmála se a změnila téma. Dokázala moc mazaně debatovat jen o tom, o čem chtěla.“

„Neříkala nějaká jména?“

„Pravděpodobně jo, ale já si nevzpomínám. S těmi jmény byla někdy k zešílení, mluvila o lidech jakoby nic, jako byste je důvěrně znal. Používala jen křestní jména. Bylo zbytečněji připomínat, že člověk ještě nikdy neslyšel o nějakém Herbiem a Su-su a Allii.“ Zasmál se. „Pamatuju si, jak jednou imitovala holku, co vyfukuje bubliny.“

„Ale na jména si nevzpomínáte?“

Zavrtěl hlavou. „Bohužel.“

Zvedl jsem se k odchodu. „No,“ řekl jsem, „už musíte být moc unavený. Co teď děláte?“

„Chirurgii. Zrovna jsme dodělali stáž na gyndě.“

„Baví vás to?“

„Je to fajn,“ řekl bezvýrazně.

Když jsem odcházel, zeptal jsem se: „Kde jste stážoval?“

„V BLN.“ Okamžik na mě hleděl a pak se zamračil. „A abych odpověděl na vaši otázku, u několika jsem asistoval. Vím, jak se to dělá. Ale v neděli v noci jsem měl službu v nemocnici. Celou noc. A je to.“

„Díky za váš čas,“ řekl jsem.

„Jasně,“ odpověděl.

KDYŽ JSEM VYSEL Z KOLEJE, uviděl jsem, jak ke mně kráčí vysoký, štíhlý muž se stříbrnými vlasy. Samozřejmě jsem ho poznal, i na tu dálku.

J. D. Randall byl, když nic jiného, nápadný zjevem.

DVANÁCT

SLUNCE ZAPADALO a světlo na čtvercovém nádvoří přecházelo do zlatožluta. Zapálil jsem si cigaretu a zamířil k Randallovi. Oči se mu trochu rozšířily, když mě uviděl, a pak se usmál.

„Doktor Berry.“

Velmi přívětivě. Podal mi ruku. Potřásl jsem jí: suchá, čistá, drhnutá na pět centimetrů nad loket po dobu deseti minut. Ruka chirurga.

„Těší mě, doktore Randalle.“

Řekl: „Chtěl jste se se mnou setkat?“

Zamračil jsem se.

„Má sekretářka,“ pravil, „mi říkala, že jste se stavoval u mě v ordinaci. Kvůli té kartě.“

„Ach ano,“ řekl jsem, „ta karta.“

Dobromyslně se usmál. Byl o půl hlavy vyšší než já. „Myslím, že bychom si měli pár věcí vyjasnit.“

„Dobře.“

„Pojďte se mnou.“

Nezamýšlel to jako rozkaz, ale vyznělo to tak. Připomnělo mi to, že chirurgové jsou poslední autokrati této společnosti, poslední třída lidí, jíž je dána úplná nadvláda nad situací. Chirurgové přebírají odpovědnost za blaho pacienta, personálu, za všechno.

Kráčeli jsme zpět k parkovišti. Měl jsem pocit, že přijel zvlášť kvůli mně. Neměl jsem představu, jak se dozvěděl, že tu jsem, ale ten pocit byl velmi silný. Při chůzi volně houpal pažemi podél boků. Bůhvíproč jsem je pozoroval. Vzpomněl jsem si na neurologický zákon houpání pažemi.² Viděl jsem mu na ruce, které byly veliké, úplně disproporční ke zbytku těla, obrovské ruce, tlusté, chlupaté a červené. Nehty měl ostříhané na předepsanou chirurgickou délku jednoho milimetru. Vlasy měl taky nakrátko a oči studené, šedé a obchodnické.

„Několik lidí přede mnou v poslední době vyslovilo vaše jméno,“ pravil.

„Ale?“

„Ano.“

Přišli jsme na parkoviště. Jeho auto byl stříbrný porsche. Zastavil se vedle něj a opřel se ležérně o naleštěnou kapotu. Cosi na jeho vystupování mi naznačovalo, že by nebylo žádoucí, abych učinil totéž. Okamžik na mě hleděl mlčky, přejížděl očima po mé tváři a pak řekl: „Mluví o vás s uznáním.“

„To rád slyším.“

„Muž s dobrým úsudkem a zdravým rozumem.“ Pokrčil jsem rameny. Znovu se na mě usmál, pak řekl: „Máte dnes hodně napilno?“

„Víc než v jiné dny.“

„Vy jste u Lincolna, viďte?“

„Ano.“

„Považují si vás tam.“

„Snažím se odvádět dobrou práci.“

„Slyšel jsem, že vaše práce je výtečná.“

„Děkuju.“ Jeho přístup mě zarážel. Nechápal jsem, kam míří. Nemusel jsem čekat dlouho.

„Uvažoval jste někdy o změně nemocnice?“

„Jak to myslíte?“

„Mohou být jiné… možnosti. Cesty.“

„Ale?“

„Skutečně.“

„Jsem docela rád tam, kde jsem.“

„Prozatím,“ řekl.

„Ano, prozatím.“

„Znáte Williama Sewalla?“

William Sewall byl primář patologie v Memoriálu. Bylo mu jedenašedesát a brzy měl jít do penze. Shledal jsem, že mě J. D. Randall zklamal. To poslední, co jsem od něj čekal, bylo, že bude tak průhledný.

„Ano, Sewalla znám,“ řekl jsem. „Trochu.“

„Brzy půjde na odpočinek…“

„Timothy Stone je jeho zástupce, a je skvělý.“

„Nejspíš ano,“ souhlasil Randall. Podíval se na nebe. „Nejspíš ano. Ale mnozí z nás z něj nejsou nijak nadšení.“

„To se ke mně ještě nedoneslo.“

Slabě se pousmál. „Není to obecně známo.“

„A mnozí z vás by byli nadšenější ze mě?“

„Mnozí z nás,“ Randall pečlivě vyslovoval, „hledají nového člověka. Snad někoho zvenčí, aby vnesl do nemocnice nový pohled na věc. Aby všecko trošku pozměnil, všecko protřepal.“

„Ale?“

„Uvažujeme o tom,“ řekl Randall.

„Timothy Stone je můj dobrý přítel,“ upozornil jsem ho.

„To podle mého není relevantní.“

„Relevantní,“ pravil jsem,“ je to, že ho nepodtrhnu.“

„To bych vám nikdy nenavrhl.“

„Skutečně?“

„Ne,“ ujistil mě Randall.

„Tak to mi asi uniká, oč jde,“ řekl jsem.

Přívětivě se usmál. „Možná uniká.“

„Co kdybyste mi to vysvětlil?“

Poškrábal se reflexivně na hřbetě ruky. Poznal jsem, že se chystá změnit taktiku, zkusit jiný přístup. Zamračil se.

„Já nejsem patolog, doktore Berry,“ řekl, „ale mám několik přátel, kteří jimi jsou.“

„Určitě mezi ně nepatří Tim Stone.“

„Někdy si myslím, že práce patologů je těžší než práce chirurgů, že se nadřou nejvíc ze všech. Být patolog znamená zřejmě práci na plný úvazek.“

„To je možná pravda,“ souhlasil jsem.

„Překvapuje mě, že máte tolik volného času,“ dodal.

„No, vždyť to znáte.“ Začínal jsem být naštvaný. Nejdřív úplatky, pak vyhrožování. Kupte si ho nebo ho zastrašte. Ale současně s hněvem jsem pociťoval podivnou zvědavost: Randall nebyl žádný hlupák a já věděl, že by se mnou takhle nemluvil, kdyby se něčeho nebál. Na chvilku mě napadlo, jestli ten potrat neudělal sám, a pak řekl: „Máte rodinu?“

„Ano.“

„Už jste dlouho v Bostonu?“

„Vždycky můžu odejít,“ odpověděl jsem, „kdyby mi patologické vzorky připadaly moc nechutné.“

Přijal to velmi dobře. Ani se nepohnul, nepřenesl váhu na kapotě auta. Jen se na mě podíval těma šedýma očima a řekl: „Chápu.“

„Možná byste měl jít rovnou k věci a říct mi, oč vám jde.“

„Je to zcela prosté,“ ujistil mě. „Jde mi o vaše motivy. Chápu pouta přátelství a dokážu dokonce i pochopit, jak může člověka zaslepit osobní náklonnost. Obdivuji vaši oddanost doktoru Leemu, ačkoliv bych ji více obdivoval, kdybyste si zvolil méně odpudivý objekt. Nicméně se zdá, že vaše jednání meze oddanosti přesahuje. Jaké jsou vaše motivy, doktore Berry?“

„Zvědavost, doktore Randalle. Čirá zvědavost. Chci vědět, proč se všichni vrhli na to, aby zkoupali nevinného. Chci vědět, proč profese zasvěcená objektivnímu zkoumání skutečností dává přednost zaslepenému, a nikoli nezaujatému postoji.“

Sáhl do kapsy saka a vyndal pouzdro na doutníky. Otevřel je a vytáhl jediný štíhlý doutník, ucvakl konec a zapálil si jej.

„Přesvědčme se,“ pravil, „že víme, o čem mluvíme. Doktor Lee je potratář. Je to tak?“

„Vy mluvíte.“ odpověděl jsem. „Já poslouchám.“

„Provádění interrupcí je protizákonné. A co víc, jako každá chirurgická procedura to obnáší určité riziko pro pacientku, i když to provádí kompetentní osoba a ne opilý…“

„Cizinec?“ navrhl jsem.

Usmál se. „Doktor Lee,“ pokračoval,“ je potratář, jedná v rozporu se zákonem a jeho osobní zvyklosti jsou pochybné. Jeho lékařská etika je také pochybná. Jeho jednání je z hlediska občana tohoto státu trestuhodné a spadá do kompetence soudu. Tohle mám na mysli, doktore Berry. Chci vědět, proč kolem toho čenicháte, obtěžujete členy mé rodiny…“

„To myslím je sotva správný výraz.“

„…a vůbec otravujete v téhle záležitosti kdekoho, když byste měl na práci lepší věci, věci, za které vám v Lincolnově nemocnici vyplácejí mzdu. Jako všichni ostatní lékaři i vy máte své povinnosti a svou odpovědnost. Vy tyto povinnosti neplníte. Místo toho se vměšujete do rodinné záležitosti, fungujete jako rušivý vliv a pokoušíte se vytvořit kouřovou clonu kolem opovrženíhodného individua, člověka, který porušil všechny zákony medicíny, muže, který se rozhodl žít vně hranic zákona, dělat dlouhý nos na to, co mu velí společnost…“

„Doktore,“ ozval jsem se. „Když se na to podíváme jako na čistě rodinnou záležitost: Co byste dělal, kdyby za vámi dcera přišla se zprávou, že je těhotná? Co kdyby se poradila s vámi, místo aby šla rovnou za potratářem? Co byste udělal?“

„Nemá smysl zabývat se bezpředmětnými domněnkami,“ odpověděl.

„Jistě znáte odpověď.“

Nabýval jasně karmínové barvy. Žíly na krku nad naškrobeným límcem mu vystouply. Sevřel rty, pak se zeptal: „Tohle máte v úmyslu? Napadat mou rodinu v zoufalé naději, že pomůžete svému takzvanému příteli?“

Pokrčil jsem rameny. „Připadá mi to jako otázka zcela na místě,“ řekl jsem, „a existuje několik možností.“ Vypočítával jsem je na prstech. „Tokio, Švýcarsko, Los Angeles, San Juan. Anebo třeba máte dobrého přítele v New Yorku nebo ve Washingtonu. To by bylo příhodnější. A lacinější.“

Otočil se na podpatku a odemkl dveře svého vozu. „Přemýšlejte o tom,“ poradil jsem mu. „Pořádně přemýšlejte o tom, co byste pro tu pověst rodiny udělal,“

Nastartoval a zuřivě se na mě zamračil.

„A když už jsme u toho,“ dodal jsem, „uvažujte o tom, proč nepřišla hledat pomoc k vám.“

„Má dcera,“ řekl a hlas se mu třásl vztekem, „má dcera je skvělé děvče. Je něžná a krásná. Nenosí v hlavě jedinou zlou ani sprostou myšlenku. Jak se opovažujete zatahovat ji do svých…“

„Když byla tak něžná a čistá,“ přerušil jsem ho, „tak jak teda otěhotněla?“

Práskl dveřmi auta, šlápl na plyn a s řevem zmizel v oblaku hněvivě modrých výfukových zplodin.

TŘINÁCT

KDYŽ JSEM SE VRÁTIL DOMŮ, bylo tam tma a prázdno. Vzkaz v kuchyni mi sděloval, že Judith je stále ještě s dětmi u Leeů. Obešel jsem kuchyň a podíval se do ledničky. Měl jsem hlad, ale byl jsem neklidný, nechtělo se mi sednout si a udělat si sendvič. Nakonec jsem se spokojil sklenicí mléka a trochou zbylého zelného salátu, ale mlčení domu mě tísnilo. Dojedl jsem a vydal se k Leeům. Bydlí jen o blok dál než my.

Zvenčí je Leeův dům cihlový, masivní, novoanglický a starý, jako všechny ostatní domy v ulici. Nemá absolutně žádné charakteristické odlišnosti. Odjakživa jsem o tom domě uvažoval. Vůbec se mi k Artovi nehodil.

Uvnitř panovaly chmury. V kuchyni seděla Betty se strnulým úsměvem na tváři a krmila roční nemluvně. Vypadala unaveně a neupraveně. Normálně byla vždycky oblečená bez poskvrnky a chovala se neúnavně svěže. Judith byla u ní a Jane, naše nejmladší, se držela Judith za sukně. Právě před pár týdny začala chodit.

Z obývacího pokoje jsem slyšel, jak si kluci hrají s kapslíkovými pistolkami na policajty a na lupiče. S každým výstřelem se Betty otřásla. „Kdyby tak přestali,“ řekla, „ale já nemám to srdce…“

Vstoupil jsem do obýváku. Všechen nábytek tu byl zpřevracený. Zpoza křesla mě uviděl Johnny, náš čtyřletý, a zamával mi, pak vypálil z pistole. Na druhé straně místnosti byli dva Leeovi kluci skrčeni za gaučem. Vzduch čpěl kouřem a podlaha byla posetá roličkami papírových čepiček od kapslíků.

Johnny vystřelil a křikl: „Dostal jsem tě.“

„Nedostal,“ odvětil Andy Lee, kterému bylo šest.

„To teda jo. Jseš mrtvej.“

„Nejsem mrtvej,“ řekl Lee a vystřelil ze své pistole. Došly mu ale kapslíky, a tak to jen cvaklo. Dřepl si a řekl Henrymu Leemu: „Krej mě, než naláduju.“

„Fajn, parťáku.“

Andy naládoval, ale prsty měl pomalé a jeho netrpělivost narůstala. V půli práce přestal, namířil pistoli a zařval: „Bang! Bang!“ Pak pokračoval.

„To neplatí,“ zavolal Johnny za křeslem. „Jsi mrtvej.“

„Ty taky,“ odpověděl Henry. „Zrovna jsem tě dostal.“

„Jo, že by?“ podivil se Johnny a vypálil další tři kapslíky. „Jen jsi mě škrábnul.“

„Jo, že by?“ opáčil Henry. „Tak hele.“

Přestřelka pokračovala. Vrátil jsem se do kuchyně, kde stála Judith s Betty. Betty se zeptala: „Jak to vypadá?“

Usmál jsem se. „Hádají se, kdo koho dostal.“

„Co jsi dneska zjistil?“

„Všechno dobře dopadne,“ prohlásil jsem. „Neboj se.“ Věnovala mi ironický úsměv. Artův úsměv. „Ano, pane doktore.“

„Myslím to vážně.“

„Doufám, že máš pravdu,“ vložila děťátku do pusy další lžíci jablečné šťávy. Vytekla mu na bradu. Betty ji setřela a zkusila to znovu.

„Zrovna jsme dostaly špatné zprávy,“ vysvětlovala Judith.

„Ale?“

„Volal Bradford. Artův právník. Nepřevezme případ.“

„Bradford?“

„Ano,“ potvrdila to Betty. „Volal před půl hodinou.“

„Co říkal?“

„Nic. Jen že to momentálně nepřevezme.“

Zapálil jsem si cigaretu a snažil se zůstat klidný. „Radši bych mu zavolal,“ navrhl jsem.

Judith se podívala na hodinky. „Je půl šesté. Pravděpodobně nebude…“

„Stejně to zkusím,“ řekl jsem. Zamířil jsem do Artovy pracovny. Judith přišla za mnou. Zavřel jsem dveře, aby sem nedoléhaly zvuky střelby.

Judith se zeptala: „Co se vlastně stalo?“

Zavrtěl jsem hlavou.

„Spatný?“

„Je moc brzo tvrdit něco takového,“ odpověděl jsem. Sedl jsem si za Artův stůl a začal volat Bradfordovi.

„Máš hlad? Jedl jsi něco?“

„Něco jsem si dal,“ řekl jsem, „po cestě.“

„Vypadáš unaveně.“

„Je mi fajn.“ Naklonila se přes stůl a já ji políbil na tvář.

„Mimochodem,“ podotkla, „volal Fritz Werner. Chce s tebou mluvit.“

To se dalo čekat. Fritz ví vždycky všecko. Stejně mohl mít něco důležitého. Mohl by mi hodně pomoct. „Pak mu zavolám.“

„A než na to zapomenu,“ pokračovala, „zítra je ten večírek.“

„Nechci tam jít.“

„Musíme,“ řekla. „Je to George Morris.“

Zapomněl jsem. „Tak dobře,“ podvolil jsem se. „V kolik?“

„V šest. Můžeme odejít brzo.“

„Tak dobře,“ opakoval jsem.

Vrátila se do kuchyně a sekretářka zvedla telefon a ohlásila se: „Bradford, Wilson a Sturges.“

„Pana Bradforda, prosím.“

„Je mi líto,“ řekla sekretářka. „Pan Bradford už odešel.“

„Kde ho mohu zastihnout?“

„Pan Bradford bude v kanceláři zítra ráno v devět.“

„Tak dlouho čekat nemůžu.“

„Je mi líto, pane.“

„Ničeho nelitujte,“ řekl jsem. „Jen mi ho najděte. Tady je doktor Berry.“ Nevěděl jsem, jestli to jméno bude k něčemu dobré, ale měl jsem podezření, že možná ano.

Její tón se okamžitě změnil. „Počkejte chvíli u telefonu, pane doktore, prosím.“

Několik vteřin trvala pauza, po niž jsem čekal při mechanickém bzučivém mlčení „čekacího“ knoflíku. Takové čekání na přepojení je civilizační obdobou očistce. To říkával Art. Nenávidí telefony a nikdy je nepoužívá, pokud nemusí.

Sekretářka se vrátila. „Pan Bradford právě odchází, ale promluví si s vámi.“

„Děkuju.“

Mechanické cvaknutí.

„Tady George Bradford.“

„Pane Bradforde, tady je John Berry.“

„Ano, doktor Berry. Co si přejete?“

„Rád bych s vámi mluvil o Artovi Leem.“

„Doktore Berry, právě odcházím…“

„To už mi řekla vaše sekretářka. Snad bychom se mohli někde sejít.“

Zaváhal a vzdychl do mikrofonu. Znělo to jako syčení netrpělivého hada. „Ničemu to nepomůže. Mé rozhodnutí je bohužel zcela pevné. Tu záležitost nemohu nijak ovlivnit.“

„Jen krátkou schůzku.“

Znovu se odmlčel. „Tak dobře. Sejdeme se za dvacet minut v mém klubu. Trafalgar. Zatím na shledanou.“

Zavěsil jsem. Parchant: jeho klub je v centru. Budu se muset pekelně hnát, abych to stihnul. Narovnal jsem si kravatu a spěchal k autu.

KLUB TRAFALGAR SÍDLÍ v malém, ošumělém domě na Beacon Street, hned pod Hillem. Na rozdíl od profesionálních klubů ve větších městech je Trafalgar tak klidný, že jen málo Bostoňanů vůbec ví o jeho existenci.

Ještě nikdy jsem tam nebyl, ale mohl jsem předpovídat, jak to tam bude vypadat. Místnosti byly obložené mahagonem, stropy vysoké a uprášené, křesla těžká, čalouněná kůží, pohodlná a svraštělá, koberce odřené peršany. V atmosféře se odrážel charakter členů klubu – strnulost, stárnutí a mužskost. Když jsem si odkládal kabát v šatně, zahlédl jsem nápis, na němž stálo strohé: DÁMSKÉ NÁVŠTĚVY LZE PŘIJÍMAT OD 16.00 DO 17.30, POUZE VE ČTVRTEK. Bradford na mě čekal v hale.

Byl to malý, sporý muž, bezvadně oblečený. Jeho černý oblek s tenkým bílým proužkem byl po celodenní práci nepomačkaný, střevíce se mu leskly a z rukávů kabátu mu vyčuhoval přesně správný kousek manžet. Měl kapesní hodinky na stříbrném řetízku a klíček bratrstva Fí Beta Kappa, který měl u nich jako přívěsek, hezky kontrastoval s tmavou látkou vesty. Nemusel jsem si ho ani vyhledávat v Kdo je kdo, abych věděl, že bydlí někde jako v Beverly Farms, že absolvoval právnickou fakultu na Harvardu, že jeho manželka vystudovala Vassar a dosud nosí plizované sukně, kašmírové svetry a perly na krku, i to, že děti chodí na Groton a Concord. Bradford to vše snášel klidně a sebevědomě.

„Jsem zralý na skleničku,“ pravil, když jsme si potřásli rukama. „A co vy?“

„Fajn.“

Bar byl v prvním patře, velká místnost s vysokými okny a vyhlídkou na Beacon Street a Commons. Bylo tu šero a slabý pach doutníkového kouře. Muži hovořili tlumeně a povídali si ve skupinkách. Barman věděl, co kdo pije, aniž by se mu to muselo říkat: tedy až na mě. Sedli jsme si do dvou pohodlných křesel k oknu a já si objednal gibson s vodkou. Bradford jen kývl na barmana. Zatímco jsme čekali, až nám donesou pití, řekl: „Určitě musíte být zklamán mým rozhodnutím, ale upřímně řečeno…“

„Já zklamán nejsem,“ přerušil jsem ho, „protože mě nesoudí.“

Bradford sáhl do kapsy, podíval se na hodinky a vrátil je zpátky.

„Momentálně,“ řekl stroze, „nesoudí nikoho.“

„S tím nesouhlasím. Myslím, že soudí velkou spoustu lidí.“

Zabubnoval dopáleně prsty o stůl a zamračil se přes místnost na barmana. Psychiatři tomu říkají přenos emocí na náhradní objekt.

„A co,“ zeptal se, „má tohle znamenat?“

„Každý v tomhle městě se od Arta Leeho odvrací, jako by měl dýmějový mor.“

„A vy máte podezření na nějaké temné spiknutí?“

„Ne. Jsem jen překvapený.“

„Mám přítele,“ řekl Bradford, „který tvrdí, že všichni lékaři jsou v podstatě naivní. Vy mi nepřipadáte zrovna naivní.“

„To je kompliment?“

„To je konstatování.“

„Snažím se,“ řekl jsem.

„No, ve skutečnosti tu nejde o záhadu ani o spiknutí. V mém případě si musíte uvědomit, že pan Lee je jen jedním z mnoha mých klientů.“

„Doktor Lee.“

„Zcela správné, doktor Lee. Je jen jedním z mých klientů a já mám ke všem závazky, které plním, jak nejlépe dovedu. Náhodou jsem dnes odpoledne mluvils kanceláří státního zástupce, abych zjistil, kdy přijde případ doktora Leeho ke slyšení. Případ doktora Leeho mi bude zřejmě kolidovat s jiným, který jsem přijal už dřív. Nemohu být ve dvou soudních síních zároveň. To jsem doktoru Leemu vysvětlil.“ Přinesli nám pití. Bradford pozvedl sklenku. „Na zdraví.“

„Na zdraví.“

Usrkl a podíval se na skleničku. „Když jsem mu vysvětlil, v jakém jsem postavení, doktor Lee se s tím smířil. Také jsem mu pověděl, že má firma se vynasnaží postarat o to, aby měl výtečné právní zastoupení. Máme čtyři starší partnery a je zcela pravděpodobné, že jeden z nich bude moci…“

„Ale nejisté?“

Pokrčil rameny. „V tomhle světě není jisté nic.“ Usrkl jsem. Pití nestálo za nic, skoro samý vermut s kapkou vodky.

„Přátelíte se s Randallovými hodně?“ zeptal jsem se. „Znám je, to ano.“

„Má to co dělat s vaším rozhodnutím?“

„Rozhodně ne.“ Strnule se napřímil. „Právník se velmi brzy naučí oddělovat klienty od přátel. Často je to nezbytné.“

„Zvlášť v malém městě.“ Usmál se. „Námitka, Vaše Ctihodnosti.“ Znovu se napil. „Mimo protokol, doktore Berry, měl byste vědět, že s Leem naprosto soucítím. Oba si uvědomujeme, že interrupce je životní realita. Stává se to každou chvíli. Poslední čísla, která jsem viděl, odhadují počet interrupcí v Americe na milion ročně; je to hodně běžné. Prakticky řečeno, je to nutné. Naše zákony ve vztahu k potratům jsou mlhavé, špatně formulované a absurdně striktní. Ale musím vám připomenout, že doktoři jsou mnohem striktnější než zákon sám. Interrupční komise v nemocnicích jsou přehnaně opatrné. Odmítají provést interrupci i za podmínek, do nichž se zákon vůbec nevměšuje. Podle mého názoru předtím, než dokážete změnit potratové zákony, musíte změnit převládající klima lékařských názorů.“

Nic jsem neřekl. Obětování beránka je starobylá a úctyhodná ceremonie, již je třeba pozorovat mlčky. Bradford se na mě podíval a zeptal se: „Nesouhlasíte?“

„Samozřejmě,“ odpověděl jsem. „Ale připadá mi to jako docela zajímavá obhajoba obviněného člověka,“

„Nezamýšlel jsem to jako obhajobu.“

„Tak to jsem vám snad špatně rozuměl.“

„Nijak by mě to nepřekvapilo,“ pravil suše.

„Mě taky ne.“ přitakal jsem, „protože to, co jste říkal, nedávalo žádný smysl. Odjakživa jsem si myslel, že právníci jdou rovnou k jádru problému, místo aby kolem něj kroužili.“

„Snažím se objasnit vám své postavení.“

„Vaše postavení je zcela jasné.“ řekl jsem. „Já se bojím o doktora Leeho.“

„Výborně. Promluvme si o doktoru Leem. Byl obžalován podle sedmdesát osm let starého zákona státu Massachusetts, podle nějž je jakýkoli potrat zločinem, který lze trestat pokutou a vězením až do pěti let. Pokud má potrat za následek smrt, může znít rozsudek na sedm až dvacet let.“

„Je to vražda druhého stupně nebo zabití?“

„Technicky nic z toho. Ve smyslu…“

„Takže lze složit kauci?“

„V podstatě ano. Ale ne v tomto případě, protože prokuratura zkusí obžalobu z vraždy podle obecného právního aktu, který říká, že každá smrt v důsledku trestného činu je vražda.“

„Chápu.“

„Ve smyslu postupu tohoto případu přinese prokuratura důkazy – dobré důkazy, tím jsem si jist – že doktor Lee je potratář. Dokáže, že ta dívka, Karen Randallová, už dříve navštívila doktora Leeho a že on si z neznámých důvodů neudělal záznam o její návštěvě. Dokáže, že doktor Lee nemá alibi na několik důležitých hodin během nedělního večera. A předloží svědectví paní Randallové, podle nějž jí ta dívka řekla, že jí Lee provedl interrupci. Nakonec dojde ke konfliktu svědectví. Lee, usvědčený potratář, řekne, že to neudělal; paní Randallová řekne, že to udělal. Kdybyste byl porota, komu byste věřil?“

„Neexistuje důkaz, že doktor Lee provedl té dívce interrupci. Celé to svědectví je jen z doslechu.“

„Proces se bude konat v Bostonu.“

„Tak ho konejte jinde,“ řekl jsem.

„Na podkladě čeho? Že tuje nepříznivé morální klima?“

„Mluvíte o technických podrobnostech. Já mluvím o záchraně člověka.“

„V technických podrobnostech je síla zákona.“

„A taky slabost.“

Zamyšleně se na mě podíval. „Jediný způsob, jak doktora Leeho’zachránit‘, jak vy říkáte, je prokázat, že tu operaci neprovedl. To znamená najít skutečného potratáře. Myslím, že se vám to sotva podaří.“

„Proč?“

„Protože když jsem dneska mluvil s Leem, odešel jsem přesvědčený, že lže jako když tiskne. Myslím, že to udělal, Berry. Myslím, že ji zabil.“

ČTRNÁCT

KDYŽ JSEM SE VRÁTIL DOMŮ, zjistil jsem, že Judith a děcka jsou ještě u Betty. Udělal jsem si další koktejl – tentokrát silný – a sedl si v obýváku, k smrti unavený, ale neschopný se uvolnit.

Jsem vzteklý. Vím to a snažím se ovládat, ale pravda je, že jsem nešikovný a zbrklý, když jednám s lidmi. Nejspíš nemám lidi moc rád, možná právě proto jsem se stal vůbec patologem. Když jsem se zpětně zadíval na uplynulý den, uvědomoval jsem si, že jsem se moc často neovládl. To byla blbost. Nebylo to k ničemu. Žádný zisk a potenciálně velikánská ztráta.

Zazvonil telefon. Byl to Sanderson, primář patologie u Lincolna. První, co řekl, bylo: „Volám z nemocnice,“

„Fajn,“ odpověděl jsem.

Nemocniční telefon má nejméně šest paralelek. Večer může poslouchat každý.

„Jaký jsi měl den?“ zeptal se Sanderson. „Zajímavý,“ řekl jsem. „A ty?“

„Byly všelijaký chvilky,“ děl Sanderson.

To jsem si dovedl představit. Kdokoliv mě chtěl mít z krku, zmáčkl Sandersona. Bylo to to nejlogičtější a dokázalo se to zařídit dost jemně. Pár vtípků: „Poslyš, poslední dobou máš prý nedostatek personálu,“ Pár vážně míněných dotazů: „Co to slyším, že je Berry nemocný? Ale? Slyšel jsem něco takového. Ale nebyl tady, že ne?“ Pak pár vybraných slov z vedení: „Sandersone, jak mám sakra udržet zdravotní personál v lati, když dáváte lidem z patolky věčně věků volno?“ A nakonec někdo ze správy: „Vedeme tuhle nemocnici tip top, každý má svou práci a každý ji dělá, pro flákače není na palubě místo.“

Celkový efekt směřuje k tomu, aby mě buď dostal zpátky do laboratoře, nebo si našel někoho nového.

„Řekni jim, že mám terciární syfilis,“ navrhl jsem. „To by je mohlo umlčet,“

Sanderson se zasmál. „To není problém,“ prohlásil. „Zatím. Mám hodně tuhý starý krk. Chvíli ho ještě udržím zpříma,“

Pak se odmlčel a dodal:“Jak dlouho myslíš, že to ještě potrvá?“

„Nevím. Je to složité,“

„Přijď za mnou zítra. Můžeme to probrat,“

„Dobře. Možná už budu vědět dřív. Teď zrovna je to stejná mizerie jako ten případ s Peru,“

„Chápu,“ řekl Sanderson. „Tak zítra,“

„Platí,“

Zavěsil jsem. Byl jsem si jistý, že ví, o čem jsem mluvil. Nemyslel jsem to tak, že by bylo něco v nepořádku se záležitostí Karen Randallové, že by něco nebylo, jak má být. Šlo o případ, který jsme měli před třemi měsíci, vzácnou věc zvanou agranulocytóza, což je naprostá nepřítomnost bílých krvinek v krvi. Je to vážný stav, protože bez bílých krvinek se nedá bojovat s infekcí. Většina lidí si běžně nosí choroboplodné organismy v ústech nebo v těle – stafylokoky, streptokoky, někdy i difterii a pneumokoka, a pokud vám v těle klesne obranyschopnost, nakazíte sami sebe.

Rozhodně byl pacientem Američan, lékař pracující pro Státní zdravotní službu v Peru. Užíval peruánský lék na astma a jednoho krásného dne se mu udělalo zle. Měl boláky v ústech, teplotu a bylo mu bídně. Sel k lékaři v Limě a dal si udělat krevní obraz. Bílých krvinek mu napočítali 600.³ Následující den to kleslo na 100 a den poté na nulu. Nastoupil do letadla do Bostonu a ohlásil sev naší nemocnici.

Udělali biopsii kostní dřeně, zavedli mu dutou jehlu do sterna⁴ a vytáhli trochu kostní dřeně. Díval jsem se na to pod mikroskopem a mátlo mě to. Měl v kostní dřeni spoustu nedospělých buněk granulocytu, a i když to bylo abnormální, nebyla to žádná katastrofa. Pomyslel jsem si:’Sakra, tady je něco v nepořádku,‘ a šel jsem tedy za jeho ošetřujícím lékařem.

Jeho lékař šel po stopě peruánského léku, který pacient bral. Ukázalo se, že obsahuje substanci, vyřazenou z amerického trhu roku 1942, protože potlačuje tvorbu bílých krvinek. Lékař usoudil, že jeho pacientovi chybělo právě tohle – potlačil si tvorbu bílých krvinek a teď infikoval sám sebe. Léčba byla prostá: vysadit lék, nic nedělat a čekat, až se mu kostní dřeň vzpamatuje.

Řekl jsem doktorovi, že krevní dřeň na sklíčku tak zle nevypadá. Šli jsme k pacientovi a zjistili, že je mu pořád špatně. Měl v ústech vředy a stafylokokovou infekci na nohou a na zádech. Trápila ho vysoká horečka, byl letargický a na otázky odpovídal pomalu.

Nedokázali jsme pochopit, proč by měla jeho kostní dřeň vypadat v podstatě tak normálně, když je mu tak zatraceně zle. Dumali jsme nad tím skoro celé odpoledne. Nakonec jsem se kolem čtvrté zeptal doktora, kde prováděli vpich na odběr dřeně, jestli na tom místě nebyla infekce. Lékař řekl, že to nekontroloval. Šli jsme k pacientovi a prohlédli mu hrudník.

Překvapení: bez vpichu. Vzorek dřeně na biopsii neodebrali tomuhle pacientovi. Některá sestra nebo sekundář popletli jmenovky, dali omylem nálepku na vzorek dřeně muže, který měl suspektní leukémii. Okamžitě jsme nabrali vzorek od našeho pacientaa nalezli tam skutečně velmi potlačenou krve tvorbu.

Pacient se později zotavil, ale já nikdy nezapomenu na to, jak jsme byli zmatení z laboratorních výsledků.

STEJNÝ POCIT JSEM MĚL TEĎ – něco bylo v nepořádku, něco nebylo, jak má být. Nedokázal jsem na to přesně ukázat prstem, ale měl jsem podezření, že tady lidé nevědomky pracují proti sobě, skoro jako by mluvili každý o něčem jiném. Má vlastní pozice byla jasná: Art je nevinný, dokud mu nebude prokázána vina, a tu zatím nikdo neprokázal.

Nikomu jinému zřejmě nezáleželo na tom, je-li Art vinen nebo ne. To, co bylo pro mě ústředním problémem, bylo pro ně bezvýznamné.

Pročpak to?

ÚTERÝ

11. ŘÍJNA

JEDNA

KDYŽ JSEM SE PROBUDIL, VYPADALO TO JAKO NORMÁLNÍ DEN. Byl jsem vyčerpaný a venku mžilo, studeně, šedě a nehostinně. Stáhl jsem si pyžamo a dal si horkou sprchu. Když jsem se holil, přišla mě Judith políbit a pak odkráčela do kuchyně dělat snídani. Usmál jsem se do zrcadla a přistihl se při myšlence, jaký bude rozpis na chirurgii.

Pak jsem si vzpomněl: Dneska nepůjdu do nemocnice. Celá ta záležitost se ke mně vrátila.

Nebyl to obyčejný den.

Sel jsem k oknu a zadíval se na mrholení na skle. Tehdy mě poprvé napadlo, jestli bych neměl všeho nechat a vrátit se k práci. Představa, jak jedu autem do laboratoře, parkuju, věším si kabát a beru si zástěru a rukavice – samé známé rutinní detaily – byla náhle velice lákavá, téměř svůdná. Byla to má práce. Bylo mi v ní dobře. Nebyla v ní žádná napětí ani stresy, k tomu jsem měl kvalifikaci. Neměl jsem si co hrát na amatérského detektiva. Ve studeném ranním světle působila taková představa lákavě.

Pak jsem si začal vzpomínat na tváře, které jsem viděl. Artovu tvář a tvář J. D. Randalla a Bradfordovo blazeované sebevědomí. A věděl jsem, že jestli nepomůžu Artovi já, nepomůže mu nikdo.

V určitém smyslu to byla zastrašující, téměř děsivá myšlenka.

JUDITH SEDĚLA U SNÍDANĚ SE MNOU. Děti ještě spaly. Byli jsme sami.

„Co máš dneska v plánu?“ zeptala se.

„Nevím jistě,“

Tutéž otázku jsem si kladl sám. Musím toho zjistit víc, mnohem víc. O Karen a zvlášť o paní Randallové. Pořád jsem toho o žádné z nich moc nevěděl.

„Začnu tou dívkou,“ řekl jsem.

„Proč?“

„Podle toho, co mi řekli, byla samá něha a jas. Všichni ji milovali, byla to báječná holka.“

„Možná byla.“

„Ano,“ souhlasil jsem, „ale mohlo by být dobré získat si názor někoho jiného než jejího bratra a otce.“

„Jak?“

„Začnu,“ řekl jsem, „Smithovou přípravkou.“

SMITHOVA PŘÍPRAVKA v Northamptonu ve státě Massachusetts – dva tisíce dvě stě děvčat zde získává přepychové vzdělání uprostřed ničeho. Bylo to dvě hodiny jízdy k výjezdu z dálnice na Holyoke. Další půl hodiny pak po všelijakých silničkách, až jsem přejel koleje a ocitl se ve městě. Nikdy jsem neměl rád Northampton. Má podivně stísněnou atmosféru – na to, že je to univerzitní město. Skoro hmatatelně tu ve vzduchu visí hněv a frustrace, těžká směs frustrace dvou tisíc dvou set hezkých dívek, uzavřených na čtyři roky v divočině, a frustrace domorodců, kteří jsou nuceni to s nimi po tu dobu vydržet.

Univerzitní areál je krásný, zvlášť na podzim, když listí mění barvu. I v dešti je krásný. Sel jsem rovnou do kolejní informační kanceláře a našel si Karen Randallovou v brožovaném seznamu studentů a fakult. Dostal jsem mapu areálu a vydal se k její koleji, Henley Hallu.

Ukázalo se, že je to bílý hrázděný dům na Wilbur Street. Uvnitř žilo čtyřicet dívek. V přízemí byl obývací pokoj s veselým, drobně vzorkovaným čalouněním, docela pošetile ženský. Dívky se tu procházelyv pracovních kalhotách, s dlouhými, rovnými vlasy. U dveří byla vrátnice.

„Rád bych mluvil s Karen Randallovou.“ řekl jsem dívce uvnitř.

Vrhla na mě polekaný pohled, jako by si myslela, že jsem úchylný násilník středního věku.

„Jsem její strýc.“ dodal jsem. „Doktor Berry.“

„Byla jsem celý víkend pryč,“ řekla dívka. „Neviděla jsem Karen, co jsem se vrátila. Jela na víkend do Bostonu.“

Měl jsem štěstí, tahle dívka to zřejmě neví. Napadlo mě, zda to vědí ostatní dívky, to se nedalo odhadnout. Zdálo se pravděpodobné, že to bude vědět představená domu, anebo že se to aspoň brzo dozví. Chtěl jsem se jí vyhnout.

„Ach,“ řekla dívka za pultem. „Tady je Ginnie. Ginnie je její spolubydlící.“

Ze dveří vycházela tmavovlasá dívka. Měla na sobě těsné lacláče a těsný svetr s rolákem, ale celkový efekt zůstával kupodivu strohý. Cosi v jejím obličeji jako by nepatřilo ke zbytku těla.

Dívka z vrátnice na Ginnii zamávala a řekla: „Tohle je doktor Berry. Hledá Karen.“

Ginnie se na mě šokované podívala. Ta to věděla. Rychle jsem ji popadl a navigoval do obývacího pokoje, kde jsem ji posadil.

„Ale Karen je…“

„Já vím,“ řekl jsem. „Ale chtěl jsem s vámi mluvit.“

„Myslím, že bych se měla radši poradit se slečnou Petersovou,“ řekla Ginnie. Začala vstávat. Jemně jsem ji strčil zpátky.

„Než to uděláte,“ řekl jsem, „měl bych vám říct, že jsem byl včera přítomen u Kareniny pitvy.“

Ruka jí vyjela k ústům.

„Mrzí mě, že jsem to na vás tak vyhrkl, ale existují závažné otázky, které můžete zodpovědět jen vy. Oba víme, co řekne slečna Petersová.“

„Řekne, že s vámi nemůžu mluvit,“ kývla Ginnie. Dívala se na mě podezíravě, ale poznal jsem, že je zvědavá.

„Pojďme někam, kde budeme mít soukromí,“ požádal jsem.

„Já nevím…“

„Zdržím vás jen na pár minut.“

Vstala a ukázala do chodby. „Muži obvykle do našich pokojů nemají povolený přístup.“ řekla, „ale vy jste příbuzný, ne?“

„Ano.“

Ginnie a Karen sdílely pokoj v přízemí, v zadním traktu budovy. Byl malý a přeplněný, přecpaný ženskými upomínkami – obrázky chlapců, dopisy, žertovné pohlednice k narozeninám, programy z výročních fotbalových utkání, kousky stuh, školní rozvrhy, lahvičky parfémů, vycpaná plyšová zvířátka. Ginnie si sedla na jednu postel a ukázala mi na židli k psacímu stolu.

„Slečna Petersová mi to řekla včera večer,“ pravila Ginnie. „Řekla mi, že Karen… zemřela při nehodě. Požádala mě, abych se o tom nějaký čas nikomu nezmiňovala. Je to divné. Nikdy jsem neznala nikoho, kdo by umřel – chci říct, mého věku a tak – a je to tak trochu směšné. Chci říct zvláštní, nic jsem necítila, nedokázala jsem se moc vynervovat. Nejspíš jsem tomu vlastně ještě neuvěřila.“

„Znala jste Karen, než jste spolu začaly bydlet?“

„Ne. Ustanovila to škola.“

„Vycházely jste spolu?“

Pokrčila rameny. Jaksi se naučila každým pohybem těla svíjet. Ale bylo to neskutečné, jako nacvičené gesto, zdokonalené před zrcadlem.

„Nejspíš jsme spolu vycházely. Karen nebyla žádný typický nováček. Neděsilo ji to tady a pořád odjížděla, na den nebo na víkend. Prakticky nikdy nechodila na přednášky a pořád mluvila o tom, jak to tady nesnáší. To se říká, víte, ale ona to myslela vážně, skutečně to tak myslela. Nejspíš to tady opravdu nesnášela.“

„Proč si to myslíte?“

„Protože se tak chovala. Nechodila na přednášky, pořád odjížděla z kampusu. Na víkendy si brala propustky, že prý jezdí za rodiči. Ale nikdy za nimi nejezdila, to mi řekla. Nenáviděla rodiče.“

Ginnie vstala a otevřela dveře skříně. Na vnitřní straně dveří byla připíchnutá velká lesklá fotografie J. D. Randalla. Obrázek byl pokryt maličkými dírkami.

„Víte, co dělávala? Strefovala se do té fotky šipkama. To je její otec, on je chirurg nebo co. Házela na něj šipky každý večer, než šla spát.“

Ginnie zavřela dveře.

„A co matka?“

„Ach, matku měla ráda. Svou skutečnou matku, ta umřela. Teď měla macechu. Tu Karen nikdy moc nemilovala.“

„O čem ještě Karen mluvila?“

„O klukách,“ Ginnie si zase sedla na postel. „O tom mluvíme věčně všechny. O klukách. Karen chodila tady někde do soukromé školy a znala spoustu kluků. Pořád za ní chodili Yaláci.“

„Chodila s někým konkrétním?“

„Asi ne. Měla spoustu chlapů. Všichni po ní šli.“

„Populární?“

„Tak něco.“ Ginnie nakrčila nos. „Poslyšte, není to hezké ji teď pomlouvat, viďte? A nemám důvod si myslet, že je to pravda. Možná je to všechno velkej kec.“

„O co jde?“

„No, dostanete se sem jako nováček a nikdo vás nezná, nikdo o vás ještě ani neslyšel, a tak můžete lidem napovídat co chcete. Já jsem říkávala lidem, že jsem dělala vedoucí fotbalových fanynek na střední škole, jen pro zábavu. Vlastně jsem chodila na soukromou školu, ale odjakživa jsem chtěla dělat roztleskávačku na střední.“

„Chápu.“

„Jsou takové zdravé, víte?“

„Jaké historky vám Karen vyprávěla?“

„Já nevím. Nebyly to tak docela historky. Jen jakoby náznaky. Líbilo se jí, když lidi věřili, že je číslo, a všechny její kamarádky byly čísla. To vlastně bylo její oblíbené rčení: že je někdo číslo. A věděla, jak to zařídit, aby něco znělo jako pravda. Nikdy vám nic prostě nevyprávěla od začátku do konce. Byly to jen poznámečky, tu a tam. O jejích potratech a vůbec.“

„O potratech?“

„Prý měla dva, než přišla na vysokou. To je ale hodně neuvěřitelné, nemyslíte? Dva potraty? Bylo jí přece jen teprve sedmnáct. Řekla jsem jí, že jí nevěřím, a tak mi začala vysvětlovat, jak se to dělá, kompletní popis. Pak už jsem si tak jistá nebyla.“

Dívka z lékařské rodiny si mohla snadno osvojit vědomosti o mechanismu kyretáže. To ještě nedokazovalo, že by sama podstoupila potrat.

„Vyprávěla vám o nich něco konkrétního? Kde jí je dělali?“

„Ne. Jen řekla, že je měla. A pořád povídala takové věci. Chtěla mě šokovat, já to vím, ale dokázala být hodně hrubá, když chtěla. Pamatuju si, jak první… ne, druhý víkend, co jsme tu byli, šla v sobotu večer ven a vrátila se pozdě. Já jsem šla na seznamovací večírek. Karen přišla celá zdrchaná, ani nerozsvítila, vlezla do postele a povídá:’Ježíšmarjá, já miluju černý maso.‘ Přesně, jak mě slyšíte. Nevěděla jsem, co na to říct, já ji totiž tenkrát dobře neznala, tak jsem neřekla nic. Jen mě napadlo, že se mě snaží šokovat.“

„Co ještě vám říkala?“

Ginnie pokrčila rameny. „Nevzpomínám si. Pokaždý to byly maličkosti. Jednou večer, když se připravovala odjet na víkend a pískala si před zrcadlem, mi povídá:’Tenhle víkend si zašukám.‘ Nebo tak něco, nepamatuju si na přesnou formulaci.“

„A co jste řekla vy?“

„Řekla jsem,’Dobře se bav.‘ Co může člověk říct, když vyjde ze sprchy a někdo na něj vybalí zrovna tohle? Takže řekla:’Budu, budu.‘ Pořád na mě chodila s takovými šokujícími poznámkami.“

„Věřila jste jí někdy?“

„Po pár měsících už jsem začínala.“

„Měla jste někdy důvod k domněnce, že je těhotná?“

„Když byla tady? Ve škole? Ne.“

„Víte to jistě?“

„Nikdy nic neřekla. Kromě toho brala pilulky.“

„Víte to jistě?“

„Jo, asi jo. Aspoň s tím každé ráno nadělala velký obřad. Pilulky má zrovna tady.“

„Kde?“

Ginnie ukázala. „Zrovna tady na psacím stole. V té lahvičce.“

Vstal jsem a přistoupil ke stolu a zvedl plastikovou lahvičku. Nálepka pocházela z Beaconské lékárny. Žádné natištěné instrukce na ní nebyly. Vyndal jsem notes a zapsal si číslo receptu a jméno lékaře. Pak jsem otevřel lahvičku a vytřepal pilulku. Zbyly tam čtyři.

„Brala je každý den?“

„Každičký den,“ souhlasila Ginnie.

Nebyl jsem gynekolog ani farmakolog, ale pár věcí jsem věděl. Za prvé, že většina antikoncepčních pilulek se už prodává v dispenzáři, který pomáhá ženě sledovat, zdaje užila každý den. Za druhé, že původní dávkování hormonu se snížilo z deseti miligramů denně na dva miligramy. To znamená, že pilulky jsou malé.

Tyhle pilulky byly v porovnání s nimi obrovské. Na povrchu nebylo vůbec žádné označení; byly křídově bílé a na dotek dost drolivé. Šoupl jsem jednu do kapsy a ostatní vrátil do lahvičky. I bez zjišťování jsem měl docela jasnou představu, co je to za pilulky.

„Setkala jste se někdy s některým z Kareniných chlapců?“ zeptal jsem se.

Ginnie zavrtěla hlavou.

„Mluvila o nich Karen někdy? Mluvila o svých schůzkách?“

„Vlastně ne. Ne osobně, jestli mi rozumíte. Mluvila o tom, jací jsou v posteli, ale to bylo obyčejně jen tak všeobecně. Vždycky se snažila ohromovat. Víte, aby vypadala světácky. Počkejte moment.“

Vstala a přistoupila ke Kareninu toaletnímu stolku. Nad ním bylo zrcadlo. Za jeho rámem bylo zastrčeno několik obrázků chlapců. Dva vytáhla a podala mi je.

„O tomhle chlápkovi mluvila, ale myslím, že už se nescházeli. Chodila s ním v létě nebo kdy. Chodí na Harvard.“

Na snímku byl ve standardní reklamní póze chlapecve fotbalovém dresu. Měl číslo 71a krčil se ve vyčkávacím postoji, cenil zuby do kamery.

„Jak se jmenuje?“

„To nevím.“

Zvedl jsem fotbalový program Harvard-Columbie a projel očima seznam hráčů. Číslo 71 byl pravý obránce, Alan Zenner. Zapsal jsem si to jméno do notesu a vrátil obrázek Ginnii.

„Tenhle druhý,“ podala mi druhý snímek „je novější chlápek. Myslím, že se s ním scházela. Někdy večer se vrátila a políbila tu fotku, než šla do postele. Jmenoval se Ralph, myslím. Ralph nebo Roger.“

Na obrázku byl mladý černoch, stojící v těsném, lesklém obleku s elektrickou kytarou v jedné ruce. Usmíval se dost strnule.

„Myslíte, že se s ním scházela?“

„Ano, asi ano. Patřil ke skupině, co hraje v Bostonu.“

„A vy myslíte, že se jmenuje Ralph?“

„Tak nějak.“

„Znáte jméno té skupiny?“

Ginnie se zamračila.“Jednou mi to říkala. Možná víc než jednou, ale já si nevzpomínám. Karen tak nějak ráda obestírala svoje kluky záhadou. Ne jako některé holky, co si sednou a povědí vám o svém klukovi kdejakou maličkost. To Karen nikdy nedělala, vždycky to byly jen úlomky a útržky.“

„Myslíte, že se s tím chlapíkem scházela, když odjížděla na víkendy?“

Ginnie přikývla.

„Kam jezdila na víkendy? Do Bostonu?“

„Podle mého ano. Do Bostonu nebo do New Havenu.“

Obrátil jsem fotografii v ruce. Na rubu stálo: „Foto Curzin, Washington Street.“

„Můžu si tu fotku vzít s sebou?“

„Jistě,“ řekla. „Mně je to jedno.“

Vsunul jsem snímek do kapsy a zase usedl.

„Setkala jste se někdy s některým z těch lidí? S některým z těch chlapců?“

„Ne. Nikdy jsem se nesešla s nikým z jejích přátel. Ach – počkejte moment, jednou ano. S jednou dívkou.“

„S dívkou?“

„Ano. Karen mi jednou řekla, že za ní přijede na den nějaká dobrá kamarádka. Pořád mi vyprávěla, jak je ta holka senzační, co je za číslo. Takové orace, že jsem skutečně čekala něco pozoruhodného. Když se pak ukázala…“

„Ano?“

„Opravdu divná.“ prohlásila Ginnie. „Hodně vysoká, s fakt dlouhýma nohama, a celou tu dobu Karen pořád říkala, jak ji mrzí, že nemá tak dlouhý nohy, a ta holka tady jen tak seděla a nic neříkala. Nejspíš byla hezká. Ale vážně divná. Chovala se jako ospalá. Možná něco brala, já nevím. Nakonec začala mluvit, asi hodinu po tom, co tam jen tak seděla, a říkala takový divný věci.“

„Jako třeba?“

„Já nevím. Divný věci.’Tři tisíce stříbrných stříkaček stříkalo přes tři tisíce stříbrných střech.‘ A vymýšlela si verše o lidech, co utíkají špagetovým polem. Byla to teda pěkná nuda, nic, o čem by se dalo říct, že je to dobrý.“

„Jak se ta dívka jmenovala?“

„To si nepamatuju. Myslím že Angie.“

„Chodila na vysokou?“

„Ne. Byla mladá, ale na vysokou nechodila. Pracovala. Karen myslím říkala, že je ošetřovatelka.“

„Pokuste si vzpomenout na její jméno.“ požádal jsem ji.

Ginnie se zamračila a zahleděla do podlahy, pak zavrtěla hlavou. „Nejde to,“ prohlásila. „Nedávala jsem takový pozor.“

Nechtěl jsem to jen tak nechat být, ale připozdívalo se. Řekl jsem: „Co ještě mi můžete říct o Karen? Byla nervózní? Popudlivá?“

„Ne. Vždycky byla velice klidná. Všechny ostatní v baráku byly nervózní, zvlášť ve zkouškovém období, ale jí jako by to bylo jedno.“

„Měla hodně energie? Byla bujará a povídavá?“

„Karen? To si děláte srandu? Poslyšte, ta byla pořád napůl mrtvá, leda když šla na rande, to se dostala do ráže, ale jinak byla pořád unavená a pořád si stěžovala na to, jak je unavená.“

„Spala hodně?“

„Ano. Prospala většinu přednášek.“

„Jedla hodně?“

„Nijak zvlášť. Většinu jídel taky prospala.“

„Tak to musela zhubnout.“

„Vlastně spíš přibrala,“ řekla Ginnie. „Ne moc, ale dost. Po šesti týdnech se nemohla vejít do většiny šatů. Musela si koupit několikerý nový.“

„Všimla jste si ještě nějakých zrněn?“

„No, jen jedné, ale nejsem si jistá, jestli na tom vlastně záleží. Chci říct, Karen na tom záleželo, ale všem ostatním to bylo fuk.“

„Co to bylo?“

„No, měla dojem, že chlupatí. Víte, na rukou a na nohou a pod nosem. Stěžovala si, že si pořád holí nohy.“ Podíval jsem se na hodinky a zaznamenal, že je skoro poledne. „No, nechci vás zdržovat od přednášek.“

„To neva,“ řekla Ginnie. „Tohle je zajímavé.“

„Jak to myslíte?“

„Sledovat vaši práci a tak.“

„S doktorem už jste určitě někdy mluvila.“ Vzdychla. „Vy si musíte myslet, že jsem blbá,“ pravila trucovitě. „Nejsem včerejší.“

„Myslím, že jste velmi inteligentní,“ řekl jsem zdvořile.

„Budete mě chtít předvolat jako svědka?“

„Svědka? Proč?“

„K soudu, při procesu.“

Při pohledu na ni jsem měl pocit, že si zase něco cvičí před zrcadlem. Ve tváři měla tajnůstkářský moudrý výraz, jako filmová hrdinka.

„Nejsem si jist, jestli vám rozumím.“

„Mně se můžete přiznat,“ řekla. „Vím, že jste právník.“

„Ale.“

„Poznala jsem to deset minut potom, co jste přišel. Chcete vědět jak?“

„Jak?“

„Když jste zvedl ty pilulky a prohlížel si je. Dělal jste to moc pečlivě, vůbec ne jako doktor. Upřímně řečeno myslím, že byste jako doktor nestál za nic.“

„Pravděpodobně máte pravdu,“ souhlasil jsem.

„Hodně štěstí s vaším případem,“ popřála mi na rozloučenou.

„Díky.“

Pak na mě mrkla.

DVĚ

RENTGENOVÁ MÍSTNOST v prvním patře Memoriálu má fantastický název: Radiologická diagnóza. Bez ohledu na to, jak jí říkali, byla uvnitř stejná jako všechny ostatní rentgenové místnosti všude jinde. Stěny tvořily desky z mléčně bílého skla a na nich byly malé svorky s pérkem na filmy. Byla to docela velká místnost, s dostatkem místa, aby tu mohlo zároveň pracovat šest radiologů.

Vstoupil jsem s Hughesem. Byl to radiolog z Memoriálu, kterého jsem znal už dlouho. Někdy jsme s Judith hrávali bridž s ním a jeho ženou. Byli to dobří hráči, hráli jak o život, ale to mi nevadilo. Jednou to taky dokážu.

Nezavolal jsem Lewise Carr a, protože jsem věděl, že by mi nepomohl. Hughes byl jen pěšák ve hře a kašlal na to, jestli se chci podívat na snímky Karen Randallové nebo Aga Chána, který sem přijel před několika lety na operaci ledvin. Vzal mě rovnou nahoru k rentgenu.

Cestou jsem se zeptal: „Co dělá tvůj sexuální život?“

To je u rentgenologů povinný žertík. Je dobře známo, že radiologové mají nejkratší životnost ze všech lékařských specialistů. Přesné důvody nejsou známy, ale přirozeně se předpokládá, že se k nim dostanou rentgenové paprsky. Za starých časů stával radiolog při snímkování ve stejné místnosti jako pacient. Za pár let byl tak nacucaný gama paprsky, že měl dost. A pak taky za starých časů býval film méně citlivý a chtělo to pořádně velkou dávku, aby člověk získal slušně kontrastní snímek.

Avšak i když teď máme moderní techniku a lepší vědomosti, zůstala tradice oplzlého vtipkování a radiologové jsou odsouzeni snášet celý život vtipy o suspenzorech podšitých olovem a o svých scvrklých gonádách. Tyhle vtipy jsou rizikem povolání stejně jako rentgenové paprsky. Hughes to vzal dobře.

„Můj sexuální život,“ pravil,“ je o hodně lepší než to, jak hraju bridž.“

Když jsme vstoupili do místnosti, pracovali tam tři nebo čtyři radiologové. Každý měl před sebou obálku plnou filmů a magnetofon. Brali jednotlivé snímky, přečetli z každého jméno a číslo pacienta a o jaký snímek se jedná – anteroposterior, snímkování ze štítu, vylučovací urografie a tak dále – a pak jej připlácli na mléčné sklo a nadiktovali do magnetofonu diagnózu.

Jedna stěna místnosti byla vyhrazena pacientům z intenzivní péče. To byli těžce nemocní lidé a jejich snímky se neskladovaly ve vyztužených obálkách. Místo toho visely na otáčivých věšácích. Člověk stiskl knoflík a počkal, až věšák dojede ke snímkům pacienta, o kterého měl zájem. Znamenalo to, že se ke snímkům kriticky nemocného pacienta bylo možné dostat rychle.

Skladiště snímků přiléhalo k rentgenové místnosti. Hughes tam vstoupil, vytáhl snímky Karen Randallové a přinesl je zpátky. Sedli jsme si před skleněnou stěnu a Hughes přicvakl první obrázek.

„Laterální snímek lebky.“ zadíval se na něj. „Víš, proč se to dělalo?“

„Ne.“

I já jsem se zadíval na desku, ale poznal jsem na ní málo. Snímky lebky – rentgen hlavy – se obtížně interpretují. Cranium je složitá kost, na níž vzniká matoucí spleť světla a stínů. Hughes ji chvíli zkoumal, tu a tam přejel nějakou čáru čepičkou svého plnicího pera.

„Vypadá to normálně.“ řekl nakonec. „Žádné fraktury, žádná abnormální kalcifikace, žádné známky vzduchu nebo hematomů. Samozřejmě by bylo hezké mít arteriogram nebo PEG“ ( To jsou způsoby usnadnění interpretace snímků lebky. Arteriogram je rentgenový snímek pořízený poté, co se cerebrální arterie naplnily tekutinou, viditelnou na rentgenovém snímku. PEG čili pneumoencefalogram se dělá tak, že se vytáhne všechen mozkomíšní mok a místo něj se napumpuje vzduch, který zvýší kontrast v mozkových dutinách. Je to bolestivá procedura, kterou nelze provádět v anestezii. Obě techniky se považují za menší operativní zásah a neprovádějí se, neexistuje-li dobré zdůvodnění pro jejich nezbytnost.)

„Podíváme se na ty ostatní,“ dodal. Stáhl laterální snímek a nahradil jej snímkem zepředu, tváří v tvář. „Tohle vypadá taky normálně. Pročpak to brali – měla autohavárku?“

„O ničem takovém nevím.“

Chvíli se přehraboval ve složce. „Ne.“ řekl pak. „Zřejmě ne. Snímky obličeje nedělali. Jenom lebku.“

Snímky obličeje se dělaly ze všech možných úhlů, když se zjišťovalo, jestli nedošlo k frakturám obličejových kostí.

Hughes dál zkoumal snímek lebky zepředu, pak jej znovu vystřídal laterálním snímkem. Stále nedokázal najít nic abnormálního.

„Čert mě vem, jestli tomu rozumím.“ zaťukal na desku.

„Nic. Ani ň, ať dělám co dělám.“

„Tak dobře.“ Vstal jsem. „Díky za pomoc.“

Na odchodu jsem uvažoval, jestli ty rentgeny pomohly něco objasnit, anebo to jenom zhoršily.

TŘI

VSTOUPIL JSEM DO TELEFONNÍ BUDKY vedle nemocniční haly. Vyndal jsem zápisník a našel číslo lékárny a číslo předpisu. Také jsem našel tu pilulku, co jsem si vzal v Karenině pokoji.

Odloupl jsem nehtem palce drobeček a rozdrobil si ho do dlaně. Snadno se rozpadl na měkký prášek. Byl jsem si hodně jist tím, co to je, ale pro jistotu jsem se prášku dotkl špičkou jazyka.

Chuť byla nezaměnitelná. Rozmačkaný aspirin na jazyku chutná strašně.

Vytočil jsem číslo lékárny.

„Lékárna Beacon.“

„Tady doktor Berry, Lincolnova nemocnice. Rád bych věděl, co je následující lék…“

„Moment, jen si vezmu tužku.“

Krátká pauza.

„Můžete diktovat, pane doktore.“

„Jméno pacientky je Karen Randallová. Číslo je jedna-čtyři-sedm-šest-šest-sedm-tři. Předepsal doktor Peter Randall.“

„Zjistím vám to.“

Telefon zůstal vyvěšený. Slyšel jsem pohvizdování a listování stránkami, pak: „Ano, tady je to. Darvon, dvacet pilulek, 75 miligramů. Pokyny – ‚Každé čtyři hodiny jednu při bolestech podle potřeby.‘ Dvakrát se to doplňovalo. Chcete data?“

„Ne, to je v pořádku.“

„Ještě potřebujete něco?“

„Ne, díky. Moc jste mi pomohl.“

„Není zač.“

Zvolna jsem zavěsil. Bylo to čím dál tím víc na levačku. Co je to za holku, která předstírá, že užívá pilulky proti početí, ale ve skutečnosti bere aspirin, který skladuje v prázdné lahvičce, jež kdysi obsahovala pilulky proti menstruačním bolestem?

ČTYŘI

ÚMRTÍ PŘI POTRATU je relativně vzácná událost. Tato základní skutečnost bývá obvykle zastíněna velkým pokřikem a statistikou. Statistika, stejně jako ten pokřik, je citově zabarvená a nepřesná. Odhady se značně liší, ale většina lidí se shoduje na tom, že každoročně se ve Spojených státech provede kolem milionu protizákonných interrupcí a v jejich důsledku zemře kolem 5 000 žen. To znamená, že úmrtnost při této operaci činí asi 500 ze 100 000.

To je hodně vysoké číslo, zvlášť s ohledem na úmrtnost při potratech prováděných v nemocnici. Počet úmrtí při nemocničních potratech se pohybuje od 0 do 18 ze 100 000, takže jsou přinejhorším asi stejně nebezpečné jako trhání krčních mandlí (17 mrtvých na 100 000 operací).

To všechno znamená, že ilegální potraty jsou asi pětadvacetkrát nebezpečnější životu, než by měly být. Většinu lidí to děsí. Jenže na Arta, který uvažoval o takových věcech jasně a pečlivě, statistika nezapůsobila. A řekl něco velmi zajímavého: že jediný důvod, proč potrat zůstal protizákonný, je ten, že je tak bezpečný.

„Musíš se na to dívat globálně,“ řekl jednou. „Milion žen je číslo, které nikomu nic neřekne. Vychází z toho, že každých třicet sekund proběhne jedna protizákonná interrupce, den co den, ve dne v noci, rok co rok. Tím se z toho stává velmi běžná operace a ať to bereš jak to bereš, je bezpečná,“

Svým cynickým způsobem mluvil o „prahu smrti,“ jak to nazýval. Definoval práh smrti jako počet lidí, kteří musí každoročně zemřít zbytečně nebo nešťastnou náhodou, aniž by to někoho vzrušovalo. Číselně vyjádřeno činil práh smrti asi 30 000 lidí ročně – což je počet Američanů, kteří zemřou při autonehodách.

„Tak si umírají na dálnicích, asi osmdesát lidí denně. Každý to bere jako životní realitu. Takže komu bude záležet na čtrnácti ženských, co zemřou každý den v důsledku potratu?“

Tvrdil, že aby to přimělo lékaře a právníky k činu, musel by počet mrtvých při potratech dosahovat 50 000 ročně, a možná i víc. Při současné úmrtnosti to představovalo deset milionů potratů do roka.

„Svým způsobem, víš,“ říkal, „prokazuju službu společnosti. Nikoho jsem při potratu neztratil, takže ta čísla snižuju. To je samozřejmě dobré pro mé pacientky, ale špatné pro společnost jako celek. Společnost bude jednat jen ze strachu a špatného svědomí. Jsme zvyklí na velká čísla; nízká statistika na nás dojem neudělá. Komu by na tom záleželo, kdyby Hitler pozabíjel jen deset tisíc židů?“

Dále tvrdil, že prováděním bezpečných interrupcí vlastně obhajuje status quo, zabraňuje nátlaku na zákonodárce, aby se zákon změnil. A pak řekl ještě něco.

„Potíž v téhle zemi je ta, že ty ženské nemají kuráž. Radši se přikrčí a nechají si provést nebezpečnou, protizákonnou operaci, než by měnily zákony. Zákonodárci jsou sami mužští, a muži děti nerodí, ti si můžou dovolit moralizovat. A kněží taky: kdyby byli kněží ženské, to bys koukal na ten fofr, jak by se náboženství měnilo. Ale politiku a náboženství ovládají muži a ženám se nechce moc je nutit. Což je špatné, protože potrat je jejich záležitost – jejich mimina, jejich těla, jejich riziko. Kdyby milion ženských ročně napsalo dopis svému kongresmanovi, možná by se něco pohnulo. Pravděpodobně ne, ale možná ano. Jenomže ženy to neudělají.“

Myslím, že ho ta myšlenka tísnila víc než co jiného. Vzpomněl jsem si na ni, když jsem jel za ženou, která podle toho, co jsem o ní věděl, měla kuráže plno: za paní Randallovou.

SEVERNĚ OD COHASSETU, asi půl hodiny od centra Bostonu, je přepychová rezidenční čtvrť, postavená podél skalnatého pobřeží. Je dost podobná Newportu – staré hrázděné domy s elegantními trávníky a vyhlídkou na moře.

Randallův dům byl obrovský, třípatrová novogotická bílá hrázděná budova se složitými balkony a vížkami. Trávník se svažoval k vodě. Dohromady obklopovalo dům asi tak pět akrů pozemku. Zajel jsem na dlouhou štěrkovou příjezdovou cestu a zaparkoval na okruhu vedle dvou porschů, jednoho černého, jednoho kanárkově žlutého. Celá rodina zřejmě jezdila porschem. Vlevo od domu byla stranou zastrčená garáž se šedým mercedesem sedanem. Ten byl nejspíš pro služebnictvo.

Vystoupil jsem a uvažoval, jak se dostanu přes komorníka, když z hlavního vchodu vyšla žena a sestoupila po schodech směrem ke mně. Při chůzi si navlékala rukavice a zřejmě měla velmi naspěch. Zarazila se, když mě uviděla.

„Paní Randallová?“

„Ano,“ řekla.

Nevím, co jsem čekal, ale rozhodně ne to, co jsem uviděl. Byla vysoká, oblečená do béžového chanelovského kostýmu. Vlasy měla uhlově černé a lesklé, nohy dlouhé, oči veliké a temné. Nemohla být starší než třicet let. Na lícních kostech by se jí dal drtit led, tak byly tvrdé.

Zíral jsem na ni několik vteřin v tupém mlčení, připadal jsem si jako hlupák, ale nedokázal jsem se přemoci. Netrpělivě se na mě zamračila. „Co chcete? Nemám na vás celý den.“

Hlas měla chraplavý a rty smyslné. Taky měla patřičný přízvuk: nevýraznou modulaci a lehce britskou intonaci.

„Dělejte, dělejte,“ pobízela mě. „Mluvte.“

„Rád bych si s vámi pohovořil o vaší dceři.“

„O mé nevlastní dceři,“ opravila mě hbitě. Proplula kolem mě směrem k černému porschi.

„Ano, o vaší nevlastní dceři.“

„Všechno už jsem řekla policii. A náhodou už jdu pozdě na schůzku, takže pokud mě omluvíte…,“ Odemkla dveře auta a otevřela je.

Řekl jsem: „Jmenuji se…“

„Já vím, kdo jste,“ přerušila mě.“Joshua o vás mluvil včera večer. Řekl mi, že se mě možná pokusíte vyhledat.“

„A?“

„A řekl mi, doktore Berry, abych vás poslala do háje.“

Snažila se hněvat, ale poznal jsem, že se nehněvá.

V obličeji se jí zračilo něco jiného, něco, co mohla být stejně dobře zvědavost jako strach. Připadlo mi to prapodivné.

Nastartovala motor. „Mějte se dobře, doktore.“

Naklonil jsem se k ní. „Posloucháte rozkazy svého manžela?“

„Obvykle ano.“

„Ale ne vždycky.“

Užuž chtěla vůz rozjet, ale zarazila se s rukou na řadící páce. „Prosím?“

„Chci říct, že váš manžel všecko tak docela nechápe.“

„Já myslím, že ano.“

„Však víte, že ne, paní Randallová.“

Vypnula motor a podívala se na mě. „Dám vám třicet sekund, abyste vypadl z tohohle pozemku,“ řekla, „a pak zavolám policii.“ Ale hlas se jí třásl a ve tváři byla bledá.

„Zavoláte policii? To se mi nezdá moudré.“

Kolísala. Sebedůvěra ji opouštěla.

„Proč jste tady?“

„Chci, abyste mi vyprávěla o té noci, kdy jste vezla Karen do nemocnice. O nedělní noci.“

„Jestli chcete něco vědět o té noci,“ odpověděla, „jděte se podívat do auta.“ Ukázala na žlutý porsche.

Přistoupil jsem k němu a nahlédl dovnitř.

Bylo to jak zlý sen.

Čalounění bývalo béžové, ale teď bylo rudé. Všechno bylo rudé. Sedadlo řidiče bylo rudé. Sedadlo spolujezdce bylo temně rudé. Páčky na palubní desce byly rudé. Volant byl místy rudý. Koberec na podlaze byl pokrytý rudou krustou.

V tom autě vytekly litry krve.

„Otevřete dveře,“ vyzvala mě paní Randallová. „Sáhněte si na sedadlo.“

Udělal jsem to. Sedadlo bylo vlhké.

„Po třech dnech to ještě nevyschlo. Tolik krve Karen ztratila. To jí udělal.“

Zavřel jsem dveře.“Je to její auto?“

„Ne. Karen neměla auto. Joshua jí to nechtěl dovolit, dokud jí nebude jedenadvacet.“

„Tak čí auto to je?“

„Moje,“ řekla paní Randallová.

Kývl jsem k černému autu, ve kterém seděla. „A tohle?“

„To je nové. Koupili jsme je zrovna včera.“

„Koupili?“

„Já jsem je koupila. Joshua souhlasil.“

„A to žluté auto?“

„Policie nám doporučila, abychom si je ponechali, pro případ, že by je bylo zapotřebí jako důkaz. Ale jakmile to bude možné…“

Přerušil jsem ji. „Co se přesně stalo v neděli v noci?“

„Nemusím vám nic vykládat,“ sevřela rty.

„Samozřejmě že ne,“ usmál jsem se zdvořile. Věděl jsem, že jsem ji dostal. Stále měla v očích strach.

Odvrátila ode mě pohled, dívala se přímo před sebe skrz přední sklo.

„Byla jsem sama doma,“ řekla. „Joshua měl naléhavý případ v nemocnici. William byl na fakultě. Bylo kolem půl čtvrté v noci a Karen měla schůzku. Slyšela jsem troubit klakson auta. Pořád troubil. Vstala jsem z postele, oblékla si koupací plášť a sešla jsem dolů. Stálo tam moje auto, motor běžel a světla svítila. Houkačka pořád ještě troubila. Vyšla jsem ven… auviděla jsem ji. Omdlela a přepadla dopředu na knoflík houkačky. Všude byla krev.“

Zhluboka se nadechla a hledala v kabelce cigarety. Vytáhla balíček francouzských. Zapálil jsem jí.

„Pokračujte.“

„Už toho moc nezbývá. Přesunula jsem ji na druhé sedadlo a odvezla do nemocnice.“ Kouřila cigaretu rychlými, nervózními pohyby. „Cestou jsem se snažila zjistit, co se stalo. Věděla jsem, odkud krvácí, protože sukni měla celou mokrou, kdežto ostatní oblečení ne. A ona řekla:’Udělal to Lee.‘ Řekla to třikrát. Nikdy na to nezapomenu. Ten dojemný, slabý hlásek…“

„Byla při vědomí? Schopná s vámi mluvit?“

„Ano,“ řekla paní Randallová. „Znovu omdlela, zrovna když jsme dojely do nemocnice.“

„Jak víte, že to byla interrupce?“ zeptal jsem se. „Jak víte, že to nebyl spontánní potrat?“

„To vám klidně řeknu,“ odvětila paní Randallová. „Protože když jsem se podívala Karen do kabelky, našla jsem tam její šekovou knížku. Poslední šek vyplnila na’výplatu v hotovosti‘. A byl na tři sta dolarů. S nedělním datem. Odtud vím, že to byla interrupce.“

„Vybral někdy někdo ten šek? Zjišťovala jste si to?“

„Samozřejmě že ne,“ odsekla. „Ten člověk, který ten šek má, je teď ve vězení.“

„Chápu,“ řekl jsem zamyšleně.

„To je dobře. A teď mě musíte omluvit.“

Vystoupila z vozu a spěchala zpátky po schodech do domu.

„Já myslel, že jdete pozdě na schůzku,“ podotkl jsem.

Zastavila se a ohlédla na mě. „Jděte do háje,“ poradila mi a pak za sebou práskla dveřmi.

Vrátil jsem se k autu a uvažoval o tom, co se tu odehrálo. Bylo to velmi přesvědčivé. Až na dvě chybičky. Jednou bylo množství krve ve žlutém autě. Nějak mi vadilo, že víc krve je na sedadle pro spolujezdce.

A pak taky zřejmě paní Randallová nevěděla, že Artův honorář za interrupci činí 25 dolarů – přesně tolik, aby to pokrylo laboratorní náklady. Art si nikdy neúčtoval víc. Udržoval si tak aspoň sám před sebou čisté svědomí.

PĚT

NÁPIS BYL OTLUČENÝ: FOTO CURZIN. Pod ním stálo malými žlutými písmeny: „Foto pro všechny účely. Pasy, reklama, přátelé. Za hodinu hotovo.“

Obchod byl rohový, na severním konci Washington Street, daleko od světel kin a velkých obchodních domů. Vstoupil jsem dovnitř a nalezl tam stařečka a stařenku, stojící bok po boku za pultem.

„Ano?“ zeptal se muž. Měl zdvořilé způsoby, skoro ustrašené.

„Mám zvláštní problém,“ řekl jsem.

„Pas? Vůbec žádný problém. Za hodinu pro vás můžeme mít obrázky. I dřív, jestli máte naspěch. Už jsme to dělali tisíckrát.“

„Přesně tak,“ kývla upjatě žena. „Víc než tisíckrát.“

„Můj problém je jiný,“ řekl jsem. „Víte, moje dcera bude slavit šestnácté narozeniny a…“

„Zasnoubení neděláme,“ přerušil mě muž. „Bohužel.“

„To opravdu ne,“ potvrdila jeho slova žena.

„To není zasnoubení, je to oslava šestnáctých narozenin.“

„To taky neděláme,“ prohlásil muž. „Nepřipadá v úvahu.“

„Dělávali jsme to,“ vysvětlovala žena. „Za starých časů. Ale byla to hrůza.“

Zhluboka jsem se nadechl. „Já potřebuju informaci. Moje dcera je blázen do jedné rokenrolové skupiny a vy jste tu skupinu fotili. Chci ji překvapit, tak mě napadlo, že…“

„Vaší dceři je šestnáct?“ Zatvářil se podezíravě.

„Přesně tak. Příští týden.“

„A my fotografovali nějakou skupinu?“

„Ano,“ řekl jsem. Podal jsem mu fotografii.

Dlouze na ni hleděl.

„Tohle není skupina, to je jen jeden muž,“ řekl nakonec.

„Já vím, ale patří k té skupině.“

„Je jenom jeden.“

„Ten snímek jste dělali vy, tak mě napadlo, že snad…“

To už muž obrátil fotografii.

„Ten obrázek jsme dělali,“ oznámil mi. „Tady, vidíte, vzadu je naše razítko. Foto Curzin, to jsme my. Jsme tu od roku 1931. Přede mnou tu dělal můj otec, dej mu pámbu lehké odpočinutí.“

„Ano,“ kývla žena.

„Říkáte, že je to skupina?“ zeptal se muž a zamával mi fotografií před nosem.

„Jeden člen skupiny.“

„To je možné,“ připustil. Předal fotografii ženě. „Dělali jsme nějaké takové skupiny?“

„To je možné,“ opakovala po něm jako ozvěna.“Já je nikdy nedokážu vyhodit.“

„Myslím, že to byl reklamní snímek,“ nadhodil jsem.

„Jak se ta skupina jmenuje?“

„To nevím. Proto jsem přišel za vámi. Na té fotce je vaše razítko…“

„Já to viděl, nejsem slepý,“ odsekl muž. Sklonil se a podíval se pod pult. „Musím se kouknout do záznamů. O všem si vedeme záznamy.“

Začal vyndávat svazky fotografií. Překvapilo mě to, skutečně fotografoval desítky skupin.

Prolistoval je velmi rychle. „Má žena si je nedokáže zapamatovat, ale já ano. Kdybych je mohl vidět všecky, vzpomněl bych si. Vidíte? To je Jimmy a DoDahs.“ Rychle listoval. „Slavíci. Rakve. Klika. Skunci. Ta jména vám uvíznou v paměti. Legrační věc. Všiváci. Ostré kudly. Willy a Vilíci. Jaguáři.“

Pokoušel jsem se zahlédnout tváře, jak se probíral fotografiemi, ale procházel jimi příliš rychle.

„Počkejte moment,“ ukázal jsem na jeden snímek. „Myslím, že to je ono.“

Muž se zamračil. „Zefýři,“ pravil nesouhlasným tónem. „To jsou oni, Zefýři.“

Podíval jsem se na pět mužů, samé černochy. Byli oblečeni do stejných lesklých obleků, jaký jsem viděl na fotce toho jednoho. Všichni se nejistě usmívali, jako by se jim fotografování nelíbilo.

„Znáte jména?“ zeptal jsem se.

Obrátil snímek z druhé strany. Tam byla naškrábána jména. „Zeke, Zach, Roman, George a Štístko. To jsou oni.“

„Fajn.“ Vyndal jsem zápisník a jména si poznamenal. „Nevíte, jak bych je mohl kontaktovat?“

„Poslyšte, víte jistě, že je chcete na oslavu vaší holčičky?“

„Proč ne?“

Muž pokrčil rameny. „Jsou trochu tvrdí.“

„No, najeden večer to snad půjde.“

„Já nevím,“ namítl pochybovačně. „Jsou hodně tvrdí.“

„Víte, kde bych je mohl najít?“

„Jistě.“ Škubl palcem směrem, kterým probíhala ulice. „Po nocích pracujou v Elektrickým hroznu. Všichni negři se tam slejzají.“

„Fajn.“ Zamířil jsem ke dveřím.

„Buďte opatrný,“ doporučila mi žena.

„Budu.“

„Ať se vám ten večírek vydaří,“ dodal muž.

Kývl jsem a zavřel za sebou dveře.

ALAN ZENNER BYL MLÁDENEC JAKO HORA. Nebyl tak velký jako křídelní útočník v reprezentačním mužstvu ragby, ale byl ho pořádný kus. Hádal jsem, že bude mít tak sto třiaosmdesát centimetrů a metrák živé váhy.

Plus minus.

Našel jsem ho, když vycházel na konci tréninku z Dillon Field House. Bylo pozdě odpoledne. Slunce klesalo k obzoru, vrhalo zlatou záři na stadion Soldiers‘ Field a nedalekou budovu – Field House, Hockey Rink, kryté tenisové kurty. Na tréninkovém hřišti dosud zápolilo mužstvo nováčků, v slábnoucím světle zvedalo oblaka žlutohnědého prachu.

Zenner se právě dosprchoval, krátké černé vlasy měl ještě mokré a drbal si je ručníkem, jako by měl na paměti trenérovo varování, aby nechodil ven s mokrými vlasy.

Řekl, že pospíchá na večeři a k učení, takže jsme mluvili cestou přes most Larse Andersona k budovám Harvardu. Chvíli jsem jen tak povídal. Byl ve třetím ročníku Leverettova oddělení a jako hlavní obor měl dějiny. Nezamlouvalo se mu to. Dělalo mu starosti, jestli se dostane na práva; právnické fakulty neposkytovaly úlevy atletům. Tam záleželo jenom na známkách. Možná by měl jít radši na práva do Yale. Tam by mohla být větší legrace.

Minuli jsme Winthrop House a zamířili ke klubu Varsity. Alan řekl, že tady v sezóně dvakrát denně jí, chodí sem na oběd a na večeři. Jídlo je tu prý fajn. Rozhodně lepší než běžný šmejdy.

Nakonec jsem stočil hovor na Karen.

„Cože, vy taky?“

„Nerozumím.“

„To už jste dneska druhej. Fotřík tu byl před várna.“

„Fotřík?“

„Její fotr. Ona mu tak říkala. Říkala mu všelijak.“

„Mluvil jste s ním?“

Zenner pravil opatrně: „Přišel za mnou.“

„A?“

Zenner pokrčil rameny. „Poslal jsem ho pryč.“

„Proč to?“

Dorazili jsme na Massachusetts Avenue. Provoz byl hustý. „Protože,“ pravil,“ jsem se do ničeho nechtěl zaplést.“

„Ale už jste se zapletl.“

„To teda pekelně.“ Vyrazil přes ulici, obratně manévroval mezi auty.

„Víte, co se jí stalo?“

„Poslyšte,“ řekl, „vím o tom víc než kdo jinej. Dokonce i než rodiče. Než všichni.“

„Ale nechcete se do toho zaplést.“

„To jste vystih.“

„Tohle je moc vážná věc. Jednoho člověka obvinili, že ji zavraždil. Musíte mi říct, co víte.“

„Koukejte, byla to milá holka, ale měla problémy. Měli jsme problémy spolu. Chvíli to bylo fajn a pak už ty problémy byly moc velký a bylo po všem. To je celý. A teď mi dejte pokoj.“

Pokrčil jsem rameny. „Při procesu,“ řekl jsem, „vás obhajoba předvolá. Mohou vás přimět vypovídat pod přísahou.“

„Já nebudu svědčit u žádnýho procesu.“

„Nebudete mít na vybranou,“ upozornil jsem ho. „Ledaže by ovšem k žádnému procesu nedošlo.“

„To znamená?“

„To znamená, že bychom si měli promluvit.“

O dva bloky dál na Massachusetts Avenue směrem k Central Square byla špinavá hospůdka s rozostřenou barevnou televizí nad barem. Objednali jsme si dvě piva a při čekání sledovali předpověď počasí. Rosničkář byl veselý baculatý mrňous, který usměvavě předpovídal na zítřek i na další den déšť.

Zenner se zeptal: „Proč vás to všecko zajímá?“

„Myslím, že Lee je nevinný.“

Zasmál se. „To jste teda jedinej.“

Přinesli nám pivo. Zaplatil jsem. Napil se a olízl si pěnu ze rtu.

„Fajn,“ řekl a uvelebil se v boxu. „Řeknu vám, jak to bylo. Poznal jsem ji vloni na jaře, asi v dubnu, na mejdanu. Hned jsme si padli do oka. Vypadalo to prostě ohromně. Nic jsem o ní nevěděl, když jsem ji poznal, byla to prostě jen hezká holka. Věděl jsem, že je mladá. Jak mladá, to jsem se dozvěděl až příští ráno, a to se mnou div nešvihlo. Totiž kristapána, šestnáct… Ale líbila se mi. Nebyla žádný laciný zboží.“

Vypil půl sklenice jedním douškem.

„Tak jsme spolu začali chodit. A kousek po kousku jsem se o ní dozvídal. Měla takovej způsob, že všechno vysvětlovala útržkovitě, tuhle kousek, támhle kousek. Bylo to k zbláznění, jako starý filmový seriály. Pokračování příští sobotu a tak. To jí šlo.“

„Kdy jste se přestali scházet?“

„V červnu, začátkem června. Maturovala na Concordu a já řekl, že se přijdu podívat na slavnostní zakončení. To nechtěla. Zeptal jsem se proč. A pak to všechno vysypala o svejch rodičích a jak bych tam nezapad. Víte.“ řekl,“ já se dříve jmenoval Zemnick a vyrostl jsem v Brooklynu. Tak to je. Takže se vyjádřila a já jí zamával na rozloučenou. Byl jsem tenkrát opravdu nasranej. Teď už je mi to jedno.“

„Už jste ji nikdy neviděl?“

„Jednou. To muselo být koncem července. Dělal jsem na stavbě na Cape, byla to fajn brnkačka a byla tam se mnou spousta kamarádů. Leccos jsem se o ní doslech, věci, který se nepovídaly, když jsem s ní chodil. A jak sbírá mužský. O problémech, co má s rodiči a jak nenávidí fotra. Všechno mi začalo docházet, co mi nedocházelo předtím. A slyšel jsem, že měla potrat a vykládá mezi lidma, že to děcko bylo moje.“ Dopil pivo a pokynul barmanovi. Dal jsem si s ním ještě jedno.

„Jednou jsem na ni narazil u Scussetu. Tankuje u pumpy a já tam náhodou taky zajel. Tak se dáme do řeči. Ptám se jí, jestli je to pravda s tím potratem, a ona že ano. Ptám se jí, jestli to bylo moje a ona povídá úplně klidným hlasem, že neví, kdo byl otec. Tak ji pošlu do háje a jdu pryč. Pak se rozběhne za mnou a že abych se nezlobil, jestli bysme nemohli zase bejt přátelé a scházet se. Povídám ne, to by nešlo. Tak začne brečet. No sakra, to je hrůza, stát u benzinový pumpy s holkou, co brečí. Tak jsem řek, že si s ní ten večer vyjdu.“

„A vyšel jste si?“

„Jo. Byla to hrůza. Alane, udělej tohle, Alane, udělej tamto, rychlejc, Alane, teď pomalejc. Alane, ty se tolik potíš. Vůbec nezavřela hubu.“

„Bydlela vloni v létě na Cape?“

„Říkala, že jo. Pracovala někde v umělecký galerii. Ale slyšel jsem, že většinu času trávila na Beacon Hillu. Měla nějaký šílený kamarády.“

„Jaké kamarády?“

„To nevím. Kamarády.“

„Poznal jste někoho z nich?“

„Jen jednou. Jednou na mejdanu na Cape. Někdo mě představil holce, co se jmenovala Angela, a to měla být Karenina kamarádka. Angela Harleyová nebo Hardyová nebo tak nějak. Zatraceně hezká holka, ale divná.“

„Jak to myslíte?“

„Prostě divná. Byla mimo. Když jsem ji poznal, byla něčím nadopovaná. Pořád říkala divný věci, jako třeba’Nos boží má sílu kyselosti.‘ Nedalo se s ní mluvit, byla mimo. Škoda, byla zatraceně hezká.“

„Setkal jste se někdy s jejími rodiči?“

„Jo,“ pravil. „Jednou. To je teda párek. Navrch huj a vespod fuj. Není divu, že je nenáviděla.“

„Jak víte, že je nenáviděla?“

„O čem myslíte, že pořád mluvila? O rodičích. Hodiny a hodiny. Nenáviděla fotříka. Někdy mu říkala Bodrý Udřený Hoch, kvůli těm iniciálám. Pro macechu měla taky přezdívky, ale to byste nevěřil. Legrace na tom ale je, že s matkou si byly hodně blízké. Se svou opravdickou matkou. Ta umřela, když bylo Karen čtrnáct nebo patnáct. Tenkrát to asi všecko začalo.“

„Co začalo?“

„To řádění. Všechny ty drogy a vyvádění. Chtěla, aby si lidi mysleli, že je číslo. Chtěla šokovat. Jako by to musela dokazovat. Moc si potrpěla na drogy a vždycky je brala na veřejnosti. Někteří říkali, že má návyk na amfetamin, ale já nevím, jestli to byla pravda. Spoustu lidí na Cape štvala a povídala se o ní spousta sprosťáren. Říkávalo se, že Karen Randallová bere všechno, jako smrt.“ Udělal trochu grimasu, když to říkal.

„Měl jste ji rád,“ řekl jsem.

„Jo,“ připustil, „dokud to šlo.“

„Tenkrát na Cape jste ji viděl naposled?“

„Jo.“

Přinesli další pivo. Podíval se na svou sklenici a pár vteřin jí otáčel v dlaních.

„Ne,“ opravil se. „To není pravda.“

„Ještě jste se s ní sešel?“ Zaváhal. „Ano.“

„Kdy?“

„V neděli,“ řekl. „Minulou neděli.“

ŠEST

„BYLO UŽ SKORO POLEDNE,“ řekl Zenner. „Měl jsem kocovinu z mejdanu po zápase. Pořádnou kočku. Zlou kočku. Dělalo mi starosti, jak budu vypadat v pondělí na tréninku, protože jsem v sobotu pustil pár balonů. Nedotahoval jsem dost rychle, stávalo se mi to pořád. Takže jsem se trochu bál. Zrovna jsem se ve svém pokoji snažil oblíct na oběd. Zavazoval jsem si kravatu. Byl jsem vážně polomrtvej. A strašně mě bolela hlava, a ona si tam vejde, rovnou do pokoje, zrovna jako bych ji čekal.“

„A čekal jste ji?“

„Nikdy v životě jsem nikoho nechtěl vidět míň. Nakonec jsem ji pustil z hlavy, víte, dostal jsem ji pryč z organismu. A pak se zase ukáže a vypadá líp než kdy jindy. Trošku při těle, ale stejně dobrá. Všichni moji spolubydlící už byli na obědě, takže jsem tam zbyl jediný. Zeptala se mě, jestli bych ji nepozval na oběd.“

„Co jste řekl?“

„Řek jsem ne.“

„Proč?“

„Protože jsem ji nechtěl vidět. Byla jako mor, nakazila vás. Nestál jsem o ni. Tak jsem ji slušně poprosil, ať odejde, ale ona neodešla. Sedla si, zapálila si cigaretu a řekla, že dobře ví, že mezi náma všecko skončilo, ale potřebuje si s někým popovídat. No, to už jsem znal z dřívějška a nestál jsem o to. Ale ona neodešla. Seděla tam na gauči a ne a ne odejít. Prý jsem jedinej, s kým si může popovídat. Tak jsem to nakonec vzdal. Sedl jsem si a řek:’Fajn, tak mluv.‘ A pořád jsem si opakoval, že jsem pitomec a že toho budu litovat, přesně stejně, jako jsem toho litoval posledně. Jsou lidi, se kterejma se prostě nedá vyjít.“

„O čem jste mluvili?“

„O ní. O ničem jiným nikdy nemluvila. O sobě, o svých rodičích, o svým bratrovi…“

„Byli si s bratrem blízcí?“

„Svým způsobem. Ale on je kapku jednostrannej, stejně jako fotřík. Nasměrovanej na medicínu. Takže mu Karen spoustu věcí neříkala. Jako o drogách a tak. Prostě o tom před ním nemluvila.“

„Pokračujte.“

„Tak jsem tam seděl a poslouchal, jak mluví. Mluvila chvíli o škole a pak o nějaký záhadný věci, se kterou začala, když se dvakrát denně půl hodiny medituje. Mělo to bejt jako mytí myšlenek nebo namáčení hadru do inkoustu nebo co. Zrovna s tím začala, ale připadalo jí to ohromný.“

„Jak se po tu dobu chovala?“

„Nervózně,“ řekl Zenner. „Vykouřila celej balíček za tu dobu, co tam seděla, a ručeji pořád rejdily. Měla prsten z akademie Concord. Pořád si ho stahovala a navlíkala a kroutila jím. Celou dobu, hergot.“

„Řekla, proč přijela na víkend ze školy?“

„Ptal jsem se jí,“ odpověděl Zenner. „A ona mi to řekla.“

„Řekla vám co?“

„Že přijela na potrat.“

Opřel jsem se zády a zapálil si cigaretu. „Jak jste reagoval?“

Zavrtěl hlavou. „Já jí nevěřil.“ Vrhl na mě letmý pohled, pak upil piva. „Nevěřil jsem jí už nic. To byla ta potíž. Byl jsem zrovna vytočenej, nedával jsem pozor. Nešlo to, protože pořád… na mě působila.“

„Byla si toho vědoma?“

„Ta si byla vědomá všeho,“ řekl. „Ty nic neuniklo. Byla jako kočka. Fungovala podle instinktů, a ty byly vždycky správný. Dokázala vstoupit do pokoje a jen se rozhlídnout a hned o každým všecko věděla. Měla takový cit pro emoce.“

„Mluvil jste s ní o tom potratu?“

„Ne. Protože jsem jí nevěřil. Prostě jsem to nechal být. Jenže ona se k tomu vrátila, asi tak za hodinu. Říkala, že se bojí, že chce být se mnou. Pořád říkala, jak se bojí.“

„Věřil jste tomu?“

„Nevěděl jsem, čemu věřit. Ne. Ne. Nevěřil jsem jí.“ Dopil pivo jedním douškem a postavil půllitr. „Ale heleďte,“ pravil, „co jsem měl sakra dělat? Byla cvok, ta holka. Každý to věděl a byla to pravda. Měla to blbý s rodičema a se všema ostatníma a to ji tak nějak postrčilo přes okraj. Byla blázen.“

„Jak dlouho jste s ní mluvil?“

„Asi hodinu a půl. Pak jsem řekl, že jdu na oběd a učit se a že by měla jít. Takže odešla.“

„Nevíte, kam šla?“

„Ne. Ptal jsem se jí a ona se jen smála. Řekla, že sama nikdy neví, kam jde.“

SEDM

UZ SE PŘIPOZDÍVALO, když jsem odešel od Zennera, ale stejné jsem zavolal Petera Randalla do ordinace. Nebyl tam. Řekl jsem, že je to naléhavé, a tak mi jeho ošetřovatelka poradila, abych to zkusil do laboratoře. V úterý a ve čtvrtek večer často pracuje v laboratoři přesčas.

Nezavolal jsem. Rovnou jsem tam jel.

Peter Randall byl jediný člen Randallovy rodiny, kterého jsem znal z dřívějška. Jednou nebo dvakrát jsem na něj narazil na lékařských večírcích. Nedal se přehlédnout – předně proto, že byl tak fyzicky výjimečný, a za druhé protože měl rád večírky a zúčastnil se každého, o kterém se doslechl.

Byl to titánský tlusťoch, dvojbradý a žoviální, se srdečným smíchem a zardělou tváří. Soustavně kouřil, pil přesmíru, zábavně hovořil a celkově byl hotový poklad pro každou hostitelku. Peter dokázal postavit večírek na nohy. Dokázal jej okamžitě oživit. Betty Gayleová, jejíž manžel byl primářem interny u Lincolna, jednou řekla: „Není to skvělé společenské zvíře?“ Vždycky říkala takové věci, ale protentokrát měla pravdu. Peter Randall byl společenské zvíře – družné, extrovertní, uvolněné, se smyslem pro humor. Jeho vtip a vystupování mu poskytovaly pozoruhodnou volnost.

Peter například dokázal úspěšně vyprávět ty nejošklivější a nejodpornější sprosté vtipy, a člověk se jim smál. V duchu jste si říkali: „To je ale hodně sprostý vtip,“ ale smáli jste se proti své vůli a smály se i všechny manželky. Mohl také flirtovat s vaší manželkou, vybryndat si pití, urážet hostitelku, stěžovat si a vůbec kdeco. Nikomu to nevadilo, nikdy se nikdo nemračil.

Uvažoval jsem, co by mohl říct o Karen.

LABORATOŘ MĚL VE ČTVRTÉM POSCHODÍ biochemického křídla lékařské fakulty. Kráčel jsem chodbou a vdechoval pach laboratoří – kombinaci acetonu, Bunsenových hořáků, pipetového mýdla a reagencií. Čistý, ostrý pach. Pracovnu měl malou. Dívka za psacím stolem psala na stroji dopis. Měla na sobě bílý laboratorní plášť. Byla ohromně hezká, ale to se dalo nejspíš čekat.

„Ano? Přejete si?“ Měla slabý přízvuk.

„Hledám doktora Randalla.“

„Očekává vás?“

„Nejsem si jist,“ odpověděl jsem. „Už jsem volal, ale možná můj vzkaz nedostal.“

Podívala se na mě a odhadla mě na klinika. V očích měla mírně povýšený výraz, jaký mají všichni výzkumníci, když narazí na klinika. Klinici nepoužívají mozek, víte. Blbnou kolem špinavých, nevědeckých věcí, jako jsou například pacienti. Výzkumník na druhé straně obývá svět čirého, uspokojivého intelektuálství.

„Pojďte se mnou,“ řekla. Vstala a vydala se chodbou. Měla dřeváky bez podpatků – to vysvětlovalo její přízvuk. Následoval jsem ji, pozoroval její boky a litoval, že má na sobě laboratorní plášť.

„Právě začíná novou inkubaci,“ prohodila přes rameno. „Má hodně práce.“

„Můžu počkat.“

Vstoupili jsme do laboratoře. Byla holá, v rohu křídla budovy, s vyhlídkou na parkoviště. Takhle pozdě už byla většina aut pryč.

Randall se skláněl nad bílou krysou. Když dívka vstoupila, řekl: „Á, Brigit. Jdete právě včas.“ Pak uviděl mě.“Ale ale, copak to tu máme?“

„Jmenuju se Berry,“ řekl jsem.“Já…“

„Ovšem, ovšem. Dobře si vás pamatuju.“ Odložil krysu a potřásl mi rukou. Krysa prchala přeš stůl, ale na okraji se zastavila, zadívala se dolů k podlaze a začenichala.

„John, viďte?“ řekl Randall. „Ano, několikrát jsme se setkali.“ Znovu zvedl krysu a uchechtl se. „Abych řekl pravdu, zrovna mi kvůli vám volal bratr. Docela jste ho načuřil – vlezlý čmuchal, tak to myslím formuloval.“

Zřejmě mu to připadalo velmi zábavné. Znovu se zasmál a dodal: „To máte za to, že jste dotíral na jeho draze milovanou. Zřejmě jste ji rozčilil.“

„To je mi líto.“

„To nemusí,“ řekl Peter vesele. Obrátil se k Brigit a dodal: „Zavolejte ostatní, ano? Musíme s tím pohnout.“

Brigit nakrčila nos a Peter na ni mrkl. Když byla pryč, podotkl: „Zbožňováníhodné stvoření, ta Brigit. Udržuje mě ve formě.“

„Ve formě?“

„No jistě,“ poplácal se po břiše. „Jedním z velkých neštěstí moderního snadného života jsou slabé oční svaly. Za to může televize; sedíme a necvičíme si oči. Výsledkem jsou ochablé oči, strašná tragédie. Ale Brigit je výborná prevence. Preventivní medicína nejjemnější sorty.“ Blaženě vzdychl. „Ale co pro vás můžu udělat? Neumím si představit, proč jste se chtěl se mnou sejít. S Brigit, to ano, ale se mnou, to nevím.“

„Byl jste Karenin lékař.“

„To jsem byl, to jsem byl.“

Vzal krysu a vložil ji do klícky. Pak hledal v řadě větších klecí další.

„Ty zatracené holky. Pořád jim říkám, že barvivo je laciné, ale nikdy ho nedají dost. Tady je!“ Vjel rukou do klece a vytáhl druhou krysu. „Bereme ty s barvivém na ocásku,“ vysvětloval. Podržel krysu tak, abych viděl skvrnku purpurové barvy. „Včera ráno dostaly injekci hormonu příštítné žlázy. Teď se bohužel setkají se svým Stvořitelem. Víte něco o zabíjení krys?“

„Málo.“

„Nechtělo by se vám náhodou odpravit je za mě? Hrozně nerad je obětuju.“

„Ne, díky.“

Vzdychl.“Já si to myslel. A teď ta Karen: ano, byl jsem její lékař. Co vám můžu povědět?“

Působil zjevně přátelsky a otevřeně.

„Léčil jste ji uprostřed léta po nějaké nehodě?“

„Po nehodě? Ne.“

Vstoupily dívky. Byly tři, včetně Brigit. Všechny byly hezké, a ať už náhodou nebo naschvál, jedna byla blondýna, druhá brunetka a třetí rudovláska. Stouply si před něj do řady a Peter se na jednu po druhé dobromyslně usmál, jako by se chystal rozdávat dárky.

„Dneska večer jich máme šest,“ pravil, „a pak můžeme jít všichni domů. Je všechno připraveno k pitvání?“

„Ano,“ řekla Brigit. Ukázala na dlouhý stůl se třemi židlemi. Před každou židlí byla korková podložka, několik jehlic, lékařské kleště, skalpel a vanička s ledem.

„A co vířivá lázeň? Všechno připraveno?“

„Ano,“ řekla druhá dívka.

„Dobře,“ pochválil ji Peter. „Tak můžeme začít.“

Dívky zaujaly svá místa u stolu. Randall se na mě podíval: „Nejspíš bych vám to měl vyložit. Skutečně to nenávidím. Jednoho krásného dne mi budou poslední chvíle těch potvůrek dělat takovou starost, že si useknu prsty spolu s jejich hlavičkami.“

„Co používáte?“

„Inu, to je dlouhá historie.“ Zazubil se. „Vidíte před sebou skvělého vynálezce v oblasti hubení krys. Vyzkoušel jsem kdeco – chloroform, lámání vazu, mačkání. Dokonce i tu malou gilotinku, co mají tak rádi Britové. Mám v Londýně kamaráda, který mi jednu poslal – nedal na ni dopustit – ale pořád se ucpávala chlupy. Takže,“ zvedl jednu krysu a uvážlivě si ji prohlížel, „jsem se vrátil k základům. Používám sekáček na maso.“

„To si děláte legraci.“

„Ach, já vím, že to zní ošklivě. Taky to ošklivě vypadá, ale je to ten nejlepší způsob. Víte, musíme pitvat rychle. Experiment to vyžaduje.“

Podržel krysu nad výlevkou. Byl tam těžký řeznický špalek, jehož okraj přesahoval okraj nádržky. Položil krysu na špalek a do výlevky položil igelitový sáček. Pak přistoupil ke skříňce a vyndal z ní sekáček na maso, těžkou, neohrabanou věc se solidní dřevěnou rukojetí.

„Tyhle věci se prodávají,“ pravil, „v obchodech s chemikáliemi. Ale jsou moc jemné a nezůstanou nabroušené. Tenhle jsem si koupil z druhé ruky od řezníka. Je senzační.“

Přejel párkrát ostří brouskem, pak je vyzkoušel na listu papíru. Čistě ho prořízlo.

V tu chvíli zazvonil telefon, Brigit vyskočila a zvedla sluchátko. Ostatní dívky se uvolnily, očividně vděčné za ten odklad. Peterovi se zřejmě také ulevilo.

Brigit chvilku mluvila, pak řekla: „To je půjčovna. Přivezou to auto.“

„To je dobře,“ řekl Peter. „Ať je nechají na parkovišti a klíčky za stínítkem.“

Zatímco Brigit reprodukovala jeho instrukce, řekl mi Peter: „Zatracená otrava. Ukradli mi auto.“

„Ukradli?“

„Ano. Docela mě to štve. Stalo se to včera.“

„Co to bylo za auto?“

„Malý mercedes sedan. Otlučený, ale měl jsem ho rád. Kdyby bylo po mém,“ zazubil se, „postaral bych se, aby ty zloděje zatkli za únos, ne za krádež auta. Měl jsem to auto velmi rád.“

„Hlásil jste to policii?“

„Ano.“ Pokrčil rameny. „Pokud to vůbec stojí za to.“

Brigit zavěsila a vrátila se na své místo. Peter vzdychl, zvedl sekáček a řekl: „Tak se do toho radši dáme.“

Podržel krysu za ocásek. Krysa se snažila utéci, roztažená na špalku. Rychlým pohybem zvedl Peter sekáček nad hlavu a spustil jej. Ozvalo se hlasité bum!, když čepel dopadla na špalek. Dívky odvrátily pohled. Vzhlédl jsem a uviděl, jak Peter drží nad výlevkou svíjející se tělíčko bez hlavy. Pár vteřin z něj prýštila krev. Pak je donesl Brigit a položil na korkovou podložku.

„Číslo jedna,“ řekl rázně. Vrátil se ke špalku, strčil hlavu do papírového pytlíku a vybral druhou krysu.

Sledoval jsem Brigitinu práci. Hbitými, cvičenými pohyby připíchla tělo naznak na korek. Pak nařízla nožičky, odstranila maso a svaly kolem kostí. Potom vybrala kůstky z těla a uložila je do ledu.

„Malý triumf,“ Peter si připravoval na špalku další krysu. „V téhle laborce jsme přivedli k dokonalosti první kultury kostí in vitro. Dokážeme udržet izolovanou kostní tkáň naživu až tři dny. Největší problém je dostat kost ze zvířete a k ledu dřív, než buňky odumřou. Už jsme to krásně vypilovali.“

„Čím se přesně zabýváte?“

„Metabolismus vápníku, zvlášť ve vztahu k hormonu příštítné žlázy a thyrocalcitóninu. Chci zjistit, jak tyhle hormony fungují při uvolňování kalcia z kosti.“ Hormon příštítné žlázy byl málo prozkoumaná látka, produkovaná čtyřmi malými žlázkami přiléhajícími ke štítné žláze. Nikdo toho o něm moc nevěděl, až na to, že parathyroidy zřejmě ovládají hladinu kalcia v krvi a že tato hladina je přísně regulovaná – mnohem víc než řekněme krevní cukr nebo volné mastné kyseliny. Krevní kalcium je nezbytné pro normální nervovou transmisi a normální svalové stahy, a existuje teorie, že kalcium se přesouvá do kostí a z kostí, jak je právě třeba. Když máte v krvi nadbytek kalcia, uložíte si je do kostí. Máte-li ho nedostatek, vytáhnete je z kostí. Nikdo ale přesně neví, jak se toho dociluje.

„Nejdůležitější je časový sled,“ pokračoval Peter. „Jednou jsem provedl zajímavý experiment. Vzal jsem psa a zavedl mu arteriální by-pass. Mohl jsem mu tak odebrat krev, chemicky ji ošetřit tak, abych z ní odstranil všechno kalcium, a zase jsem ji vrátil. Tohle jsem dělal čtyři hodiny, odebral jsem doslova kila kalcia. A přece zůstala jeho hladina v krvi normální, neustále se přizpůsobovala. Ten pes čerpal velké množství kalcia ze svých kostí do krve, a to náramnou rychlostí.“

Sekáček se znovu mihl vzduchem s těžkým žuchnutím. Krysa se zasvíjela a znehybněla. Dostala ji druhá dívka.

„Tohle všechno mě zajímá,“ řekl Peter. „Celý problém skladování a uvolňování kalcia. To se snadno řekne, že se kalcium může ukládat do kostí nebo z nich vybírat. Jenže kost je krystal, je tvrdá a má pevnou strukturu. Zřejmě se dá vybudovat anebo zbořit ve zlomku sekundy. Chtěl bych zjistit, jak.“

Sáhl do klece a vyndal další krysu s fialovým ocáskem.

„Takže jsem se rozhodl vypracovat in vitro systém studia kostí. Všichni mysleli, že to nedokážu. Metabolismus kosti je prý moc pomalý. Nedá se změřit. Ale po pár stovkách krys se mi to povedlo.“ Vzdychl. „Jestli se někdy krysy zmocní vlády nad světem, budu souzen jako válečný zločinec.“

Položil krysu na špalek.

„Víte, odjakživa jsem chtěl najít děvče, co by tuhle práci dělalo za mě. Pořád hledám nějakou německou holku se studeným čumákem nebo sadistku. Ještě jsem žádnou nenašel. Všechny tyhle,“ – ukázal hlavou na tři dívky u stolu – „nastoupily do práce, teprve když jsem jim slíbil, že nebudou muset nikdy zabíjet zvířata.“

„Jak dlouho tuhle práci děláte?“

„Už sedm let. Začínal jsem pomaloučku, půl dne v týdnu. Pak to bylo každé úterý. Náramně brzo se z toho staly úterky a čtvrtky. Pak už taky každý víkend. Omezil jsem praxi, jak jen se dalo. Tahle práce je skutečně návyková.“

„Baví vás?“

„Zbožňuju ji. Je to hra, velká, nádherná hra. Hádanka, na kterou nikdo nezná odpověď. Když si ale nedáte pozor, můžete si z hledání řešení vypěstovat posedlost. Někteří lidé v biochemickém oddělení mají delší pracovní dobu než kterýkoli doktor s vlastní praxí. Štvou se. Ale já se takhle osedlat nenechám.“

„Jak to víte?“

„Protože pokaždé, když začnu pociťovat nastupující symptomy – nutkání pracovat čtyřiadvacet hodin denně, vydržet do půlnoci nebo přijít v pět ráno – řeknu si, že je to jen hra. Opakuju si to zas a znova. A funguje to: pokaždé se uklidním.“

Sekáček skoncoval s třetí krysou.

„Á,“ oddechl si Peter, „tak polovičku máme za sebou.“ Reflexivně se poškrábal na břiše. „Ale mně už by to stačilo. A co vám?“

„Mně jen zajímá Karen.“

„Hmmm. A chtěl jste vědět něco o té nehodě? K žádné nedošlo, pokud si vzpomínám.“

„Proč se v létě dělaly ty rentgeny lebky?“

„Aha, tohle.“ Konejšivě pohladil čtvrtou oběť a položil ji na špalek. „To byla celá Karen.“

„Jak to myslíte?“

„Přišla za mnou do ordinace a řekla:’Já slepnu.‘ Dělalo jí to velké starosti, byla úplně bez sebe. Znáte to, jaké dovedou být ty šestnáctileté holky: ztrácela zrak a trpěly tím její výkony při tenise. Chtěla, abych s tím něco udělal. Vzal jsem jí tedy trochu krve a nařídil pár zkoušek. Odběr krve na ně vždycky zapůsobí. A zkontroloval jsem jí krevní tlak a vyslechl ji a celkově jsem se snažil vzbudit dojem, že to beru tuze vážně.“

„A nařídil jste rentgen lebky.“

„Ano. To patřilo k léčení.“

„Nějak vám nerozumím.“

„Kareniny problémy byly čistě psychosomatického původu,“ vysvětloval.“Je stejná jako devadesát procent ženských, které znám. Nějaká maličkost jim nevyjde – třeba tenisové utkání – a bác ho! Už tu máme zdravotní problém. Jde se za doktorem. Ten na ní žádnou fyzickou závadu nenajde. Ale uspokojí ji to? Ne: tak jde k dalšímu doktorovi a ještě k dalšímu, dokud se nenajde někdo, kdo ji poplácá po zádech a řekne: ‚Ano, jste náramně nemocná.‘“ Zasmál se.

„Takže jste všechny ty zkoušky nechal provést jen proto, abyste ji rozptýlil?“

„Víceméně,“ připustil. „Ne docela. Věřím na opatrnost, a když člověk slyší tak vážnou stížnost, jako je ztráta zraku, musí to prošetřit. Vyšetřil jsem jí vnitřek oka. Normální, i zorné pole, to bylo taky normální, ale tvrdila, že se to zlepšuje a zhoršuje. Odebral jsem jí tedy vzorek krve a nařídil testy na funkci štítné žlázy a hormonální hladinu. Normální. A rentgen lebky. Ten byl taky normální, nebo už jste ho viděl?“

„Viděl jsem ty snímky.“ Zapálil jsem si cigaretu, zatímco umírala další krysa. „Ale pořád si nejsem jistý, proč…“

„Tak to shrneme. Je mladá, ale stejně je možné – poruchy vidění a bolest hlavy, mírný přírůstek váhy, letargie. To by mohla být hypofunkce podvěsku mozkového se zasažením optického nervu.“

„Myslíte tumor na podvěsku?“

„Je to možnost, jenom možnost. Měl jsem za to, že testy ukážou, jestli trpí hypofunkcí podvěsku mozkového. Na rentgenu lebky se mohlo něco ukázat, kdyby to bylo opravdu špatné. Ale všechno vyšlo negativně. Byly to jenom její představy.“

„Víte to jistě?“

„Ano.“

„V laboratořích mohlo dojít k chybě.“

„To je pravda. Byl bych udělal druhý test, čistě jen pro jistotu.“

„Proč jste to neudělal?“

„Protože už nepřišla,“ řekl Peter. „To je klíč ke všemu. Jeden den přijde napůl hysterická, že slepne. Já jí řeknu, přijď za týden, a moje ošetřovatelka ji objedná. Uplyne týden a ona se neukáže. Hraje někde tenis a užívá si. Všechno si to jenom namlouvala.“

„Menstruovala, když byla u vás?“

„Říkala, že má měsíčky normálně,“ řekl. „Samozřejmě, pokud byla v době smrti ve čtvrtém měsíci těhotenství, byla by počala právě v té době, kdy u mě byla.“

„Ale už za vámi nepřišla?“

„Ne. Byla skutečně dost roztěkaná.“

Zabil poslední krysu. Všechny dívky teď pilně pracovaly. Peter posbíral vykuchané zdechlinky a vložil je do papírového pytlíku, ten pak hodil do koše na odpadky. „Á, konečně,“ pravil. Zuřivě si myl ruce.

„No,“ řekl jsem, „děkuju za váš čas.“

„Není zač.“ Osušil si ruce do papírového ručníku, pak se zarazil. „Nejspíš budu muset učinit nějaké oficiální prohlášení,“ řekl, „protože jsem její strýc a tak dále.“

Čekal jsem.

„J. D. by se mnou už nikdy ani nepromluvil, kdyby věděl, že jsem s vámi vedl tenhle hovor. Snažte se mít to na mysli, jestli budete mluvit s někým dalším.“

„Fajn.“

„Nevím, co děláte,“ dodal Peter, „a nechci to vědět.

Odjakživa mi připadalo, že máte určitou úroveň a zdravý rozum, a předpokládám, že nemámíte čas.“ Nevěděl jsem, co říct. Nechápal jsem, k čemu směřuje, ale věděl jsem, že k něčemu ano.

„Můj bratr momentálně není ani na úrovni, ani neuvažuje rozumně. Je paranoidní. Nedá se s tím nic dělat. Ale pokud vím, byl jste přítomen soudní pitvě.“

„Přesně tak.“

„Jaká tam byla diagnóza?“

„Na základě celkového vyšetření to není jisté,“ řekl jsem. „Vůbec to není jasné.“

„A mikroskopické vzorky?“

„Ty jsem ještě neviděl.“

„Jaký jste měl dojem z pitvy vy?“

Zaváhal jsem, pak jsem se rozhodl. Byl ke mně upřímný, já budu upřímný k němu.

„Nebyla těhotná,“ odpověděl jsem.

„Hmmm,“ on na to. „Hmmm.“

Znovu se poškrábal na břiše, pak mi podal ruku.

„To je velmi zajímavé,“ prohlásil.

Potřásli jsme si rukama.

OSM

KDYŽ JSEM DORAZIL DOMŮ, čekalo u obrubníku velké policejní auto s blikajícím světlem na střeše. Kapitán Peterson, pořád s ježkem na hlavě a výrazem tvrdého hocha, se opíral o kapotu a zíral na mě, když jsem zajížděl na příjezdovou cestu.

Vystoupil jsem z auta a rozhlédl se po okolních domech. Lidé si všimli blikačky a koukali z oken. „Doufám,“ pravil jsem, „že nečekáte dlouho.“

„Ne,“ usmál se Peterson. „Zrovna jsem přijel. Klepal jsem na dveře a vaše paní říkala, že jste se ještě nevrátil, tak čekám tady venku.“

Viděl jsem v proměnlivých záblescích červenéhosvětla jeho prázdný, poťouchlý výraz. Věděl jsem, že to nechal svítit, jen aby mě dopálil.

„Potřebujete něco?“

Zavrtěl se na blatníku. „No, vlastně ano. Dostali jsme na vás stížnost, doktore Berry.“

„Ale?“

„Ano.“

„Od koho?“

„Od doktora Randalla.“

Řekl jsem nevinně: „Jakoupak stížnost?“

„Zřejmě jste obtěžoval členy jeho rodiny. Jeho syna, manželku, dokonce i přítelkyně jeho dcery ze školy.“

„Obtěžoval?“

„To,“ pravil Peterson opatrně, „říkal on.“

„A co jste říkal vy?“

„Já jsem řekl, že se podívám, co se s tím dá dělat.“

„A tak jste tady.“ Přikývl a pousmál se.

Blikačka mi začínala jít na nervy. Na druhém konci bloku stály na chodníku dvě děti a mlčky nás pozorovaly.

Zeptal jsem se: „Porušil jsem nějaký zákon?“

„To dosud nebylo zjištěno.“

„Pokud jsem porušil zákon,“ řekl jsem, „tak s tím doktor Randall může jít k soudu. Anebo může jít k soudu, pokud má pocit, že může prokázat nějakou materiální škodu, vzniklou v důsledku mého údajného jednání. On to ví a vy taky.“ Vrátil jsem mu úsměv. „A já to taky vím.“

„Možná bychom měli zajet dolů na stanici a pohovořit si o tom.“ Zavrtěl jsem hlavou. „Nemám čas.“

„Můžu vás odvézt k výslechu, víte.“

„Ano,“ souhlasil jsem, „ale nebylo by to rozumné.“

„Možná by to bylo docela rozumné.“

„To pochybuju,“ ujistil jsem ho. „Jsem soukromý občan, jednající v souladu s právy soukromého občana. Nikomu jsem se nevnucoval, nikomu nevyhrožoval. Nikdo, kdo se mnou nechtěl mluvit, nemusel.“

„Vnikl jste na soukromý pozemek. K Randallovým.“

„To bylo zcela neúmyslné. Ztratil jsem se a chtěl se zeptat, kudy dál. Míjel jsem velkou budovu, tak velkou, že mě ani nenapadlo, že by mohlo jít o soukromé obydlí. Myslel jsem, že je to nějaká instituce.“

„Instituce?“

„Ano. Jako třeba sirotčinec, víte. Nebo dětský domov. Tak jsem se tam zajel zeptat. Představte si, jaké bylo mé překvapení, když jsem objevil, že čirou náhodou…“

„Náhodou?“

„Můžete mi snad dokázat, že to bylo jinak?“

Petersonovi se podařila docela pěkná imitace dobromyslného zachechtání. „Jste náramně mazaný.“

„Ani ne,“ namítl jsem. „Co kdybyste teď vypnul tu blikačku a přestal na sebe upozorňovat? Protože jinak podám stížnost na obtěžování ze strany policie. A pošlu ji policejnímu veliteli, kanceláři státního zástupcea starostovi.“

Naštvaně sáhl okénkem dovnitř a cvakl vypínačem. Světlo zhaslo.

„Jednoho krásného dne,“ řekl, „na tohle všechno možná doplatíte.“

„Ano,“ souhlasil jsem. „Já nebo někdo jiný.“

Poškrábal se na hřbetě ruky, stejně jak to dělal ve své kanceláři. „Jsou chvíle,“ pravil, „kdy mám pocit, že jste buď slušný člověk, nebo úplný blázen.“

„Možná obojí.“

Zvolna přikývl. „Možná obojí.“ Otevřel dveře a sedl si za volant.

Došel jsem k hlavnímu vchodu a vstoupil do domu. Když jsem za sebou zavíral dveře, slyšel jsem, jak odjíždí.

DEVĚT

NEMĚL JSEM ZROVNA NÁLADU NA KOKTEJLOVÝ večírek, ale Judith na tom trvala. Cestou do Cambridge se zeptala: „O co šlo?“

„Kdy?“

„S tou policií?“

„Byl to pokus zarazit mě.“

„Na jakém podkladě?“

„Randall podal stížnost. Obtěžování.“

„Oprávněnou?“

„Asi ano.“

V rychlosti jsem jí pověděl o lidech, s nimiž jsem se během dne sešel. Když jsem skončil, řekla: „Zní to složitě.“

„Jsem si jist, že jsem se stěží dostal pod povrch.“

„Myslíš, že paní Randallová lhala s tím šekem na tři sta dolarů?“

„Možná ano,“ připustil jsem.

Její otázka mě zarazila. Tehdy jsem si uvědomil, že v té rychlosti jsem neměl čas uvažovat o všem, co jsem se dozvěděl, prosévat to a skládat k sobě. Věděl jsem, že jsou tu nesourodá místa a zádrhele, bylo jich několik, ale nijak logicky jsem na nich nezapracoval.

„Jak je Betty?“

„Nedobře. V novinách byl dneska článek…“

„Ano? Já ho neviděl.“

„Jen malý článeček. Zatčení lékaře pro potraty. Ne moc detailů, jenom jeho jméno. Měla pár sprostých telefonátů.“

„Špatné?“

„Hodně špatné. Teď se snažím brát telefon já.“

„To jsi hodná.“

„Snaží se být v té věci hodně statečná, snaží se chovat, jako by všechno bylo normální. Nevím, jestli je totak horší nebo lepší. Protože to nejde. Nic není normální a puntík.“

„Půjdeš tam zítra?“

„Ano.“

Zaparkoval jsem v tiché obytné čtvrti v Cambridgi, nedaleko od Cambridgeské městské nemocnice. Byla to příjemná oblast se starými hrázděnými domy a javory podél silnice. Chodníky dlážděné cihlami. Typický Cambridge. Když jsem zaparkoval, zastavil vedle nás Hammondův motocykl.

Norton Francis Hammond III je představitelem naděje lékařské profese. Neví to, a to je dobře; kdyby to věděl, byl by nesnesitelný. Hammond pochází ze San Franciska, jak sám říká, „z dlouhé řady dopravců“. Vypadá jako chodící inzerát na kalifornský život – vysoký, hezký, opálený blonďák. Je to výtečný doktor, druhým rokem dělá sekundáře na interně v Memoriálu, kde si ho tak považují, že personál přehlíží takové věci jako jeho vlasy, sahající skoro k ramenům, a jeho knír, který je dlouhý, kučeravý a bujný.

Důležité na Hammondovi a několika dalších mladých doktorech je to, že porušují stará pravidla, aniž by se bouřili proti Rádu. Hammond se nesnaží nikomu vzdorovat svými vlasy, zvyklostmi nebo motocyklem; prostě kašle na to, co si o něm myslí ostatní doktoři. Protože zaujímá tento postoj, nemohou ostatní lékaři nic namítat – koneckonců se ve své medicíně vyzná. Ačkoliv je jeho zevnějšek irituje, nemají důvod ke stížnostem.

A tak Hammond kráčí svou cestou bez překážek. A protože je sekundář, má na starosti mediky. Ovlivňuje mladší lidi. A v tom leží naděje budoucí medicíny.

Od druhé světové války prošla medicína velkými změnami, a to ve dvou po sobě jdoucích vlnách. Ta první, to byl příval vědomostí, techniky a metod, který začal v období těsně po válce. Zahájil ji nástup antibiotik, následovalo pak pochopení rovnováhy elektrolytů, struktury proteinů a funkce genů. Tyto pokroky byly převážně vědecké a technické, ale změnily drasticky tvář lékařské praxe; roku 1965 byly tři nejběžněji předepisované skupiny léků – antibiotika, hormony (především Pilulky) a sedativa – důsledky poválečných inovací. (Čtvrtá skupina, analgetika, byla zastoupena především starou stálicí - aspirinem, syntetizovaným roku 1853. Aspirin je stejně zázračný lék jako všechny ostatní. Působí proti bolestem, otokům, horečkám a jako antialergetikum. Nic z jeho účinků nelze vysvětlit.)

Druhá vlna přišla nedávno a zahrnovala společenské, nikoli technické změny. Sociální medicína a socializovaná medicína se stala skutečným problémem, který vyžadoval řešení, stejně jako rakovina a srdeční choroby. Někteří ze starších lékařů považovali socializovanou medicínu za rakovinu svého druhu, a někteří z těch mladších s nimi souhlasili. Ukázalo se však, že ať se jim to líbí nebo ne, budou muset lékaři poskytovat lepší zdravotní péči většímu počtu lidí než kdy dříve.

Je přirozené očekávat od mladých novotářství, ale v medicíně to není snadné, protože staří lékaři školí ty mladé a tuze často se studenti stávají věrnými kopiemi svých učitelů. A taky je tu jakýsi antagonismus mezi generacemi lékařů, zvlášť teď. Mladí muži jsou lépe připraveni než stará garda. Lépe se vyznají ve vědách, kladou hlubší otázky, vyžadují složitější řešení. A také, jako všichni mladí muži vždycky a všude, se hrnou do práce těch starších.

Proto byl Norton Hammond tak pozoruhodný. Prováděl revoluci bez rebelie.

Zaparkoval motorku, zamkl ji, láskyplně poplácal a oprášil si bílé kalhoty. (Viz Dodatek V: V bílém.) Pak nás uviděl.

„Ahoj, kluci.“ Pokud jsem zaznamenal, Hammond říkal všem kluci.

„Jak se vede, Nortone?“

„Jde to.“ Zazubil se. „Přes všechny překážky.“ Bouchl mě do ramene. „Hele, žes prej vyrazil na válečnou stezku, Johne.“

„Ne tak docela.“

„Už máš raněné?“

„Pár modřin,“ řekl jsem.

„To máš kliku,“ pochválil mě, „vzhledem ke starýmu A. S.“

„A. S.?“ zeptala se Judith.

„Anální svěrač: tak mu říkají kluci na druhém patře.“

„Randall?“

„Nikdo jiný.“ Usmál se na Judith. „Je to pěknej prevít.“

„Já vím.“

„Říkají, že se A. S. plíží po druhým patře jako raněná šelma. Nemůže uvěřit, že by se někdo vzepřel jeho majestátu.“

„To si dovedu představit,“ řekl jsem.

„Je ve strašným stavu,“ pokračoval Hammond. „Vyjel si dokonce i na Sama Carlsona. Znáš Sama? Dělá tam sekundáře, dělá pod A. S., tvrdne u bran podsvětní říše chirurgické politiky. Sam je zlatý chlapec Análního Svěrače. A. S. ho miluje a nikdo nechápe proč. Někteří tvrdí, že je to proto, že je tak blbej. To Sam je, oslnivě blbej. Drtivě, úchvatně blbej.“

„Skutečně?“ zeptal jsem se.

„Vymyká se to popisu,“ kývl Hammond. „Jenže Sam to včera taky slíznul. Byl v kantýně, jed sendvič s kuřecím salátem – nepochybně se nejdřív zeptal obsluhy, co je to za kuře – když tam přišel Randall a povídá:’Co tu děláte?‘ A Sam řekl: ‚Jím sendvič s kuřecím salátem.‘ A A. S. řek:’Proč, hergot?‘“

„Co řekl Sam?“

Hammond se široce usmál. „Mám z dobrého zdroje, že Sam řek:’Já nevím, prosím.‘ A položil sendvič a odešel z kantýny.“

„Hladový,“ řekl jsem.

Hammond se zasmál. „Nejspíš.“ Zavrtěl hlavou. „Ale člověk to vlastně nemůže mít A. S. za zlý. Žije v Memoriálu nějakých sto let a ještě neměl problém. A teď budou padat hlavy a pak to s tou jeho dcerou…“

„Padat hlavy?“ zeptala se Judith.

„Páni, šuškanda selhala. Manželky to obyčejně vědí první. V Memoriálu zuří úplný peklo kvůli lékárně kliniky.“

„Ztratilo se jim něco?“ podivil jsem se.

„To si piš.“

„Co?“

„Spousta ampulí morfinu. Hydrochloridu morfinu. Ten je tři až pětkrát silnější než sulfát morfinu.“

„Kdy?“

„Minulej týden. Lékárník málem dostal padáka – muchlal se někde s nějakou sestrou, když se to stalo. Bylo to přes poledne.“

„Nenašli to?“

„Ne. Obrátili nemocnici vzhůru nohama, ale nic.“

„Stalo se to už někdy?“ zeptal jsem se.

„Zřejmě ano, před pár lety. Ale tenkrát se ztratilo jen pár ampulek. Tohle byla velká rána.“

„Někdo z personálu?“

Hammond pokrčil rameny. „Moh to bejt kdekdo. Já osobně si myslím, že to bylo na kšeft. Vzali toho moc. Riziko bylo moc velký: umíš si představit, jak vpluješ do Memoriálu jako ambulantní pacient a vypluješ se škatulí lahviček morfinu pod paží?“

„To sotva.“

„Chce to kuráž.“

„Ale rozhodně na to nestačil jeden člověk.“ řekl jsem.

„Samozřejmě. Proto myslím, že to bylo na kšeft. Podle mýho to byla pečlivě plánovaná loupež.“

„Někdo zvenčí?“

„Á.“ pravil. „Teď se dostáváš k tomu ožehavýmu místu.“

„Hm?“

„Oni si myslí, že to udělal někdo od nás.“

„Mají důkazy?“

„Ne. Nic.“

Vyšli jsme po schodech k bílému hrázděnému domu. Podotkl jsem: „To je moc zajímavé, Nortone.“

„To si teda piš, že je to zajímavý.“

„Znáš někoho, kdo by toho byl schopen?“

„Z personálu? Ne. Říká se, že jedna z holek na kardiologii si šlehala stimulanty, (Injekce amfetaminů, např. methedrenu, intravenózně.) ale před rokem toho nechala. Rozhodně po ní vyjeli pěkně tvrdě. Svlíkli ji, hledali stopy po jehle. Byla čistá.“

„A co…“

„Doktoři?“

Kývl jsem. Téma doktoři a drogy je tabu. Návykem trpí slušný počet lékařů. Není to žádné tajemství, stejně jako není tajemství, že lékaři mají vysoký počet sebevražd. (Psychiatři mají nejvyšší sebevražednost ze všech, víc než desetkrát vyšší oproti běžné populaci.) Ne tak obecně už je znám klasický psychiatrický syndrom, v němž figuruje lékař a jeho syn, přičemž se syn stane narkomanem a lékař mu dodává to, co potřebuje, k vzájemné spokojenosti. Ale o takových věcech se nemluví.

„Doktoři jsou čistí,“ řekl Hammond, „aspoň pokud já vím.“

„Někdo dal výpověď? Ošetřovatelka, sekretářka, někdo jiný?“

Usmál se. „Ty jseš z toho nějak divej, viď?“

Pokrčil jsem rameny.

„Proč? Myslíš, že to souvisí s tou holkou?“

„Nevím.“

„Není důvod, proč ty dvě věci spojovat,“ řekl Hammond.

„Ale bylo by to zajímavý.“

„Ano.“

„Čistě spekulativně.“

„Samozřejmě.“

„Zavolám ti,“ slíbil Hammond, „kdyby se na něco přišlo.“

„To udělej,“ požádal jsem ho.

Došli jsme ke dveřím. Zevnitř se ozývaly zvuky večírku: cinkot sklenic, hovor, smích.

„Hodně štěstí v boji,“ popřál mi Hammond. „Sakra doufám, že vyhraješ.“

„Já taky.“

„Vyhraješ,“ řekl Hammond. „Hlavně neber zajatce.“

Usmál jsem se. „To je proti ženevské konvenci.“

„Tohle,“ pravil Hammond,“ je velice lokální válka.“

VEČÍREK POŘÁDAL GEORGE MORRIS, vedoucí sekundář od Lincolna. Morris končil povinnou stáž a zahajoval soukromou praxi, takže to byl jakýsi zahajovací večírek, který pořádal sám pro sebe.

Bylo to moc dobře uděláno, s nenuceným pohodlím, které ho muselo stát víc, než si mohl dovolit. Připomínalo mi to ty luxusní večírky, co pořádají výrobci, když uvádějí na trh nový produkt nebo novou řadu. V jistém smyslu to taky odpovídalo.

Osmadvacetiletý George Morris se ženou a dvěma dětmi vězel po krk v dluzích: jako každý doktor v jeho postavení. Teď se z nich začne vyhrabávat, a na to potřebuje pacienty. Doporučení. Konzultace. Zkrátka potřeboval dobrou vůli a pomoc zavedených lékařů v okolí, a proto jich dvě stě pozval k sobě domů a cpaldonich nejlepší pití, co se dalo koupit, a nejlepší jednohubky, jaké mu lahůdkáři mohli dodat.

Jako patologovi mi jeho pozvání zalichotilo. Já mu nemohl nijak prospět. Patologové přicházejí do styku jen s mrtvolami a mrtvoly doporučení nepotřebují. Morris pozval Judith a mě, protože jsme byli kamarádi.

Asi jsme toho večera byli na té oslavě jeho jediní přátelé.

Rozhlédl jsem se po místnosti: byli tady primáři z většiny velkých nemocnic. Stejně tak sekundáři a také manželky. Manželky se shlukly v koutě a mluvily o dětech. Doktoři se shlukovali v menších skupinkách, podle nemocnic nebo podle specializace. Bylo to takové oborové dělení, úžasný pohled.

V jednom koutě se Emery hádal o terapeutické výhody použití nižších dávek I 131 při hyperfunkci štítné žlázy; v jiném zas hovořil Johnston o umělých cévkách; v dalším zas bylo slyšet, jak Lewiston huhlá svou obvyklou tirádu o nehumánnosti elektrošokové terapie při depresích. Od manželek k nám občas zalétlo nějaké to „nitroděložní tělísko“ nebo „plané neštovice“.

Judith stála vedle mě a vypadala v modrých šatech do áčka rozkošně a docela mladě. Rychle vypila svou skotskou – je to hltoun – a očividně se hodlala vnořit do skupiny manželek.

„Někdy lituju,“ pravila, „že nemluví o politice nebo tak. O čemkoliv kromě medicíny.“

Usmál jsem se a vzpomněl si na Artův postřeh, že doktoři jsou politicky negramotní. Art odjakživa tvrdil, že doktoři nejenže nezaujímají skutečná politická stanoviska, ale dokonce jich ani nejsou schopni. „To je jako v armádě,“ řekl jednou. „Politická stanoviska se považují za neprofesionální.“ Art jako obvykle přeháněl, ale něco na tom bylo.

Art asi vůbec rád přehání, šokuje a dopaluje a popichuje lidi. Je to pro něj charakteristické. Ale podle mého jej také fascinuje ta tenká čára, jež odděluje pravdu od nepravdy, konstatování od přehánění. Je pro něj charakteristické, že pořád pohazuje kolem sebe nějaké poznámky a dívá se, kdo je zachytí a jak na ně zareaguje. Dělá to obzvláště, když je opilý.

Art je jediný doktor z těch, co znám, který se opíjí. Ostatní do sebe zřejmě dokážou nalít fantastická kvanta alkoholu, aniž by to na nich bylo vůbec vidět; chvíli jsou povídaví a potom ospalí. Art se opije, a když se opije, je obzvlášť hněvivý a vzteklý.

Tohle jsem na něm nikdy nechápal. Nějaký čas jsem si myslel, že je to případ patologické opilosti, (Patologickou opilostí trpí člověk, který se jeví podroušenější, než odpovídá hladině alkoholu v jeho krvi. V nejextrémnějších případech dokáže udělat jediná sklenka alkoholu z člověka zuřivého, ničícího šílence.) ale později jsem usoudil, že je to osobní pohodlnost, absence vůle k vlastní kontrole, zatímco ostatní se přísně ovládají. Možná takové pohodlí potřebuje; možná se tomu nedokáže ubránit; možná to aktivně vyhledává jako záminku k uvolnění vnitřního přetlaku.

Rozhodně má vztek na svou profesi. To má mnoho lékařů, a z různých důvodů: Jones, protože uvízl ve výzkumu a nedokáže vydělat tolik peněz jako ostatní; Andrews, protože ho urologie stála manželku a šťastný rodinný život; Telser, protože na dermatologii je obklopen pacienty, jež považuje za neurotické, ne nemocné. Když s některým z těch mužů mluvíte, dřív nebo později se jeho odmítavý postoj projeví. Ale nejsou jako Art. Art má odpor k lékařské profesi jako takové.

Nejspíš v každém povolání potkáte člověka, který opovrhuje sebou i svými kolegy. Ale Art je extrémní příklad. Skoro jako by šel na medicínu, aby na sebe mohl plivat, aby mohl být nešťastný a rozhněvaný a smutný.

Ve svých nejčernějších okamžicích mám pocit, že dělá potraty jen proto, aby dopaloval a dráždil své kolegy. To je podle mého nespravedlivé, ale jeden si nikdy nemůže být jistý. Když je střízlivý, mluví jako intelektuál a předkládá argumenty ve prospěch potratů. Když se opije, mluví z něj emoce, postoje, názory, opovržení.

Asi má vůči medicíně nepřátelské pocity a opíjí se, aby měl omluvu pro to, že tohle nepřátelství ventiluje – je opilý. Rozhodně se už v opilosti dostal do těžkých, téměř zuřivých potyček s jinými lékaři. Jednou řekl Janisovi, že udělal potrat jeho ženě, a Janis, který to nevěděl, vypadal, jako by dostal kopanec do koulí. Janis je katolík, ale jeho žena n» Artovi se podařilo na místě ukončit dokonale příjemnou slavnostní večeři.

Já na tom večírku tehdy byl a byl jsem pak na Arta naštvaný. O pár dní později se mi omlouval a já mu řekl, ať se omluví Janisovi, což taky udělal. Z jakéhosi podivného důvodu se Janis a Art posléze stali blízkými přáteli a Janis přešel na stranu potratů. Nevím, co mu Art řekl nebo jak ho přesvědčil, ale ať to bylo cokoliv, zabralo to.

Protože znám Arta líp než většina ostatních lidí, přikládám velký význam tomu, že je Číňan. Myslím, že jeho původ a fyzický vzhled na něj mají velký vliv.

V medicíně se pohybuje spousta Číňanů a Japonců, a povídá se o nich spousta vtipů – napůl nervózních vtipů o jejich energii a chytrosti, o jejich touze po úspěchu. Jsou to přesně ty vtipy, co se povídají o Židech. Myslím, že Art jakožto Čínoameričan s touhle tradicí bojoval, a že také bojoval se svou výchovou, která byla v podstatě konzervativní. Přehodil výhybku na jinou kolej, stal se z něj radikál a levičák. Jedním z důkazů této skutečnosti je jeho odhodlání přebírat všechno nové. Má nejmoderněji zařízenou ordinaci ze všech soukromě praktikujících lékařů v Bostonu. Kdykoli se objeví nějaký nový výrobek, koupí ho.

I o tom se povídají vtipy – Orientálci orientovaní na hejblátka – ale motivace je odlišná. Art bojuje s tradicí, rutinou, zaběhanou cestou.

Když s ním mluvíte, jako by překypoval nápady. Má novou metodu na Papanicolaouovu skvrnu. (Papanicolaouova skvrna (rakovinový test) je nejpřesnějším diagnostickým testem ze všech užívaných v medicíně.) Chce vypustit rutinní digitální vyšetření dutiny pánevní jakožto ztrátu času. Domnívá se, že bazální teplota jakožto indikátor ovulace je účinnější, než je známo. Je toho názoru, že kleště by se při porodech, byť sebekomplikovanějších, vůbec neměly používat. Podle něj by se měla u porodů odstranit celková anestezie ve prospěch silných dávek sedativ.

Když člověk slyší tyhle nápady a teorie poprvé, zapůsobí to na něj. Teprve později si uvědomí, že je to jen křečovitý útok na tradici, nalézající chyby, kdykoliv a kdekoliv to jen trochu jde.

Nejspíš je přirozené, že začal provádět interrupce. A nejspíš bych měl pochybovat o jeho motivaci. Ale obvykle to nedělám, protože mám pocit, že důvody, proč člověk něco dělá, jsou méně důležité než konečná hodnota toho, co dělá. Je historická pravda, že člověk může dělat špatné věci z dobrých důvodů. V tom případě prohrává. Anebo může dělat správné věci ze špatných důvodů. V tom případě je hrdina.

Ze všech lidí na večírku mi jeden mohl pomoci. Byl to Fritz Werner, ale neviděl jsem ho. Dal jsem se do hledání.

Místo něho jsem narazil na Blakea. Blake je starší patolog ve Všeobecné, ale je všeobecně znám svou hlavou, která je obrovská, kulatá a hladká. Rysy v obličeji má drobné a dětské, malinkou bradičku a oči široko od sebe položené, takže Blake vypadá tak, jak si všichni představují člověka budoucnosti. Je to chladný, někdy až šíleně protivný intelektuál a rád si hraje. Hrajeme spolu na pokračování jednu hru už celá léta.

Uvítal mě pokynutím sklenicí martini a otázkou: „Připraven?“

„Jistě.“

„Vlast až Brada,“ řekl.

Znělo to jednoduše. Vytáhl jsem zápisník a tužku a dal se do zkoušení. Nahoru na stránku jsem napsal VLAST a dolů BRADA. Pak jsem to zkoušel poskládat dohromady.

VLAST

VLASY

KLASY

KLADY

HLADY

HRADY

BRADY

BRADA

Trvalo to jen pár minut.

„Kolik?“ zeptal se Blake.

„Osm.“

Usmál se. „Prý se to dá udělat na pět. Já jich mám šest.“ Vzal si ode mě papírek a napsal:

VLASY

HLASY

HLADY

ZRADY

BRADY

BRADA

Sáhl jsem do kapsy a dal mu čtvrťák. Byl to už třetí po sobě, co vyhrál, a za ta léta mě v celkovém skóre soustavně potíral. Jenomže Blake potřel každého.

„Mimochodem,“ podotkl, „slyšel jsem další argument. Znáš ten s chemickým vzorcem DNA?“ ( Viz Dodatek VI: Argumenty pro potrat.)

„Ano.“

Zavrtěl hlavou. „Škoda. Mně se líbí. Na lidi to podle mého zabere.“

Usmál jsem se na něj, stěží schopen skrýt své potěšení.

„Znáš ten poslední z Asie? Ten o právu odmítnout léčbu? Ten ti taky krásně zapadne do fluoridových argumentů.“ (Viz Dodatek VII: Lékařská morálka.)

Ten jsem taky slyšel a řekl jsem mu to. Zřejmě ho to roztesknilo. Odkráčel zkusit štěstí u někoho jiného.

Blake sbírá argumenty lékařské filozofie. Nikdy není šťastnější, než když může logicky demonstrovat chirurgovi, že nemá právo operovat, anebo internistovi, že je jeho etickou povinností zabít každého pacienta, který mu přijde pod ruku. Blake má rád slova a pohazuje si myšlenkami, jako když malé děti hrají na ulici softball. Pro něj je to snadné, nenáročné a zábavné. S Artem dobře vycházel. Vloni vedli ti dva čtyřhodinový spor o to, zda nese porodník morální odpovědnost za všechny děti, které přivede na svět, od okamžiku jejich narození až do smrti.

Retrospektivně se zdálo, že všechny Blakeovy argumenty nejsou o nic užitečnější ani významnější než ukázka atletických cviků v tělocvičně, ale chvílemi dokázaly člověka fascinovat. Blake je horlivý autokrat, a tak se při práci s příslušníky nejautokratičtější profese na světě cítí jako ryba ve vodě.

Procházel jsem večírkem a poslouchal útržky vtipů a rozhovorů; napadlo mě, že je to typický lékařský večírek.

„Slyšels o tom francouzským biochemikovi, co se mu narodila dvojčata? Jedno dal pokřtít a druhé si nechal jako kontrolní vzorek.“

„Stejně všichni dostanou dřív nebo později bakteriémii…“

„A on chodil po světě – chodil, rozumíš, s krevním pH 7,6 a draslíkem na jedna…“

„No a co bys hergot čekal od Hopkinsova člověka?“

„Tak řekl: ‚Nechám kouření, ale ať mě veme čert, jestli přestanu pít.‘“

„Jistě, krevní plyny můžeš napravit, ale cévnímu systému tím nepomůžeš…“

„Vždycky to byla hezká holka. Moc dobře se oblíkala. Její oblečení je muselo stát jmění…“

„… jasněže je nasranej. Každej by se nasral…“

„… oligurickej, hernajs. Pět dní byl anurickej a stejně to přežil…“

„… u čtyřiasedmdesátiletého muže jsme udělali jen lokální excisi a poslali ho domů. Stejně to roste pomalu…“

„… játra prakticky až ke kolenům. Ale žádné hepatické selhání…“

„Řekla, že odejde na revers, jestli ji nebudeme operovat, tak jsme přirozeně…“

„… ale studenti jsou odjakživa na ženský; je to nespecifická reakce…“

„No zřejmě mu to ta holka ukousla…“

„Vážně? Harry s tou sestřičkou ze sedmičky? S tou blondýnou?“

„… nevěř tomu. Publikuje víc časopiseckých článků, než by většina lidí dokázala za celý život přečíst…“

„… metastázuje do srdce…“

„Rozhodně to chodí jako v tom vtipu, víš: V poušti je věznice a v ní jeden starý vězeň, co už rezignoval na život, a jeden mladý, kterého právě přivezli. Ten mladý pořád mluví o útěku a za pár měsíců opravdu uteče. Je pryč týden a pak ho přivedou stráže zpátky. Je napůl mrtvý, šílený hladem a žízní. Popisuje starému vězni, co to bylo za hrůzu. Nekonečný písek, žádná oáza, nikde žádná známka života. Starý vězeň chvíli poslouchá, pak řekne:’Jo. Já vím. Sám jsem se pokoušel o útěk, už je to dvacet let.‘ Mladý vězeň povídá:’Ty? Proč jsi mi to neřek, vždyť jsem ten útěk plánoval celé měsíce? Proč jsi mi neřekl, že to je nemožné?‘ A starý vězeň pokrčí rameny a povídá: ‚prosím tě, copak někdo publikuje negativní výsledky?‘“

V OSM JSEM ZAČÍNAL POCIŤOVAT ÚNAVU. Uviděl jsem přicházet Fritze Wernera, na všechny mával a vesele hovořil. Vyrazil jsem k němu, ale cestou mě chytil Charlie Frank.

Charlie Frank stál napůl shrbeně, s pokřiveným výrazem bolesti na tváři, jako by ho právě bodli do břicha. Oči měl dokořán otevřené a smutné. Celkem vzato to působilo docela dramaticky, ale Charlie tak vypadal vždycky. Vyzařovala z něj hrozící krize a neodvratná blízkost tragédie, která ho tížila a drtila a táhla k zemi. Nikdy jsem neviděl, že by se usmíval.

Napjatým polohlasem mi zašeptal: „Jak se má?“

„Kdo?“

„Art Lee.“

„Je v pořádku.“ Nechtěl jsem o Leeovi mluvit s Charliem Frankem.

„Je to pravda, že ho zatkli?“

„Ano.“

„Ach bože můj.“ Trochu se zajíkl.

„Myslím, že to nakonec dobře dopadne,“ řekl jsem.

„Myslíš?“

„Ano. Myslím.“

„Ach bože můj.“ Kousl se do rtu. „Můžu nějak pomoct?“

„Asi ne.“

Pořád mě držel za rameno. Díval jsem se přes pokoj na Fritze v naději, že si toho Charlie všimne a pustí mě. Nevšiml.

„Poslyš, Johne…“

„Ano?“

„Co se to o tobě povídá, že ses do toho, ehm, zapletl?“

„Řekněme, že se o to zajímám.“

„Musím ti říct,“ Charlie se ke mně těsně naklonil, „že se po nemocnicích leccos mluví. Ze prý máš takovou starost, protože jsi do toho sám zamíchaný.“

„Řeč se mluví, voda teče.“

„Johne, mohl by sis nadělat spoustu nepřátel.“

V duchu jsem probíral přátele Charlieho Franka. Byl pediatr, a velmi úspěšný pediatr: dělal si o své malé pacienty větší starosti než jejich matky, a to je uklidňovalo.

„Proč to říkáš?“

„Mám jen takový pocit,“ smutně se zatvářil.

„Co bych měl podle tebe udělat?“

„Dát od toho ruce pryč, Johne. Je to hnusná věc. Skutečně hnusná.“

„Budu si to pamatovat.“

„Spousta lidí je přesvědčená…“

„Já taky.“

„… že tohle by se mělo přenechat soudu.“

„Díky za radu.“

Stiskl mi rameno pevněji. „Říkám ti to jako kamarád, Johne.“

„Fajn, Charlie. Budu si to pamatovat.“

„Je to skutečně hnusné, Johne.“

„Budu si to pamatovat.“

„Tihle lidé se nezastaví před ničím,“ řekl.

„Jací lidé?“

Zničehonic mě pustil. Rozpačitě pokrčil rameny. „No, v každém případě musíš udělat, co považuješ za nejlepší.“ A odvrátil se.

FRITZ WERNER STÁL jako obyčejně u baru. Byl vysoký, strašidelně hubený, skoro na kost vychrtlý.

Vlasy nosil ostříhané nakrátko a to zdůrazňovalo jeho velké, tmavé, smutné oči. Měl ptačí pohyby, nemotornou chůzi a zvyk natahovat tenký krk kupředu, když ho někdo oslovil, jako by dobře neslyšel. Vyzařovala z něj jakási soustředěnost, která mohla pocházet z jeho rakouských předků anebo z umělecké povahy. Fritz měl jako koníčka malování a kreslení a jeho ordinace vždycky vypadala jako přeplněný ateliér. Ale peníze si vydělával psychiatrií: trpělivě naslouchal znuděným matrónám středního věku, které na posledním randeti přišly na to, že musí něco provést se svou duší.

Usmál se, když jsme si potřásali rukama. „Ale ale, naše škumpa jedovatá.“

„Sám si tak začínám připadat.“

Rozhlédl se po pokoji. „Kolik přednášek?“

„Prozatím jen jedna. Od Charlieho Franka.“

„Ano,“ kývl Fritz, „od toho můžeš vždycky očekávat špatnou radu.“

„A co od tebe?“

Pravil: „Tvoje manželka vypadá dneska kouzelně. Modrá jí sluší.“

„Vyřídím jí to.“

„Velmi kouzelně. Jak se vede rodině?“

„Dobře, díky. Fritzi…“

„A co práce?“

„Poslyš, Fritzi, potřebuju pomoc.“

Tiše se zasmál. „Ty potřebuješ víc než pomoc. Ty potřebuješ zachránit.“

„Fritzi…“

„Chodíš za lidma,“ řekl. „Nejspíš už jsi je poznal všechny. Co si myslíš o Bublině?“

„O Bublině?“

„Ano.“

Zamračil jsem se. Nikdy jsem neslyšel o nikom jménem Bublina. „Myslíš tu striptérku?“

„Ne. Myslím spolubydlící Bublinu.“

„Její spolubydlící?“

„Ano.“

„Tu od Smithů?“

„Bože ne. Tu z léta, z Hillu. Tři si najaly společný byt. Karen, Bublina a ta třetí dívka, co měla nějaké lékařské známosti – ošetřovatelka nebo laborantka nebo co. To teda byla parta.“

„Jak se ve skutečnosti jmenuje ta Bublina? Co dělá?“

Někdo si přišel k baru pro dalšího panáka. Fritz se zadíval kamsi do místnosti a pravil profesionálním tónem: „To vypadá dost vážně. Nejlíp bys udělal, kdybys ho za mnou poslal. Náhodou mám zítra volnou hodinu v půl třetí.“

„Zařídím to,“ řekl jsem.

„Dobře,“ kývl. „Jsem rád, že jsme se zase viděli, Johne.“

Potřásli jsme si rukama.

JUDITH MLUVILA S NORTONEM HAMMONDEM, který se opíral o stěnu. Když jsem k nim přistoupil, řekl jsem si v duchu, že Fritz měl pravdu: slušelo jí to. A pak jsem si všiml, že Hammond kouří cigaretu. Na tom samozřejmě nebylo nic špatného, až na to, že Hammond byl nekuřák.

Neměl v ruce žádnou sklenku s pitím a kouřil dost pomalu a zhluboka.

„Hele,“ řekl jsem, „ty se s tím chceš předvádět.“

Zasmál se. „Můj společenský protest proti tomuhle večeru.“

Judith řekla: „Snažím se mu vysvětlit, že to někdo ucítí.“

„Nikdo tady nic neucítí,“ prohlásil Hammond. Nejspíš měl pravdu; v místnosti bylo husto modrým kouřem. „Kromě toho, nezapomínejte na Goodmana a Gilmana.“⁵

„Stejně. Buď opatrný.“

„Jen si to představ.“ dal si hlubokého Sluka. „Žádný bronchogenní karcinom, žádná rakovina hrtanu, žádná chronická bronchitida a emfyzém, žádná arteriosklerotická srdeční choroba, žádná cirrhóza, žádná Wernicke-Korsakoffova nemoc. Je to krása.“

„Je to protizákonné.“

S úsměvem si popotáhl za knír. „Seš pro potraty, ale proti marjánce, viď?“

„Nestihnu víc než jednu křížovou výpravu za den.“ Něco mě tak napadlo, když jsem ho viděl nasávat sousta kouře a vydechovat čistý vzduch. „Nortone, ty bydlíš na Hillu, viď?“

„Ano.“

„Znáš nějakou Bublinu?“

Zasmál se. „Bublinu zná každej. Bublina a Superhlava. Ti jsou pořád spolu.“

„Superhlava?“

„Jo. To je momentálně její kluk. Je to elektronickej muzikant. Skladatel. Líbí se mu věci, co znějí jako psí vytí. Žijou spolu.“

„Nebydlela s Karen Randallovou?“

„Já nevím. Možná. Proč?“

„Jak se jmenuje doopravdy? Bublina.“ Pokrčil rameny. „Nikdy jsem neslyšel, že by jí někdo říkal jinak. Ale ten chlápek, ten se jmenuje Samuel Archer.“

„Kde bydlí?“

„Někde za Legislativou. Ve sklepě. Zařídili si to tam jako dělohu.“

„Dělohu?“

„To musíš vidět, abys tomu uvěřil,“ prohlásil Norton a uvolněně, spokojeně vzdychl.

DESET

JUDITH SE CESTOU ZPÁTKY ZDÁLA NAPJATÁ. Seděla s koleny u sebe a rukama sepjatýma kolem nich. Ruce silně mačkala; kotníky měla bílé.

„Děje se něco?“

„Ne,“ odpověděla. „Jsem jen unavená.“

Zeptal jsem se: „To ty manželky?“

Lehce se pousmála. „Hodně ses proslavil. Paní Wheatstoneová byla tuším tak rozčilená, že odpoledne na bridži přeslechla jednu hlášku.“

„Co jsi ještě slyšela?“

„Všichni se mě ptali, proč to děláš, proč pomáháš Artovi. Připadá jim to jako nádherný příklad muže, který lpí na svém příteli. Podle nich to hřeje u srdce, je to humánní a nádherné.“

„Hm, hm.“

„A pořád se ptali proč.“

„No, řeklas jim, doufám, že jsem prostě takový dobrák.“

Usmála se do tmy. „Kéž bych si to myslela.“

Hlas měla ale smutný a ve tváři, osvětlené odraženým světlem reflektorů vozu, byla strhaná. Věděl jsem, že pro ni není nijak snadné být pořád s Betty. Ale někdo to udělat musel.

Kdo ví proč jsem si vzpomněl na své studentské časy a Fialovou Nell. Fialová Nell byla osmasedmdesátiletá někdejší alkoholička, která už byla rok mrtvá, když jsme ji začali pitvat. Říkali jsme jí Nell a ještě všelijak, chmurně jsme vtipkovali, abychom se lépe přenesli přes svou práci. Vzpomněl jsem si na svou touhu nechat toho, přestat řezat do toho studeného, vlhkého, smradlavého masa, přestat odloupávat vrstvy. Snil jsem o dni, kdy budu s Nell hotov, kdy na ni budu smět zapomenout, na ni i ty pachy a dotek mastného, dávno mrtvého těla. Všichni říkali, že to přejde. Já toho chtěl nechat, skončit a zabalit to. Ale nenechal jsem toho, dokud všechny pitvy neskončily, dokud jsme nevystopovali a nenaučili se všechny nervy a artérie.

Po úvodním drsném zážitku s mrtvolami mě překvapilo zjištění, že mě patologie zajímá. Mám tu práci rád a naučil jsem se pustit z hlavy pachy a pohled na každou novou mrtvolu, na každou novou postmortálku. Soudní pitvy, to je ale jaksi něco jiného, jsou v jakémsi zvláštním smyslu slova nadějnější. Při soudní pitvě máte co činit s člověkem čerstvě zesnulým a znáte i jeho příběh. Není to anonymní mrtvola bez tváře, ale osoba, která nedávno sváděla velmi soukromou bitvu, jedinou soukromou bitvu v životě, a prohrála. Vaším úkolem je zjistit, jak a proč prohrála, aby se pomohlo ostatním, které ta bitva brzy čeká – i sobě samému. Má to hodně daleko k mrtvolám ze studijních pitev, které existují v jakési odporné profesionální smrti, jako by jejich jediným cílem v tom přízračném nabalzámovaném posmrtném životě bylo být pečlivě, vzorně mrtvé.

KDYŽ JSME DORAZILI DOMŮ, šla Judith překontrolovat děti a zavolat Betty. Já jsem odvezl hlídačku domů. Byla to malá, hezká holka jménem Sally, roztleskávačka na Brooklynské střední. Obyčejně jsme, když jsem ji vezl domů, mluvívali o neutrálních, bezpečných věcech: jak se jí líbí ve škole, kam chce jít na vysokou a podobně. Dnes večer jsem si ale připadal dotěrný, starý a nechápavý, jako člověk, který se vrací do své země po dlouhém pobytu v zahraničí. Všechno bylo jiné, i děcka, i mládež. Nedělají to, co jsme dělávali my. Mají jiné úkoly a jiné problémy. Přinejmenším mají jiné drogy. Problémy jsou možná pořád ty samé. Přinejmenším by si to člověk chtěl myslet.

Nakonec jsem usoudil, že jsem na večírku moc pil a měl bych držet jazyk za zuby. Nechal jsem tedy Sally hovořit o řidičských zkouškách, které skládala, a o ničem jiném. Když mluvila, pociťoval jsem současně stud za svou zbabělost i úlevu. A pak mě napadlo,že je to hloupost, že nemám důvod ke zvědavosti vůči slečně na hlídání dětí, nemám důvod ji poznat a že kdybych se o to snažil, mohla by si to špatně vyložit. Bezpečnější je mluvit o řidičských průkazech; to je solidní, vážené, rozumné téma.

Pak jsem si kdovíproč vzpomněl na Alana Zennera. A na něco, co říkal Art: „Jestli se chceš dozvědět něco o tomhle světě, zapni si televizi na program, kde dávají interview, a vypni zvuk.“ O pár dní později jsem to udělal. Bylo to bizarní: tváře se pohybovaly, jazyky pracovaly, výrazy v obličejích a pohyby rukou. Ale žádný zvuk. Vůbec nic. Člověk neměl představu, co to říkají.

ADRESU JSEM NAŠEL v telefonním seznamu: Samuel F. Archer, Langdon Street 1334. Vytočil jsem číslo. Ozval se hlas ze záznamníku.

„Číslo, které voláte, je bohužel momentálně mimo provoz. Pokud nezavěsíte, naše operátorka vám poskytne další informace.“

Počkal jsem. Ozvala se série rytmických cvaknutí, jako tep telefonního srdce, a pak operátorka. „Informace. Jaké číslo voláte?“

„Sedm-čtyři-dva-jedna-čtyři-čtyři-sedm.“

„Toto číslo bylo odpojeno.“

„Změnili je na jiné?“

„Ne, pane.“

Samuel F. Archer se pravděpodobně přestěhoval, ale třeba taky ne. Jel jsem rovnou tam. Byt byl na strmém pahorku východního svahu Beacon Hillu, v otlučeném činžovním domě. V chodbě to páchlo kapustou a dětskou výživou. Sešel jsem dolů po rozvrzaných dřevěných schodech do sklepa, kde zelené světlo ozařovalo dveře natřené matnou černí.

Na nich nápis: BŮH SE POSTARÁ.

Zaklepal jsem.

Zevnitř bylo slyšet skřípání, kvílení, žbrblání a cosi,co znělo jako steny. Dveře se otevřely a přede mnou stál mladík něco přes dvacet s plnovousem a dlouhými, vlhkými černými vlasy. Měl na sobě montérky, sandály a fialovou puntíkovanou košili. Tupě na mě zíral, aniž by dal najevo překvapení nebo zájem. „Ano?“

„Jsem doktor Berry. Vy jste Samuel Archer?“

„Ne.“

„Je pan Archer doma?“

„Teď zrovna nemá čas.“

„Rád bych ho viděl.“

„Vy jste jeho kamarád?“

Zíral na mě s neskrývaným podezřením. Uslyšel jsem další zvuky – skřípání, rachot a dlouhý, protáhlý hvizd.

„Potřebuju jeho pomoc,“ řekl jsem.

Jako by se mírně uvolnil.

„Tohle není vhodná doba.“

„Je to naléhavé.“

„Vy jste doktor? Máte auto?“

„Ano.“

„Jaké?“

„Chevrolet. Ročník 1965.“

„Jakou espézetku?“

„Dva-jedna-jedna-pět-šestnáct.“

Kývl. „Fajn,“ řekl. „Promiňte, ale víte, jak to teďka chodí. Nikomu se nedá věřit.⁶ Pojďte dál.“ Ustoupil ze dveří. „Ale nic neříkejte, jo? Nejdřív mu to řeknu já. Skládá a je úplně mimo. Už je to sedm hodin a měl by bejt v pořádku. Ale nepouští ho to snadno. Ani pozdějc ne.“

Prošli jsme čímsi, co vypadalo jako obývák. Byly tam válendy a pár laciných lamp. Stěny byly bílé, pomalované podivnými, plynulými vzory fluorescenčních barev. Účinek ještě zvyšovala ultrafialová lampa.

„Divoký,“ řekl jsem v naději, že je to tak správně.

„Jo, člověče.“

Vstoupili jsme do další místnosti. Osvětlení tu bylo tlumené. Bledý, malý chlapec s obrovskou hlavou plnou blonďatých kučeravých vlasů dřepěl na podlaze obklopen elektronickými přístroji. U protější zdi stály dva reproduktory. Magnetofon běžel. Bledý chlapec pracoval se svým zařízením, kroutil knoflíkya vydával ty zvuky. Nevzhlédl, když jsme vstoupili. Zřejmě se silně soustředil, ale pohyby měl pomalé.

„Zůstaňte tady,“ řekl vousatý chlapec. „Já mu to řeknu.“

Stoupl jsem si ke dveřím. Vousatý chlapec přistoupil k druhému a řekl jemně: „Same. Same.“

Sam k němu vzhlédl. „Ahoj,“ řekl.

„Same, máš tu návštěvu.“

Sam se zatvářil zmateně. „Mám?“ Pořád ještě si mě nevšiml.

„Ano. Je to moc milej člověk. Moc milej člověk. Rozumíš tomu? Je moc hodnej.“

„Dobře,“ pravil Sam zvolna.

„Potřebuje, abys mu pomoh. Pomůžeš mu?“

„Jistě,“ odtušil Sam.

Vousatý hoch zacouval ke mně. Přistoupil jsema zeptal se ho: „Co to je?“

„Kyselina,“ řekl. „Sedmá hodina. Už by měl přicházet k sobě. Ale musíte na něj pomalu, jasný?“

„Fajn.“

Dřepl jsem si, abych byl stejně vysoko jako Sam. Sam se na mě díval nevidoucíma očima.

„Neznám tě,“ řekl nakonec.

„Já jsem John Berry.“

Sam se nepohnul. „Ty jsi starej, člověče,“ pravil. „Fakticky starej.“

„Svým způsobem,“ připustil jsem.

„Jo, člověče, júva. Hele, Marvine,“ vzhlédl ke svému příteli, „viděls toho chlapa? Je fakticky starej.“

„Ano,“ souhlasil Marvin.

„Hele, júva, starej.“

„Same,“ řekl jsem,“ jsem tvůj přítel.“

Vztáhl jsem ruku, pomalu, abych ho nepolekal. Nepotřásl jí: vzal ji do prstů a podržel na světle. Zvolna ji převracel, prohlížel si dlaň, potom hřbet. Pak zahýbal prsty.

„Hele, člověče,“ řekl, „ty jsi doktor.“

„Ano.“

„Máš doktorský ruce. To poznám.“

„Ano.“

„Hele, člověče. Júva. Krásný ruce.“

Dlouho mlčel a zkoumal mé ruce, mačkal je, hladil, dotýkal se chloupků na jejich hřbetech, nehtů, špiček prstů.

„Svítí,“ řekl. „Škoda že nemám takový ruce.“

„Možná máš,“ řekl jsem.

Pustil mé ruce a podíval se na své. Nakonec řekl: „Ne. Jsou jiný.“

„Je to špatně?“

Zmateně se na mě podíval. „Proč jsi přišel?“

„Potřebuju tvou pomoc.“

„Jo. Hele. Fajn.“

„Potřebuju informaci.“

Neuvědomil jsem si, že to byla chyba, dokud Marvin nevyrazil kupředu. Sam se poplašil; odstrčil jsem Marvina dozadu.

„To nic, Same. To nic.“

„Ty jsi polda,“ řekl Sam.

„Ne. Ne polda. Nejsem polda, Same.“

„Seš, ty lžeš.“

„Často trpí stihomamem,“ řekl Marvin. „To ta jeho stará. Von se bojí vyvádět.“

„Seš polda, všivej polda.“

„Ne, Same. Nejsem polda. Jestli mi nechceš pomoct, tak odejdu.“

„Seš police, polda, žmolda, soda.“

„Ne, Same. Ne. Ne.“

Takže se uklidnil, tělo se mu uvolnilo, svaly změkly.

Nabral jsem zhluboka dech. „Same, ty máš kamarádku. Bublinu.“

„Ano.“

„Same, ta má kamarádku Karen.“

Zíral kamsi do prostoru. Trvalo dlouho, než odpověděl. „Ano. Karen.“

„Bublina bydlela s Karen. Vloni v létě.“

„Ano.“

„Znal jsi Karen?“

„Ano.“

Začal rychle dýchat, hruď se mu zvedala a oči se mu rozšířily.

Položil jsem mu jemně ruku na rameno. „Klid, Same. Klid. Klid. Děje se něco?“

„Karen,“ zíral na druhou stranu pokoje. „Ta byla… strašná.“

„Same…“

„Ta byla nejhorší, člověče. Nejhorší.“

„Same, kde je Bublina teď?“

„Venku. Šla k Angele. Angele…“

„K Angele Hardingový,“ řekl Marvin. „Ona a Karen a Bublina ložírovaly v létě spolu.“

„Kde je Angela teď?“ zeptal jsem se Marvina.

V tu chvíli Sam vyskočil a začal řvát: „Polda! Polda!“ z plných plic. Rozehnal se po mně, netrefil a pokusil se mě kopnout. Chytil jsem ho za nohu a on upadl, přičemž zporážel část elektronického zařízení. Místnost se naplnila hlasitým, vysokým kví-kví-kví. Marvin řekl: „Dojdu pro thorazin.“ ( Thorazin je sedativum, obecně užívané ke zrušení účinků LSD a k ukončení špatných „tripů“. Nicméně použijí-li se i další psychedelické složky, např. STP, thorazin účinek drog zvyšuje, místo aby jej rušil. Proto lékaři, když se na pohotovosti setkají s LSD psychózou, nepodávají už thorazin automaticky.)

„Kašli na thorazin,“ řekl jsem. „Pomoz mi.“ Popadl jsem Sama a podržel ho na zemi. Přeřval i vytí elektronických zvuků.

„Polda! Polda! Polda!“

Kopal a mlátil kolem sebe. Marvin se mi snažil pomoci, ale nedařilo se mu. Sam bouchal hlavou do podlahy.

„Strč mu nohu pod hlavu.“

Nepochopil.

„Dělej!“ křikl jsem.

Vsunul mu nohu pod hlavu, aby si ji Sam neporanil. Sam sebou dál mlátil a kroutil se v mém sevření. Naráz jsem ho pustil. Přestal se svíjet, podíval se na své ruce, potom se podíval na mě.

„Hele, člověče, co se děje?“

„Už se můžeš uvolnit,“ řekl jsem.

„Hele, člověče. Pusť mě.“

Kývl jsem na Marvina, který šel a vytáhl šňůru elektronického zařízení ze zástrčky. Vytí ustalo.

V místnosti zavládlo podivné ticho.

Sam se posadil, nespouštěl ze mě oči. „Hele, pusť mě. Vážně mě pusť.“

Díval se mi do obličeje.

„Člověče,“ dotkl se mé tváře, „ty jsi krásnej.“

A pak mě políbil.

KDYŽ JSEM DORAZIL DOMŮ, ležela Judith v posteli a nespala.

„Co se stalo?“

Když jsem se svlékal, řekl jsem: „Dostal jsem pusu.“

„Od Sally?“ Znělo to pobaveně.

„Ne. Od Sama Archera.“

„Toho skladatele?“

„Přesně tak.“

„Proč?“

„To je dlouhá historie,“ řekl jsem.

„Já nejsem ospalá,“ na to ona.

Pověděl jsem jí, jak to bylo, pak jsem vlezl do postele a políbil ji. „To je legrace,“ řekl jsem,“ ještě mě nikdy nepolíbil žádnej chlap.“

Masírovala mi šíji. „Líbilo se ti to?“

„Nic moc.“

„To je divný,“ pravila. „Mně se to líbí moc,“ a stáhla mě k sobě.

„Vsadil bych se, že tebe chlapi líbají celý život,“ řekl jsem.

„Někteří jsou lepší než jiní.“

„Kdo je lepší než jiní?“

„Ty jsi lepší než jiní.“

„To je příslib?“

Olízla mi jazykem špičku nosu. „Ne,“ prohlásila, „to je výzva.“

STŘEDA

12. ŘÍJNA

JEDNA

JEDNOU ZA MĚSÍC se Pán smiluje nad Kolébkou svobody a nechá na Boston zasvitnout slunce. Ten den padl na dnešek: byl chladný, jasný a svěží, s podzimně mrazivým vzduchem. Probudil jsem se s příjemným pocitem a ostrým očekáváním, že se něco stane.

Dal jsem si vydatnou snídani včetně dvou vajec, která jsem pojídal s provinilým blahem, vychutnávaje jejich cholesterol. Pak jsem si šel do pracovny naplánovat den. Začal jsem tím, že jsem si napsal seznam všech, se kterými už jsem mluvil, a pak se snažil určit, je-li některý z nich podezřelý. Vlastně nikdo nebyl.

První, kdo upadne v podezření v případě potratu, je žena sama, protože značný počet potratů bývá vlastním dílem postižené. Soudní pitva prokázala, že Karen musela být při operaci v narkóze; takže to sama neudělala.

Její bratr věděl, jak se taková procedura provádí, ale měl v tu dobu službu. To bych si mohl zkontrolovat, a možná to taky později udělám, ale momentálně nebyl důvod, proč mu nevěřit.

Peter Randall i J. D. také připadali v úvahu, řečeno technicky. Jaksi jsem si přitom ale nedokázal představit ani jednoho z nich.

Takže zbýval Art, někdo z Kareniných beaconhillských přátel nebo někdo, s kým jsem se dosud nesetkal a ani jsem nevěděl, zda existuje.

Chvíli jsem zíral na seznam a pak zavolal do Malloryho budovy v Městské. Alice tam nebyla; mluvil jsem s jinou sekretářkou.

„Dostali jste už z patologie diagnózu Karen Randallové?“

„Jaké je číslo případu?“

„Číslo případu neznám.“

Velmi dopáleně pravila: „Pomohlo by mi, kdybyste je znal.“

„Prosím vás, zjistěte to i tak,“ řekl jsem.

Náramně dobře jsem věděl, že sekretářka má rovnou před nosem kartotékový seznam, kde jsou všechny ukončené pitvy za uplynulý měsíc uspořádané podle abecedy a čísel. Nebyl by to pro ni žádný problém.

Po dlouhé odmlce se ozvala: „Tady je to. Vaginální krvácení sekundárně po perforaci uteru a laceracích, následujících po pokusu o dilataci a kyretáž v třetím měsíci těhotenství. Sekundární diagnóza je systémová anafylaxe.“

„Aha,“ zamračil jsem se. „Určitě je to tak?“

„Já jen čtu, co se tu píše,“ odpověděla.

„Díky,“ řekl jsem.

Zavěsil jsem a bylo mi podivně. Judith mi přinesla šálek kávy a zeptala se: „Co se stalo?“

„Podle zprávy ze soudní pitvy byla Karen Randallová těhotná.“

„Ale?“

„Ano.“

„A nebyla?“

„Myslel jsem, že ne.“

Věděl jsem, že jsem se mohl mýlit. Mohlo by se to prokázat při mikroskopickém zkoumání, když se u celkového ohledání nic nenašlo. Ale jaksi se mi to nezdálo pravděpodobné.

Zavolal jsem Murphovi do laborky, jestli už skončil zkoušky hormonu v krvi, ale ještě to neměl; prý až po poledni. Řekl jsem, že mu ještě zavolám.

Pak jsem otevřel telefonní seznam a vyhledal adresu Angely Hardingové. Bydlela na Chestnut Street, na velmi dobré adrese.

Vydal jsem se ji navštívit.

CHESTNUT STREET JE PŘÍČNÁ NA CHARLES STREET, poblíž úpatí Hillu. Je to velmi tichá čtvrť vil, starožitnictví, lákavých restaurací a malých hokynářství; většina lidí, co tam bydlí, jsou mladí odborníci, lékaři, právníci a bankéři, kteří chtějí mít dobrou adresu, ale nemohou si ještě dovolit nastěhovat se do Newtonu nebo do Wellesley. Ti ostatní, co tam bydlí, jsou staří odborníci, padesátníci a šedesátníci, jejichž děti vyrostly, založily si vlastní rodiny a dovolily jim odstěhovat se zpátky do centra. Pokud hodláte bydlet kdekoli v Bostonu, musíte bydlet na Beacon Hillu.

Bydleli tu samozřejmě i studenti, ale obyčejně byli namačkaní po třech nebo po čtyřech v malých bytech. Jinak by si nemohli dovolit platit nájemné. Starší obyvatelé měli zřejmě studenty rádi. Dodávali prostředí trochu barvy a mládí. To jest, měli rádi studenty, pokud ti studenti vypadali čistě a slušně se chovali.

Angela Hardingová bydlela v druhém patře bez výtahu; zaklepal jsem na dveře. Otevřela mi štíhlá tmavovlasá dívka v minisukni a svetru. Na tváři měla namalovanou kytičku a na očích velké babičkovské brýle s modrými skly.

„Angela Hardingová?“

„Ne,“ řekla dívka.“Jdete pozdě. Už je pryč. Ale možná se vrátí.“

Představil jsem se: „Mé jméno je doktor Berry. Jsem patolog.“

„Ach.“

Dívka se kousla do rtu a nejistě se na mě zadívala.

„Vy jste Bublina?“

„Ano,“ řekla. „Jak jste to poznal?“ A pak luskla prsty. „Jasně. Vy jste ten, co byl včera večer u Superhlavy.“

„Ano.“

„Slyšela jsem, že jste tam byl.“

„Ano.“

Ustoupila od dveří. „Pojďte dál.“

V bytě nebyl téměř žádný nábytek. Jediný gauč v obývacím pokoji a pár polštářů na podlaze. Otevřenými dveřmi jsem viděl neustlanou postel.

„Snažím se něco dozvědět o Karen Randallové,“ řekl jsem.

„Slyšela jsem.“

„To tady jste všechny bydlely v létě?“

„Jo.“

„Kdy jste naposled viděla Karen?“

„Neviděla jsem ji kolik měsíců. Angela taky ne,“ řekla.

„To vám Angela řekla?“

„Ano. Samozřejmě.“

„Kdy vám to řekla?“

„Včera večer. Včera večer jsme mluvily o Karen. Víte, zrovna jsme se dozvěděly o té její, ehm, nehodě.“

„Kdo vám to řekl?“

Pokrčila rameny. „To se rozkřikne.“

„Co se rozkřikne?“

„Zejí udělali špatnej výškrab.“

„Víte, kdo to dělal?“

Řekla: „Sebrali nějakýho doktora. Ale znáte to.“

„Ano,“ souhlasil jsem.

„Nejspíš to udělal,“ pokrčila rameny. Shrnula si dlouhé černé vlasy z obličeje. Měla velmi bledou pleť. „Ale já nevím.“

„Jak to myslíte?“

„No, Karen nebyla hloupá. Vyznala se. Jako že to nebylo poprvé. Včetně letos v létě.“

„Potrat?“

„Jo. Přesně tak. A potom byla fakticky v depresi. Párkrát se pořádně zfetovala, fakt úplně šílela, a to jí dalo zabrat. Nechtěli jsme, aby nějakej čas lítala po tom potratu, ale ona si nedala říct a bylo to špatný. Fakticky špatný.“

Zeptal jsem se: „Jak to myslíte?“

„Jednou se dostala k noži. Pořezala celej pokoj a celou dobu řvala, že je to samá krev, že na všech stěnách je krev. A myslela si, že okna jsou mimina a že černají a umírají. Fakticky špatný věci.“

„Co jste udělali?“

„Postarali jsme se o ni.“ Bublina pokrčila rameny. „Co jsme mohli dělat?“

Natáhla se ke stolku a sebrala z něj plechovku a malé drátěné očko. Máchla očkem ve vzduchu, až vyplul proud bublin a jemně se snášel k zemi. Pozorovala je. Jedna za druhou padaly na podlahu a pukaly.

„Fakticky špatný.“

„Letos v létě,“ ozval jsem se, „kdo jí dělal ten potrat?“

Bublina se zasmála.“Já nevím.“

„Co se stalo?“

„No, dala se zbouchnout. Takže oznámí, že se toho zbaví, a na den vypadne a pak se vrátí samej úsměv, celá blažená.“

„Bez problémů?“

„Úplně.“ Vyčarovala další proud bublinek a pozorovala je. „Úplně a naprosto. Omluvte mě na moment.“

Šla do kuchyně, nalila si sklenici vody, polkla pilulku a zapila ji.

„Šla jsem dolů,“ řekla, „víte?“

„Co to je?“

„Speed.“

„Amfetamin?“

„Methedren.“

„Jste na tom pořád?“

„Úplně jako doktoři.“ Znovu si shrnula vlasy z obličeje. „Pořád samý otázky.“

„Kam na to chodíte?“

Viděl jsem tu kapsli. Měla nejméně pět miligramů. Většina materiálu, co se dostane na černém trhu, je jednomiligramová.

„Vykašlete se na to,“ pravila. „Ano? Prostě na to zapomeňte.“

„Jestli chcete, abych na to zapomněl,“ odvětil jsem, „proč jste mi ukazovala, jak to berete?“

„Taky cvokař.“

„Jsem jen zvědavý.“

„Předváděla jsem se,“ prohlásila.

„Možná.“

„Možná.“ Zasmála se.

„Karen taky brala amfetaminy?“

„Karen brala všecko.“ Bublina vzdychla. „Šlehala si je do žíly.“

Musel jsem vypadat zmateně, protože předvedla několik pohybů, jako by se bodala prstem do předloktí, imitujíc tak intravenózní injekci.

„Nikdo jinej si to nepíchá,“ vysvětlovala Bublina. „Ale Karen se div nepřetrhla.“

„Ty její tripy…“

„LSD. Jednou taky DMT.“

„Jak jí potom bylo?“

„Pekelně. Vážně ji to sebralo. Byla z toho na větvi. Úplně na dně, víte, byly to fakticky tripy dolů.“

„Zůstala sebraná?“

„Jo. Až do konce léta. Ani jednou to s žádným chlapem nedělala, až do konce léta. Jako že se bála.“

„Vítetojistě?“

„Jo,“ prohlásila. „Jistě.“

Rozhlédl jsem se po bytě. „Kde je Angela?“

„Venku.“

„Kam šla? Rád bych si s ní promluvil.“

„Ta si s váma vážně potřebuje promluvit, akorát teď.“

Zeptal jsem se: „Má nějaké nesnáze?“

„Ne.“

„Řád bych si s ní promluvil.“

Bublina pokrčila rameny. „Když si ji najdete, tak si s ní promluvte.“

„Kam šla?“

„Dyť jste slyšel. Ven.“

„Pokud vím, je ošetřovatelka,“ řekl jsem.

„Přesně tak,“ řekla Bublina. „Máte…“

V tu chvíli se dveře otevřely a do místnosti vtrhla vysoká dívka. Pravila: „Ten hajzl nikde není, von se schovává, ten prevít…“

Zarazila se, když mě spatřila.

„Čau, Ang,“ řekla Bublina. Kývla směrem ke mně. „Přišel za tebou jeden starej, ale dobrej.“

Angela Hardingová vrazila do pokoje, žuchla na gauč a zapálila si cigaretu. Měla na sobě velmi krátké černé šaty, černé síťové punčochy a černé lakové kozačky. Měla dlouhé tmavé vlasy a tvrdou, klasicky krásnou tvář s kostmi, které vypadaly jako vytesané sochařským dlátem – tvář modelky. Dělalo mi potíže představit si ji jako ošetřovatelku.

„Vy jste ten, co se vyptává na Karen?“

Přikývl jsem.

„Sedněte si,“ řekla. „Udělejte si pohodlí.“

Bublina se ozvala: „Ang, neřekla jsem mu…“

„Přinesla bys mi colu, Bublino?“ požádala Angela. Bublina tiše kývla a odešla do kuchyně. „Chcete colu?“

„Ne, díky.“

Pokrčila rameny. „Jak je libo.“ Zatáhla z cigarety a zamáčkla ji. Její pohyby byly rychlé, ale ovládala se, ve tváři klid. Ztlumila hlas. „Nechtěla jsem mluvit o Karen před Bublinou. Je z toho hodně rozčilená.“

„Z Karen?“

„Ano. Byly si blízké.“

„A vy?“

„Ne tolik.“

„Jak to?“

„Ze začátku šla do toho po hlavě. Milá holka, trochu číslo, ale byla s ní zábava. Ze začátku do všeho celá pryč. Tak jsme se rozhodly, že spolu budeme bydlet, my tři. Pak se později Bublina přestěhovala k Superhlavovi a já zůstala trčet s Karen. Nebylo to tak snadný.“

„Proč?“

„Byla blázen. Byla cvok.“

Bublina se vrátila s colou. „Nebyla.“

„S tebou ne. Před tebou hrála.“

„Máš jen vztek, protože…“

„Jo. Přesně tak. Jistě.“ Angela pohodila hlavou a zašoupala dlouhýma nohama. Obrátila se ke mně: „Mluví o Jimmym. Jimmy byl jeden sekundář, kterýho jsem znala. V porodnici.“

„Tam jste sloužila?“

„Ano,“ řekla.“Jimmy a já jsme spolu chodili a mně to připadalo dobrý. Bylo to dobrý. Pak přišla Karen.“

Angela si zapálila další cigaretu a vyhnula se mi pohledem. Vlastně jsem nepoznal, jestli mluví ke mně nebo k Bublině. Zřejmě se ty dvě dívky v tomhle neshodly.

„Nikdy by mě nenapadlo, že to udělá,“ pravila Angela. „Aspoň ne vlastní spolubydlící. Existujou totiž pravidla…“

„Měla ho ráda,“ podotkla Bublina.

„Měla ho ráda. Jo, nejspíš ano. Letmých dvaasedmdesát hodin.“

Angela vstala a začala přecházet sem a tam po pokoji. Šaty jí sahaly stěží do poloviny stehen. Byla to ohromně krásná holka, mnohem krásnější než Karen.

„Nejsi spravedlivá,“ namítla Bublina.

„Nepřipadám si spravedlivě.“

„Víš, že to, co říkáš, je lež. Víš, že Jimmy…“

„Nevím nic,“ přerušila ji Angela. „Vím jenom, že teď je Jimmy v Chicagu jako sekundář a já tam s ním nejsem. Možná kdybych byla…“ Zarazila se.

„Možná,“ řekla Bublina.

„Možná co?“ zeptal jsem se.

„Nechme toho,“ řekla Angela.

„Kdy jste naposled viděla Karen?“

„Nevím. Muselo to bejt někdy v srpnu. Než začala chodit do školy.“

„Minulou neděli jste ji neviděla?“

„Ne,“ nezastavila se. Ani nezvolnila krok. „Ne.“

„To je zvláštní. Alan Zenner ji minulou neděli viděl.“

„Kdo?“

„Alan Zenner. To byl její přítel.“

„Hm.“

„Viděl ji a ona mu říkala, že sem jede.“

Angela a Bublina si vyměnily pohled. Bublina se neudržela: „Ten zatracenej…“

„Není to pravda?“ zeptal jsem se.

„Ne,“ prohlásila Angela upjatě. „Neviděly jsme ji.“

„Ale byla určitě…“

„Musela si to rozmyslet. Obyčejně si všecko rozmyslela, víte. Karen měnila názory tak často, až člověk uvažoval, jestli vůbec nějaký má.“

Bublina se znovu ozvala: „Ang, poslyš…“

„Přinesla bys mi ještě jednu colu?“

V jejím hlase byl nepřeslechnutelný rozkazovací tón. Bublina poslušně odkráčela pro další colu.

„Bublina je milá holka,“ řekla Angela, „ale trochu naivní. Má ráda, když je nakonec všecko hezký a milý. Proto jí tolik vadí, co se stalo Karen.“

„Chápu.“

Přestala chodit po pokoji a stoupla si přede mě. Tělo jí ztuhlo, jen zvolna tálo do stavu ledového klidu. „Chtěl jste se mě zeptat na něco konkrétního?“

„Jen jestli jste neviděla Karen.“

„Ne. Odpověď zní ne.“

Vstal jsem. „Tak dobře, děkuju za váš čas.“

Angela přikývla. Zamířil jsem ke dveřím. Když jsem odcházel, uslyšel jsem, jak Bublina říká: „On už jde?“

A Angela: „Drž hubu.“

DVĚ

KRÁTCE PŘED POLEDNEM jsem zavolal do Bradfordovy advokátní kanceláře a tam mi řekli, že jeden jejich pracovník přebírá případ doktora Leeho. Ten člověk se jmenoval George Wilson. Přepojili mě k němu. Do telefonu hovořil uhlazeně a sebevědomě. Dohodli jsme se, že se sejdeme v pět na panáka, ale ne v klubu Trafalgar. Sejdeme se u Drtiče Thompsona, v baru v centru města.

Potom jsem se naobědval v motorestu a přečetl si ranní noviny. Konečně rozmázli historii kolem Artova zatčení, ve velkém, na prvních stránkách, ačkoliv tu pořád ještě neuváděli žádnou spojitost se smrtí Karen Randallové. U článku byla Artova fotografie. Pod očima měl na ní tmavé, sadistické kruhy. Ústa měl zlověstně pootevřená a vlasy rozcuchané. Vypadal jako neurvalec nejhrubšího zrna.

V článcích toho moc nebylo, jen strohý výčet skutečností souvisejících s jeho zatčením. Ani toho moc psát nemuseli: obrázek hovořil za vše. Svým způsobem to bylo mazané. Člověk nemůže podat žalobu pro vytváření podjaté publicity před procesem na základě nelichotivé fotografie.

Po obědě jsem si vykouřil cigaretu a pokusil se dát si všechno dohromady. Moc se mi to nedařilo. Popisy Karen, které jsem dosud vyslechl, byly příliš protichůdné, příliš nejisté. Chyběl mi její jasný obraz, toho, čeho byla schopná. Zvlášť co mohla udělat, pokud přijela do Bostonu na víkend, těhotná a přesvědčená, že potřebuje interrupci.

V jednu jsem znovu zavolal Murphymu do laboratoře. Telefon vzal Murphy.

„Hormony s ručením neomezeným.“

„Ahoj, Murphe. Tak co?“

„O Karen Randallové?“

„Murphe, měl jsi domácí úkol.“

„Ani ne.“ řekl. „Zrovna volali z Městské. U telefonu byl Weston. Chtěl vědět, jestli jsi mi přinesl vzorek krve.“

„A co jsi řekl?“

„Ano.“

„A co řekl on?“

„Chtěl znát výsledky. Řekl jsem mu je.“

„Jaké jsou výsledky?“

„Všechny hladiny hormonů a exkrece jsou úplně nízké. Nebyla těhotná. Nepřipadá v úvahu.“

„Fajn,“ řekl jsem. „Díky.“

Murph právě vrátil mé teorii trochu života. Ne moc, ale trochu.

„Vysvětlíš mi to všecko, Johne?“

„Teď ne.“

„Slíbils mi to.“

„Já vím,“ řekl jsem. „Ale ne teď.“

„Já věděl, že mi to uděláš.“ vzdychal Murph. „Sára mě bude nenávidět.“ Sára je jeho žena. Dychtí po drbech všeho druhu.

„Promiň, ale já prostě nemůžu.“

„To je ale svinstvo, udělat něco takovýho starýmu kamarádovi.“

„Promiň.“

„Jestli se se mnou rozvede,“ pravil Murph výhružně, „uvedu tě jako spoluobžalovaného.“

TŘI

DO PATOLOGICKÝCH LABORATOŘÍ U MALLORYHO JSEM DORAZIL VE TŘI. První, na koho jsem tam narazil, byl Weston a vypadal unaveně. Na uvítanou se na mě pokřiveně usmál.

„Co jste zjistili?“ zeptal jsem se.

„Nálezy jsou negativní,“ odpověděl. „Nebyla těhotná.“

„Ale?“

„Ano.“ Zvedl složku s protokolem z patologie a zalistoval v ní. „Bez debat.“

„Volal jsem sem ráno a řekli mi, že podle zprávy byla ve třetím měsíci.“

Weston se opatrně zeptal: „S kým jsi mluvil?“

„Se sekretářkou.“

„To muselo dojít k nějakému omylu.“

„Nejspíš,“ přikývl jsem.

Podal mi desky. „Chceš se kouknout taky na mikroskopické vzorky?“

„Ano. To bych rád.“

Vstoupili jsme do patologické čítárny, dlouhé místnosti rozdělené na jednotlivé boxy, kde měli patologové mikroskopy a sklíčka a kde se sepisovaly výsledky soudních pitev.

Zastavili jsme se u jednoho boxu.

„Tady to je,“ ukázal Weston na krabici sklíček. „Jsem zvědavý na tvůj názor, až si je prohlídneš.“ Nechal mě o samotě a já si sedl před mikroskop, rozsvítil světlo a dal se do práce. V krabici bylo třicetsklíček se vzorky ze všech velkých orgánů. Šest jich bylo z různých částí dělohy. Těmi jsem začal.

Okamžitě mi bylo jasné, že ta dívka těhotná nebyla. Endometrium nebylo hyperplastické. Když už, tak se zdálo spíš nečinné a atrofované, s tenkou proliferační vrstvou a sníženou cévnatostí. Pro jistotu jsem zkontroloval několik dalších vzorků. Pořád to samé. Některé obsahovaly trombózy z výškrabu, ale to byl jediný rozdíl.

Při pohledu na ta sklíčka jsem uvažoval o jejich významu. Dívka nebyla těhotná, a přece byla přesvědčená, že je. Tudíž jí musely přestat měsíčky. To odpovídalo nefunkčnímu vzezření endometria. Ale co způsobilo, že přestala menstruovat? V duchu jsem probíral možnosti.

U dívky v tomhle věku člověka okamžitě napadaly neurogenní faktory. Tlak a vzrušení ze začátku školy a stěhování do nového prostředí, to mohlo dočasně menstruaci pozastavit – ale ne na tři měsíce a ne s těmihle průvodními jevy: obezita, změna ochlupení a tak dále.

Pak tu byly hormonální poruchy. Adrenální virilizační syndromy, Stein-Leventhal, ozáření. To všechno se z toho či onoho důvodu zdálo nepravděpodobné, ale existoval rychlý způsob, jak to ověřit.

Dal jsem pod mikroskop adrenální vzorek. Byla tu jasná kortikální atrofie, zvláště v buňkách zóny fascicularis. Zona glomerulosa vypadala normálně.

Což vylučovalo virilizující syndromy a adrenální tumor.

Pak jsem se podíval na vaječníky. Tady byly změny zarážející. Folikuly byly malé, nedospělé, na pohled scvrklé. Celý orgán, stejně jako děložní endometrium, jako by nefungoval.

Což vylučovalo Stein-Leventhala a tumor vaječníků.

Nakonec jsem dal pod okulár sklíčko se vzorkem štítné žlázy. I při nejmenším zvětšení byla atrofie žlázy očividná. Diagnóza byla jasná, ačkoliv etiologie ne. Otevřel jsem desky a pročetl oficiální zprávu. Dělal ji Weston; sloh byl strohý a jednoznačný. Došel jsem k popisům mikroskopických vzorků. Zaznamenal, že endometrium vypadá ochable a nenormálně, ostatní žlázy však považoval za „normálního vzhledu, otazník rané atrofické změny“.

Zavřel jsem desky a šel za ním.

JEHO PRACOVNA BYLA VELKÁ, plná knih a velmi hezká. Seděl za starým, těžkým psacím stolem, kouřil briarku, vypadal učeně a ctihodně.

„Něco není v pořádku?“ zeptal se.

Zaváhal jsem. Uvažoval jsem, jestli taky něco nekryje, jestli se nepřidal k těm ostatním, co chtějí zkoupat Arta. To ale bylo směšné. Weston by se do toho nedal zatáhnout, ne ve svém věku, ne při své reputaci. Ani si nebyl nijak zvlášť blízký s Randallovou rodinou. Neměl by důvod falšovat zprávu.

„Ano,“ řekl jsem. „Překvapila mě tvoje mikroskopická diagnóza.“

Klidně zabafal z dýmky. „Ale?“

„Ano. Zrovna jsem si prošel sklíčka a všechny vzorky mě připadají hodně atrofické. Napadlo mě, že snad…“

„Ale Johne,“ zachechtal se Weston,“ já vím, co chceš říct. Napadlo tě, že bych si je snad měl prohlédnout.“ Usmál se na mě.“Já si je prohlídl. Dvakrát. Tohle je důležitá pitva a já to provedl tak pečlivě, jak jen dovedu. Když jsem ty vzorky zkoumal poprvé, měl jsem stejný pocit jako ty, že zřejmě prokazují hypopituitarismus působící na všechny tři cílové orgány – štítnou žlázu, nadledvinky, gonády. Připadalo mi to hodně působivé, tak jsem se vrátil k velkým orgánům. Jak sám říkáš, orgány jako takové nejevily žádnou zarážející abnormalitu.“

„Mohlo k tomu dojít nedávno,“ řekl jsem.

„Ano,“ souhlasil, „to mohlo. Proto je to tak obtížné. A taky bychom se rádi podívali na mozek, jestli by se na něm nenašly stopy neoplasmy nebo infarktu. To ale není možné; dneska dopoledne bylo tělo zpopelněno.“

„Chápu.“

Usmál se na mě. „Posaď se, Johne. Znervózňuje mě, když tady tak stojíš.“ Když jsem seděl, pokračoval: „Stejně jsem se podíval na orgány celkově a pak jsem se vrátil ke sklíčkům. Tentokrát už jsem si nebyl tak jistý. Nebyl jsem plně přesvědčený. Tak jsem si překontroloval několik starých případů hypopitu, prohlédl staré vzorky a nakonec jsem si prohlédl vzorky Randallové potřetí. To už jsem měl pocit, že si nemohu být jistý diagnózou dysfunkce příštítné žlázy. Čím víc jsem se díval, tím míň jsem si byl jistý. Chtěl jsem nějaký podpůrný důkaz – patologický nález z mozku, rentgeny nebo krevní hormony. Proto jsem volal Jima Murphyho.“

„Ale?“

„Ano.“ Dýmka mu vyhasla. Znovu si ji zapálil. „Měl jsem podezření, že sis bral ten vzorek krve na estradialové testy a žes ho odnesl k Murphymu. Chtěl jsem vědět, jestli jsi také nechal zkontrolovat hladinu dalších hormonů – TSH, ACTH, T4, cokoliv, co by nám mohlo k něčemu být.“

„Proč jsi prostě nezavolal mně?“

„Volal jsem ti, ale u vás v laboratoři nevěděli, kde jsi.“

Přikývl jsem. Všechno, co říkal, do sebe dokonale zapadalo. Cítil jsem, jak se mi tělo zvolna uvolňuje.

„Mimochodem,“ poznamenal Weston, „pokud vím, před nějakým časem se dělaly jakési rentgeny lebky Karen Randallové. Máš představu, co na nich je?“

„Nic,“ řekl jsem. „Byly negativní.“

Weston vzdychl. „Škoda.“

„Ale stejně ti řeknu něco zajímavého.“

„Copak to?“

„Dělaly se proto, že si stěžovala na rozmazané vidění.“

Weston znovu vzdychl. „Johne, víš, jaká je nejběžnější příčina nejasného vidění?“

„Ne.“

„Nedostatek spánku,“ řekl Weston. Posunul si dýmku do koutku úst a přidržel ji v zubech. „Co bys dělal na mém místě ty? Udělal bys diagnózu na základě potíží, které vedly k negativním rentgenům?“

„Mikroskopické vzorky leccos naznačují,“ připomněl jsem mu.

„Ale jen naznačují.“ Zvolna zavrtěl hlavou. „Tohle je už tak zmatený případ, Johne. Nebudu to zaplétat ještě víc tím, že přihodím diagnózu, kterou si nejsem jistý. Koneckonců mě možná předvolají k soudu, abych ji obhájil. Radši bych moc nevystrkoval růžky. Jestli si chce prokuratura nebo obhajoba najít patologa, aby ty materiály prošel a on nastavil krk, tak fajn. Materiál je tady a každý si ho může prohlídnout. Ale já to dělat nebudu. Za ta léta v soudní síni jsem se naučil přinejmenším jednu věc.“

„A to je?“

„Nikdy nezaujímat postoj, pokud si nejsi jistý, že se dá obhájit proti všem útokům. Možná to zní jako dobrá rada generála,“ pousmál se, „ale koneckonců, soudní spor není nic jiného než hodně civilizovaná válka.“

ČTYŘI

MUSEL JSEM MLUVIT SE SANDERSONEM. Slíbil jsem mu, že za ním zajdu, a teď jsem strašně potřeboval jeho radu. Když jsem ale vstoupil do haly Lincolnovy nemocnice, první člověk, kterého jsem tam uviděl, byl Harry Fallon.

Plížil se chodbou v pršiplášti a klobouku staženém do čela. Harry je internista s velkou praxí ve vilové čtvrti v Newtonu. Také býval hercem a zůstalo v něm něco z klauna. Pozdravil jsem ho a on zvolna nadzvedl střechu klobouku. Oči měl zarudlé a obličej napuchlý.

„Báb rýbu,“ pravil Harry.

„Za kým jsi přišel?“

„Za Gordodeb. Hdavdí sekuddář.“ Vytáhl papírový kapesník a hlučně se vysmrkal. „Kvůli dý rýbě.“

Zasmál jsem se. „Mluvíš Jako bys spolkl pytel vaty.“

„Bockrád ti děkuju.“ Zafuněl. „Dedi da tob dic k sbíchu.“

Samozřejmě měl pravdu. Všichni praktikující lékaři se báli onemocnět. I malé nachlazení se považovalo za hotovou pohromu pro jejich image, pro to, čemu se volně říkalo „působení na pacienta,“ a jakákoli vážná choroba se stala věcí nejpřísnějšího utajení. Když si starý Henley nakonec uhnal chronickou glomerulonefritidu, podnikal složitá opatření, aby měl jistotu, že se o tom nikdy nedozvědí jeho pacienti. K lékaři chodil vprostřed noci a plížil se přitom jako zloděj.

„Nezní to jako těžké nachlazení.“ řekl jsem Harrymu.

„Ha. Byslíš? Poslechdi si bě.“ Opět se vysmrkal, byl to dlouhý houkavý zvuk, něco mezi lesním rohem a smrtelným chroptěním raněného hrocha.

„Jak dlouho už to máš?“

„Dva ddy. Dva zatracedý, bíddý ddy. Pacouši už si všibli.“

„Co na to bereš?“

„Horkej grog.“ pravil. „To je da virózy dejlepší. Ale svět je proti bdě, Johde. Ddeska sem davrch k tý rýbě dostal pokutu.“

„Pokutu?“

„Ano. Za parkovádí ve dvojstupu.“

Zasmál jsem se, ale kdesi v hloubi duše mi něco vadilo, něco, o čem jsem věděl, že bych si měl pamatovat a myslet na to, něco, nač jsem zapomněl a co jsem ignoroval.

Byl to podivný a protivný pocit.

SE S ANDERSONEM JSEM SE SEŠEL V PATOLOGICKÉ KNIHOVNĚ. Je to čtvercová místnost se spoustou křesel, takových těch skládacích, s projektorem a promítacím plátnem. Konají se tu patologické konference, při nichž se probírají jednotlivé soudnípitvy, a ty jsou tak časté, že se tam prakticky nikdy člověk nedostane, aby mohl použít knihy z knihovny.

Na policích byly v krabicích pitevní zprávy všech lidí, kteří se u Lincolna pitvali od roku 1923 – v tom roce jsme začali vést dobré záznamy. Předtím nikdo neměl zrovna dobry přehled o tom, kolik lidí umírá na jakou nemoc, ale jak se zvyšovala znalost medicíny a lidského těla, začala být tahle informace životně důležitá. Jedním důkazem rostoucího zájmu bylo to, že zprávy ze všech pitev, provedených za rok 1923, se vešly do jedné útlé krabice. Roku 1965 už ale bylo na všechny záznamy zapotřebí půl police. V současnosti se pitvalo přes sedmdesát procent všech pacientů, kteří zemřeli v nemocnici, a mluvilo se o převodu zpráv v knihovně na mikrofilmy.

V jednom rohu místnosti byl přenosný elektrický kávovar, miska s cukrem, stoh papírových kelímků a nápis zvěstující: „5 centů za šálek. Mysli na svou skautskou čest!“ Sanderson se obíral kávovarem ve snaze uvést jej v činnost. Kávovar byl pradávná výzva k boji: říkalo se, že u Lincolna nikoho nenechají ukončit stáž na patologii, pokud nezvládne jeho obsluhu.

„Jednoho krásnýho dne,“ mumlal Sanderson, „mě ta zatracená věc popraví elektrickým proudem.“ Zapojil kávovar do zástrčky. Bylo slyšet praskavé zvuky. „Mě, nebo nějakýho jinýho chudáka. Smetanu a cukr?“

„Prosil bych,“ řekl jsem.

Sanderson naplnil dva kelímky, přičemž držel kávovar od sebe na vzdálenost paže. Sanderson notoricky nevycházel se žádnými mechanickými přístroji. Měl skvělé, téměř instinktivní pochopení pro lidské tělo a jeho funkce z masa a kostí, ale mechanické, ocelové a elektrické předměty se vymykaly jeho chápání. Žil v neustálém strachu, že se mu poláme auto, televize nebo stereo; všechny přístroje považoval za potenciální zrádce a podrazníky.

Byl to vysoký, mohutný muž, který kdysi vesloval za Harvard, dokonce prý dělal stroka. Předloktí a zápěstí měl silná jako většina lidí lýtko. Měl vážnou, zamyšlenou tvář: mohl být docela dobře soudcem nebo výtečným hráčem pokeru.

„Říkal Weston ještě něco?“ zeptal se.

„Ne.“

„Vypadáš nešťastně.“

„Řekněme, že mám starosti.“

Sanderson zavrtěl hlavou. „Myslím, že tady štěkáš na nepravý strom.“ řekl. „Weston by nezfalšoval zprávu kvůli nikomu. Jestli říká, že si není jistý, tak mluví pravdu.“

„Možná bys měl ty vzorky přezkoumat sám.“

„To bych rád.“ řekl Sanderson, „ale víš, že to nejde,“ To měl pravdu. Kdyby se ukázal u Malloryho a chtěl si prohlédnout vzorky, vzal by to Weston jako osobní urážku. Takové věci se prostě nedělají.

Řekl jsem: „Možná kdyby tě požádal…“

„Proč by to dělal?“

„To nevím.“

„Weston si udělal diagnózu a podepsal ji svým jménem. Tím to končí, ledaže to zase přijde na přetřes při procesu.“

Zatočila se mi hlava. V posledních dnech jsem dospěl k velmi silnému přesvědčení, že k procesu dojít nesmí. Jakýkoli proces, i přípravné řízení by vážně poškodilo Artovu pověst, jeho postavení i praxi. Procesu se musí předejít.

„Ale ty si myslíš, že to byl hypopit.“ řekl Sanderson.

„Ano.“

„Etiologie?“

„Neoplasma, řekl bych.“

„Adenoma?“ ( Chromofóbní adenoma je nejběžnější tumor příštítné žlázy. Roste zvolna a je relativně benigní, ale tlačí na optický nerv a tak způsobuje zrakové symptomy. Může mít za následek endokrinní dysfunkci.)

„Nejspíš. Možná kraniofaryngioma.“

„Jak dlouho?“

„Moc dlouho to být nemohlo,“ řekl jsem. „Rentgeny před čtyřmi měsíci byly normální. Žádné zvětšení ani eroze sella turcica. Ale stěžovala si na potíže s viděním.“

„A co pseudotumor?“

Pseudotumor cerebri je porucha, která se vyskytuje u žen a malých dětí. Pacient má veškeré symptomy tumoru, ale ve skutečnosti žádný nemá. Souvisí to s přerušením steroidní terapie. Ženám se to někdy stává, když berou antikoncepční pilulky. Pokud jsem ale věděl, Karen pilulky nebrala. Řekl jsem to Sandersonovi.

„Škoda, že nemáme vzorky mozku,“ řekl.

Přikývl jsem.

„Na druhé straně,“ pokračoval Sanderson, „byl proveden potrat. Na to nesmíme zapomenout.“

„Já vím. Ale to je jen další důkaz, že Art to neudělal. Neudělal by jí interrupci, aniž by předem provedl králičí test, a takový test by byl negativní.“

„To je přinejlepším indicie.“

„Já vím,“ řekl jsem, „ale aspoň něco. Pro začátek.“

„Je tu ještě další možnost,“ poznamenal Sanderson. „Dejme tomu, že ten potratář byl ochoten dát na Karenino slovo, že je těhotná.“

Zamračil jsem se. „To nechápu. Art tu holku neznal. Viděl ji prvně v životě. Nikdy by…“

„Nemyslím na Arta.“ Sanderson se díval do země, jako by měl na mysli cosi trapného.

„Na koho myslíš?“

„No, je to všechno čistě spekulativní…“

Čekal jsem.

„Už se tady moc házelo blátem. Hrozně nerad bych to dělal taky.“

Nic jsem neřekl.

„Nikdy jsem nic takového nezažil,“ pokračoval Sanderson. „Myslel jsem, že jsem o těch věcech hodně dobře informovaný, ale pochopil jsem to až dneska. Jak si dovedeš představit, v celé lékařské obci je pěknejhukot. Holka J. D. Randalla umře při potratu – nemůžeš zabránit ostatním doktorům, aby o tom mluvili.“ Vzdychl. „Rozhodně to jedna doktorská manželka povídala mé ženě. Ani nevím, jestli je to pravda.“ Nehodlal jsem Sandersona do ničeho nutit. Ať si dá na čas, než mi to poví. Zapálil jsem si cigaretu a trpělivě čekal.

„Ach sakra,“ řekl Sanderson, „pravděpodobně je to jenom drb. Neumím si představit, že by se to ke mně ještě nedoneslo,“

„Co?“ zeptal jsem se konečně.

„Peter Randall. Peter dělá potraty. V tichosti a výjimečně, ale dělá je.“

„Ježíšmaijá,“ dosedl jsem do křesla.

„Těžko tomu uvěřit,“ souhlasil Sanderson.

Kouřil jsem cigaretu a uvažoval o tom. Jestli Peter dělá potraty, ví o tom J. D.? Myslí si, že to Peter udělal, a kryje ho? Tohle tedy mínil tou „rodinnou záležitostí“? Pokud ano, proč do toho zatáhli Arta?

A proč by vůbec Peter té holce dělal potrat? Peter měl důkaz, že dívce možná něco je. Byl dost dobrý doktor, aby ho napadl tumor příštítné žlázy. Kdyby k němu dívka přišla a řekla mu, že je těhotná, rozhodně by si vzpomněl na její potíže s viděním. A provedl by testy.

„Peter to neudělal,“ řekl jsem.

„Možná ho k tomu přiměla. Možná pospíchala. Měla na to jen jeden víkend,“

„Ne. Nedal by se od ní nutit,“

„Byla to příbuzná,“

„Byla to mladá a hysterická holka,“ řekl jsem se vzpomínkou na Peterův popis.

„Můžeš si být jistý, že to Peter neudělal?“

„Ne,“ připustil jsem.

„Dejme tomu, že to udělal. A dejme tomu, že paní Randallová o tom potratu věděla. Anebo že jí ta dívka, než vykrvácela, řekla, že to udělal Peter. Co udělá paní Randallová? Shodí švagra policajtům?“

Bylo mi jasné, kam směřuje. Rozhodně to bylo vysvětlení jedné z hádanek v tomhle případu – proč paníRandallová zavolala na policii. Ale mně se to nelíbilo, a Sandersonovi jsem to řekl.

„Nelíbí se ti to proto, že máš rád Petera.“

„To je možné.“

„Nemůžeš si dovolit vyloučit z podezření jeho ani nikoho jiného. Víš, kde byl Peter minulou neděli večer?“

„Ne.“

„Já taky ne,“ řekl Wes Sanderson, „ale podle mého stojí za to si to zjistit.“

„Ne,“ řekl jsem, „nestojí. Peter to neudělal. A i kdyby, takhle by to nezprasil. Žádný profesionál by to takhle nezprasil.“

„Děláš předčasné závěry,“ namítl Sanderson.

„Hele, jestli to mohl udělat Peter – bez testů a beze všeho – tak totéž mohl Art.“

„Ano,“ souhlasil Sanderson mírně. „To mě taky napadlo.“

PĚT

BYL JSEM PĚKNÉ NAMÍCHNUTÝ, když jsem odešel od Sandersona. Nedokázal jsem přesně určit proč. Možná měl pravdu. Možná jsem nerozumně a nelogicky hledal pevné body, věci a lidi, kterým by se dalo věřit.

Bylo tu ale ještě něco jiného. Při jakémkoli soudním projednávání tu byla pořád ta možnost, že do toho spadne i Sanderson a já, a že se prozradí naše role při klamání tkáňové komise. Sanderson i já jsme měli v téhle věci hodně v sázce, stejně jako Art. Nemluvili jsme o tom, ale pořád jsem na to v hloubi duše myslel a byl jsem si jist, že on taky. A to hned dodávalo všemu jiný význam.

Sanderson měl naprostou pravdu: mohli bychom zmáčknout Petera Randalla. Ale jestli to uděláme, nebudeme vědět, proč. Vždycky můžeme tvrdit, že jsme přesvědčeni, že je Peter vinen. Anebo že jde v první řadě o to zachránit falešně obviněného člověka.

Ale vždycky bychom mysleli na to, jestli jsme to náhodou neudělali prostě proto, abychom chránili sami sebe.

Než něco udělám, musím získat víc informací. Sanderson argumentoval tím, že není rozdíl mezi tím, jestli paní Sandersonová věděla, že Peter ten potrat dělal, anebo jestli měla jen takové podezření.

A ještě tu byla jedna otázka. Měla-li paní Randallová podezření, že tu interrupci provedl Peter, a chtěla ho uchránit před zatčením, proč uvedla Artovo jméno? Co věděla o Artovi?

Art Lee byl obezřelý a opatrný muž. Mezi těhotnými ženami v Bostonu nebyl nijak proslulý. Znalo ho pár lékařů a relativně malý počet pacientek. Svou klientelu si pečlivě vybíral.

Odkud paní Randallová věděla, že provádí potraty? Existoval jeden člověk, který mohl znát odpověď: Fritz Werner.

FRITZ WERNER bydlel v řadovém domku na Beacon Street. V přízemí měl ordinaci – předpokoj a velkou, pohodlnou místnost s psacím stolem, křeslem a gaučem – a knihovnu. Horní dvě patra byla obytná. Sel jsem rovnou do prvního poschodí a vstoupil do obývacího pokoje, kde to vypadalo stejně jako vždycky: veliký stůl u okna pokrytý pery, štětci, skicáky, pastely; na stěnách kresby Picassa a Miróa, fotografie T. S. Eliota, chmuřícího se do kamery, neformální podepsaný portrét Marianny Mooreové v rozhovoru se svým přítelem Floydem Pattersonem.

Fritz seděl v těžkém křesle, měl na sobě pohodlné kalhoty a obrovský bachratý svetr. Na uších měl stereofonní sluchátka, kouřil tlustý doutník a plakal. Slzy mu stékaly po plochých, bledých lících. Utřel si oči, když mě uviděl, a sundal si sluchátka.

„Á, John. Znáš něco od Albinoniho?“

„Ne,“ řekl jsem.

„Takže neznáš jeho adagio.“

„Bohužel ne.“

„Vždycky mě to rozesmutní,“ osušil si oči. „Pekelně, pekelně smutné. Tak něžné. Posaď se přece.“

Sedl jsem si. Vypnul gramofon a sundal desku. Pečlivěji oprášil a vrátil do obalu.

„To jsi hodný, že jsi přišel. Jaký jsi měl den?“

„Zajímavý.“

„Našels Bublinu?“

„Ano, našel.“

„Jak ti připadala?“

„Mátla mě.“

„Proč to říkáš?“

Usmál jsem se. „Neanalyzuj mě, Fritzi. Nikdy neplatím účty za doktory.“

„Ne?“

„Povídej mi o Karen Randallové,“ řekl jsem.

„Tohle je ale sprostý, Johne.“

„Teď mluvíš jako Charlie Frank.“

„Charlie Frank není úplný pitomec,“ pravil Fritz. „Mimochodem, říkal jsem ti, že mám nového přítele?“

„Ne.“

„Mám, nádherné stvoření, nesmírně zábavné. Musíme si o něm jednou popovídat.“

„Karen Randallová,“ připomněl jsem mu hlavní téma. „Ano, jistě.“ Fritz se zhluboka nadechl. „Tys tu holku neznal, Johne,“ řekl. „Nebylo to žádné milé dítě. Vůbec ne. Bylo to umíněné, prolhané, nepříjemné děcko s těžkými neurózami. Na hranici psychózy, řekl bych já.“

Vstoupil do ložnice a stáhl si svetr. Sel jsem za ním a díval se, jak si obléká čistou košili a kravatu.

„Její problémy,“ pokračoval Fritz, „byly v podstatě sexuální, pramenily z útlaku ze strany rodičů v dětství. Její otec není zrovna ten nejpřizpůsobivější člověk, jakého znám. Ze si vzal tu ženskou, to je dokonalá ukázka. Poznals ji?“

„Nynější paní Randallovou?“

„Ano. Příšerná, příšerná ženská.“

Otřásl se, zavázal si kravatu a narovnal si ji před zrcadlem.

„Znal jsi Karen?“ zeptal jsem se.

„Ke své smůle ano. Znal jsem taky její rodiče. Poprvé jsme se setkali na té nádherné, skvělé oslavě u baronesy de…“

„Neodbíhej,“ napomenul jsem ho.

Fritz vzdychl. „Ta dívka, ta Karen Randallová,“ pravil, „předestírala svým rodičům jejich vlastní neurózy. V jistém slova smyslu uskutečňovala jejich fantazie.“

„Jak to myslíš?“

„Prolomila hráz – chovala se sexuálně nevázaně, nestarala se, co tomu řeknou lidi, chodila s nevhodnými lidmi a vždycky s nějakým sexuálním podtónem. Atleti. Černoši. A tak.“

„Byla někdy tvou pacientkou?“

Vzdychl. „Ne, díky Bohu. Jednu chvíli se naznačovalo, že bych ji mohl převzít, ale já odmítl. Měl jsem tehdy další tři holky v pubertě a to mi docela stačilo. Docela stačilo.“

„Kdo tě požádal, abys ji přijal?“

„Peter, samozřejmě. Ten jediný má v té rodině trochu rozumu.“

„A co Kareniny potraty?“

„Potraty?“

„Ale jdi, Fritzi.“

Sel si do šatny pro sportovní sako, navlékl si je a popotáhl za klopy. „Lidi to nikdy nechápou,“ řekl. „Tady existuje cyklus, vzorec, který se snadno rozpozná, je stejně známý jako infarkt myokardu. Naučíš se ten vzorec, symptomy, obtíže. Vidíš, jak se ti to před očima odehrává zas a znovu. Dítě se bouří, najde si slabý bod svých rodičů – s neomylnou, záhadnou přesností – a soustavně ho využívá. Když pak ale přijde trest, musí souviset s toutéž slabinou. Všechno to do sebe musí zapadat: když ti někdo položí otázku francouzský, musíš na ni francouzský odpovědět.“

„To nechápu.“

„Pro dívku jako Karen byl trest důležitý. Chtěla být potrestána, ale její trest, stejně jako její revolta, musel být v podstatě sexuální povahy. Chtěla protrpět bolest porodu, aby mohla vykompenzovat svůj rozchods rodinou, společností, morálkou… Dylan to krásně formuloval, tu báseň tady někde mám.“ Začal se hrabat v knihovně.

„To nemusíš,“ řekl jsem.

„Ne, ne, překrásný citát. Bude se ti líbit.“ Hledal ještě několik minut, pak se napřímil. „Nemůžu to najít. No, to nevadí. Jde o to, že potřebovala trpět, ale nikdy to neprožila. Proto pořád přicházela do jiného stavu.“

„Mluvíš jako psychiatr.“

„To děláme poslední dobou všichni.“

„Kolikrát otěhotněla?“

„Dvakrát, pokud vím. Ale to vím jenom z doslechu od svých ostatních pacientek. Spousta žen se cítila ze strany Karen ohrožená. Útočila na jejich systém hodnot, na konstrukci správného a špatného. Ohrožovala je, naznačovala jim, že jsou staré, bezpohlavní, ustrašené a hloupé. Žena středních let takový útok nesnese. Děsí ji. Musí odpovědět, musí reagovat, musí zformulovat názor, kterým se zbaví viny – a tudíž Karen odsoudit.“

„Takže jsi slyšel plno klepů.“

„Slyšel jsem plno obav.“

Pokuřoval ze svého doutníku. Místnost byla plná slunce a modrého kouře. Sedl si na postel a začal se obouvat.

„Upřímně řečeno,“ dodal, „za nějaký čas už jsem Karen sám taky nesnášel. Přeháněla to, překračovala určité hranice, zacházela moc daleko.“

„Možná se tomu nedokázala ubránit.“

„Možná,“ řekl Fritz, „potřebovala pořádný výprask.“

„To je profesionální názor?“

Usmál se. „To se jen projevuje má lidská podrážděnost. Kdybych dokázal spočítat všechny ty ženské, co ujely a navázaly nějaký ten poměr – katastrofální poměr – jen kvůli Karen…“

„Na těch ženských mi nezáleží,“ řekl jsem. „Mně záleží na Karen.“

„Ta už je mrtvá,“ řekl Fritz.

„Těší tě to?“

„Neblbni. Proč to říkáš?“

„Fritzi…“

„Jen se ptám.“

„Fritzi,“ řekl jsem, „kolik potratů měla Karen před minulým víkendem?“

„Dva.“

„Jeden v létě,“ řekl jsem, „v červenci. A jeden předtím?“

„Ano.“

„A kdo jí je prováděl?“

„Nemám tušení,“ zabafal z doutníku.

„Byl to někdo dobrý,“ řekl jsem, „protože podle Bubliny byla Karen pryč jen to jedno odpoledne. Musel být hodně šikovný.“

„S největší pravděpodobností. Koneckonců to byla bohatá dívka.“

Podíval jsem se na něj, jak tam seděl na posteli, zavazoval si střevíce a kouřil doutník. Jaksi jsem byl přesvědčen, že to ví.

„Fritzi, byl to Peter Randall?“

Fritz zabručel. „Když to víš, tak proč se ptáš?“

„Potřebuju jistotu.“

„Potřebuješ silný lano kolem krku, pokud jde o mě. Ale ano: byl to Peter.“

„Věděl to J. D.?“

„Chraň pámbu! Nikdy!“

„Věděla to paní Randallová?“

„Hmmm. Tím si nejsem jist. Je to možné, ale spíš o tom pochybuju.“

„Věděl J. D., že Peter dělá potraty?“

„Ano. Každý ví, že Peter dělá potraty. On je pan potratář, to mi věř.“

„Ale J. D. se nikdy nedozvěděl, že Karen byla na potratu.“

„Je to tak.“

„Jaká je spojitost mezi paní Randallovou a Artem Leem?“

„Ty jsi dneska dotěrnej,“ řekl Fritz.

Čekal jsem na odpověď. Fritz dvakrát zabafal z doutníku, vyrobil si kolem tváře dramatický oblak kouře a odvrátil ode mě pohled.

„Hrome,“ řekl jsem. „Kdy?“

„Vloni. Kolem Vánoc, pokud si vzpomínám.“

„J. D. to nevěděl?“

„Jestli si dokážeš vzpomenout,“ pravil Fritz, „tak J. D. strávil vloni listopad a prosinec kompletně v Indii, kde pracoval pro ministerstvo vnitra. Nějaké dobročinné turné nebo něco s veřejným zdravím.“

„Tak kdo byl otcem?“

„No, existují všelijaké dohady. Ale nikdo to neví jistě – možná ani paní Randallová ne.“

Zase jsem měl pocit, že mi lže.

„Ale jdi, Fritzi. Chceš mi pomoct, nebo ne?“

„Milý hochu, ty jsi nesmírně mazaný,“ Vstal, přistoupil k zrcadlu a narovnal si sako. Přejel si dlaněmi po košili. Jedné věci si člověk na Fritzovi pokaždé všiml: soustavně se dotýkal svého těla, jako by potřeboval sám sebe ujistit, že nezmizel.

„Mockrát mě napadlo,“ pravil Fritz, „že nynější paní Randallová by klidně mohla být Karenina matka, protože jsou obě takové rozrajcované mrchy.“

Zapálil jsem si cigaretu. „Proč si ji J. D. vzal?“

Fritz bezmocně pokrčil rameny a načechral si v kapsičce kapesníček. Povytáhl si manžety košilez rukávů saka. „To ví jen Bůh. Tenkrát bylo kolem toho plno řečí. Ona je z dobré rodiny, víš – z rhodeislandské rodiny – ale poslali ji do školy do Švýcarska. Ty švýcarské školy holku zničí. Na každý pád to nebyla vhodná partnerka pro pána přes šedesát, zaměstnaného chirurga. Rychleji otrávilo sedět v tom jejich domě, co vypadá jako jeskyně. Ve švýcarských školách ji naučili nudit se za všech okolností.“

Zapnul si sako a odvrátil se od zrcadla, ještě se na sebe ohlédl přes rameno. „A tak,“ pravil, „se bavila.“

„Jak dlouho to trvá?“

„Přes rok.“

„Zařídila Karen ten potrat ona?“

„Pochybuju. Jeden si nemůže být jistý, ale pochybuju. Spíš to byla Signe.“

„Signe?“

„Ano. Milenka J. D.“

Zhluboka jsem se nadechl a napadlo mě, jestli si ze mě Fritz neutahuje. Usoudil jsem, že ne.

„J. D. měl milenku?“

„To tedy měl. Finské děvče. Pracovala v kardiologické laboratoři v Memoriálu. Docela kus, jak jsem slyšel.“

„Nikdy jsi ji neviděl?“

„Tak jest.“

„Tak jak to víš?“

Záhadně se usmál.

„Karen tu Signe měla ráda?“

„Ano. Byly dobré kamarádky. Vlastně si byly docela blízké věkem.“

Ignoroval jsem souvislosti, které se tu nabízely. „Víš,“ pokračoval Fritz, „Karen si byla velice blízká s matkou, první paní Randallovou. Ta zemřela před dvěma roky na karcinom – rekta, tuším – a pro Karen to byla velká rána. Nikdy neměla příliš v lásce otce, ale vždycky se svěřovala matce. Ztráta důvěrnice ve věku šestnácti let pro ni byla velká rána. Mnohé z její následné… činnosti lze přičíst na vrub špatným radám.“

„Od Signe?“

„Ne. Signe byla docela spořádané děvče, podle toho, co jsem o ní slyšel.“

„Tomu nerozumím.“

„Jeden z důvodů, proč Karen neměla ráda svého otce, bylo to, že věděla o jeho sklonech. Víš, on měl odjakživa přítelkyně. Mladé. První byla paní Jewettová a potom…“

„To je jedno,“ řekl jsem. Už jsem se dostával do obrazu. „Svou první ženu taky podváděl?“

„Zahýbal,“ řekl Fritz. „Řekněme, že zahýbal.“

„A Karen to věděla?“

„Byla dost vnímavé dítě.“

„Jednu věc nechápu. Jestliže si Randall potrpí na změnu, tak proč se znovu oženil?“

„To je přece docela jasné. Stačí jeden pohled na nynější paní Randallovou a víš všechno. Ona je doplněk jeho života, dekorace, okrasa jeho existence. Přesně jako exotická rostlina v květináči – což není daleko od pravdy, vzhledem k tomu, kolik toho vypije.“

„To nedává žádný smysl,“ řekl jsem.

Vrhl na mě pobavený, kosý pohled. „Co ta tvá ošetřovatelka, co s ní chodíš dvakrát do týdne na oběd?“

„Sandra je kamarádka. Je to milá holka.“ Když jsem to říkal, napadlo mě, že je úžasně dobře informovaný. „Nic víc?“

„Samozřejmě že ne,“ prohlásil jsem trochu upjatě. „Čirou náhodou na ni každý čtvrtek a pátek narazíš v kantýně?“

„Ano. Náš rozvrh práce…“

„Co myslíš, že k tobě ta dívka cítí?“

„Je to dítě. Je o deset let mladší než já.“

„Nelichotí ti to?“

„Jak to myslíš?“ Věděl jsem přesně, jak to myslí. „Neposkytuje ti zadostiučinění, když si s ní povídáš?“

Sandra byla sestra na interně v osmém patře. Byla velice hezká, s velice velkýma očima a velice útlým pasem, a její chůze…

„K ničemu nedošlo,“ prohlásil jsem.

„A k ničemu nedojde. A přece se s ní scházíš dvakrát týdně.“

„Náhodou je to při mé práci vítaná změna,“ namítl jsem. „Dvakrát týdně. Rande v intimní, sexem nabité atmosféře kantýny Lincolnovy nemocnice.“

„Nemusíš zvyšovat hlas.“

„Nezvyšuju hlas,“ řekl jsem a snížil hlas.

„Víš,“ pokračoval Fritz, „muži berou všechno jinak. Nepociťuješ nutkání dělat s tou dívkou něco víc, než jen si povídat. Stačí že existuje, hltá každé tvé slovo, je do tebe mírně zamilovaná…“

„Fritzi…“

„Hele,“ řekl Fritz. „Vezmeme si příklad z mé praxe. Měl jsem pacienta, který pociťoval touhu zabíjet lidi. Byla to velmi silná touha, těžko zvládnutelná. Tomu pacientovi to vadilo. Soustavně se bál, že někoho doopravdy zabije. Jenže tenhle člověk nakonec dostal práci na Středozápadě – pracuje tam jako kat. Živí se tím, že popravuje lidi na elektrickém křesle. A dělá to velmi dobře. Lepšího kata v dějinách toho státu nenajdeš. Má několik patentů, technických maličkostí, které vyvinul, aby mohl konat svou práci rychleji, bezbolestněji. Je to student smrti. Má rád svou práci. Je do ní celý pryč. Vidí své metody a pokroky hodně podobně jako lékař: úleva v utrpení, zdokonalení, vylepšení,“

„Takže?“

„Takže říkám, že normální tužby mohou mít mnoho podob, některé z nich v souladu se zákonem, jiné zase ne. Každý si musí najít způsob, jak se s nimi vypořádat,“

„To jsme se dostali daleko od Karen,“ řekl jsem.

„Ani ne. Uvažoval jsi někdy, proč si byla tak blízká s matkou a proč se tak odcizila otci? Napadlo tě někdy, proč si po smrti své matky vyvolila právě ten konkrétní model chování a ne jiný? Sex, drogy, sebeponižování? Až do té míry, že se spřátelila s otcovou milenkou?“

Složil jsem ruce do klína. Fritz už zase řečnil.

„Ta dívka,“ pravil, „trpěla stresy a napětím. Měla určité reakce, některé defenzivní, některé ofenzivní, na to, o čem věděla, že se děje mezi jejími rodiči. Reagovala na to, co věděla. Musela. V jistém smyslu si stabilizovala svůj svět.“

„To je panečku nějaká stabilita,“

„Pravda,“ souhlasil Fritz. „Nepříjemná, sprostá, perverzní. Ale možná se na víc nezmohla.“

„Rád bych mluvil s tou Signe.“

„To nejde. Signe se před půl rokem vrátila do Helsink.“

„A Karen?“

„Z Karen,“ pravil Fritz, „se stala ztracená duše. Neměla za kým jít, neměla přátele, zůstala bez pomoci. Aspoň si tak připadala.“

„A co Bublina a Angela Hardingová?“

Fritz ze mě nespouštěl oči. „Co je s nimi?“

„Tyjí mohly pomoct.“

„Může tonoucí zachránit tonoucího?“

Sešli jsme dolů.

ŠEST

DRTIČ THOMPSON býval v padesátých letech zápasníkem ve volném stylu. Poznal se podle ploché, lopatovité hlavy, kterou vždycky přitiskl protivníkovi na hruď, jakmile ho dostal na lopatky, a tím jej drtil. Pár let to bylozdrojem velké zábavy – a dostatku peněz, aby si za ně koupil bar, který se stal zapadákem mladých specialistů z různých oborů. Byl to dobře vedený bar. Thompson, navzdory tvaru své lebky, nebyl hloupý. Mělo to tu určitou atmosféru – při příchodu si člověk čistil boty o zápasnickou rohož – a nechyběly tu ani jeho nezbytné fotografie na stěnách, ale celkový účinek byl příjemný.

V baru byl jen jeden člověk, když jsem přišel, mohutný, dobře oblečený černoch. Seděl na druhém konci barového pultu, nahrbený nad sklenkou martini. Sedl jsem si a objednal skotskou. Thompson sám stál za barem, rukávy vyhrnuté, takže ukazovaly masivní, chlupatá předloktí.

Zeptal jsem se: „Znáte chlápka jménem George Wilson?“

„Jisté,“ ušklíbl se Thompson.

„Řeknete mi, až přijde, ano?“

Thompson kývl k muži na protějším konci pultu. „Támhleto je von.“

Černoch vzhlédl a usmál se na mě. Byl to napůl pobavený, napůl rozpačitý výraz. Sel jsem k němu a potřásl mu rukou.

„Promiňte,“ řekl jsem.“Já jsem John Berry.“

„To je v pořádku,“ pravil, „pro mě je to taky novinka.“

Byl mladý, ještě mu nebylo třicet. Po krku mu od pravého ucha vedla bledá jizva, mizela pod límcem košile. Ale oči měl soustředěné a klidné. Popotáhl se za červeně proužkovanou kravatu a řekl: „Nepůjdeme do boxu?“

„Dobře.“

Cestou do boxu se Wilson ohlédl přes rameno a řekl: „Ještě dvakrát totéž, Drtiči.“

Muž za barem mrkl.

Zeptal jsem se: „Vy jste u Bradfordovy firmy, viďte?“

„Ano. Už rok a něco.“

Kývl jsem.

„Bylo to jako obyčejně,“ vysvětloval Wilson. „Dali mi dobrou kancelář s vyhlídkou na recepční pult, aby na mě viděli lidi, co přicházejí a odcházejí. Znáte to.“

Věděl jsem, o čem mluví, ale stejně se mě to trochu dotklo. Měl jsem několik přátel mezi mladými právníky a žádný z nich nedostal vůbec žádnou kancelář ještě několik let poté, co nastoupil k firmě. Podle všech objektivních měřítek měl tenhle mladík štěstí, ale nebylo by dobré mu to povídat, protože jsme oba věděli, proč měl štěstí – byl svého druhu hříčka přírody, produkt, jehož hodnotu společnost znenadání objevila, vzdělaný černoch. Měl teď nedozírné možnosti a čekala ho dobrá budoucnost. Ale stejně byl něco jako vousatá dáma nebo zpívající lachtan.

„Co za práci tam děláte?“

„Většinou daně. Pár nemovitostí. Jeden nebo dva občanskoprávní procesy. Firma nemá moc trestních případů, to se dá koneckonců očekávat. Ale když jsem k nim přišel, projevil jsem zájem o práci před soudem. Vůbec jsem nečekal, že na mě hodí tohle.“

„To chápu.“

„Jen chci, aby vám to bylo jasné.“

„Asi je. Vrazili vám Černého Petra, viďte?“

„Možná.“ Usmál se. „Aspoň si to myslí.“

„A co si myslíte vy?“

„Já si myslím,“ pravil, „že případ se rozhodujev soudní síni, ne dřív.“

„Máte už vymyšlený nějaký postup?“

„Pracuju na jednom,“ řekl Wilson. „Dá to spoustu práce, protože to bude muset být dobré. Protože porota uvidí, jak domýšlivý negr obhajuje čínského potratáře, a nebude se jí to líbit.“

Napil jsem se. Přinesli nám druhou rundu a postavili obě sklenky na jednu stranu stolu.

„Na druhé straně,“ pokračoval Wilson,“ je to pro mě velkej kšeft.“

„Pokud vyhrajete.“

„To,“ prohlásil vyrovnaně, „mám v úmyslu.“ Najednou mě napadlo, že Bradford, ať už dal Wilsonovi tenhle případ z jakýchkoli důvodů, učinil velmi moudré rozhodnutí. Protože tenhle kluk bude chtít vyhrát. Moc bude chtít.

„Mluvil jste s Artem?“

„Dneska ráno.“

„Jaký je váš dojem?“

„Nevinen. Jsem si tím jist.“

„Proč?“

„Rozumím mu,“ řekl Wilson.

NAD DRUHOU SKLENKOU jsem mu zhruba načrtl, co jsem dělal posledních pár dnů. Wilson mlčky naslouchal, nepřerušoval mě, ačkoliv si tu a tam něco poznamenal. Když jsem skončil, řekl: „Ušetřil jste mi plno práce.“

„V jakém smyslu?“

„Podle toho, co už jste mi řekl, můžeme ten případ uzavřít. Můžeme z toho doktora Leeho snadno dostat.“

„Myslíte protože ta holka nebyla těhotná?“

Zavrtěl hlavou. „V několika případech, mimo jiné Stát versus Taylor, se dospělo k závěru, že těhotenství není podstatné. Nezáleží ani na tom, jestli už byl zárodek mrtev před interrupcí,“

„Jinými slovy nezáleží na tom, jestli byla Karen Randallová těhotná?“

„Nezáleží.“

„Ale není to důkaz, že tu práci dělal amatér, člověk, který neprovedl nejdřív těhotenský test? Art by nikdy neprovedl potrat, aniž by si to předem zkontroloval,“

„Chcete to pojmout takhle? Ze doktor Lee je moc šikovný potratář, než aby udělal tak jednoduchou chybu?“

Zrudl jsem. „Ne, to nejspíš ne.“

„Heleďte,“ řekl Wilson, „nemůžete založit obhajobu na povaze obviněného. To nefunguje, ať děláte co děláte,“ Zalistoval zápisníkem. „Dovolte, abych vás trochu uvedl do právní situace. Roku 1845 prohlásilo massachusettské zákonodárné shromáždění, že je zločinem provést potrat jakýmikoli prostředky. Pokud pacientka nezemře, může znít rozsudek nejvýš na sedm let; zemře-li pacientka, pak je trest pět až dvacet let vězení. Od té doby došlo k novelizaci. O několik let později bylo rozhodnuto, že potrat není protizákonný, je-li nezbytný k záchraně života matky. To se na tenhle případ nevztahuje,“

„Ne.“

„K pozdějším revizím patří i případ Stát versus Viera, kde bylo rozhodnuto, že použití nástrojů s úmyslem provést potrat je zločin, i bez důkazu, že došlo k přerušení těhotenství nebo ke smrti. To by mohlo být velmi důležité. Pokud se prokuratura pokusí, a já jsem si jist, že se pokusí, prokázat, že doktor Lee provádí potraty již mnoho let. Budou dovozovat, že nepřítomnost přímého důkazu nestačí k jeho osvobození.“

„Může se jim to podařit?“

„Ne. Ale můžou to zkusit a náš případ to nesmírně poškodí,“

„Pokračujte.“

„Existují ještě další dvě důležitá pravidla, protože ta ukazují, jak jsou zákony vůči potratářům strohé a jak vůbec nemají zájem o ženu, o kterou tady především jde. Podle případu Stát versus Wood je souhlas pacientky irelevantní a nepředstavuje ospravedlnění potratu. Tentýž soud také dospěl k závěru, že zavinění smrti ženy je jen přitěžující okolnost. To tedy znamená, že vaše vyšetřování stran Karen Randallové je z právního hlediska ztráta času.“

„Ale já myslel…“

„Ano,“ přerušil mě, „řekl jsem, že případ je uzavřen. A taky že je.“

„Jak?“

„Existují dvě alternativy. První je předložit Randallově rodině materiály, které máme v ruce, ještě před procesem. Zdůraznit skutečnost, že Peter Randall, osobní lékař zesnulé, je potratář. Skutečnost, že jí už dříve prováděl potrat. Skutečnost, že paní Randallová, manželka, si nechala provést potrat u doktora Leeho, a tudíž na něj mohla mít spadeno, proto lhala o tom, co jí řekla Karen. Skutečnost, že Karen byla nevyrovnaná a nezdrženlivá mladá dáma, o jejíchž posledních slovech lze v každém případě pochybovat. To vše bychom mohli rodině předložit v naději, že je přesvědčíme, aby stáhli obvinění před procesem.“

Zhluboka jsem se nadechl. Ten kluk šel na to zhurta. „A druhá alternativa?“

„Druhá je vleklejší, vede až do soudní síně. Jasně že se ústřední otázky budou týkat vztahu Karen, paní Randallové a doktora Leeho. Prokuratura staví v současnosti svůj případ na svědectví paní Randallové. Musíme je zdiskreditovat, a ji taky. Musíme ji zničit tak, aby se žádný porotce neopovážil uvěřit ani slovu z toho, co říká. Pak musíme zkoumat Kareninu osobnost a chování. Musíme demonstrovat, že byla navyklá na drogy, že byla promiskuitní a patologická lhářka. Musíme přesvědčit porotu, že všechno, co Karen řekla, ať už své maceše nebo komukoliv jinému, má pochybnou věrohodnost. Můžeme také prokázat, že jí Peter Randall dvakrát provedl interrupci a že se vší pravděpodobností udělal i ten třetí potrat.“

„Jsem si jistý, že to Peter Randall neudělal,“ podotkl jsem.

„To je možné,“ souhlasil Wilson, „ale nezáleží na tom.“

„Proč?“

„Protože Peter Randall před soudem nestojí. Doktor Lee ano, a my musíme využít všechno, co se dá, abychom ho osvobodili.“

Podíval jsem se na něj. „Hrozně nerad bych vás potkal někde potmě.“

„Vám se nelíbí mé metody?“ Pousmál se.

„Upřímně řečeno ne.“

„Mně taky ne,“ souhlasil Wilson. „Ale nutí nás k tomu povaha zákonů. V mnoha ohledech jsou zákony ve vztahu lékař-pacient zaujaté proti lékařům. Zrovna vloni jsme měli případ stážisty na klinice Gorly, který provedl jedné ženě pánevní a rektální vyšetření. Přinejmenším to tvrdil. Žena tvrdila, že ji znásilnil. U vyšetření nebyla přítomna ošetřovatelka; nebyli svědci. Žena byla třikrát léčena v psychiatrických sanatoriích na paranoiu a schizofrenii. Ale případ vyhrála a stážista měl smůlu – a vypadl z branže.“

„Stejně se mi to nelíbí.“

„Dívejte se na to racionálně,“ řekl Wilson. „Zákon je jasný. Ať je správný, nebo špatný, je jasný. Nabízí prokuratuře i obhajobě určité vzorce chování, určité přístupy, určité taktiky ve vztahu k současnému stavu. Naneštěstí jak pro obžalobu, tak pro obhajobu směřují tyhle přístupy k osobním útokům. Prokuratura se bude snažit ze všech sil zdiskreditovat doktora Leeho. My, obhajoba, se budeme pokoušet zdiskreditovat zesnulou, paní Randallovou a Petera Randalla. Prokuratura bude ve výhodě vzhledem k vrozenému nepřátelství bostonské poroty vůči komukoli obviněnému z potratu. My budeme ve výhodě vzhledem k touze jakékoli nazdařbůh vybrané bostonské poroty být svědkem znesvěcení staré rodiny.“

„Hnusné.“

Přikývl. „Velmi hnusné.“

„Nedá se to zvládnout nějak jinak?“

„Ano,“ řekl. „Ovšemže. Najít skutečného potratáře.“

„Kdy bude proces?“

„Předběžné slyšení je příští týden.“

„A proces sám?“

„Asi za dva týdny potom. Má jakousi prioritu. Nevím, jak to přijde, ale můžu hádat.“

„Randall se do toho vložil celou vahou.“

Wilson přikývl.

„A když se do procesu nenajde ten potratář?“ zeptal jsem se.

Wilson se smutně usmál. „Můj otec,“ řekl, „byl kazatel. V Raleigh v Severní Karolíně. Byl to jediný vzdělaný muž v celé farnosti. Rád četl. Pamatuju si, jak jsem se ho jednou zeptal, jestli všichni ti lidé, co od nich čte knížky, jako Keats a Shelley, byli bílí. Řekl že ano. Zeptal jsem se ho, jestli čte taky nějaké barevné. Řekl že ne.“ Wilson se poškrábal na čele, zakrývaje si oči rukama. „Ale stejně byl kazatel, a byl baptista, a byl přísný. Věřil na hněvivého Boha. Věřil na hromobití z nebes, které zasáhne hříšníka na zemi. Věřil na oheň pekelný a věčné zatracení. Věřil na správné a špatné.“

„A vy?“

„Já věřím,“ řekl Wilson, „na potírání ohně ohněm.“

„Je oheň vždycky správný?“

„Ne,“ řekl. „Ale vždycky je horký a svůdný.“

„A vy věříte na vyhrávání.“

Dotkl se jizvy na krku. „Ano.“

„I beze cti?“

„Čest,“ řekl“je vyhrát.“

„Jistě?“

Okamžik ze mě nespustil oči. „Proč se tak horlivě zastáváte Randallových?“

„Nezastávám se jich.“

„Ale zní to tak.“

„Dělám to, co by chtěl Art.“

„Art,“ řekl Wilson, „se chce dostat z vězení. Říkám vám, že ho odtamtud dostat dokážu. Nikdo jiný v Bostonu se ho ani nedotkne; je jak horký brambor. A já vám říkám, že ho dokážu dostat ven.“

„Je to špinavost.“

„Ano, prokristapána, je to špinavost. Co byste čekal – utkání v kroketu?“ Dopil a řekl: „Koukejte, Berry. Co byste dělal na mém místě?“

„Čekal,“ řekl jsem.

„Na co?“

„Na skutečného potratáře.“

„A když se neukáže?“

Zavrtěl jsem hlavou. „Nevím,“ přiznal jsem.

„Tak o tom uvažujte,“ poradil mi a vyšel z baru.

SEDM

WILSON MĚ NAŠTVAL, ale také mi nechal spoustu témat k přemýšlení. Jel jsem domů, nalil si vodku s ledem a sedl si, abych si to dal všechno dohromady. Uvažoval jsem o všech, se kterými musím mluvit, a uvědomoval jsem si, že existují významné otázky, které jsem si nikdy nepoložil. Byly tu mezery, veliké mezery. Jako třeba co dělala Karen v sobotu večer, když odjela v Peterově autě. Co řekla následujícího dne paní Randallové. Jestli vrátila Peterovi auto – teď bylo ukradené; kdy je dostal Peter zpátky?

Napil jsem se vodky a pocítil, jak se ve mě rozhosťuje klid. Moc jsem to uspěchal. Příliš často jsem ztratil nervy. Reagoval jsem víc na lidi než na informace, víc na osobnosti než na fakta.

V budoucnu budu opatrnější.

Zazvonil telefon. Byla to Judith. Byla u Leeů.

„Co se děje?“

Velmi vyrovnaným hlasem řekla: „Měl bys sem přijet. Venku je nějaká demonstrace.“

„Ale?“

„Je tam srocení.“ řekla Judith, „na trávníku,“

„Jsem tam hned,“ a zavěsil jsem. Popadl jsem kabáta vyrazil k autu, pak jsem se zarazil.

Je na čase být opatrnější.

Vrátil jsem se a rychle vytočil městskou redakci Globe. Ohlásil jsem demonstraci na Leeově adrese. Byl to bezdechý a melodramatický telefonát; byl jsem si jist, že je to popožene.

Pak jsem nastoupil do auta a vyrazil tam.

Když jsem dojel k Leeům, dřevěný kříž na trávníku před domem dosud doutnal. Bylo tu policejní autoa shromáždil se velký dav, většinou děcka ze sousedství a jejich ohromení rodiče. Byl teprve podvečer; modř oblohy temněla a kouř z kříže se vlnil rovnou vzhůru.

Prodral jsem se davem k domu. Všechna okna, na která jsem viděl, byla vytlučená. Uvnitř někdo plakal. U dveří mě zastavil policajt.

„Kdo jste?“

„Doktor Berry. Uvnitř je má žena a děti,“

Ustoupil stranou a já vstoupil.

Všichni byli v obývacím pokoji. Betty Leeová plakala. Judith se starala o děti. Všude kolem bylo rozbité sklo. Dvě z dětí byly pořezané, hluboko, ale ne nebezpečně. Nějaký policista vyslýchal paní Leeovou. Nikam to nevedlo. Říkala jenom: „Žádaly jsme o ochranu. Žádaly jsme o ni. My vás prosily, ale vy jste nepřijeli…“

„Ježíšmaijá, paní,“ řekl policajt.

„Žádaly jsme. Copak nemáme žádná práva?“

„Ježíšmaijá, paní,“ opakoval.

Pomohl jsem Judith obvázat děti.

„Co se stalo?“

Najednou se ten policajt obrátil ke mně. „Kdo jste vy?“

„Já jsem lékař.“

„Jo, no, nejvyšší čas,“ pravil a obrátil se zpět k paní Leeové.

Judith byla zaražená a bledá. „Začalo to před dvaceti minutami,“ řekla. „Celý den jsme dostávaly výhrůžky a dopisy. Pak se to konečně stalo: zastavila čtyři auta a vyskákala z nich banda kluků. Postavili kříž, polili ho petrolejem a zapálili. Muselo jich být asi dvacet. Všichni tam stáli a zpívali „Vpřed, vojáci Krista.“ Pak začali házet kameny, když viděli, že se na ně díváme z okna. Bylo to jak zlý sen.“

„Jak ti kluci vypadali? Byli dobře oblečení? Jaká měli auta?“

Zavrtěla hlavou. „To na tom bylo nejhorší. Byli to mladí, pěkní kluci. Kdyby to byli staří bigotní dědci, tak bych to dokázala pochopit, ale tohle byli puberťáci. Měl bys vidět, jak se tvářili.“

Dokončili jsme obvazování dětí a odvedli je z pokoje.

„Rád bych viděl ty dopisy, co jste dostaly,“ řekl jsem.

V tu chvíli se do obývacího pokoje připlazilo Leeových roční mimino. Chlapeček se usmíval a vydával bublavé, blábolivé zvuky. Třpytivé sklo na koberci ho zřejmě zaujalo.

„Hej!“ řekl jsem policajtovi u dveří. „Zvedněte ho!“

Policajt se díval dolů. Celou tu dobu dítě pozoroval.

Teď se sklonil a zastavil mimino tak, že je chytil za baculatý kotníček.

„Zvedněte ho,“ řekl jsem policajtovi. „Nemůže vám ublížit.“

Policajt dítě zdráhavě zvedl. Zacházel s batoletem, jako by mohlo být nakažlivě nemocné. Na tváři mu bylo znát nechuť: dítě potratáře.

Judith k němu přistoupila, pod nohama jí křupalo sklo. Vzala batole od policajta. Batole nechápalo policajtovy pocity. Radostně si hrálo s policajtovými lesklými knoflíky a slintalo mu na modrou uniformu. Nelíbilo se mu, když je Judith od těch knoflíků odnesla.

Uslyšel jsem, jak druhý policajt říká paní Leeové: „No heleďte, nám pořád někdo vyhrožuje. Nemůžeme reagovat na všecko.“

„Ale my jsme volaly, když zapálili tu… tu věc na trávníku.“

„To je kříž.“

„Já vím, co to je,“ řekla. Už neplakala. Zuřila. „Přijeli jsme co nejrychleji,“ pravil policajt. „To je pravda, paní. Tak rychle, jak jsme mohli.“

Judith mi řekla: „Trvalo jim to patnáct minut. Za tu dobu byla všecka okna rozbitá a puberťáci pryč.“

Přistoupil jsem ke stolu a podíval se na ty dopisy. Byly pečlivě otevřené a navršené na úhlednou hromádku. Většina z nich byla naškrábána rukou; několik na stroji. Všechny byly krátké, někdy jen jedna věta, a všechno to byl bezdechý sykot kletby.

Špinavej komunysto Zidomile Negro mile vrahu. Takový jako ty dostanou co zasluhujou, vrazi dětí. Jsi vřed na Zemi. Možná si myslíš že jsi v Německu ale nejsi.

Bez podpisu.

Náš Pán a Spasitel pravilť: „Nechte maličkých přijíti ke mně.“ Ty jsi zhřešil proti Pánu Ježíši Našemu Bohu a dostane se ti odvety z jeho Všemohoucích Rukou. Chvála Bohu v jeho nekonečné moudrosti a milosti.

Bez podpisu.

Slušní Bohabojní lidi v tomhle státě nebudou jen tak sedět a koukat. Budeme s vámi bojovat na každém kroku. Vyženeme vás z vašich domovů, vyženeme vás z téhle země. Vyženeme vás všechny, až zas bude tenhle stát slušné místo k životu pro všechny.

Bez podpisu.

Chytili jsme tě. Pochytáme všechny tvoje kamarády. Doktoři si myslí, že můžou všechno, a) Jezdit v těch velkých cadillakách, b) Účtovat si vysoké ceny, c) Nechávat pacienty čekat, d) Ale všichni jste zlí. V tom se vám zabrání.

Bez podpisu.

Líbí se ti zabíjet děcka? Uvidíš jaký to je až pozabíjejí ty tvoje.

Bez podpisu.

Potrat je zločin proti Bohu a člověku a společnosti a nenarozenému životu. Zaplatíš za to na tomhle světě. Ale Pán ve své nekonečnosti tě sežehne v pekle navždycky.

Bez podpisu.

Potrat je horší než vražda. Co ti kdy udělali? Odpověz si na to a uvidíš že mám pravdu. Kéž bys shnil ve vězení a tvoje rodina pomřela.

Bez podpisu.

A byl tu poslední dopis, napsaný úhledným ženským rukopisem.

Mrzí mě, co jsem se doslechla o vaší smůle. Vím, že tento čas musí být pro vás všechny těžká zkouška. Chtěla jsem Vám jen sdělit, že jsem velmi vděčná za to, co jste pro mě vloni udělal, a že věřím ve Vás i v to, co děláte. Jste nejskvělejší lékař, jakého jsem kdy poznala, a nejčestnější. Díky Vám je můj život mnohem lepší, než by byl jinak, a můj manžel i já Vám budeme navěky vděčni. Budu se za Vás modlit každý večer.

Allison Banksová

Vsunul jsem jej do kapsy. Nebylo by k ničemu, kdyby se tady povaloval.

Uslyšel jsem za sebou hlas.

„Ale ale ale. To je fantazie.“

Obrátil jsem se. Byl to Peterson.

„Manželka mě zavolala.“

„To je fantazie.“ Rozhlížel se po pokoji. Všemi těmi rozbitými okny začínal pronikat noční chlad. „Pěknej binec, co?“

„Dalo by se to tak říct.“

„Ano, to tedy skutečně.“ Obcházel pokojem. „To je teda binec.“

Při pohledu na něj jsem měl náhlou děsivou představu uniformovaného muže v těžkých botách, dupajícího mezi troskami. Byla to generalizovaná představa, nekonkrétní, nesouvisela s žádným konkrétním časem, místem nebo prostorem.

Do místnosti se prodral další muž. Měl pršiplášť a v ruce blok.

„Kdo jste?“ zeptal se Peterson.

„Curtis. Z Globe, pane.“

„Kdopak vás volal, chlape?“

Peterson se rozhlédl po místnosti. Spočinul pohledem na mně.

„To není hezký,“ pravil Peterson. „To vůbec není hezký.“

„Jsou to noviny s dobrou pověstí. Tenhle hoch podá o faktech přesnou a nezkreslenou zprávu. Proti tomu určitě nemůžete nic namítat,“

„Poslouchejte,“ řekl Peterson. „Tohle město má dva a půl milionu obyvatel a policie má nedostatek personálu. Nemůžeme vyšetřovat kdejakou přehnanou stížnost a hrozbu nějakého šílence, o které se doslechneme. Nemůžeme to dělat, pokud chceme dělat běžné věci, třeba řídit dopravu,“

„Rodina obviněného,“ řekl jsem. Byl jsem si vědom, že mě reportér bedlivě pozoruje. „Rodině obviněného se vyhrožuje telefonicky i písemně. Manželce a dětem. Ona se bojí. Vyji ignorujete,“

„To není fér a vy to víte,“

„Pak se stane něco velkého. Zapálí kříž a rozbijou dům na cucky. Manželka volá o pomoc. Vašim hochům trvá patnáct minut, než se sem dostanou. Jak daleko je nejbližší stanice?“

„O to tady nejde,“

Reportér psal.

„To nebude vypadat dobře,“ řekl jsem. „Spousty občanů v tomhle městě jsou proti potratu, ale ještě víc jich je proti svévolnému, protiprávnímu ničení soukromého majetku bandou mladistvých chuligánů…“

„To nebyli chuligáni,“

Obrátil jsem se k reportérovi. „Kapitán Peterson vyslovil názor, že kluci, co zapálili kříž a vytloukli všechna okna v domě, nebyli mladiství chuligáni.“

„Tak jsem to nemyslel,“ řekl Peterson rychle.

„Tak to řekl,“ sdělil jsem reportérovi. „A co víc, možná vás bude zajímat, že dvě děti byly těžce pořezány létajícím sklem. Děti ve věku tři a pět let, těžce pořezány.“

„To se mi neřeklo,“ úpěl Peterson. „Ty řezné rány byly jenom…“

„Mám za to,“ přerušil jsem ho, „že jsem tady momentálně jediný přítomný lékař. Anebo policie přivezla lékaře, když konečně zareagovala na volání o pomoc?“

Mlčel.

„Přivezla policie lékaře?“ zeptal se reportér.

„Ne.“

„Zavolala lékaře?“

„Ne.“

Reportér hbitě psal.

„Já vás dostanu, Berry,“ řekl Peterson. „Za tohle vás dostanu.“

„Opatrně. Máte před sebou reportéra.“

Z očí mu sršely blesky. Obrátil se na podpatku.

„Mimochodem,“ ozval jsem se,“ jaké kroky teď policie podnikne, aby se to neopakovalo?“

Zastavil se. „To se ještě nerozhodlo.“

„Nezapomeňte,“ řekl jsem, „vysvětlit tomuhle reportérovi, jaká je to všechno smůla a jak sem postavíte stráž na čtyřiadvacet hodin denně. Nezapomeňte to jasně formulovat.“

Zkřivil rty, ale já věděl, že to udělá. Víc jsem nechtěl – ochranu pro Betty a trochu nátlaku na policii.

OSM

JUDITH ODVEZLA DĚCKA DOMŮ Já jsem zůstal u Betty a pomohl jí zatlouct okna prkny. Trvalo to skoro hodinu a s každým prknem jsem byl naštvanější.

Bettyiny děti byly zaražené, ale nešly spát. Pořád si chodily dolů stěžovat, že je bolí pořezání nebo že chtějí sklenici vody. Malý Henry si zvlášť stěžoval na nožičku, tak jsem mu odstranil obvaz, abych se přesvědčil, že mi žádné sklo neuniklo. Našel jsem malou střepinu, která zůstala v ráně.

Jak jsem tam seděl s jeho nožičkou v ruce a Betty mu říkala, aby neplakal, když jsem mu znova čistil zranění, pocítil jsem náhle únavu. V domě páchlo spálené dřevo z kříže. Vytlučenými okny táhl dovnitř chlad. Všude byly trosky. Potrvá celé dny, než se tu uklidí.

Všechno tak zbytečně.

Když jsem byl hotov s Henryho nohou, vrátil jsem se k dopisům, které Betty dostala. Jejich četba mě unavila ještě víc. Pořád jsem uvažoval, jak to ti lidé můžou dělat, co se jim děje v hlavách. Nabízela se odpověď, že se jim tam neděje nic. Prostě jen reagují, jako jsem reagoval já, jako reagovali všichni.

Náhle jsem to chtěl mít za sebou. Chtěl jsem, aby ty dopisy přestaly, aby okna byla opravená, rány zhojené a život se vrátil do svých běžných kolejí. To všechno jsem hrozně moc chtěl.

A tak jsem zavolal George Wilsona.

„Myslel jsem si, že možná zavoláte.“ řekl Wilson.

„Co byste říkal menšímu výletu?“

„Kam?“

„K J. D. Randallovi.“

„Proč?“

„Aby odvolal psy,“ řekl jsem.

„Sejdeme se za dvacet minut,“ odpověděl a zavěsil.

Cestou k South Shore a Randallovu domu se Wilson zeptal: „Co vás přimělo změnit názor?“

„Plno věcí.“

„Ty děti?“

„Plno věcí,“ opakoval jsem.

Chvíli jsme jeli mlčky, pak se ozval: „Víte, co to znamená, viďte? Znamená to, že do toho namočíme paní Randallovou a Petera.“

„To je v pořádku,“ řekl jsem.

„Já myslel, že je to váš kámoš.“

„Už jsem unavený.“

„Myslel jsem, že doktoři nejsou nikdy unavení.“

„Šetřete silami, ano?“

Už bylo pozdě, skoro devět. Obloha byla černá.

„Až budeme v domě,“ pravil Wilson, „obstarám mluvení já, platí?“

„Fajn,“ souhlasil jsem.

„Nebylo by to k ničemu, kdybychom mluvili oba. Musí to zastat jen jeden.“

„Vy se dovedete chopit příležitosti,“ řekl jsem.

Usmál se. „Vy mě nemáte moc rád, co?“

„Ne. Moc ne.“

„Ale potřebujete mě.“

„Přesně tak,“ souhlasil jsem.

„Hlavně že si rozumíme,“ řekl.

„Hlavně že děláte svou práci,“ řekl jsem já.

Nepamatoval jsem si přesně, kde ten dům je, a tak jsem zpomalil, když jsme se k němu blížili. Nakonec jsem jej našel a užuž jsem chtěl odbočit na příjezdovou cestu, když jsem se zarazil a zastavil. Nahoře, na štěrkovém oblouku před domem, stály dva vozy. Jeden byl stříbrný porsche J. D. Randalla. Ten druhý byl šedý mercedes sedan.

„Co se děje?“

Vypnul jsem světla a zacouval.

„Co je?“ opakoval Wilson.

„Nejsem si jistý,“ řekl jsem.

„Tak jdeme tam nebo ne?“

„Ne,“ odpověděl jsem. Zacouval jsem napříč přes vozovku a zaparkoval na protější straně poblíž křoví. Měl jsem dobrý výhled po příjezdové cestě k domu a jasně jsem viděl na obě auta.

„Proč ne?“

„Protože,“ pravil jsem, „tamhle parkuje mercedes.“

„Takže?“

„Peter Randall má mercedes.“

„Tím líp,“ řekl Wilson.“Můžeme mluvit s oběma zároveň.“

„Ne,“ odporoval jsem. „Protože Peter Randall mi řekl, že mu to auto ukradli.“

„Ale?“

„Tak to řekl.“

„Kdy?“

„Včera.“

Vzpomínal jsem. Něco mi začínalo vadit, někde hlodala nějaká dotěrná myšlenka. Pak jsem si vzpomněl: to auto, které jsem viděl v Randallově garáži, když jsem přijel za paní Randallovou.

Otevřel jsem dveře. „Dělejte.“

„Kam jdeme?“

„Chci vidět to auto,“ řekl jsem.

Vystoupili jsme do noci, která byla vlhká a nepříjemná. Když jsme kráčeli po příjezdové cestě, sáhl jsem do kapsy a nahmatal malou tužkovou baterku. Vždycky jsem ji u sebe nosil; vzpomínka na časy, kdy jsem stážoval v nemocnici. Teď jsem byl rád, že ji mám.

„Uvědomujete si,“ zašeptal Wilson, „že vnikáme na soukromý pozemek?“

„Uvědomuju.“

Přešli jsme z křupavého štěrku na měkkou trávu a vyšplhali do svahu k domu. V přízemí se svítilo, ale stíny byly protáhlé a dovnitř jsme neviděli.

Došli jsme k autům a znovu vstoupili na štěrk. Zvuky našich kroků nám připadaly hlučné. Došel jsem k mercedesu a rozsvítil baterku. Auto bylo prázdné; na zadním sedadle nebylo nic.

Zarazil jsem se.

Sedadlo řidiče bylo nasáklé krví.

„Ale ale,“ pravil Wilson.

Užuž jsem chtěl něco říct, když jsme uslyšeli hlasy a otvírání dveří. Spěchali jsme zpátky na trávu a vklouzli za keř poblíž příjezdové cesty.

Z domu vyšel J. D. Randall. S ním šel Peter. Tlumeně se o něco hádali; slyšel jsem, jak Peter říká: „… všechno směšné,“ a J. D. řekl: „… dost opatrný“; jinak však byly jejich hlasy neslyšné. Sešli po schodech k autům. Peter nastoupil do mercedesu a nastartoval motor. J. D. řekl: „Jeď za mnou,“ a Peter přikývl. Pak J. D. nastoupil do stříbrného porsche a vyrazil po příjezdové cestě.

Na silnici odbočili doprava, směrem na jih.

„Honem,“ řekl jsem.

Hnali jsme se po příjezdové cestě k mému autu, zaparkovanému na protější straně vozovky. Druhá dvě auta už byla daleko; stěží jsme slyšeli jejich motory, ale viděli jsme, jak jejich světla ujíždějí podél pobřeží.

Nastartoval jsem a sledoval je.

Wilson sáhl do kapsy a s něčím se zaobíral.

„Co to tam máte?“

Podržel to tak, abych na to viděl. Malá stříbrná trubička.

„Minox.“

„Vždycky u sebe nosíte kameru?“

„Vždycky,“ prohlásil.

Držel jsem se ve slušné vzdálenosti, aby řidiči aut před námi nepojali žádné podezření. Peter sledoval J. D. v těsné blízkosti.

Po pěti minutách jízdy vjela obě auta na nájezd k jihovýchodní dálnici. Za okamžik jsem tam byl i já.

„Tomu nerozumím,“ řekl Wilson.“Jednu chvíli toho chlapa obhajujete a v příští chvíli ho stopujete jako lovecký ohař.“

„Chci to vědět,“ odpověděl jsem. „To je všechno. Prostě chci vědět, jak to bylo.“

Sledoval jsem je půl hodiny. Silnice se v Marshfieldu zužovala na dva proudy místo tří. Provoz byl řídký; zvětšil jsem vzdálenost mezi námi a sledovanými vozy.

„Tohle může být naprosto nevinná záležitost,“ řekl Wilson. „Celá ta věc může být…“

„Ne,“ přerušil jsem ho. V duchu jsem si všechno skládal dohromady. „Peter půjčil své auto na víkend Karen. To mi řekl William, její bratr. Karen to auto použila. Byla v něm krev. Pak to auto garážovalo v Randallově domě a Peter ohlásil, že mu je ukradli. Teď…“

„Teď se ho zbavujou,“ řekl Wilson.

„Zřejmě.“

„Hergothiml,“ zamumlal. „Máme to v kapse.“

Auta pokračovala na jih, přes Plymouth a dál směrem ke Cape. Vzduch tu byl chladný a prosáklý solí. Provoz nebyl skoro žádný.

„Děláte to dobře,“ pochválil mě Wilson při pohledu na koncová světla před námi. „Mají dost prostoru.“

Silnice se uprázdnila a auta zvýšila rychlost. Jela teď velmi rychle, skoro stodvacítkou. Minuli jsme Plymouth, potom Hyannis a mířili jsme dál na Provincetown. Náhle jsem uviděl, jak se jim rozsvítila brzdová světla a oba vozy odbočily ze silnice doprava, směrem k pobřeží.

Sledovali jsme je po prašné silnici. Kolem nás byly zakrslé borovice. Zhasl jsem světla. Od oceánu vanul v prudkých poryvech studený vítr.

„Je tu pusto,“ poznamenal Wilson.

Přikývl jsem.

Zanedlouho jsem uslyšel skřípění brzd. Sjel jsem ze silnice a zaparkoval. Pěšky jsme se vydali k oceánu a uviděli tam parkovat bok po boku dvě auta.

To místo jsem poznával. Bylo to na východní straně Cape, kde byl dlouhý, třicetimetrový písečný sráz k moři. Obě auta stála na okraji, obrácená k vodě. Randall vystoupil ze svého porsche a mluvil s Peterem. Chvilku se hádali, pak se Peter vrátil k autu a popojel s ním dopředu tak, že přední kola byla jen pár centimetrů od okraje. Pak vystoupil a sel zpátky.

J. D. mezitím otevřel kufr porsche a vyndal přenosný kanystr petroleje. Oba muži společně vyprázdnili plechovku petroleje do Peterova auta.

Uslyšel jsem vedle sebe cvaknutí. Wilson s malou kamerou přitisknutou k oku fotografoval.

„Nemáte dost světla.“

„Tri-X,“ nepřestal fotografovat. „Dá se to dotlačit až na 2400, když máte správnou laboratoř. A já správnou laboratoř mám.“

Ohlédl jsem se na auta. J. D. vracel kanystr do kufru svého auta. Pak nastartoval porsche a zacouval, obrátil vůz čelem k silnici, pryč od oceánu.

„Příprava na odjezd,“ řekl Wilson. „Krása.“

J. D. zavolal na Petera a vystoupil z auta. Stoupl si k Peterovi, pak jsem uviděl záblesk plamínku zápalky. Náhle vnitřek mercedesu vybuchl v plamenech.

Oba muži okamžitě oběhli auto zezadu a opřeli se o ně celou vahou. Pohnulo se zvolna, pak rychleji a nakonec začalo klouzat dolů po písečném srázu. Ustoupili a sledovali jeho sestup. Dole zřejmě explodovalo, protože bylo slyšet hlasitý zvuk a jasně rudý záblesk světla.

Vyrazili k autu, nastoupili a projeli kolem nás.

„Honem,“ řekl Wilson. Rozběhl se k okraji srázu s kamerou. Dole, na okraji vody, hořel rozbitý vrak mercedesu.

Wilson udělal několik snímků, pak odložil kameru a podíval se na mě.

Zubil se od ucha k uchu. „Chlapče,“ řekl,“ je to v suchu.“

DEVĚT

NA ZPÁTEČNÍ CESTÉ jsem sjel z dálnice u cohassetského výjezdu.

„Hele,“ řekl Wilson, „co to děláte?“

„Jedu k Randallům.“

„Teď?“

„Ano.“

„Jste blázen? Po tom, co jsme viděli?“

„Přijel jsem dneska večer dostat Arta Leeho z maléru. Pořád ještě to mám v úmyslu.“

„Hm hm,“ pravil Wilson. „Teď ne. Ne po tom, co jsme viděli.“ Poplácal malou kameru, kterou měl v dlani. „Teď můžeme jít k soudu.“

„Už jsem vám říkal,“ odpověděl jsem, „že musíme zabránit soudnímu řízení.“

„Ale není to nutné. Máme to neprůstřelné. Nedobytné. Neotřesitelné.“

Zavrtěl jsem hlavou.

„Poslyšte,“ řekl Wilson, „můžete položit svědka. Můžete ho zdiskreditovat, udělat z něj blbce. Ale snímek se zdiskreditovat nedá. Fotografii nevyvrátíte. Držíme je pod krkem.“

„Ne,“ řekl jsem.

Vzdychl. „Předtím to vypadalo, že budeme muset blufovat. Chtěl jsem tam přijít a vykecat se z toho. Chtěl jsem je zastrašit, polekat, přesvědčit je, že máme důkaz, který jsme neměli. Ale teď je to úplně jinak. Máme důkaz. Máme všechno, co potřebujeme.“

„Pokud s nimi nechcete mluvit vy, budu mluvit já.“

„Berry,“ řekl Wilson,“ jestli s nimi budete mluvit vy, půjde celý případ do háje.“

„Přiměju je, aby toho nechali.“

„Berry, vy to zvoráte. Protože oni právě udělali něco velice usvědčujícího. Budou to vědět. Zatnou se.“

„Tak jim povíme, co víme.“

„A pokud dojde k procesu? Co potom? Připravíme se o trumfové eso.“

„To mi starost nedělá. K procesu nedojde.“

Wilson se znovu poškrábal na jizvě, sjel si prstem po krku. „Poslyšte,“ řekl, „copak vy nechcete vyhrát?“

„Ano,“ souhlasil jsem, „ale bez boje.“

„Boj bude. Ať uděláte co chcete, boj bude. To vám povídám.“

Zastavil jsem před Randallovým domem a zajel na příjezdovou cestu. „Nepovídejte to mně,“ řekl jsem. „Povězte to jim.“

„Děláte chybu,“ poznamenal.

„Možná,“ kývl jsem, „ale pochybuju.“

Vystoupili jsme po schodech a zazvonili u dveří.

KOMORNÍK NÁS NEOCHOTNÉ uvedl do obývacího pokoje. Nebyl o moc větší než průměrné baseballové hřiště, obrovská místnost s velikánským krbem. Kolem praskajícího ohně seděli paní Randallová v domácím pyžamu, Peter a J. D., oba s velkými napoleonkami brandy v dlaních.

Komorník se vzpřímeně postavil ke dveřím a pravil: „Doktor Berry a pan Wilson, pane. Říkají, že jsou očekáváni,“

J. D. se zamračil, když nás uviděl. Peter se pohodlně uvelebil v křesle a tváří mu přelétlo pousmání. Paní Randallová se zdála upřímně pobavena.

J. D. řekl: „Co chcete?“

Přenechal jsem mluvení Wilsonovi. Mírně se uklonil a pravil: „Mám za to, že doktora Berryho znáte, doktore Randalle. Já jsem George Wilson. Jsem obhájce doktora Leeho.“

„To je krása,“ řekl J. D. Podíval se na hodinky. „Ale už je skoro půlnoc a já odpočívám v kruhu své rodiny. Nemám žádnému z vás co říci, leda až se sejdeme u soudu. Pokud byste tedy laskavě…“

„Když dovolíte, pane,“ přerušil ho Wilson, „přijeli jsme za vámi z daleka. Po pravdě řečeno až z Cape.“

J. D. jednou mrkl a pak mu tvář strnula. Peter kašlem potlačil smích. Paní Randallová se zeptala: „Co jste dělali na Cape?“

„Pozorovali požár,“ odpověděl Wilson.

„Požár?“

„Ano,“ potvrdil Wilson. Obrátil se k J. D. „Dali bychom si trochu brandy, prosím, a také bychom si rádi trochu popovídali.“

Peter tentokrát už nedokázal potlačit smích. J. D. se na něj přísně podíval, pak zazvonil na komorníka. Objednal další dvě sklenice brandy, a když komorník odcházel, dodal: „Malé, Herberte. Nebudou tady dlouho.“

Pak se obrátil k manželce. „Když dovolíš, drahá.“

Kývla a opustila místnost.

„Posaďte se, pánové.“

„Radši postojíme,“ řekl Wilson. Komorník přinesl dvě malé broušené napoleonky. Wilson pozvedl sklenku. „Na vaše zdraví, pánové.“

„Děkuji,“ pravil J. D. chladným hlasem. „Copak máte na srdci?“

„Malou právní záležitost,“ řekl Wilson.“Jsme přesvědčeni, že si možná přejete znovu uvážit trestní oznámení na doktora Leeho.“

„Znovu uvážit?“

„Ano. Tato slova jsem použil.“

„Není o čem uvažovat,“ řekl J. D.

Wilson usrkl brandy. „Ale?“

„Přesně tak,“ potvrdil J. D. svá slova.

„Jsme přesvědčeni,“ pravil Wilson, „že se vaše paní možná přeslechla, když tvrdí, že slyšela, že Karen Randallové provedl interrupci doktor Lee. Stejně tak jsme přesvědčeni, že se Peter Randall mýlil, když nahlásil policii krádež svého automobilu. Nebo ji ještě neohlásil?“

„Ani má žena, ani můj bratr se nemýlili,“ řekl J. D.

Peter znovu zakašlal a zapálil si doutník.

„Děje se něco, Petere?“ zeptal se ho J. D.

„Ne, nic.“

Zabafal z doutníku a usrkl brandy.

„Pánové,“ obrátil se J. D. na nás. „Marníte čas. Nedošlo k omylu a není si co rozmýšlet.“

Wilson řekl měkce: „V tom případě to musí přijít před soud.“

„To skutečně musí,“ přikývl Randall.

„A vy budete muset přísežně vypovědět, co jste dnes v noci dělali.“

„To se skutečně může stát. Budeme však mít pevné svědectví paní Randallové, že jsme celý večer hráli šachy.“ Ukázal na šachovnici v koutě.

„Kdo vyhrál?“ pousmál se Wilson.

„Já, přisámbůh,“ Peter poprvé promluvil. A zachechtal se.

„Jak jste to udělal?“ zeptal se Wilson.

„Střelcem a koněm,“ Peter se znovu zachechtal. „On je bídný šachista. Vůbec nemá cenu mu něco říkat.“

„Petere, tady není nic k smíchu.“

„Neumíš prohrávat,“ řekl Peter.

„Drž hubu, Petere.“

Znenadání se Peter přestal smát. Založil si ruce nad mohutným břichem a už nic neříkal.

J. D. Randall vychutnával okamžik mlčení, pak se zeptal:“Ještě něco, pánové?“

„VY HAJZLÍKU,“ řekl jsem Wilsonovi. „Vy jste to zkaňhal.“

„Snažil jsem se.“

„Vy jste ho naštval. Donutil jste ho hnát to k soudu.“

„Snažil jsem se.“

„To bylo nejvšivější, nejhnusnější…“

„Jen klid,“ Wilson si drbal jizvu.

„Měl jste ho vyděsit. Měl jste mu říct, jak to bude vypadat – tak jako jste to v baru vysvětlil mně. Měl jste mu říct o těch fotkách…“

„To by k ničemu nebylo,“ řekl Wilson.

„Možná ano.“

„Ne. Jsou odhodlaní dostat ten případ před soud. Oni…“

„Ano,“ přerušil jsem ho, „díky vám. Naparoval jste se tam jako samolibej hajzl. Laciný výhružky jako vesnickej rváč. Říct si o brandy – to teda byla krása!“

„Pokusil jsem se je přesvědčit,“ řekl Wilson.

„Houby.“

Pokrčil rameny.

„Víte, co jste udělal, Wilsone? Přinutil jste je k tomu procesu, protože vy ho chcete. Vy chcete arénu, příležitost předvést se, příležitost udělat si jméno, dokázat, že jste nemilosrdný střelec. Víte stejně dobře jako já, že jestli ten případ někdy přijde před soud, Art Lee – bez ohledu na to, jak bude znít rozsudek – prohraje. Ztratí prestiž, pacienty, možná i licenci. A jestli dojde k procesu, prohrajou i Randallovi. Vyjdou z toho pošpinění, prostřílení polopravdami a náznaky, zničení. Jen jeden člověk bude na koni.“

„Ano?“

„Vy, Wilsone. Jen vy ten proces můžete vyhrát.“

„To je váš názor.“ Začínal se zlobit. Dostal jsem ho.

„To je fakt.“

„Slyšel jste J. D. Slyšel jste, jak je nerozumný.“

„Měl jste ho přimět, aby naslouchal.“

„Ne,“ řekl Wilson. „Ale u soudu si to poslechne.“ Uvelebil se v autě a okamžik zíral před sebe. Uvažoval o uplynulém večeru. „Víte, vy mě překvapujete, Berry. Měl byste být vědec. Měl byste pohlížet na důkazy objektivně. Dneska večer jste získal habaděj důkazů o vině Petera Randalla, a stejně jste nerad.“

„Připadal vám,“ zeptal jsem se,“ jako provinilý člověk?“

„Umí se přetvařovat.“

„Odpovězte na otázku.“

„To jsem udělal,“ řekl Wilson.

„Takže věříte, že je vinen?“

„Přesně tak,“ prohlásil Wilson. „A dokážu o tom přesvědčit i porotu.“

„Co když se mýlíte?“

„Pak je to špatné. Přesně tak jako je špatné, když se paní Randallová mýlila, pokud šlo o Arta Leeho.“

„Vymlouváte se.“

„Ano?“ Zavrtěl hlavou. „Ne, člověče. Vy se vymlouváte. Od začátku si hrajete na loajálního pana doktora. Držíte se jako klíště tradice, spiknutí mlčení. Rád byste viděl, aby se to vyřídilo hezky v tichosti, náramně diplomaticky, nakonec bez nějakých nepříjemných pocitů.“

„Není to tak nejlepší? Úkolem právníka.“ řekl jsem, „je udělat to, co je nejlepší pro jeho klienta.“

„Úkolem právníka je vyhrávat případy.“

„Art Lee je člověk. Má rodinu, má své cíle, má osobní tužby a přání. Vaším úkolem je splnit je. Ne uspořádat velký proces pro vlastní slávu.“

„S vámi je ta potíž, Berry, že jste stejný jako všichni doktoři. Nedokážete uvěřit, že jeden z vašich řad je prevít. Nejradši byste viděl před soudem nějakého Vysloužilého lapiducha z armády nebo ošetřovatelku. Nebo hezkou starou porodní babičku. Těm byste rád tohle svinstvo přišil. Jen ne doktorovi.“

„Rád bych to přišil viníkovi,“ řekl jsem, „nikomu jinému.“

„Vy víte, kdo je vinen,“ odpověděl Wilson. „Víte to zatraceně dobře.“

VYSADIL JSEM WILSONA a pak jel domů a nalil si pořádnou vodku. V domě bylo ticho. Už bylo po půlnoci.

Pil jsem vodku a uvažoval o tom, co jsem viděl. Jak Wilson řekl, všechno ukazovalo na Petera Randalla. Na jeho autě byla krev a on to auto zničil. Nepochyboval jsem o tom, že pár litrů petroleje na předním sedadle zničí všechny důkazy. Teď byl čistý – nebo aspoň by byl, kdybychom ho neviděli zapalovat auto.

Kromě toho, jak Wilson řekl, všechno do sebe zapadalo. Angela a Bublina měly pravdu, když tvrdily, že Karen neviděly; jela v tu neděli večer k Peterovi. A Peter udělal chybu; Karen odjela domů a začala krvácet. Řekla to paní Randallové, která ji vlastním autem odvezla do nemocnice. V nemocnici nevěděla, že z pohotovosti nezavolají policii. Aby se vyhnula rodinnému skandálu, obvinila z potratu jediného dalšího potratáře, kterého znala: Arta Leeho. Zazmatkovala a rozpoutalo se peklo.

Všechno to do sebe zapadalo.

Až na, pomyslel jsem si, prvotní předpoklad. Peter Randall léčil Karen celá léta. Věděl, že je hysterka. Tudíž by jí nechal pro jistotu udělat králičí test. Také věděl, že už dříve si stěžovala na potíže s viděním, což naznačovalo existenci tumoru příštítné žlázy, který může vyvolat falešné těhotenství. Takže by byl pro jistotu určitě nechal udělat ty testy.

A kromě toho ji zřejmě poslal k Artu Leemu. Proč? Pokud byl nakloněn tomu, aby podstoupila interrupci, byl by ji udělal sám.

A ještě jedna věc, udělal jí dva potraty bez komplikací. Proč by udělal napotřetí chybu – velkou a závažnou chybu?

Ne, říkal jsem si, to nedává smysl.

A pak jsem si vzpomněl na cosi, co řekl Peterson: „Vy doktoři teda držíte-pohromadě.“ Uvědomil jsem si, že on i Wilson měli pravdu. Chtěl jsem uvěřit, že Peter je nevinný. Zčásti proto, že byl doktor, zčásti proto, že se mi zamlouval. I tváří v tvář závažnému důkazu se mi chtělo uvěřit, že je nevinný.

Vzdychl jsem a napil se. Skutečnost byla taková, že jsem toho večera uviděl něco velmi závažného, něco utajovaného a usvědčujícího. Nemohl jsem to přehlížet. Nemohl jsem to přejít jako nehodu nebo náhodu. Musel jsem pro to najít vysvětlení.

A nejlogičtější vysvětlení bylo to, že Peter Randall je potratář.

ČTVRTEK

13. ŘÍJNA

JEDNA

PROBUDIL JSEM SE S NEPŘÍJEMNÝM POCITEM. Jako zvíře v kleci – zavřený a v pasti. Nelíbilo se mi, co se dálo, a neznal jsem způsob, jak to zastavit. A co bylo ze všeho nejhorší, nespatřoval jsem způsob, jak porazit Wilsona. Těžké bylo už dokázat, že je Art Lee nevinný; dokázat rovněž nevinu Petera Randalla už bylo zhola nemožné.

Judith stačil jeden pohled a řekla: „Brumla.“

Zavrčel jsem a šel se osprchovat.

Zeptala se: „Přišli jste na něco?“

„Jo. Wilson to chce hodit na Petera Randalla.“

Zasmála se. „Na veselýho starýho Péťu?“

„Na veselýho starýho Péťu,“ řekl jsem.

„Má to v suchu?“

„Ano.“

„To je dobře,“ prohlásila.

„Ne,“ namítl jsem, „není.“

Vypnul jsem sprchu, vystoupil z ní a sáhl po ručníku. „Nedokážu uvěřit, že by to Peter udělal,“ řekl jsem.

„To je od tebe šlechetné.“

Zavrtěl jsem hlavou. „Ne, jenomže namočit do toho jiného nevinného člověka, tím se nic nevyřeší.“

„Patří jim to,“ řekla Judith.

„Komu?“

„Randallovým.“

„Není to spravedlivé.“

„To je fajn, že to říkáš zrovna ty. Ty se můžeš babrat v technických detailech. Já jsem byla tři dny s Betty Leeovou.“

„Já vím, že to bylo těžké…“

„Já nemluvím o sobě,“ řekla. „Mluvím o ní. Nebo jsi zapomněl na včerejší večer?“

„Ne.“ Pomyslel jsem si, že včera večer to všechno začalo, celé to svinstvo. Mé rozhodnutí zavolat Wilsona.

„Betty prošla peklem,“ řekla Judith. „Pro to neexistuje omluva a můžou za to Randallovi. Tak jen ať se chvíli škvaří ve vlastní šťávě. Ať vidí, jaké to je.“

„Ale Judith, jestli je Peter nevinný…“

„Peter je velice zábavný,“ přerušila mě. „Ale to neznamená, že je nevinný.“

„Taky to neznamená, že je vinen.“

„Mně už je jedno, kdo to udělal. Prostě jen chci, aby to skončilo a aby Arta pustili.“

„Ano,“ řekl jsem. „Já vím, jak ti je.“

Při holení jsem se díval do své tváře. Docela obyčejná tvář s příliš širokou bradou, příliš malýma očima, s řídnoucími vlasy. Ale koneckonců na mně nebylo nic neobvyklého. Byl to zvláštní pocit, vědět, že jsem byl uprostřed všeho, uprostřed krize, jež ovlivnila půl tuctu lidí, celé tři dny. Nebyl jsem na to stavěný.

Při oblékání jsem uvažoval, co budu dnes dopoledne dělat, a také mě napadlo, jestli už jsem někdy byl uprostřed nějakého dění. Byla to prapodivná myšlenka. Co když jsem jen kroužil na periferii a vyhrabával bezvýznamná fakta? Co když skutečné jádro celé záležitosti bylo dosud neprozkoumáno?

Zase se snažím zachránit Petera.

No a proč ne? Stojí za záchranu jako každý druhý.

Tehdy mě napadlo, že Peter Randall stojí za záchranu stejně jako Art. Oba byli lidé, oba lékaři, oba zavedení, oba zajímaví, oba trochu nekonformní. Když na to přišlo, nebylo podle čeho mezi nimi vybírat. Peter měl smysl pro humor, Art byl sarkastický. Peter byl tlustý a Art hubený.

Ale v podstatě totéž.

Natáhl jsem si sako a pokusil se na celou věc zapomenout. Já nejsem soudce, díky Bohu za to. Nebude mým úkolem to všechno při procesu rozmotávat.

Zazvonil telefon. Nevzal jsem ho. Za chvilku zavolala Judith: „To je pro tebe.“

Zvedl jsem sluchátko.

„Haló?“

Známý dunivý hlas pravil:“Johne, tady je Peter. Rád bych, kdybyste přišel na oběd.“

„Proč?“ zeptal jsem se.

„Chci vás seznámit s tím alibi, co nemám,“ odpověděl. „Co to znamená?“

„V půl jedné?“ zeptal se.

„Tak dobře,“ souhlasil jsem.

DVĚ

PETER RANDALL BYDLEL ZÁPADNĚ OD NEWTONU, v moderním domě. Dům to byl malý, ale krásně zařízený: židle od Breuera, gauč od Jacobsena, kávový stolek od Rachmanna. Styl byl štíhlý a moderní. Otevřel mi dveře se sklenicí v ruce.

„Johne! Pojďte dál.“ Zavedl mě do obývacího pokoje. „Co budete pít?“

„Nic, díky.“

„Jen si dejte,“ řekl. „Skotskou?“

„S ledem.“

„Posaďte se,“ vyzval mě. Odešel do kuchyně; slyšel jsem kostky ledu ve skle. „Co jste dělal dopoledne?“

„Nic,“ odpověděl jsem. „Seděl a přemýšlel.“

„O čem?“

„O všem.“

„Nemusíte mi to říkat, jestli nechcete,“ vracel se se sklenkou skotské.

„Věděl jste, že Wilson udělal fotky?“

„Měl jsem podezření. Ten hoch má ctižádost.“

„Ano,“ souhlasil jsem.

„Jsem v rejži?“

„Vypadá to tak,“ řekl jsem.

Okamžik na mě upíral pohled. „Co vy si myslíte?“

„Já už nevím, co si mám myslet.“

„Víte například, že dělám potraty?“

„Ano.“

„I Karen?“

„Dvakrát.“

Uvelebil se v křesle od Breuera, jeho kulatý trup kontrastoval s ostrými, lineárními úhly křesla. „Třikrát,“ opravil mě, „abychom byli přesní.“

„Takže vy…“

„Ne, ne,“ přerušil mě. „Poslední byl v červnu.“

„A první?“

„Když jí bylo patnáct,“ Vzdychl. „Víte, udělal jsem několik chyb. Jednou z nich byla snaha dohlídnout na Karen. Její otec ji ignoroval a já… ji měl rád. Byla to rozkošná holka. Ztracená a zmatená, ale rozkošná. Tak jsem jí udělal ten první potrat, stejně jako jsem čas od času dělal potraty i jiným pacientkám. Šokuje vás to?“

„Ne.“

„To je dobře. Ale potíž byla v tom, že Karen pořád přicházela do jiného stavu. Třikrát za tři roky – u dívky v tomhle věku to nebylo moudré. Bylo to patologické. Tak jsem nakonec usoudil, že to čtvrté dítě musí donosit,“

„Proč?“

„Protože očividně chtěla být těhotná. Dělala to pořád. Očividně potřebovala hanbu a nesnáze s nemanželským dítětem. A tak jsem počtvrté odmítl,“

„Víte jistě, že byla těhotná?“

„Ne,“ řekl. „A vy víte, proč jsem měl své pochyby. Ta věc s viděním. Člověka napadne primární dysfunkce příštítné žlázy. Chtěl jsem udělat testy, ale Karen odmítla. Zajímal ji jenom potrat, a když jsem jí ho neprovedl, rozzlobila se.“

„A tak jste ji poslal k doktoru Leemu.“

„Ano.“

„A on to udělal?“

Peter zavrtěl hlavou. „Na to byl Art moc chytrý. Byl by trval na testech. Kromě toho byla ve čtvrtém měsíci, nebo to aspoň tvrdila. Takže by to nebyl udělal,“

„A vy taky ne,“ dodal jsem.

„Ne. Věříte tomu?“

„Rád bych.“

„Ale nejste plně přesvědčen?“

Pokrčil jsem rameny. „Zapálil jste své auto. Byla v něm krev.“

„Ano,“ přikývl. „Karenina krev.“

„Jak se to stalo?“

„Půjčil jsem Karen auto na víkend. Tehdy jsem nevěděl, že má v plánu interrupci.“

„Chcete říct, že jela vaším autem na potrat, nechala si ho udělat a pak tím autem jela zpátky domů a krvácela? A pak přesedla do žlutého porsche?“

„Ne tak docela,“ řekl Peter. „Ale líp nám to vysvětlí někdo jiný.“ Zavolal: „Miláčku. Pojď sem k nám.“

Usmál se na mě. „Dovolte, abych vám představil své alibi.“

Paní Randallová vstoupila do pokoje; vypadala přísně, tvrdě a sexy. Sedla si do křesla vedle Petera.

„Vidíte,“ řekl Peter „jsem v tom až po uši.“

„Neděle večer?“

„Bohužel ano.“

„To je trapné,“ pravil jsem, „ale taky příhodné.“

„V jistém smyslu,“ souhlasil Randall. Poplácal ji po ruce a těžce se zdvihl z křesla. „Mně to nepřipadá ani trapné, ani příhodné.“

„Byl jste s ní v neděli celou noc?“

Nalil si ještě skotskou. „Ano.“

„A co jste dělali?“

„Dělali jsme,“ pravil Peter, „věci, které bych pod přísahou vysvětloval jen velmi nerad.“

„S manželkou svého bratra?“

Mrkl na paní Randallovou. „Ty jsi manželka mého bratra?“

„Něco jsem zaslechla,“ odtušila, „ale nevěřím tomu.“

„Vidíte, nechávám vás nahlédnout do některých zcela soukromých rodinných záležitostí,“ upozornil mě Peter.

„Přinejmenším jsou to rodinné záležitosti.“

„Vy jste dotčen?“

„Ne,“ odpověděl jsem, „fascinován.“

„Joshua,“ prohlásil Petr,“ je pitomec. To samozřejmě víte. Wilson taky. Proto mohl být tak sebejistý. Jenže Joshua si naneštěstí vzal Evelyn.“

„Naneštěstí,“ zdůraznila Evelyn.

„A teď jsme v tom až po krk,“ řekl Peter. „Nemůže se rozvést s mým bratrem a vzít si mě. To nepřipadá v úvahu. Tak jsme se smířili s tím, že budeme žít tak, jak žijeme.“

„To je nejspíš obtížné.“

„Ani ne,“ Peter se opět usadil s dolitou sklenkou.“Joshua je velmi pracovitý. Často pracuje dlouho do noci. A Evelyn má mnoho klubů a společenských funkcí, které vyžadují její účast.“

„Dřív nebo později na to přijde.“

„Už to ví,“ ujistil mě Peter.

Musel jsem nějak zareagovat, protože hbitě dodal: „Není si toho samozřejmě vědom. J. D. si není nikdy ničeho vědom. Ale v hloubi duše si uvědomuje, že má mladou ženu, kterou zanedbává a která si nalézá… uspokojení jinde.“

Obrátil jsem se k paní Randallové. „Odpřisáhla byste, že Peter byl v neděli v noci s vámi?“

„Kdyby to jinak nešlo,“ řekla.

„Wilson vás přinutí. Chce proces.“

„Já vím.“

„Proč jste obvinila Arta Leeho?“

Odvrátila se ode mě a pohlédla na Petera.

Peter řekl: „Pokoušela se mě chránit.“

„Art byl jediný potratář, kterého znala?“

„Ano,“ řekla Evelyn.

„Dělal vám potrat?“

„Ano. Vloni v prosinci.“

„Byla to dobrá interrupce?“

Zavrtěla se v křesle. „Splnila svůj účel, jestli jste to myslel takhle.“

„Tak jsem to myslel,“ řekl jsem. „Víte, že Art by vás neshodil?“

Zaváhala, pak odpověděla: „Byla jsem zmatená. Vyděsilo mě to. Nevěděla jsem, co dělám.“

„Namočila jste do toho Arta.“

„Ano,“ přikývla, „tak to nakonec dopadlo.“

„No, teď ho můžete očistit.“

„Jak?“

„Stáhnout trestní oznámení.“

Peter řekl: „Takhle snadné to není.“

„Proč ne?“

„Sám jste včera večer viděl. J. D. se upjal na boj, když už se jednou rozhodlo. Má chirurgickou představu dobrého a špatného. Vidí jen černé a bílé, den a noc. Nevidí šedou. Nevidí přítmí.“

„Nevidí parohy.“

Peter se zasmál. „Možná je hodně jako vy.“

Evelyn vstala. „Oběd bude za pět minut. Dáte si ještě skleničku?“

„Ano,“ podíval jsem se na Petera, „radši ano.“

Když Evelyn odešla, řekl Peter: „Vidíte ve mně krutou bestii bez srdce. To já ve skutečnosti nejsem. Došlo tady k dlouhému řetězu omylů, je tu dlouhý seznam chyb. Rád bych to všechno napravil…“

„A nenadělal přitom žádnou škodu.“

„Víceméně. Naneštěstí můj bratr není v tomhle směru k ničemu. Jakmile jeho žena obvinila doktora Leeho, bere to jako svátou a neotřesitelnou pravdu z evangelia. Chová se, jako by mu ta pravda měla zachránit život. Nikdy nepoleví.“

„Pokračujte,“ vyzval jsem ho.

„Ale ústřední fakta zůstávají. Trvám na tom – věřte tomu nebo ne – že jsem ten potrat nedělal já. Vy jste si stejně tak jist tím, že ho nedělal doktor Lee. Kdo zbývá?“

„To nevím.“

„Dokážete to zjistit?“

„Vy po mně chcete, abych vám pomohl?“

„Ano,“ řekl.

PŘI OBĚDĚ jsem se zeptal Evelyn: „Co ve skutečnosti říkala Karen ve vašem autě?“

„Řekla:’Ten hajzl.‘ Říkala to zas a znova. Nic jiného.“

„Nevysvětlila to?“

„Ne.“

„Měla jste představu, koho tím myslí?“

„Ne,“ řekla Evelyn. „Neměla.“

„Říkala ještě něco?“

„Ano. Mluvila o jehle. Něco o tom, jak nechce tu jehlu, nechce ji v sobě, nechce ji kolem sebe. Jehlu.“

„Byla to droga?“

„To nevím,“ řekla Evelyn.

„Co jste si tehdy myslela?“

„Nemyslela jsem si nic. Vezla jsem ji do nemocnice a ona mi umírala rovnou před očima. Bála jsem se, jestli to neudělal Peter, i když jsem si myslela, že nejspíš ne. Bála jsem se, aby na to nepřišel Joshua. Bála jsem se spousty věcí.“

„Ale o ni jste se nebála?“

„Ano,“ řekla, „o ni taky.“

TŘI

JÍDLO BYLO DOBRÉ. Ke konci, když jsem ty dva pozoroval, jsem se přistihl, jak mě mrzí, že jsem přišel a že teď o nich vím. Nechtěl jsem to vědět, nechtělo se mi o tom přemýšlet.

Potom jsem pil s Peterem kávu. Z kuchyně bylo slyšet, jak Evelyn myje nádobí. Bylo těžké si ji představit při mytí nádobí, ale v Peterově přítomnosti se chovala jinak; člověk ji skoro mohl mít rád.

„Nejspíš,“ ozval se Peter, „to bylo nefér, zvát vás sem dneska.“

„To bylo,“ souhlasil jsem.

Vzdychl a narovnal si vázanku na masivním břiše. „Ještě nikdy jsem nebyl v takovéhle situaci.“

„V jaké?“

„V pasti,“ řekl.

V duchu jsem si řekl, že si za to může sám, šel do toho s očima otevřenýma. Snažil jsem se pohrdat jím za to, ale nějak to tak docela nešlo.

„Strašné je,“ pokračoval, „když člověk zpětně uvažuje, co by udělal jinak. Já to dělám pořád. A nikdy nenajdu ten bod, co hledám, ten okamžik zlomu, kdy jsem všechno zkaňhal. Nejspíš když jsem si začal s Ev. Ale to bych udělal zas. Když jsem se zapletl s Karen. Ale to bych taky udělal zase. Každá z těch věcí byla sama o sobě správná. To ta kombinace…“

Řekl jsem: „Přimějte J. D. stáhnout žalobu.“

Zavrtěl hlavou. „Můj bratr a já jsme spolu nikdy nevycházeli. Tak dlouho, jak jen pamatuju. Jsme odlišní ve všech směrech, i fyzicky. Rozdílně uvažujeme, rozdílně jednáme. Když jsem byl mladý, nesnášel jsem skutečnost, že je to můj bratr, a potají jsem měl podezření, že není – že ho adoptovali nebo tak. On si nejspíš myslel totéž.“

Dopil kávu a opřel si bradu o hruď. „Ev se snažila J. D. přesvědčit, aby stáhl žalobu,“ dodal.“Jenže on je pevný jako skála, a ona skutečně nemůže…“

„Vymyslet si záminku?“

„Ano.“

„Škoda, že Leeho vůbec jmenovala.“

„Ano,“ řekl. „Ale už se stalo.“

Doprovodil mě ke dveřím. Vyšel jsem ven do šedého, bledého slunečního svitu. Když jsem kráčel k autu, řekl mi:“Jestli se vám do toho nechce, pochopím to.“

Ohlédl jsem se na něj. „Zatraceně dobře víte, že nemám na vybranou.“

„Nevím,“ řekl. „Ale doufal jsem.“

KDYŽ JSEM NASTOUPIL DO AUTA, uvažoval jsem, co udělám teď. Neměl jsem nápad, vodítka, nic. Možná bych mohl znovu zavolat Zennerovi a zjistit, jestli by se nedokázal rozpomenout ještě na něco z toho jejich rozhovoru. Možná bych mohl navštívit Ginnii u Smithů nebo Angelu a Bublinu a zjistit, jestli si některá z nich nevzpomene ještě na něco. Ale pochyboval jsem o tom.

Sáhl jsem do kapsy pro klíčky a něco nahmatal. Vytáhl jsem to ven: obrázek černocha v lesklém obleku. Roman Jones.

Na Romana jsem úplně zapomněl. Kdesi cestou zmizel v davu, v proudu tváří. Dlouho jsem se na obrázek upřeně díval ve snaze přečíst ty rysy, odhadnout člověka. Nešlo to; póza byla standardní, vyzývavý pohled frajera v lesklém kvádru, naparovačný napůl úsměv, napůl úšklebek. Byla to póza určená davům a mně neříkala vůbec nic.

Nejsem zrovna kamarád se slovy a vždycky mě překvapovalo, že můj syn Johnny je. Když je sám, hraje si s hračkami a vymýšlí si slovní hry; rýmuje nebo si sám vypravuje pohádky. Má velmi jemné uši a vždycky si ke mně chodí pro vysvětlení. Jednou se mě zeptal, co je to striptérka, vyslovoval to slovo dokonale, ale opatrně, jako by bylo křehké.

Takže mě vlastně ani nepřekvapilo, když mnou přišel a zeptal se: „Tati, co znamená potratář?“

„Proč?“

„Jeden policista řekl, že strejda Art je potratář. Je to špatný?“

„Někdy,“ řekl jsem.

Opřel se mi o koleno, zaryl mi do něj bradu. Má velké hnědé oči; Juditiny oči.

„Ale co to znamená, tati?“

„To je složité,“ zápasil jsem o čas.

„Znamená to nějakýho doktora? Jako třeba neurolog?“

„Ano,“ řekl jsem. „Ale potratář dělá jiné věci.“ Posadil jsem si ho na koleno a pocítil tíži jeho tělíčka. Těžkne, roste. Judith říkala, že je čas na dalšího.

„Má to co společného s miminky,“ vysvětloval jsem.

„Jako porodník?“

„Porodník,“ řekl jsem. „Ano.“

„Vyndává miminka z maminky?“

„Ano,“ řekl jsem, „ale je to jinak. Někdy to miminko není normální. Někdy se narodí tak, že nemůže mluvit…“

„Mimina nemůžou mluvit,“ přerušil mě, „teprv až pozdějc.“

„Ano. Ale někdy se narodí bez rukou nebo bez nohou. Někdy je znetvořené. Tak pan doktor to děťátko zarazí a vyndá je brzo.“

„Než vyroste?“

„Ano, než vyroste.“

„Já byl vyndanej brzo?“

„Ne,“ objal jsem ho.

„Proč některý mimina nemají ruce nebo nohy?“

„To je nehoda,“ vysvětloval jsem. „Chyba.“

Natáhl ruku a prohlížel si ji. Ohýbal prsty.

„Ruce jsou hezký,“ pravil.

„Ano.“

„Ale ruce má každej.“

„Každej ne.“

„Každej, koho já znám.“

„Ano, ale někdy se lidi narodí bez nich.“

„Jak můžou bez rukou hrát na babu?“

„To nemůžou.“

„To se mi nelíbí,“ prohlásil. Znovu se podíval na svou ruku, sevřel prsty, pozoroval je.

„Proč ty máš ruce?“ zeptal se.

„Protože.“ Na tuhle otázku už jsem nestačil. „Protože co?“

„Protože v těle máš takový kód.“

„Co je to kód?“

„To jsou instrukce. Říká tělu, jak má růst.“

„Ten kód?“

„Je to jako návod. Plán.“

„Aha.“

Uvažoval o tom.

„Jako tvoje stavebnice jeřábu. Koukáš se na obrázky a uděláš, co vidíš. To je plán.“

„Aha“

Nepoznal jsem, jestli to chápe nebo ne. Uvažoval o tom, co jsem řekl, pak se na mě podíval. „Když vyndáš mimino z maminky, co se s ním stane potom?“

„Přijde pryč.“

„Kam?“

„Pryč.“ Nechtělo se mi vysvětlovat dopodrobna.

„Aha.“ Slezl mi z kolena.“Je strejda Art doopravdy potratář?“

„Ne,“ řekl jsem. Věděl jsem, že mu to musím říct, jinak by mě čekal telefonát od paní učitelky z mateřské školy stran strýčka potratáře. Ale stejně mi to bylo nepříjemné.

„To je dobře,“ prohlásil. „To jsem rád.“

A odešel.

JUDITH ŘEKLA: „TY NEJÍŠ.“

Odstrčil jsem talíř. „Nemám moc hlad.“

Judith se obrátila k Johnnymu a řekla: „Dojez, Johnny.“

Držel vidličku v sevřené pěstičce.“Já nemám hlad,“ koukl po mně.

„Ale jistěže máš,“ řekl jsem.

„Ne,“ trval na svém. „Nemám.“

Debby, která sotva viděla přes stůl, odhodila nůž a vidličku. „Já taky nemám hlad,“ řekla. „To jídlo je fuj.“

„Podle mě je moc dobré,“ řekl jsem a poslušně si nabral sousto. Děcka mě podezíravě pozorovala. Zvláště Debby: ve svých třech letech to byla holčička s velkým přehledem.

„Ty jen chceš, abysme jedli, tati.“

„Mně to chutná,“ vzal jsem si ještě.

„Ty to jen tak děláš.“

„Ne, nedělám.“

„Tak proč se neusmíváš?“ zeptala se Debby.

Naštěstí se Johnny v tu chvíli rozhodl, že bude jíst dál. Pohladil si bříško. „Je to dobrý,“ řekl.

„Je?“ zapochybovala Debby.

„Ano,“ řekl Johnny, „moc dobrý.“

Debby uzobla. Byla velmi opatrná. Nabrala si dalšívidličku, a když ji nesla k ústům, pobryndala si šatičky. Pak se jako každá normální ženská naštvala na všechny kolem sebe. Prohlásila, že je to hrůza a že jí to nechutná; už nebude jíst. Judith jí začala říkat „slečno“, jistá známka toho, že Judith začíná být naštvaná. Debby vycouvala, zatímco Johnny jedl dál, až zvedl talíř a hrdě nám ho ukázal: čistý.

Uplynula další půlhodina, než byla děcka v posteli. Já zůstal v kuchyni. Judith se vrátila a zeptala se: „Kávu?“

„Ano. Dal bych si.“

„Promiň s těmi dětmi,“ řekla. „Mají za sebou pár únavných dnů.“

„To máme všichni.“

Nalila kávu a sedla si naproti mně ke stolu.

„Pořád myslím,“ řekla, „na ty dopisy. Na ty, co dostala Betty.“

„Co je s nimi?“

„Jenom co znamenají. Všude kolem nás existujou tisíce lidí, co čekají na svou příležitost. Blbejch, bigotních, zabedněnejch…“

„Tohle je demokracie,“ řekl jsem. „Ti lidé řídí zemi.“

„Teď si ze mě děláš legraci.“

„Ne,“ řekl jsem. „Vím, jak to myslíš.“

„No, mě to děsí,“ prohlásila Judith. Přistrčila mi přes stůl cukřenku a dodala:“Myslím, že se mi chce odjet z Bostonu. A už se nikdy nevracet.“

„Všude je to stejné. Budeš si na to muset zvyknout.“

DVĚ HODINY JSEM UBIL V PRACOVNĚ, procházel jsem stará skripta a časopisecké články. Také jsem hodně přemýšlel. Snažil jsem se dát si to všecko dohromady, poskládat k sobě Karen Randallovou, Superhlavu, Alana Zennera, Bublinu a Angelu. Snažil jsem se pochopit i Westona, ale nakonec nic z toho nedávalo smysl.

Vstoupila Judith a ohlásila:“Je devět.“

Vstal jsem a oblékl si sako.

„Jdeš ven?“

„Ano.“

„Kam?“

Zašklebil jsem se na ni. „Do jednoho baru,“ řekl jsem. „V centru.“

„Proč?“

„To kdybych věděl.“

Elektrický hrozen byl hned u Washington Street. Zvenčí to byla nepříliš působivá, stará cihlová budova s velkými okny. Ta okna byla zakryta papírem, takže se nedalo vidět dovnitř. Na papíře bylo napsáno: „Každý večer Zefýři. Diskotékové tanečnice.“ Když jsem se přiblížil, uslyšel jsem vtíravé zvuky rokenrolu.

Bylo deset večer, čtvrtek, pomalý večer. Velmi málonámořníků, párek štětek na rohu, co tam stály s váhou přenesenou na jedné kyčli a předsunutou pánví. Jedna křižovala kolem v malém sportovním autě a útočila na mě namaskarovanýma očima. Vstoupil jsem do budovy.

Bylo tam horko, vlhko, smrduto, zvířecí žár a ohlušující hluk: vibroval stěnami, sytil vzduch, zahušťoval ho a zkapalňoval. Začalo mi zvonit v uších. Zastavil jsem se, aby si oči navykly na tmu v místnosti. V boxech podél jedné stěny byly laciné dřevěné stoly, podél protější stěny bar. Maličký taneční parket se rozkládal poblíž stanoviště kapely; dva námořníci tam tančili s dvěma tlustými dívkami přisprostlého zevnějšku. Jinak tu bylo prázdno.

Na jevišti řádili Zefýři. Bylo jich pět – tři elektrofonické kytary, bicí a zpěvák, který laskal mikrofon a ovíjel kolem něj nohy. Dělali plno rámusu, ale tváře měli prapodivně bezvýrazné, jako by na něco čekali a hrou si jen krátili čas.

Z každé strany kapely stála jedna diskotéková tanečnice. Měly na sobě sporé kostýmy, bikinys třásněmi. Jedna byla podsaditá a druhá měla krásnou tvář na nepůvabném těle. V umělém světle měly obě křídově bílou pleť.

Přistoupil jsem k baru a objednal si neředěnou skotskou s ledem. Takhle jsem získal tu skotskou s vodou, co jsem ve skutečnosti chtěl.

Zaplatil jsem pití a obrátil se tak, abych viděl na skupinu. Roman byl jeden z kytaristů, pružný svalnatý muž ke třicítce, s hustou hřívou kudrnatých černých vlasů. Pomáda se leskla v růžovém světle reflektorů. Při hraní se díval na prsty.

„Jsou náramně dobří,“ řekl jsem barmanovi.

Pokrčil rameny. „Vám se tadle muzika líbí?“

„Jistě. Vám ne?“

„Šmejd,“ pravil barman. „Samej šmejd.“

„Jakou muziku máte rád vy?“

„Operu,“ a přesunul se k dalšímu zákazníkovi. Nepoznal jsem, jestli si ze mě utahuje nebo ne.

Stál jsem tam se svou sklenkou. Zefýři dokončili skladbu a námořníci na parketě zatleskali. Nikdo jiný. Hlavní zpěvák, který dosud vrávoral v rytmu písně, se sklonil k mikrofonu a řekl: „Děkujeme, děkujeme,“ zadýchaným hlasem, jako by mu divoce aplaudovaly tisíce nadšených diváků.

Pak dodal:“Jako další píseň jsme zvolili starou skladbu Chucka Berryho.“

Ukázalo se, že je to „Dlouhá Sally“. Skutečně stará. Dost stará, abych věděl, že to je píseň Little Richarda, ne Chucka Berryho. Dost stará, abych si ji pamatoval z časů před manželstvím,když jsem bral děvčata do takovýchhle podniků na odvázaný večer, z časů, kdy černoši byli svého druhu zábavná atrakce, vůbec ne lidé, jen hudební doprovod. Z časů, kdy bílí chlapci mohli klidně přijít do Apolla v Harlemu.

Ze starých časů.

Hráli tu píseň dobře, nahlas a rychle. Judith proklíná rokenrol, který je smutný; mně byl vždycky po chuti. Jenže nebyl v módě, když dospívala naše generace. Byl hrubý a hodil se pro nižší vrstvy. Nóbl mládež byla stále ještě zaměřená na Lestera Lanina a Eddieho Davise a Leonard Bemstein ještě neuměl twist.

Časy se mění.

Konečně Zefýři skončili. Zapnuli do svých zesilovačů gramofon a začali pouštět desky. Pak slezli z jeviště a zamířili k baru. Když ke mně Roman přicházel, přistoupil jsem k němu a dotkl se jeho paže.

„Můžu vás pozvat na panáka?“

Vrhl na mě překvapený pohled. „Proč?“

„Jsem fanda Little Richarda.“

Přejel mě očima od hlavy k patě. „Nechte toho,“ pravil.

„Ne, vážně.“

„Vodku,“ posadil se vedle mě.

Objednal jsem vodku. Přinesli ji a on ji do sebe hodil.

„Dáme si ještě jednu,“ navrhl, „a pak si můžeme popovídat o Little Richardovi, platí?“

„Fajn,“ souhlasil jsem.

Dostal další vodku a odnesl si ji ke stolu na druhé straně místnosti. Následoval jsem ho. Jeho stříbrný oblek se třpytil v polotmě. Sedli jsme si, on se podíval na svou sklenku a řekl: „Ukažte tu stříbrnou mísu.“

„Co?“

Vrhl na mě bolestný pohleď. „Placku, malej. Vodznáček. Nic nebude, jestli nemáte placku.“

Musel jsem vypadat zmateně.

„Kristapána,“ řekl, „kdy už seženou ňáký chytrý fízly?“

„Já nejsem fízl,“ namítl jsem.

„No jistě.“ Vzal sklenku a vstal.

„Počkejte moment,“ řekl jsem. „Já vám něco ukážu.“

Vyndal jsem náprsní tašku a nalistoval svůj lékařský průkaz. Byla tma; sklonil se, aby na něj viděl.

„Nekecejte,“ pravil sarkasticky. Ale znovu si sedl.

„Je to pravda. Jsem doktor.“

„Fajn,“ řekl. „Ste doktor. Já ve vás čuchám policajta, ale ste doktor. Tak si stanovíme pravidla: vidíte támdle ty čtyři chlapy?“ Kývl směrem ke své skupině. „Kdyby něco, tak ty všichni mi dosvědčí, že ste mi ukázal doktorskou průkazku a ne placku. To je finta, malej. U soudu nevobstojíte. Jasný?“

„Chci si jen pohovořit.“

„Nekecejte,“ upil ze sklenice. Pousmál se. „Ledacos se proslechne.“

„Ano?“

„Jo.“ Podíval se na mé. „Kdo vám vo tom řek?“

„Mám své cestičky.“

„Co za cestičky?“

Pokrčil jsem rameny. „Prostě… cestičky.“

„Kdo to chce?“

„Já“

Zasmál se. „Vy? Mluvte vážně, člověče. Vy nechcete nic.“

„Dobře.“ Vstal jsem a začal odcházet. „Možná jsem narazil na nesprávnýho člověka.“

„Moment, malej.“

Zastavil jsem se. Seděl u stolu, díval se na svou sklenici a otáčel jí v dlaních. „Posaďte se.“

Znovu jsem si sedl. Dál zíral na sklenku. „Tohle je dobrej materiál,“ pravil. „Ničím to neřežeme. Je to nejlepší kvalita a cena je vysoká, chápete?“

„Fajn,“ řekl jsem.

Poškrábal se na pažích a dlaních rychlým a nervózním pohybem. „Kolik pytlíků?“

„Deset. Patnáct. Kolik máte.“

„Mám tolik, kolik chcete.“

„Tak patnáct,“ řekl jsem. „Ale chci to nejdřív vidět.“

„Jo, jo, jasný. Můžete to nejdřív vidět. Je to dobrý.“

Dál se škrábal na pažích přes stříbrnou látku, pak se usmál. „Ale nejdřív jednu věc.“

„Copak to?“

„Kdo vám to řek?“

Zaváhal jsem. „Angela Hardingová,“ řekl jsem.

To ho zřejmě zmátlo. Nedokázal jsem rozpoznat, jestli jsem neřekl něco špatně. Zavrtěl se na židli, jako by se rozhodoval, a pak řekl: „Vona je vaše kamarádka?“

„Tak trochu.“

„Kdy ste ji viděl naposled?“

„Včera.“

Zvolna přikývl. „Dveře,“ pravil, „sou tamdle. Dám vám třicet vteřin, abyste vodsuď výpad, než vás rozsekám na cucky. Slyšíš mě, poldo? Třicet vteřin.“

Řekl jsem: „No dobře, nebyla to Angela. Byla to jedna její kamarádka.“

„Kdopak?“

„Karen Randallová.“

„Vo tý jsem nikdy neslyšel.“

„Pokud vím, znal jste ji docela dobře.“

Zavrtěl hlavou. „Depak.“

„Mně to tak bylo řečeno.“

„Bylo vám řečeno špatně, malej. Na smrt špatně.“

Sáhl jsem do kapsy a vytáhl jeho fotografii. „Tohle měla v pokoji na koleji.“

Než jsem si uvědomil, co se děje, vyškubl mi obrázek z ruky a roztrhal ho.

„Jakej vobrázek?“ zeptal se vyrovnaně. „Neznám žádnej vobrázek. Nikdy sem ani tu holku neviděl.“

Seděl jsem dál.

Sledoval mě hněvivýma očima. „Vykašlete se na to,“ řekl.

„Přišel jsem něco koupit,“ odpověděl jsem mu. „Odejdu, až to budu mít.“

„Vodejděte hned, jestli víte, co je pro vás dobrý.“

Znovu se poškrábal na paži. Podíval jsem se na něj a uvědomil si, že už se nic víc nedozvím. Nebude mluvit a já nemám prostředky, jak jej k tomu přinutit.

„No dobře,“ řekl jsem a vstal, ponechávaje na stole brýle. „Mimochodem, nevíte, kde by se dalo sehnat trochu thiopentalu?“

Na okamžik se mu oči rozšířily. Pak se zeptal: „Trochu čeho?“

„Thiopentalu.“

„Vo tom sem nikdy neslyšel. A už toho nechte,“ řekl, „než se s váma jeden z těch hodnejch hochů u baru začne prát a rozbije vám šišku.“

Vyšel jsem ven. Bylo chladno. Zase začalo trochu pršet. Podíval jsem se směrem k Washington Street a jasným světlům dalších rokenrolových podniků, striptýzových podniků, zapadáků: počkal jsem třicet sekund a pak jsem se vrátil.

Moje brýle byly pořád na stole. Zvedl jsem je, obrátil se k odchodu a přejel pohledem místnost.

Roman stál v koutě a mluvil do telefonního automatu. Nic víc jsem nepotřeboval vědět.

ČTYŘI

ZA ROHEM na konci bloku byl bufáč, umaštěná samoobsluha na stojáka. Hamburger za dvacet centů.

V průčelí měli velké prosklené okno. Uvnitř jsem uviděl několik puberťaček, chichotaly se při jídle, a ještě tam byli jeden nebo dva zasmušilí ztroskotanci v potrhaných svrchnících, které jim sahaly skoro až k botám. Na jedné straně se smáli tři námořníci a plácali se navzájem po zádech, znovu v duchu prožívali nějakou dobyvačnou výpravu nebo plánovali další. Telefon byl vzadu.

Zavolal jsem do Memoriálu a chtěl doktora Hammonda. Řekli mi, že má noční službu na pohotovosti; z centrály mě tam přepojili.

„Nortone, tady je John Berry.“

„Co je?“

„Potřebuju další informaci,“ řekl jsem, „z kartotéky.“

„Máš štěstí.“ pravil. „Vypadá to, že dneska bude klidná noc. Jedna nebo dvě řezné rány a pár rvaček v opilosti. Nic jinýho. Co potřebuješ?“

„Zapiš si,“ řekl jsem. „Roman Jones, černoch, tak čtyři anebo pětadvacet. Chci vědět, jestli byl někdy přijat k vám do nemocnice a jestli byl sledován na některé klinice. A chci znát data.“

„Dobrý.“ řekl Hammond. „Roman Jones. Přijetí a návštěvy na ambulanci. Hned to zjistím.“

„Díky.“

„Zavoláš si zpátky?“

„Ne. Stavím se později na pohotovosti.“

To, jak se ukázalo později, byl nejmírnější eufemismus roku.

KDYŽ JSEM UKONČIL HOVOR, měl jsem hlad, a tak jsem si dal párek v rohlíku a kávu. V takovémhle podniku hamburger nikdy. Za prvé často užívají koňské maso nebo králíka nebo vnitřnosti nebo cokoliv jiného, co se dá semlít. A za druhé je tu obyčejně dost patogenů, aby to skolilo celou armádu. Například trichinóza – v Bostonu je šestkrát vyšší výskyt infekce, kterou způsobuje, než je celonárodní průměr. Jeden nemůže být nikdy dost opatrný.

Mám přítele, který je bakteriolog. Tráví celý život vedením nemocniční laboratoře, kde se kultivují mikroorganismy, které nakazily jednotlivé pacienty. Tenhle chlap už se tak vypracoval, že prakticky nikdy nechodí na večeři do restaurace, ani k Josefovi nebo do Locke-Ober. Nikdy nejí biftek, leda dobře propečený. Opravdu se bojí. Byl jsem s ním jednou na večeři a je to hrůza – po celý hlavní chod se potil. Bylo vidět, jak si představuje krevní agar na Petriho misce, protkaný těmi malými koloniemi. Při každém soustu, které sní, vidí ty kolonie. Stafylokoky. Streptokoky. Gramnegativní bacily. Má zničený život.

Párky v rohlíku jsou na každý pád bezpečnější – ne o moc, ale trochu, a tak jsem si jeden dal a vzal si ho s kávou ke stolku, stál, jedl a díval se z okna na míjející davy.

Přišel mi na mysl Roman. Nelíbilo se mi to, co mi řekl. Jasně prodává drogy, pravděpodobně silné drogy. Marihuana byla moc snadno k mání. LSD (Poznámka vydavatele: Třístupňová syntéza diety laminu kyseliny lysergové (LSD) z běžných základních surovin byla z tohoto rukopisu vypuštěna.) už se u Sandoze nevyrábělo, ale kyselina lysergová, základní surovina, se v Itálii vyrábí na tuny a každý vysokoškolák ji dokáže zpracovat, jestli si v chemické laboratoři ukradne pár reagencií a zkumavek. Psilocybin a DMT se vyrábějí ještě snáz.

Roman pravděpodobně obchodoval s opiáty, morfinem nebo heroinem. Tím se všechno značně komplikovalo, zvláště s ohledem na jeho reakci na zmínku o Angele Hardingové a Karen Randallové. Nebyl jsem si jist, jaká spojitost tady existuje, ale jaksi jsem cítil, že se to velmi brzy dozvím.

Dojedl jsem párek v rohlíku a dopil kávu. Jak jsem se tak díval z okna, uviděl jsem kolem spěchat Romana. Neviděl mě. Díval se před sebe, tvář soustředěnou a ustaranou.

Hodil jsem do sebe zbytek kávy a vyrazil za ním.

PĚT

DAL JSEM MU PÚL BLOKU NÁSKOK. Spěchal davem, prodíral se a strkal. Držel jsem se na dohled od něj. Kráčel směrem k Stu art Street. Tam odbočil doleva a zamířil k dálnici. Následoval jsem ho. Tenhle konec Stuartky byl pustý; pozdržel jsem se a zapálil si cigaretu. Přitáhl jsem si pršiplášť těsněji k tělu a mrzelomě, že nemám klobouk. Kdyby se ohlédl přes rameno, určitě by mě poznal.

Roman přešel jeden blok, pak znovu odbočil doleva. Vracel se obloukem. Nechápal jsem to, ale hrál jsem opatrněji. Kráčel rychle a škubavě, pohyby vyděšeného člověka.

Už jsme byli na Harvey Street. Tady bylo pár čínských restaurací. Zastavil jsem se a prohlédl si jídelníček v jedné výloze. Roman se neohlížel. Ušel další blok a odbočil doprava.

Sel jsem za ním.

Jižně od Boston Commons se charakter města náhle mění. Podél Commons na Tremont Street jsou elegantní obchody a nóbl divadla. Washington Street je o jeden blok dál a už je trochu ošumělejší: jsou tam bary, štětky a kina, kde dávají hambaté filmy. O další blok dál ještě přituhne. Pak je tu blok čínských restaurací a je to. Od té chvíle jste ve čtvrti velkoobchodů. Hlavně oblečení.

A tam jsme byli teď.

V obchodech byla tma. Ve výkladních skříních se tyčily balíky oděvů. Měli tu veliká zrezivělá vrata, aby do nich zajel náklaďák se zbožím nebo pro zboží. Několik malých obchodů se stávkovým zbožím. Krám s divadelními potřebami s kostýmy za výlohou – punčocháče pro sboristky, stará vojenská uniforma, několik paruk. Suterénní kulečníková herna, odkud se ozývalo tiché ťukání koulí.

Ulice byly mokré a temné. Byli jsme úplně sami. Roman rychle ušel vzdálenost dalšího bloku, pak se zastavil.

Stáhl jsem se do dveřního výklenku a čekal. Krátce se ohlédl a pak šel dál. Byl jsem hned za ním.

Několikrát se obloukem kolem bloku vracel a často se zastavoval a kontroloval, jestli nejde někdo za ním. Jednou projelo kolem auto, pneumatiky syčely na mokré dlažbě. Roman skočil do stínu, odkud vystoupil, teprve až když auto přejelo.

Nervózní byl tedy parádně.

Sledoval jsem ho asi patnáct minut. Nedokázal jsem rozpoznat, jestli je tak opatrný, anebo jen ubíjí čas. Několikrát se zastavil a podíval na něco, co držel v ruce – možná hodinky, možná něco jiného. Neviděl jsem na to pořádně.

Nakonec se vydal k severu, volil postranní uličky, aby se vyhnul Commons a soudní budově. Chvíli mi trvalo, než jsem si uvědomil, že míří na Beacon Hill.

Uplynulo dalších deset minut a já si zřejmě počínal neopatrně, protože jsem ho ztratil. Vklouzl za roh, a když jsem ten roh za pár minut obešel já, byl pryč: ulice byla prázdná. Zastavil jsem se a napínal uši, jestli neuslyším kroky, ale neuslyšel jsem nic. V obavách jsem spěšně vyrazil kupředu.

Pak se to stalo.

Něco těžkého a vlhkého a studeného mě udeřilo do hlavy a já pocítil chladnou, ostrou bolest na čele a pak silnou ránu do břicha. Upadl jsem na dláždění a svět se začal závratně otáčet. Uslyšel jsem výkřik a kroky a pak už nic.

ŠEST

BYLA TO JEDNA Z TĚCH DIVNÝCH VIDIN, CO ČLOVĚK MÍVA, jako sen, kde je všechno v troskách. Budovy byly černé a hodné vysoké, tyčily se nade mnou a hrozily zřícením. Jako by rostly do nekonečna. Byla mi zima a byl jsem promočený a déšť mi bubnoval do tváře. Zvedl jsem hlavu z chodníku a uviděl, že je celý červený.

Zvedl jsem se na lokti. Krev mi kapala na baloňák. Přiblble jsem hleděl na červený chodník. Zatraceně moc krve. Mojí?

V žaludku mi zakručelo a vyzvracel jsem se na ulici. Točila se mi hlava a svět na chvilku zezelenal.

Nakonec jsem se přinutil zvednout se na kolena.

V dálce jsem uslyšel sirény. Z daleka, ale přibližovaly se. Roztřeseně jsem vstal a opřel se o automobil, zaparkovaný u obrubníku. Nevěděl jsem, kde se nacházím; ulice byla temná a mlčenlivá. Díval jsem se na zakrvácený chodník a uvažoval, co dělat.

Sirény se blížily.

Potácivě jsem zaběhl za roh, pak se zastavil a lapal po dechu. Sirény už byly velmi blízko; na ulici, odkud jsem právě zmizel, blikalo modré světlo.

Zase jsem běžel. Nevím, jak daleko jsem se dostal. Nevím, kde jsem byl.

Prostě jsem utíkal, až jsem uviděl taxík. Parkoval na stanovišti, motor předl v nízkých obrátkách.

Řekl jsem: „Odvezte mě do nejbližší nemocnice.“

Podíval se mi do obličeje.

„Ani náhodou,“ prohlásil.

Začal jsem nastupovat.

„Zapomeň na to, kámo.“ Zavřel dveře a odjel. Nechal mě tam stát.

V dálce jsem zase uslyšel sirény.

Zaplavila mě další vlna závrati. Dřepl jsem si a čekal, až to přejde. Zase mi bylo špatně. Odněkud z obličeje mi stále ještě kapala krev. Malé červené kapičky dopadaly do zvratků.

Pořád pršelo. Třásl jsem se zimou, ale pomáhalo mi to zůstat při vědomí. Vstal jsem a pokusil se stanovit svou polohu. Byl jsem někde jižně od Washington Street. Na nejbližší tabulce stálo Curley Place. Nic mi to neříkalo. Dal jsem se na pochod, nejistě, často jsem se zastavoval.

Doufal jsem, že jdu správným směrem. Věděl jsem, že ztrácím krev, ale nevěděl jsem kolik. Každých pár kroků jsem se musel zastavit, opřít se o auto a lapat po dechu.

Závrať se zhoršovala.

Klopýtl jsem a upadl. Rozbil jsem si kolena o chodník a projela mnou bolest. Na okamžik mi to pročistilo hlavu a dokázal jsem se zase zvednout na nohy. Boty nacucané vodou mi vrzaly. Oblečení jsem měl provlhlé potem a deštěm.

Soustředil jsem se na zvuk svých střevíců a přiměl se k chůzi. Krůček za krůčkem. Tři bloky před sebou jsem uviděl světla. Věděl jsem, že to dokážu.

Krůček za krůčkem.

Na okamžik jsem se opřel o nějaké modré auto, jen na chviličku, než naberu dech.

„TADY JE TO. To je ten kluk.“ Někdo mě zvedal. Byl jsem v autě, vynášeli mě. Někdo mi přehodil paži přes něčí rameno a já šel. Jasná světla přede mnou. Nápis: „Pohotovost.“ Modře osvětlený nápis. Sestra ve dveřích.

„Jen pomalu, hochu. Jen žádnej spěch.“

Hlava mi visela na krku bezvládně. Pokusil jsem se promluvit, ale v ústech jsem měl příliš sucho. Měl jsem strašnou žízeň a bylo mi zima. Podíval jsem se na muže, který mi pomáhal, byl to stařec s prošedivělým plnovousem a holou hlavou. Pokusil jsem se stát líp, aby mě nemusel podpírat, ale kolena jsem měl jako z gumy a celý jsem se třásl.

„To je dobrý, hochu. Žádnej problém.“

Hlas měl bručivě povzbudivý. Přišla sestra, plula v kaluži světla u dveří pohotovosti, uviděla mě a utíkala zpátky dovnitř. Vynořili se dva stážisti a každý mě vzal pod jedním ramenem. Byli silní; cítil jsem, jak mě zvedají, až mi špičky bot škrábou po dně kaluží. Pociťoval jsem v zátylku déšť, protože hlava mi přepadla dopředu. Plešatý muž utíkal napřed, aby otevřel dveře.

Pomohli mi dovnitř, kde bylo teplo. Položili mě na vyšetřovací stůl a začali ze mě stahovat šatstvo, ale šatstvo bylo mokré a nasáklé krví. Přilepilo se mi k tělu a nakonec je museli odstříhat nůžkami. Všechno to bylo moc těžké a trvalo to celé hodiny. Měl jsem oči zavřené, protože jasné světlo nade mnou mě bolelo.

„Udělejte mu krevní obraz a zjistěte skupinu,“ řekl jeden ze stážistů. „A připravte na sál číslo dvě přístroje, sadu čtyři a šití.“

Dělali nějaký rozruch kolem mé hlavy. Mlhavě jsem si uvědomoval ruce a jak mi tisknou k pokožce gázové polštářky. Celo jsem měl necitlivé a studené. To už mě úplně svlékli. Osušili mě drsným ručníkem a zabalili do pokrývky, pak mě přesunuli na jiný čalouněný vyšetřovací stůl. Ten se rozjel chodbou. Otevřel jsem oči a uviděl, jak na mě soucitně shlíží nějaký plešatý muž.

„Kde jste ho našel?“ zeptal se jeden ze stážistů.

„Na autě. Ležel na autě. Uviděl jsem ho a napadlo mě, že se namazal a usnul. Byl napůl v jízdní dráze, víte, tak mě napadlo, že by ho moh někdo přejet, a zastavil jsem, abych ho přesunul. Pak jsem si všim, že je hezky oblečenej a samá krev. Nevěděl jsem, co se stalo, ale vypadal špatně, tak jsem ho přivez sem.“

„Máte představu, co se stalo?“ zeptal se stážista.

„Vypadá, že ho zmlátili, řek bych já,“ pravil ten muž.

„Neměl náprsní tašku,“ řekl stážista. „Dluží vám jízdné?“

„To je v pořádku,“ řekl plešatý muž.

„Určitě vám bude chtít zaplatit.“

„To je v pořádku,“ opakoval taxikář. „Já teď už radši půjdu.“

„Radši nechte jméno u sestry,“ řekl stážista.

Ale muž už byl pryč.

Odvezli mě do modře vykachlíčkované místnosti. Chirurgické světlo nad mou hlavou se rozsvítilo. Nějaké tváře na mě civěly seshora. Navlékání gumových rukavic, nasazování gázových masek.

„Zastavíme to krvácení,“ řekl stážista. „Pak uděláme pár rentgenů.“ Podíval se na mě. „Jste vzhůru, pane?“

Přikývl jsem a pokusil se něco říct.

„Nemluvte. Možná máte zlomenou čelist.“

„Jen vám zavřu tu ránu na čele a pak uvidíme.“

Ošetřovatelka mi umývala obličej, nejdřív teplou vodou a mýdlem. Tampóny byly celé od krve.

„Teď alkohol,“ řekla.“Možná to bude trochu štípat.“

Stážisté spolu mluvili, dívali se na zranění. „Radši to zapiš jako šesticentimetrové povrchové zranění na pravém spánku.“

Alkohol jsem stěží cítil. Trochu studil a šimral, nic víc.

Stážista držel zahnutou chirurgickou jehlu. Sestra poodstoupila a přesunula se za mou hlavu. Očekával jsem bolest, ale místo ní se dostavilo jen slabé píchání na čele. Stážista, který šil, řekl: „Tohle je zatraceně ostrá incise. Vypadá skoro chirurgicky.“

„Nůž?“

„Možná, ale pochybuju.“

Sestra mi přiložila na paži turniket a natáhla krev.

„Radši mu dejte taky protitetanovku,“ doporučil stážista, který pořád ještě šil. „A injekci penicilinu.“ Mně řekl: „Mrkněte očima, jednou ano, dvakrát ne. Jste alergický na penicilin?“

Mrkl jsem dvakrát.

„Víte to jistě?“

Mrkl jsem jednou.

„Tak fajn,“ pravil stážista. Vrátil se k svému šití. Sestra mi dala dvě injekce. Druhý stážista mi prohlížel tělo a nic neříkal.

Musel jsem zase ztratit vědomí. Když jsem otevřel oči, uviděl jsem obrovský rentgenový přístroj, nastavený nad mou hlavou. Někdo říkal podrážděným hlasem: „Jemně, jemně.“

Znovu jsem omdlel.

Probudil jsem se v jiné místnosti. Tahle byla vymalována světle zeleně. Stážisté drželi proti světlu mokré rentgenové snímky, ze kterých ještě kapala voda, a mluvili o nich. Pak jeden odešel a druhý ke mně přistoupil. „Zřejmě jste v pořádku,“ pravil. „Možná máte pár uvolněných zubů, ale nikde žádnou frakturu, kterou bychom viděli.“

Hlava se mi čistila; už jsem byl dost při sobě abych se zeptal: „Podíval se na ty snímky rentgenolog?“

To je zarazilo. Ztuhli a mysleli na totéž co já, že snímky lebky se tak těžko interpretují a vyžadují cvičené oko. Také nechápali, kde jsem se naučil klást takové otázky.

„Ne, radiolog tady teď není.“

„Tak kde je?“

„Zrovna si odskočil na kafe.“

„Tak ať se vrátí,“ řekl jsem. V ústech jsem měl sucho a těžko se mi mluvilo; bolela mě brada. Dotkl jsem se tváře a nahmatal velký otok, velmi bolestivý. Žádný div, že se báli fraktury.

„Jaký mám hematokrit?“ zeptal jsem se.

„Prosím, pane?“

Stěží mě slyšeli, jazyk jsem měl neohebný a řeč nejasnou.

„Povídám, jaký mám hematokrit?“

Podívali se nasebe, pak jeden řekl: „Čtyřicet, pane.“

„Dejte mi trochu vody.“

Jeden z nich odešel pro vodu. Druhý se na mě podezíravě díval, jako by právě objevil, že jsem lidská bytost. „Vy jste doktor, pane?“

„Ne,“ pravil jsem,“ jsem pouze dobře informovaný Pygmej.“

To ho zmátlo. Vyndal si zápisník a zeptal se: „Byl jste už někdy léčen v téhle nemocnici, pane?“

„Ne,“ odpověděl jsem. „A nebudu ani teď.“

„Pane, přivezli vás s řeznou ranou…“

„Kašlu na řeznou ránu. Přineste mi zrcadlo.“

„Zrcadlo?“

Vzdychl jsem. „Chci vidět, jak dobře jste to zašili,“ řekl jsem.

„Pane, jestli jste doktor…“

„Přineste to zrcadlo.“

Pozoruhodnou rychlostí jsem obdržel zrcadlo a sklenici vody. Nejdřív jsem rychle vypil vodu; chutnala báječně.

„Radši s tím opatrně, pane.“

„Hematokrit čtyřicítka není špatný, a vy to víte.“ Zvedl jsem zrcadlo a prozkoumal si řez na čele. Měl jsem vztek na stážisty a to mi pomáhalo zapomenout na bolest a zuboženost svého těla. Díval jsem se na řeznou ránu, která byla čistá a oblouková, začínala mi nad jedním obočím a vedla k uchu.

Museli tam udělat dvacet stehů.

„Jak dlouho jsem tady?“ zeptal jsem se.

„Hodinu, pane.“

„Přestaňte mi říkat pane,“ řekl jsem, „a udělejte další hematokrit. Chci vědět, jestli nekrvácím vnitřně.“

„Tep máte pětasedmdesát, pane, a barva pokožky…“

„Udělejte to,“ přerušil jsem ho.

Odebrali další vzorek. Stážista natáhl do stříkačky čtyři kubíky. „Ježíšmaijá,“ řekl jsem,“ jenom hematokrit.“

Vrhl na mě legračně omluvný pohled a rychle zmizel. Hoši na pohotovosti jsou hltouni. Na hematokrit jim stačí jen zlomek kubíku; dalo by se to udělat z kapky krve z prstu.

Řekl jsem druhému stážistovi: „Jmenuju se John Berry. Jsem patolog od Lincolna.“

„Ano, pane.“

„Přestaňte si to zapisovat.“

„Ano, pane.“ Odložil zápisník.

„Tohle není příjem a nebude to oficiálně zaznamenáno.“

„Pane, pokud jste byl napaden a oloupen…“

„Nebyl,“ řekl jsem. „Zakopl jsem a upadl. Nic jiného. Byla to jen pitomá chyba.“

„Pane, kontuze na vašem těle svědčí o…“

„Je mi to jedno, i kdybych byl čítanková ukázka. Říkám vám, co se stalo, a tak to je.“

„Pane…“

„Ne,“ řekl jsem. „Žádné diskuse.“

Podíval jsem se na něj. Byl oblečen v bílém a měl na sobě několik stříkanců krve; nejspíš to byla moje krev.

„Nemáte jmenovku,“ podotkl jsem.

„Ne.“

„No, tak ji noste. My pacienti rádi víme, s kým mluvíme.“

Zhluboka se nadechl, pak řekl: „Pane, já jsem student čtvrtého ročníku.“

„Ježíšikriste.“

„Pane…“

„Koukej, synku. Pár věcí musíš pochopit.“ Byl jsem vděčný za ten hněv, tu zuřivost, která mi dodávala energii. „Pro tebe je to možná vzrůšo, strávit měsíc praxe na pohotovosti, ale pro mě to žádný vzrůšo není. Zavolej doktora Hammonda.“

„Koho, pane?“

„Doktora Hammonda. Vrchního sekundáře.“

„Ano, prosím.“

Měl se k odchodu a já usoudil, že jsem byl na něj moc tvrdý. Koneckonců to byl teprve student a vypadal jako docela milý kluk.

„Mimochodem,“ zeptal jsem se, „to jsi šil ty?“

Následovala dlouhá, provinilá pauza. „Ano, já.“

„Odvedls dobrou práci,“ řekl jsem.

Zazubil se. „Díky, pane.“

„Přestaň mi říkat pane. Prohlédl jsi incisi, než jsi ji zašil?“

„Ano, p… Ano.“

„Jaký máš z toho dojem?“

„Je to pozoruhodně čistá incise. Mně to připadá jako řez břitvou.“

Usmál jsem se. „Nebo skalpelem?“

„Nerozumím.“

„Myslím, že vás tady čeká zajímavá noc,“ pravil jsem. „Zavolej Hammonda.“

KDYŽ JSEM OSAMĚL, neměl jsem nač myslet, jenom na bolest. V břiše to bylo nejhorší. Bolelo, jako bych spolkl kouli na kuželky. Převalil jsem se na bok a bylo to lepší. Za chvíli se ukázal Hammond s tím studentem čtvrtého ročníku v patách.

Hammond pravil: „Ahoj, Johne.“

„Nazdar, Nortone. Jak jdou kšefty?“

„Neviděl jsem tě přicházet,“ řekl Norton, „jinak…“

„To nevadí. Tvoji hoši odvedli dobrou práci.“

„Co se ti stalo?“

„Měl jsem nehodu.“

„Měl jsi štěstí,“ Norton se sklonil ke zranění a prohlížel si je. „Povrchová řezná rána na spánku. Pekelně jsi tekl. Ale na hematokritu to není vidět.“

„Mám velkou slezinu,“ řekl jsem.

„To je možný. Jak je ti?“

„Hnusně.“

„Bolí tě hlava?“

„Trochu. Zlepšuje se to.“

„Ospalý? Nausea?“

„No tak, Nortone…“

„Jen si lehni,“ řekl Hammond. Vyndal tužkovou baterku a zkontroloval mi zorničky, pak se oftalmoskopem podíval na oční pozadí. Nato mi zkontroloval reflexy, paže i nohy, obě strany.

„Vidíš?“ řekl jsem. „Nic.“

„Pořád ještě můžeš mít hematom.“

„Kdepak.“

„Chceme si tě tu nechat na pozorování čtyřiadvacet hodin,“ prohlásil Hammond.

„Ani náhodou.“ Posadil jsem se na posteli a zakymácel se. Žaludek mě bolel. „Pomoz mi vstát.“

„Tvoje šaty bohužel…“

„Jsou rozřezané na cáry. Já vím. Sežeň mi nějaké bílé oblečení, jo?“

„Bílé? Proč?“

„Chci být u toho, až přivezou ty ostatní,“ řekl jsem.

„Jaký ostatní?“

„Počkej a uvidíš.“

Student ze čtvrťáku se mě zeptal, jakou velikost lékařského stejnokroje nosím, a já mu to pověděl. Už se pro něj vydal, když ho Hammond chytil za rameno.

„Ještě moment.“ Obrátil se ke mně. „Můžeš ty hadry mít pod jednou podmínkou.“

„Nortone, pro kristapána, já nemám hematom. Jestli je subdurální, může se to ukázat třeba po týdnech nebo měsících. To přece víš.“

„Může to být epidurální,“ namítl.

„Na snímcích lebky nejsou žádné fraktury,“ řekl jsem. Epidurální hematom je krevní sraženina uvnitř lebky z porušené artérie, sekundárně po fraktuře lebky. Krev se srazí v lebce a může člověka i zabít tlakem na mozek.

„Sám jsi říkal, že to ještě neviděl rentgenolog.“

„Nortone, prokristapána. Nemluvíš s osmdesátiletou dámou. Já…“

„Můžeš dostat ty bílý šaty,“ řekl klidně, „pokud slíbíš, že tu zůstaneš na noc.“

„Ale nezapíšou mě na příjmu.“

„Fajn. Jen tak tady zůstaneš na pohotovosti.“

Zamračil jsem se. „Tak dobře,“ řekl jsem nakonec. „Zůstanu.“

Student čtvrtého ročníku mi odešel pro oblečení. Hammond zůstal stát a vrtěl nade mnou hlavou.

„Kdo tě zmlátil?“

„Počkej a uvidíš.“

„Pekelnější vyděsil stážistu a toho študáka.“

„To jsem nechtěl. Ale v některých věcech byli kapku ležérní.“

„U rentgenu slouží dneska v noci Harrison. Sel si někam zašukat.“

„Myslíš, že mi to vadí?“

„Víš, jak to chodí,“ pravil.

„Ano,“ řekl jsem. „Vím.“

Přinesli mi oblečení a já do něj vlezl. Byl to zvláštní pocit; nebyl jsem v bílém celá léta. Tehdy jsem na lékařský stejnokroj býval hrdý. Teď se mi tkanina zdála tuhá a nepohodlná.

Našli mé střevíce, mokré a zakrvácené. Otřel jsem je a obul se. Připadal jsem si slabý a unavený, ale musel jsem vydržet. Dneska v noci to všechno skončí. Tím jsem si byl jist.

Dostal jsem trochu kávy a sendvič. Nemělo to žádnou chuť, jako bych jedl novinový papír, ale připadalo mi, že jíst se musí. Hammond zůstal u mě.

„Mimochodem,“ prohodil, „koukl jsem se ti na toho Romana Jonese.“

„A?“

„Byl tu jen jednou. Na genitourinární ambulanci. Přišel s něčím, co vypadalo na renální koliku, tak mu udělali urinalýzu.“

„Ano?“

„Měl pořádnou hematurii. Červené krvinky s jádrem.“

„Chápu.“

To byla klasická historie. Pacienti si často přicházeli na kliniku stěžovat na silné bolesti v podbřišku a malý objem odcházející moči. Nejpravděpodobnější diagnóza zněla ledvinový kámen, jeden z pěti nejbolestivějších existujících stavů. Při takové diagnóze se téměř okamžitě podává morfin. Aby se to ale dokázalo, odebere se vzorek moči a vyšetří se na stopy krve. Ledvinové kameny jsou obvykle dráždivě a způsobují mírné krvácení do močových cest.

Morfinisté vědí, jak relativně snadno dostanou na ledvinové kameny morfin, a tak se často snaží renální koliku předstírat. Některým to jde velmi dobře; znají symptomy a dovedou je přesně odříkávat. Když se jim pak řekne o vzorek moči, jdou se šampuskou na toaletu, naberou vzorek, píchnou se do prstu a nechají do moči ukápnout trochu krve.

Jenže někteří jsou srabi. Místo vlastní krve použijí krev zvířete, třeba kuřecí. Jediná potíž je v tom, že červené krvinky kuřete mají jádro, kdežto lidské ne. A tak červené krvinky s jádrem u pacienta s renální kolikou skoro vždycky znamenají, že někdo symptomy předstírá, a to obvykle znamená, že je to feťák.

„Prohlédli ho, jestli nemá stopy po jehle?“

„Ne. Při konfrontaci s doktorem utekl z kliniky. Už se tu nikdy neukázal,“

„Zajímavé. Takže pravděpodobně je to narkoman.“

„Ano. Pravděpodobně.“

Po jídle mi bylo líp. Vstal jsem s pocitem vyčerpání a bolesti. Zavolal jsem Judith a řekl jí, že jsem na ambulanci v Memoriálu a že je mi fajn, ať nemá starosti. Nezmínil jsem se o tom, jak mě ztloukli a pořezali. Nepochybně dostane hysterický záchvat, až se vrátím domů, ale teď jsem ji nehodlal rozčilovat.

Šel jsem s Hammondem chodbou a snažil se neškubat sebou bolestí. Pořád se mě vyptával, jak mi je, a já mu pořád odpovídal, že je mi fajn. Ve skutečnosti mi fajn nebylo. Z jídla se mi začínal zvedat žaludek a bolest hlavy byla vestoje horší. Ale nejhorší byla ta malátnost. Byl jsem strašně, strašně unavený.

Došli jsme ke vchodu na pohotovost. Byl to jakýsi box, na jednom konci otevřená garáž, kam mohla zacouvat sanitka a vyložit svůj obsah. Automaticky se otvírající a zavírající lítačky, obsluhované nožními pedály, vedly přímo do nemocnice. Vyšli jsme ven a nadechli se chladného nočního vzduchu. Byla deštivá, mlhavá noc, ale chladný vzduch mi byl příjemný.

Hammond řekl: „Jseš bledej.“

„Je mi fajn.“

„Ještě jsme tě ani nezačali vyhodnocovat na vnitřní krvácení.“

„Je mi fajn,“ opakoval jsem.

„Řekni mi, kdyby nebylo,“ nabádal mě Hammond. „Nehraj si na hrdinu.“

„Nejsem hrdina.“

Čekali jsme tam. Tu a tam kolem nás projel automobil, pneumatiky syčely po mokrých ulicích; jinak bylo ticho.

„Co se má stát?“ zeptal se Hammond.

„Nejsem si jistý. Ale podle mě přinesou černocha a holku.“

„Romana Jonese? Ten je do tohohle všeho zapletený?“

„Asi.“

Ve skutečnosti jsem si byl skoro jistý, že to byl Roman Jones, kdo mě zmlátil. Už jsem si přesně nevzpomínal. Události těsně před nehodou jsem měl jako v mlze. Měl jsem to čekat. Neměl jsem opravdovou retrográdní amnézii, která je u otřesů mozku běžná a sahá až do období nějakých patnácti minut před nehodou. Ale byl jsem trochu zmatený.

Musel to být Roman, říkal jsem si. Logicky jedině on. Roman mířil na Beacon Hill. A i to mělo jediný logický důvod.

Budeme muset čekat.

„Jak je ti?“

„To se ptáš pořád,“ řekl jsem. „A já ti pořád říkám, že je mi fajn.“

„Vypadáš unaveně.“

„Jsem unavený. Už celý týden jsem unavený.“

„Ne. Chci říct, že vypadáš strhané.“

„Nepanikař,“ napomenul jsem ho. Podíval jsem se na hodinky. Uplynuly skoro dvě hodiny od té doby, co mě zmlátili. To byla spousta času, času víc než dost.

Začal jsem uvažovat, jestli se něco nepokazilo.

V tu chvíli vyjelo za rohem policejní auto, skřípění pneumatik, kvílení sirény, záblesky modrých světel. Hned za ním zastavila sanitka, následovaná třetím autem. Když sanitka zacouvala ke vchodu, vyskočili z třetího auta dva muži v oblecích: reportéři. Člověk je poznal podle dychtivých ksichtíků. Jeden měl fotoaparát.

„Nefotit,“ řekl jsem.

Dveře sanitky byly otevřené a vynášeli z ní tělo na nosítkách. První, co jsem uviděl, byly šaty – rozřezané a rozpárané napříč přes trup a horní končetiny, jako by to tělo zachytil jakýsi obludný stroj. Pak jsem ve studeném zářivkovém světle vchodu na pohotovost uviděl jeho obličej: Roman Jones. Lebku měl na pravé straně promáčknutou jako vyfouklý fotbalový míč a rty fialově černé.

Blesky zazářily.

Hned v průjezdu se dal Hammond do práce. Byl hbitý: jediným pohybem zvedl levou rukou zápěstí, přiložil ucho k hrudi a pravou rukou nahmatal karotidu na krku. Pak se narovnal a beze slova mu začal bušit do hrudi. Dělal to tak, že mu na hrudník přiložil naplocho dlaň a hřbetem druhé pěsti bušil do té první ostrými, tvrdými, rytmickými údery.

„Zavolejte anesteziologa,“ nařizoval, „a sežeňte sekundáře z chirurgie. Máme tu zástavu. Chci aramin, roztok jedna ku tisíci. Kyslíkovou masku. Pozitivní tlak. Jedem.“

Převezli jsme ho na pohotovost a dál na jednu malou ošetřovnu. Hammond celou tu dobu pokračovalv masáži srdce, aniž by porušil rytmus. Když jsme dorazili na ošetřovnu, už tam byl sekundář z chirurgie.

„Zástava?“

„Ano,“ řekl Hammond. „Apnotický, nikde žádný puls.“

Chirurg zvedl papírový balíček rukavic číslo osm. Nečekal, až mu je přijde otevřít sestra. Vyndal si je z papíru sám a škubnutím si je navlékl na prsty. Nespustil ani na okamžik oči z nehybné postavy Romana Jonese.

„Otevřem ho,“ řekl chirurg. Ohnul prsty v rukavicích.

Hammond přikývl, dál bušil do hrudníku. Nezdálo se, že by to bylo k něčemu dobré: Romanovy rty i jazyk ještě víc zčernaly. Pleť, zvláště na tváři a na uších, měl skvrnitou a tmavou.

Připlácli mu na obličej kyslíkovou masku.

„Kolik, pane doktore?“ zeptala se sestra.

„Sedm litrů,“ řekl chirurg. Dostal skalpel. Romanovi strhli z hrudi už tak potrhané oblečení; nikdo se nezdržoval tím, že by ho svlékal úplně. Chirurg k němu přistoupil s bezvýraznou tváří, skalpel svíral pevně v pravé ruce s ukazováčkem nad čepelí.

„Tak do toho,“ pravil a udělal incisi, klesající šikmo přes žebra na levé straně. Byl to hluboký řez. Krvácení chirurg ignoroval. Obnažil bělavě lesklá žebra, řízl mezi ně a pak nasadil retraktory. Retraktory se roztáhly do šířky a ozval se křupavě praskavý zvuk, jak žebra praskala. V zející ráně jsme viděli Romanovy, plíce, zhroucené a na pohled scvrklé, a srdce, velké, modravé, nebijící, ale svíjející se jako pytlík červů.

Chirurg sáhl do hrudníku a zahájil masáž. Dělal to jemně, stáhl vždycky nejdřív malíček, pak všechny ostatní prsty směrem k ukazováčku, vháněl krev do srdce. Mačkal velmi silně a rytmicky hekal.

Někdo nasadil manžetu na měření tlaku a Hammond ji napumpoval, aby mohl odčítat tlak. Okamžik sledoval ručičku na stupnici, pak řekl: „Nic.“

„Fibriluje,“ řekl sekundář se srdcem v ruce. „Epinefrin ne. Počkáme.“

Masáž pokračovala jednu minutu, pak dvě. Roman stále tmavl.

„Slábne. Dejte mi pět kubíků jedna ku tisíci.“

Stříkačka byla připravená. Chirurg vstříkl její obsah rovnou do srdce, pak tiskl dál.

Uplynulo několik dalších minut. Díval jsem se, jak mačká srdce a jak respirátor rytmicky nafukuje plíce. Ale pacient odcházel. Nakonec toho nechali.

„A je to.“ řekl chirurg. Vyndal ruku z hrudníku, podíval se na Romana Jonese a stáhl si rukavice. Prohlédl řezné rány na jeho hrudníku a pažích a ránu v lebce.

„Pravděpodobně primární respirační zástava,“ řekl. „Dostal pořádnou šlupku do hlavy.“ K Hammondovi: „Vystavíš úmrtní list?“

„Jo,“ kývl Hammond. „Já to udělám.“

V tu chvíli vrazila do místnosti sestra. „Doktore Hammonde.“ řekla, „potřebuje vás doktor Jorgensen. Přivezli jim holku v hemorrhagickém šoku.“

PRVNÍ, KOHO JSEM NA CHODBĚ UVIDĚL, byl Peterson. Stál tam v obleku a tvářil se zmateně a dotčeně zároveň. Když mě uviděl, podíval se pro jistotu ještě jednou, jestli jsem to opravdu já, a popadl mě za rukáv.

„Poslyšte, Berry…“

„Později,“ řekl jsem.

Následoval jsem Hammonda a sestru do další ošetřovny. Dívka tam byla, ležela rovně naznak, velmi bledá. Zápěstí měla ovázaná. Byla při vědomí, ale jen taktak – hlava se jí převalovala ze strany na stranu a vydávala sténavé zvuky.

Skláněl se nad ní stážista Jorgensen.

„Máme tu sebevraždu,“ sdělil Hammondovi. „Podřezaná zápěstí. Zastavili jsme krvácení a dáváme jí krev.“

Hledal žílu, kam by nasadil kanylu ke kapačce. Hledal ji na noze.

„Skupinu už určili.“ zasunul jehlu do žíly. „Poslali jsme do banky pro další krev. Spotřebuje nejmíň dvě jednotky. Hematokrit je dobrej, ale to nic neznamená.“

„Proč nohy?“ zeptal se Hammond a ukázal na kapačku.

„Zápěstí jsme jí museli obvázat. Na horních končetinách nechceme moc blbnout.“

Přikročil jsem k dívce. Byla to Angela Hardingová. Už nevypadala tak pěkně. Ve tváři měla křídově bílou barvu s šedavým nádechem kolem úst.

„Co myslíš?“ zeptal se Hammond Jorgensena. „Udržíme ji,“ řekl. „Pokud se něco nepodělá.“ Hammond prohlédl zápěstí, jež byla obvázaná.

„Je to léze?“

„Ano. Oboustranná. Zašili jsme to.“

Podíval se na ruce. Prsty byly potřísněné čímsi tmavohnědým. Podíval se na mě. „Tohle je ta holka, cos o ní mluvil?“

„Ano,“ kývl jsem. „Angela Hardingová.“

„Těžká kuřačka,“ řekl Hammond.

„Zkus to znova.“

Hammond zvedl jednu ruku a čichl k poskvrněným prstům.

„Tohle není tabák,“ řekl.

„Přesně tak.“

„Takže…“

Kývl jsem. „Přesně tak.“

„… je to sestra.“

„Ano.“

Skvrny byly od jódové tinktury, užívané jako dezinfekce. Byla to hnědavě žlutá tekutina a zanechávala skvrny na tkáních, s nimiž přišla do styku. Používala se k otírání částí těla před operací, než se do nich řízlo, i jindy, například při zavádění kapačky do žíly.

„Já to nechápu,“ řekl Hammond.

Zvedl jsem jí ruce. Bříška palců a hřbety rukou měla pokryty maličkými řeznými ranami, které nebyly ani ták hluboké, aby krvácely.

„Co z toho vyvozuješ?“

„Zkušební rány.“ Klasicky se nalézá u sebevraždy podřezáním tepen v zápěstí jeden nebo více předběžných řezů na ruce, jako by si oběť sebevraždy přála vyzkoušet ostrost čepele nebo intenzitu bolesti, jež bude následovat.

„Ne,“ řekl jsem.

„Tak co?“

„Viděls někdy někoho, kdo prošel rvačkou na nože?“ Hammond zavrtěl hlavou. Bezpochyby nikdy neviděl. Takovouhle zkušenost mívají jen patologové: malá říznutí na rukou byla průvodním znakem rvačky na nože. Oběť vztahuje ruce, aby odvrátila nůž; skončí to drobnými řeznými rankami.

„Vypadá to takhle?“

„Ano.“

„Myslíš, že se dostala do rvačky na nože?“

„Ano.“

„Ale proč?“

„To ti řeknu později.“

Vrátil jsem se k Romanu Jonesovi. Stále byl v téže místnosti, spolu s Petersonem a dalším mužem v obleku, který prohlížel oči mrtvoly.

„Berry,“ pravil Peterson, „vy se vždycky ukážete v nejnevhodnější chvíli.“

„Vy taky.“

„Jo,“ souhlasil Peterson, „ale já to mám v popisu práce.“

Kývl směrem k druhému muži v místnosti.

„Protože vám to posledně dělalo takovou starost, přivezl jsem s sebou doktora. Policejního doktora. Teď je to případ pro koronera, víte.“

„Vím.“

„Chlapík jménem Roman Jones. To jsme se dozvěděli z jeho náprsní tašky.“

„Kde jste ho našli?“

„Ležel na ulici. Hezká tichá ulice na Beacon Hillu. S rozbitou hlavou. Musel spadnout na hlavu. O dvě patra výš bylo rozbité okno, v bytě nějaké Angely Hardingové. Taje tady taky.“

„Já vím.“

„Vy toho víte dneska v noci nějak moc, co?“

Ignoroval jsem ho. Bolení hlavy se mi zhoršilo. Zlev ní tepalo a cítil jsem se strašně unavený. Chtělo se mi zalehnout a dlouho, dlouho spát. Ale neuvolnil jsem se. V žaludku mi škrundalo.

Sklonil jsem se nad tělem Romana Jonese. Někdo ho svlékl ze šatů a obnažil ták mnohočetné hluboké řezné rány na trupu a nadloktích. Nohy zůstaly nedotčené. To je charakteristické, pomyslel jsem si.

Doktor se napřímil a pohlédl na Petersona. „Těžko teď říct, co bylo příčinou smrti.“ Ukázal na zející ránuv hrudi. „Pěkně to tu zasvinili. Ale řekl bych, že asi poranění lebky. Říkal jste, že spadl z okna?“

„To předpokládáme,“ Peterson se podíval na mě. „Zařídím formality,“ řekl doktor. „Dejte mi tu náprsní tašku.“

Peterson mu dal náprsní tašku Romana Jonese. Doktor začal zapisovat do bloku v koutě místnosti. Dál jsem se díval na mrtvolu. Zvlášť mě zajímala lebka. Dotkl jsem se prolákliny a Peterson řekl: „Co to děláte?“

„Prohlížím tělo,“

„Kdo vám to dovolil?“

Vzdychl jsem. „Čí svoleník tomu potřebuju?“

Teď se tvářil zmateně.

Řekl jsem: „Rád bych vaše svolení k provedení vnější prohlídky těla,“

Když jsem to říkal, podíval jsem se na doktora. Dělal si poznámky podle dokladů z náprsní tašky, ale určitě poslouchal.

„Bude soudní pitva,“ pravil Peterson.

„Rád bych měl váš souhlas,“

„To nejde,“

V té chvíli doktor řekl: „Ale hergot, no tak, Jacku.“ Peterson se podíval z policejního doktora na mě a zase zpátky. Nakonec řekl: „Tak fajn, Berry. Prohlídněte si ho. Ale nic neporušte,“

Podíval jsem se na poranění lebky. Byla to proláklina miskovitého tvaru, zhruba velikosti mužské pěsti, ale žádná pěst ji neudělala. Udělal ji konec nějaké hole nebo trubky, vedené se značnou silou. Podíval jsem se z větší blízkosti a uviděl, že ze zakrvácené pokožky na hlavě trčí malé hnědé třísky dřeva. Nedotkl jsem se jich.

„Říkáte, že tahle fraktura lebky byla způsobena pádem?“

„Ano,“ řekl Peterson. „Proč?“

„Jen se ptám,“

„Proč?“

„A co ty řezné rány na těle?“ zeptal jsem se.

„K těm nejspíš přišel uvnitř v bytě. Zřejmě se porval s tou dívkou, s tou Angelou Hardingovou. V bytě se našel zakrvácený kuchyňský nůž. Musela po něm jít. Rozhodně vypadl nebo byl vystrčen z okna. A přišel k téhle fraktuře, která ho zabila,“

Odmlčel se a pohlédl na mě.

„Pokračujte,“ řekl jsem.

„To je všechno.“

Kývl jsem, vyšel z místnosti a vrátil se s jehlou a stříkačkou. Sklonil jsem se nad tělo a zabodl mu jehlu do krku v naději, že trefím jugulární žílu. Nemělo smysl blbnout se žílami na rukou, aspoň ne teď.

„Co to děláte?“

„Beru mu krev,“ řekl jsem, přitáhl píst stříkačky a natáhl několik mililitrů modravé krve.

„Na co?“

„Chci vědět, jestli nebyl otrávený,“ řekl jsem. Byla to první myšlenka, první odpověď, která mě napadla. „Otrávený?“

„Ano.“

„Proč myslíte, že byl otrávený?“

„Jen tak,“ odtušil jsem.

Uložil jsem stříkačku do kapsy a obrátil se k odchodu. Peterson mě pozoroval, pak se ozval: „Počkejte moment,“

Zastavil jsem se.

„Chci vám položit jednu nebo dvě otázky,“

„Ale?“

„My si to představujeme tak,“ pravil Peterson, „že tenhle chlap a Angela Hardingová se porvali. Pak Jones vypadl a ta holka se pokusila o sebevraždu,“

„To už jste mi říkal.“

„Je tu jen jeden problém,“ pokračoval Peterson. „Jones je velkej chlap. Musel vážit tak pětaosmdesát, devadesát kilo. Myslíte, že by ho taková holčička jako Angela Hardingová dokázala vystrčit z okna?“

„Možná vypadl,“

„Možná mu pomohla.“

„Možná ano.“

Podíval se mi do obličeje, na obvaz skrývající mou řeznou ránu. „Měl jste dneska večer nějaké nesnáze?“

„Ano.“

„Co se stalo?“

„Upadl jsem na mokré ulici.“

„Takže máte oděrku?“

„Ne. Upadl jsem na jedny ty skvělé městské parkovací hodiny. Mám řeznou ránu.“

„Zubatý řez.“

„Ne, docela hladký.“

„Jako Roman Jones?“

„To nevím.“

„Sešel jste se už někdy s Jonesem?“

„Ano.“

„Ale? Kdy?“

„Dneska večer. Asi před třemi hodinami.“

„To je zajímavé.“

„Snažte se.“ řekl jsem. „Přeju vám hodně štěstí.“

„Mohu vás odvézt k výslechu.“

„To samozřejmě můžete.“ souhlasil jsem. „Ale jak to zdůvodníte?“

Pokrčil rameny. „Podílnictví. Cokoliv.“

„A já vás zažaluju takovým fofrem, až se vám zatočí hlava. Vyrazím z vás dva miliony dolarů, ani nebudete vědět jak.“

„Jen kvůli výslechu?“

„Přesně tak,“ souhlasil jsem. „Kompromitování lékařské pověsti. Lékařova reputace, to je jeho život, víte. Cokoliv, i nejslabší stín podezření, může způsobit škodu – finanční škodu. Takové poškození bych u soudu dokazoval velmi snadno.“

„Art Lee tenhle postoj nezaujímá.“

Usmál jsem se. „Chcete se vsadit?“

Pokračoval jsem směrem ke dveřím. Peterson se zeptal: „Kolik vážíte, pane doktore?“

„Osmdesát tři kila,“ řekl jsem. „Stejně jako jsem vážil před osmi lety.“

„Před osmi lety?“

„Ano,“ přikývl jsem. „Když jsem byl ještě policajt.“

BYLO MI, JAKO BYCH MĚL HLAVU UPNUTOU DO SVĚRÁKU. Bolest duněla, svírala, mučila. Cestou po chodbě jsem pocítil náhlé a silné nutkání ke zvracení. Zastavil jsem se na pánech a zvrátil tam sendvič a kávu, které jsem prve pozřel. Bylo mi potom slabo, vyvstal na mně studený pot, ale přešlo to a udělalo se mi líp. Vrátil jsem se k Hammondovi.

„Jak je ti?“

„Začínáš být jednotvárný.“

„Vypadáš pekelně,“ prohlásil.“Jako že se ti každou chvíli udělá špatně od žaludku.“

„Neudělá.“

Vyndal jsem z kapsy stříkačku s Jonesovou krví a položil ji na noční stolek. Vzal jsem si novou stříkačku a jehlu.

„Mohl bys mi sehnat myš?“ zeptal jsem se.

„Myš?“

„Ano.“

Zamračil se. „U Cochrana v laborce bude pár krys. Možná je tam teď otevřeno.“

„Potřebuju myši.“

„Můžu to zkusit.“

Zamířili jsme do suterénu. Cestou zastavila ošetřovatelka Hammonda, aby mu oznámila, že volali rodiče Angely Hardingové. Hammond jí nařídil, aby mu dala vědět, až přijedou, nebo kdyby se dívka probrala z bezvědomí.

Šli jsme dolů do sklepa, proplétali se tam bludištěm chodeb a krčili se pod trubkami na stropě. Nakonec jsme dorazili do zvěřince. Jako většina velkých fakultních nemocnic měl i Memoriál své výzkumné křídlo a bylo tu mnoho zvířat, používaných k experimentům. Slyšeli jsme štěkot psů a tiché třepetání ptačích křídel. Procházeli jsme z jedné místnosti do druhé, až jsme nakonec dorazili ke dveřím označeným MALÁ ZVÍŘATA. Hammond je otevřel.

Od podlahy až ke stropu, řadu za řadou byla místnost plná klecí s krysami a myšmi. Pach tu byl silný a výrazný. Každý mladý doktor ten pach znal a bylo to dobře, protože měl klinický význam. Dech pacientů při selhání jater v důsledku jaterní choroby měl zvláštní odér, známý jako fetor hepaticus; ten se velice podobal pachu místnosti plné myší.

Našli jsme jednu myšku a Hammond ji vytáhl z klece obvyklým způsobem, za ocásek. Myška se svíjela a pokoušela se kousnout Hammonda do ruky, ale neúspěšně. Hammond ji položil na stůl a podržel zvíře za záhyb volné kůže hned za hlavičkou.

„A co teď?“

Zvedl jsem stříkačku a vstříkl myši trochu krve z těla Romana Jonese. Pak Hammond pustil myšku do skleněné nádobky.

Dlouhou dobu myš nedělala nic, jenom obíhala nádobu dokolečka.

„No?“ zeptal se Hammond.

„To je tvoje chyba,“ řekl jsem. „Nejsi patolog. Slyšels někdy o myším testu?“

„Ne“

„Je to starý test. Bývala to jediná existující biologická zkouška.“

„Biologická zkouška? Na co?“

„Na morfin.“

Myš dál běhala dokolečka. Pak jakoby zpomalila, svaly se jí napjaly a ocásek trčel přímo vzhůru do vzduchu.

„Pozitivní,“ řekl jsem.

„Na morfin?“

„Správně.“

Už existovaly lepší testy, třeba nalorfinový, ale u mrtvého člověka nebyl myší test o nic horší než ty ostatní.

„Je narkoman?“ zeptal se Hammond.

„Ano.“

„A ta holka?“

„To teprve zjistíme,“ řekl jsem.

Byla při vědomí, když jsme se vrátili, unavená, měla smutné oči a dostala tři jednotky (Litr a půl.) krve. Nebyla však o nic unavenější než já. Pociťoval jsem hlubokou, vše překonávající malátnost, jakousi celkovou slabost, ohromnou touhu spát.

V pokoji byla sestra, která poznamenala: „Tlak už jí stoupl, má sto na pětašedesát,“

„To je dobře,“ Bránil jsem se malátnosti, přistoupil k ní a poplácal ji po ruce. „Jak je vám, Angelo?“

Hlas měla jednotvárný. „Pekelně.“

„Budete v pořádku.“

„Selhala jsem,“ řekla tupě a monotónně.

„Jak to myslíte?“

Po líčku jí stekla slza. „Selhala jsem, to je celý. Zkusila jsem to a selhala jsem.“

„Už jste v pořádku.“

„Ano. Selhala jsem.“

„Rádi bychom si s vámi promluvili,“

Odvrátila hlavu. „Dejte mi pokoj.“

„Angelo, tohle je velmi důležité.“

„Čert vem všecky doktory,“ řekla. „Proč mi nemůžete dát pokoj? Chtěla jsem mít pokoj. Proto jsem to udělala.“

„Policie vás našla.“

Dušeně se zasmála. „Doktoři a policajti.“

„Angelo, potřebujeme vaši pomoc.“

„Ne.“ Zvedla ovázaná zápěstí. Pohlédla na ně. „Nikdy.“

„Tak je mi tedy líto.“ Obrátil jsem se k Hammondovia řekl: „Dej mi trochu nalorfinu.“

Byl jsem si jistý, že mě slyšela, ale nezareagovala. „Kolik?“

„Deset miligramů. To stačí.“

Angela se lehce zachvěla, ale neřekla nic.

„Nevadí vám to, Angelo?“

Vzhlédla ke mně a oči měla plné hněvu a ještě něčeho, skoro naděje. Věděla náramně dobře, co to znamená.

„Co jste říkal?“ zeptala se.

„Říkal jsem, jestli vám nevadí, když vám dáme deset miligramů nalorfinu.“

„Jistě,“ řekla. „Jak chcete. Mně je to fuk.“

Nalorfin je protiklad morfinu.⁷ Jestli je tahle dívka narkomanka, dostane ji dolů s brutální rychlostí – možná i smrtelnou rychlostí, kdybychom ho dali dost.

Vstoupila ošetřovatelka. Zamrkala, když mě nepoznala, ale rychle se vzpamatovala. „Pane doktore, je tady paní Hardingová. Policie jí zavolala.“

„Dobře. Půjdu za ní.“

Vyšel jsem na chodbu. Nervózně tam postávali žena a muž. Muž byl vysoký, v šatech, které si očividně oblékal nakvap – každou ponožku měl jinou. Ženabyla hezká a ustaraná. Při pohledu do její tváře jsem měl zvláštní pocit, že už ji odněkud znám, i když jsem si byl jistý, že jsem se s ní dosud nesešel. Na jejím obličeji bylo cosi velmi, téměř nepřirozeně známého.

„Jsem doktor Berry.“

„Tom Harding.“ Muž mi podal ruku a rychle mi jí potřásl, jako by pumpoval. „A paní Hardingová.“

„Těší mě.“

Oba jsem si je prohlédl. Vypadali jako pěkní padesátiletí lidé, velmi překvapeni, že se ocitli ve čtyři ráno na nemocniční pohotovosti s dcerou, která si právě podřezala zápěstí.

Pan Harding si odkašlal a řekl: „Ta, ehm, sestra nám řekla, co se stalo. Angele.“

„Bude v pořádku,“ řekl jsem.

„Můžeme k ní?“ zeptala se paní Hardingová.

„Teď zrovna ne. Ještě provádíme nějaké testy.“

„Takže to není…“

„Ne,“ řekl jsem, „tohle jsou rutinní testy.“

Tom Harding přikývl. „Říkal jsem manželce, že to dobře dopadne. Angela je sestra v téhle nemocnici ajá jí říkal, že se tu o ni dobře postarají.“

„Ano,“ kývl jsem. „Snažíme se.“

„Je opravdu v pořádku?“ zeptala se paní Hardingová. „Ano, bude jí fajn.“

Paní Hardingová se obrátila k Tomovi. „Radši zavolej Lelanda a řekni mu, že sem nemusí chodit.“

„Nejspíš už je na cestě.“

„Tak to zkus,“ trvala na svém paní Hardingová.

„U přijímacího pultu je telefon,“ poznamenal jsem. Tom Harding šel telefonovat. Zeptal jsem se paní Hardingové: „Voláte rodinného lékaře?“

„Ne,“ vysvětlovala, „mého bratra. On je doktor a vždycky měl Angelu moc rád, už když byla malá holčička. On…“

„Leland Weston,“ uvědomil jsem si, odkud znám její tvář.

„Ano,“ kývla. „Vy ho znáte?“

„Je to můj starý kamarád.“

Než stihla odpovědět, vrátil se Hammond s nalorfxnem a stříkačkou. Oslovil mě: „Vážně myslíš, že bychom měli…“

„Doktore Hammonde, tohle je paní Hardingová,“ představil jsem je rychle. „Tohle je doktor Hammond, vrchní sekundář na interně.“

„Pane doktore,“ paní Hardingová se lehce uklonila, ale oči měla náhle bdělé a pozorné.

„Vaše dcera se uzdraví,“ slíbil Hammond.

„To jsem ráda,“ odpověděla. Její tón byl ale chladný. Omluvili jsme se a vrátili k Angele.

„DOUFÁM, ZE SAKRA DOBRÉ VÍS, co děláš,“ řekl mi Hammond, když jsme kráčeli chodbou.

„Vím.“ Zastavil jsem se u fontánky s vodou a naplnil kelímek vodou. Tu jsem vypil a naplnil jej znovu. Hlava mě teď bolela opravdu zle a ta ospalost byla strašná. Chtělo se mi lehnout, zapomenout na všecko, spát…

Ale neřekl jsem nic. Věděl jsem, co by Hammond udělal, kdyby na to přišel.

„Vím, co dělám,“ řekl jsem.

„To doufám,“ odpověděl, „protože jestli se něco stane, zodpovídám za to já. Já jsem šéf služby.“

„Já vím. Neboj se.“

„Neboj se, hernajs. Deset miligramů tohohle prevítu, a bude studená, dřív než se…“

„Neboj se.“

„Mohlo by ji to zabít. Měli bychom dávat stupňované dávky. Začít se dvěma, a když to za dvacet minut nezaúčinkuje, přidat na pět a tak dále.“

„Ano,“ souhlasil jsem. „Ale stupňované dávky ji nezabijou.“

Hammond se na mě podíval. „Johne, zbláznil ses?“

„Ne.“

Vstoupili jsme do Angelina pokoje. Odvrátila se od nás, převrátila se na bok. Vzal jsem od Hammonda ampuli nalorfínu a položil ji spolu se stříkačkou na stůl hned vedle postele. Chtěl jsem mít jistotu, že si přečte nálepku.

Pak jsem obešel postel z druhé strany, aby byla zády ke mně.

Natáhl jsem se přes ni a zvedl ampuli i stříkačku. Pak jsem rychle naplnil stříkačku vodou ze šálku.

„Obrátila byste se, prosím, Angelo?“

Převrátila se na záda a natáhla ruku. Hammond byl příliš užaslý, než aby byl schopen se pohnout; přiložil jsem jí na paži turniket a třel žíly v ohybu lokte, až vystouply. Pak jsem do jedné zabodl jehlu a vymáčkl obsah stříkačky. Mlčky mě pozorovala.

Když to bylo hotovo, napřímil jsem se a řekl: „Tak, a je to.“

Podívala se na mě, pak na Hammonda, pak zpátky na mě.

„Dlouho to nepotrvá,“ dodal jsem.

„Kolik jste mi dal?“

„Dost.“

„Deset? Vy jste mi dal deset?“

Začínala být poplašená. Konejšivé jsem ji poplácal po rameni. „Není se čeho obával.“

„Bylo to dvacet?“

„No, nebylo,“ řekl jsem. „Byly to jen dva. Dva miligramy.“

„Dva!“

„To vás nezabije,“ ujistil jsem ji mírně.

Zasténala a otočila se od nás.

„Zklamaná?“ zeptal jsem se.

„Co se snažíte dokázat?“

„Na to znáte odpověď, Angelo.“

„Ale dva miligramy. To je…“

„Zrovna dost, aby se vám projevily symptomy. Jen studený pot, křeče a bolest. Jen začátek absťáku.“

„Ježíšmaijá.“

„Nezabije vás to,“ zopakoval jsem. „A vy to víte.“

„Vy hajzlové. Já sem nechtěla, já nechtěla bejt…“

„Ale jste tu, Angelo. A teď máte v žilách nalorfin. Ne moc, ale stačí to.“

Začala se potit. „Zastavte to,“ řekla.

„Můžeme použít morfin.“

„Zastavte to. Prosím. Já to nechci.“

„Povězte nám,“ vyzval jsem ji, „o Karen.“

„Nejdřív to zastavte.“

„Ne.“

Hammondovi to všecko vadilo. Vyrazil k posteli. Odstrčil jsem ho zpátky.

„Povězte nám to, Angelo.“

„Já nic nevím.“

„Tak počkáme, až začnou symptomy. A budete nám to muset povídat a přitom řvát bolestí.“

Polštář měla nasáklý potem.“Já nevím, já nevím.“

„Mluvte.“

„Já nic nevím.“

Začala se třást, nejprve mírně a pak nezvladatelněji, až se jí otřásalo celé tělo.

„Už to začíná, Angelo.“

Zaskřípala zuby. „Mně je to fuk.“

„Bude to horší, Angelo.“

„Ne… ne… ne…“

Vytáhl jsem ampuli morfinu a postavil ji na stůl před ní.

„Mluvte.“

Třas se jí zhoršoval, až se jí celé tělo zmítalo v křečích. Postel se divoce otřásala. Byl bych pociťoval lítost, kdybych nevěděl, že si tu reakci navozuje sama, že jsem jí nevstříkl vůbec žádný nalorfin.

„Angelo.“

„Tak jo,“ zajíkla se. „Udělala jsem to. Musela jsem.“

„Proč?“

„Kvůli tomu hlídání. Hlídání. Klinika a hlídání.“

„Kradla jste na chirurgii?“

„Ano… ne moc, jen trošku… ale dost…“

„Jak dlouho?“

„Tři roky… možná čtyři…“

„A co se stalo?“

„Roman vyloupil kliniku… Roman Jones.“

„Kdy?“

„Minulý týden.“

„A?“

„Začali hlídat. Zpřísnili to. Každýho kontrolovali…“

„Takže jste musela přestat krást?“

„Ano…“

„Co jste udělala?“

„Snažila jsem se kupovat od Romana.“

„A?“

„Chtěl peníze. Moc.“

„Kdo navrhl ten potrat?“

„Roman.“

„Abyste přišla k penězům?“

„Ano.“

„Kolik chtěl?“

Už jsem znal odpověď. Řekla: „Tři sta dolarů.“

„A tak jste udělala ten potrat?“

„Ano… ano… ano…“

„A kdo prováděl anestezii?“

„Roman. Bylo to snadný. Thiopental.“

„A Karen zemřela?“

„Byla v pořádku, když odcházela… Udělali jsme to u mě na posteli… to celý… Bylo to dobrý, všechno… u mě na posteli…“

„Ale potom zemřela.“

„Ano… Ach Bože, dejte mi trochu něčeho…“

„Dáme,“ řekl jsem.

Naplnil jsem stříkačku další vodou, vymáčkl vzduch, až jemný pramínek vystřelil do vzduchu, a aplikoval ji intravenózně. Okamžitě se uklidnila. Dech se jí zpomalil, uvolňoval se.

„Angelo,“ pokračoval jsem, „provedla jste ten potrat?“

„Ano.“

„A v jeho důsledku Karen zemřela?“

Otupělý hlas. „Ano.“

„Tak dobře.“ Poplácal jsem ji po rameni. „Jen se teď uklidněte.“

KRÁČELI JSME CHODBOU. Se svou ženou tam čekal Tom Harding, kouřil cigaretu a chodil sem a tam.

„Je v pořádku, pane doktore? Dopadly ty testy…“

„Fajn,“ řekl jsem. „Krásně se uzdraví.“

„To je úleva,“ vzdychl a ramena mu poklesla.

„Ano,“ souhlasil jsem.

Norton Hammond po mně vrhl letmý pohled a já se mu vyhnul očima. Bylo mi pekelně. Hlava mě bolela mnohem víc a začínal jsem mít chvilky, kdy jsem viděl všecko rozmazaně. V pravém oku mi to připadalo mnohem horší než v levém.

Jenomže někdo jim to musí povědět. Řekl jsem: „Pane Hardingu, vaše dcera se bohužel zapletla do záležitosti, kterou se zabývá policie.“

Podíval se na mě strnule, nevěřícně. Pak jsem spatřil, jak mu tvář roztála v podivném usmíření. Skoro jako by to celou dobu byl věděl. „Drogy,“ řekl tlumeným hlasem.

„Ano,“ kývl jsem a bylo mi hůř než kdy jindy.

„Nevěděli jsme to,“ dodal rychle. „Chci říct, kdybychom…“

„Ale měli jsme podezření,“ přerušila ho paní Hardingová. „Nikdy jsme Angelu nedokázali zvládnout. Byla to tvrdohlavá holka, náramně nezávislá. Hodně spoléhala sama na sebe, hodně sebejistá. Už jako dítě si byla jistá sama sebou.“

HAMMOND si otřel z tváře pot rukávem. „No,“ pravil, „a máme to.“

„Ano.“

I když stál těsně u mě, připadalo mi, jako by byl kdesi daleko. Hlas měl náhle slabý a bezvýznamný. Všechno kolem mě bylo bezvýznamné. Lidé se zdáli malí a vybledlí. Bolest hlavy teď přicházela v prudkých a silných poryvech. Jednou jsem se musel na okamžik zastavit a odpočívat.

„Co je?“

„Nic. Jen jsem unavený.“

Kývl. „No,“ řekl,“ je po všem. Mohl by ses radovat.“

„Ty se raduješ?“

Vstoupili jsme do konferenčního sálu lékařů, což byla malá kukaň s dvěma židlemi a stolem. Na stěnách byly plakáty s podrobným znázorněním procedur při akutních případech poskytnutí první pomoci: hemorrhagický šok, plicní edém, infarkt myokardu, popáleniny, zhmožděniny. Sedli jsme si a já si zapálil cigaretu. Když jsem cvakl zapalovačem, připadala mi levá ruka slabá.

Hammond chvíli zíral na plakáty. Žádný z nás nepromluvil. Nakonec se ozval Hammond: „Nechceš panáka?“

„Chci.“ Bylo mi špatně od žaludku, byl jsem znechucený a naštvaný. Panák mi pomůže, dostane měz toho. Anebo mi bude ještě hůř.

Otevřel zásuvku a sáhl dozadu, vyndal placatku. „Vodka,“ pravil. „Není cejtit. Pro akutní lékařskou první pomoc.“ Otevřel ji a lokl si, pak mi ji předal.

Když jsem pil, řekl:“Ježíšmaijá. Naladit, zapnout, vypnout. Ježíšmaijá.“

„Tak něco.“

Vrátil jsem mu placatici.

„Taky to byla milá holka.“

„Ano.“

„A ten placebo efekt. Dostals ji vodou do absťáku a vodou jsi ji z toho absťáku vytáh.“

„Víš proč,“ řekl jsem.

„Jo. Věřila ti.“

„Přesně tak. Věřila mi.“

Vzhlédl jsem k plakátu, ilustrujícímu patologickou lézi a kroky první pomoci při diagnostikování a ošetření mimoděložního těhotenství. Dostal jsem se k místu, kde se hovořilo o nepravidelné menstruaci a křečovitých bolestech v pravém dolním kvadrantu, když se mi slova začala rozplývat před očima.

„Johne?“

Trvalo mi dlouho, než jsem se zmohl na odpověď. Jako by mi také dlouho trvalo, než jsem ta slova uslyšel. Byl jsem ospalý, myslel jsem pomalu, jednal pomalu.

„Johne?“

„Ano.“Hlas jsem měl dutý, hlas v hrobce. Zvučel ozvěnou.

„Je ti dobře?“

„Ano, prima.“

Pořád jsem slyšel slova, opakovaná v jakémsi snu: prima, prima, prima…

„Vypadáš strašně.“

„Je mi prima…“ Prima, prima, prima…

„Johne, neblázni…“

„Já neblázním,“ řekl jsem a zavřel jsem oči. Víčka mi těžko držela otevřená. Padala dolů, velmi těžká, přilepila se k dolním víčkům.“Jsem šťastnej.“

„Šťastnej?“

„Co?“

„Ty jsi šťastnej?“

„Ne.“ Mluvil nesmysly. Nic to neznamenalo. Hlas měl skřípavý a vysoký jako mimino, žvatlavý dětinský hlas. „Ne,“ opakoval jsem,“ já vůbec neblázním.“

„Johne…“

„Přestaň mi říkat Johne.“

„Tak se jmenuješ.“ pravil Norton. Vstal, pomalu, pohyboval se ve snové pomalosti a já cítil velkou únavu, když jsem jeho pohyby pozoroval. Sáhl do kapsy a vytáhl baterku a posvítil mi do obličeje. Odvrátil jsem pohled; světlo bylo ostré a bolelo mě do očí. Zvlášť do pravého oka.

„Podívej se na mě.“

Mluvil hlasitě a velitelsky. Zupáckým hlasem. Úsečně a protivně.

„Di do prdele.“ poradil jsem mu.

Silné prsty na hlavě, přidržel si mě a světlo mi svítilo do očí.

„Nech toho, Nortone.“

„Johne, drž klidně.“

„Nech toho.“ Zavřel jsem oči. Byl jsem unavený. Moc unavený. Chtělo se mi spát milion let. Spánek byl krásný, jako když oceán omývá písek, pošplouchává s pomalým, milostným, syčivým zvukem a všechno očistí.

„Je to dobrý, Nortone. Jsem jen naštvanej.“

„Johne, drž.“

Johne, drž.

Johne, drž.

Johne, drž.

„Nortone, prokristapána…“

„Drž hubu.“ vyzval mě laskavě.

Drž hubu, drž hubu.

Vytáhl odkudsi své gumové kladívko. Klepal mě do nohou. Přiměl je poskakovat nahoru dolů. Šimralo a dopalovalo mě to. Chtělo se mi spát. Chtělo se mi rychle, rychle usnout.

„Nortone, ty hajzle.“

„Drž hubu. Seš stejnej jako voni.“

Jako voni, jako voni. Slova mi zvučela v hlavě ozvěnou. Jako kdo? uvažoval jsem. Pak spánek, vkrádá se do mě, prsty se roztahují, plastikové, gumové prsty, svírají se mi přes oči, drží je zavřené…

„Jsem unavený.“

„Já vím, že jsi. To vidím.“

„Já ne. Já nevidím nic.“

Nic.

Nevidím.

Pokusil jsem se otevřít oči. „Kafe. Potřebuju kafe.“

„Ne,“ pravil.

„Dej mi zárodek,“ řekl jsem a divil jsem se, proč to říkám. Nedávalo to žádný smysl. Nebo ano? Nebo ne? Tak spletené. Všechno bylo spletené. Pravé oko mě bolelo. Bolest hlavy se mi usadila hned za pravým okem. Jako mužíček s kladivem, co mě zezadu buší do oční bulvy.

„Mužíček,“ řekl jsem.

„Co?“

„Mužíček,“ vysvětloval jsem. Bylo to přece nasnadě. Hammond byl blbec, že to nechápal. Bylo to dokonale zjevné, rozumné prohlášení rozumného člověka. Norton si jen tak hraje, předstírá, že nerozumí.

„Johne,“ pravil, „chci, abys počítal pozpátku od stovky. Sto minus sedm. Dokážeš to?“

Odmlčel jsem se. Nebylo to snadné. V duchu jsem viděl kus papíru, svítivě bílý kus papíru a na něm tužku. Sto minus sedm. A podtrhnout. A odečíst.

„Devadesát tři.“

„Dobře. Pokračuj.“

To už bylo těžší. Potřeboval jsem nový kus papíru. Musel jsem ten starý vytrhnout z bloku a pak teprve se dalo začít na novém listu. A když jsem ten starý vytrhl, zapomněl jsem, co na něm bylo. Složité. Matoucí.

„Dělej, Johne. Devadesát tři.“

„Devadesát tři minus sedm.“ Odmlčel jsem se. „Osmdesát pět. Ne! Osmdesát šest.“

„Dál.“

„Sedmdesát devět.“

„Ano.“

„Sedmdesát tři. Ne. Sedmdesát čtyři. Ne, ne. Počkej moment.“

Trhal jsem kusy papíru. Tak těžké. A tak moc zmatené. Soustředit se dalo tolik práce.

„Osmdesát sedm.“

„Ne.“

„Osmdesát pět.“

„Johne, co je dneska za den?“

„Den?“

To je ale hloupá otázka. Norton měl dneska samé hloupé otázky. Co je za den?

„Dneska.“

„Jaký je datum?“

„Datum?“

„Ano, datum.“

„Květen,“ prohlásil jsem. Bylo květnové datum. „Johne, kde jsi?“

„Jsem v nemocnici,“ řekl jsem s pohledem na svůj bílý lékařský oděv. Pootevřel jsem trošičku oči, protože byly těžké a já byl jako omámený a světlo mě bolelo do očí. Kéž by tak byl zticha a nechal mě spát. Chtělo se mi spát. Potřeboval jsem spát. Byl jsem velmi, velmi unavený.

„V jaké nemocnici?“

„V nemocnici,“

„V jaké nemocnici?“

„V…“ Začal jsem něco říkat, ale nedokázal jsem si vzpomenout, co jsem to chtěl říct. Bolest hlavy teď byla zuřivá, bušila mi do pravého oka, do přední pravé části hlavy, strašlivá dunivá bolest hlavy.

„Zvedni levou ruku, Johne,“

„Co?“

„Zvedni levou ruku, Johne,“

Slyšel jsem ho, slyšel jsem ta slova, ale byla pošetilá. Nikdo by těm slovům nevěnoval pozornost. Nikdo by se neobtěžoval.

„Co?“

Pak jsem pocítil vibraci na pravé straně hlavy. Legrační rachotivou vibraci. Otevřel jsem oči a uviděldívku. Byla hezká, ale dělala mi divné věci. Z hlavy mi padaly nějaké chundelaté hnědé věci. Snášely se k zemi. Norton přihlížel a volal, aby mu něco přinesli, ale já nerozuměl slovům. Skoro jsem spal, všechno to bylo náramně divné. Po chundelích přišla pěna.

A břitva. Podíval jsem se na ni a na tu pěnu a najednou mi bylo špatně, bez varování, jen tak, ale všechno jsem pozvracel a Norton říkal: „Honem, jedem.“ A pak začali všichni kmitat. Stěží jsem to viděl, oči se mi pořád zavíraly a zase mi bylo špatně.

To poslední, co jsem řekl, bylo: „Díry do hlavy ne.“Řekl jsem to velmi jasně, zvolna a srozumitelně. Myslím.

PÁTEK, SOBOTA A NEDĚLE

14., 15. A 16. ŘÍJNA

JEDNA

BYLO MI, JAKO BY SE NĚKDO POKUSIL uříznout mi hlavu a neodvedl přitom zvlášť dobrou práci. Když jsem se probudil, zazvonil jsem na sestru a požadoval další morfin. Odmítla s úsměvem, vyhrazeným pro obtížné pacienty, a já ji poslal do háje. Moc se jí to nelíbilo, ale ona se mně taky moc nelíbila. Sáhl jsem si na hlavu, nahmatal obvazy ze strany lebky a pronesl několik poznámek. Ty se jí nelíbily o nic víc a tak odešla. Za chviličku vstoupil Norton Hammond.

„Jako holič nestojíš za nic,“ dotkl jsem se hlavy.

„Já myslel, že se nám to náramně povedlo.“

„Kolik děr?“

„Tři. Pravá parietální. Vybrali jsme docela dost krve. Pamatuješ si něco z toho?“

„Ne“

„Byl jsi ospalý, zvracels a jedna zornice byla rozšířená. Na rentgeny jsme nečekali. Začali jsme rovnou vrtat díry.“

„Ale,“ podivil jsem se. „Kdy se odtud dostanu?“

„Nanejvýš za tři nebo čtyři dny.“

„To si děláš srandu? Tři nebo čtyři dny?“

„Epidurálka,“ pravil, „je mrcha. Chceme si zajistit, že budeš ležet.“

„Mám nějakou jinou možnost?“

„Odjakživa se říká,“ řekl, „že doktoři jsou nejhorší pacienti.“

„Ještě morfin,“ loudil jsem.

„Ne.“

„Darvon.“

„Ne.“

„Aspirin?“

„No dobře,“ podvolil se. „Můžeš dostat trochu aspirinu.“

„Opravdický aspirin? Ne cukrové pilulky?“

„Dej si bacha,“ pohrozil mi, „nebo zavoláme na konzultaci psychiatra.“

„To by sis nedovolil.“

Jen se zasmál a odešel.

Nějakou dobu jsem spal a pak mě přišla navštívit Judith. Chvíli se chovala dotčeně, ale ne dlouho. Vysvětlil jsem jí, že za to nemůžu, a ona prohlásila, že jsem děsnej trouba a políbila mě.

Pak přišla policie a já předstíral, že jsem ospalý, dokud zas neodešli.

Večer mi sestra přinesla nějaké noviny a já hledal zprávy o Artovi. Žádné tam nebyly. Několik košatých článků o Angele Hardingové a Romanu Jonesovi, ale nic víc. Judith přišla znovu při večerních návštěvních hodinách a vyprávěla mi, že Betty a děcka jsou v pořádku a že Arta propustí zítra.

Prohlásil jsem, že je to ohromná zpráva a ona se jen usmála.

V NEMOCNICI CHYBĚL POJEM ČASU. Jeden den splýval s dalším; rutina – měření teploty, jídlo, vizita, další měření, další jídlo – a víc už nic. Přišel za mnou Sanderson á Fritz a několik dalších lidí. A policie, jenže tentokrát už jsem nemohl předstírat spánek. Řekl jsem jim všechno, co jsem věděl, a oni poslouchali a dělali si poznámky. Ke konci druhého dne už mi bylo líp. Byl jsem silnější, hlavu jsem měl jasnější a méně jsem spal.

Ohlásil jsem to Hammondovi a ten jen zavrčel a řekl, abych ještě den počkal.

Odpoledne za mnou přišel Art Lee. Měl na tváři ten svůj starý ironický úšklebek, ale vypadal unaveně. A staře.

„Ahoj,“ řekl jsem. „Jaký to je, bejt venku?“

„Dobrý,“ odpověděl.

Díval se na mě od nohou postele a zavrtěl hlavou. „Bolí to moc?“

„Už ne.“

„Mrzí mě, že se to stalo,“ řekl.

„To nic. Svým způsobem to bylo zajímavý. Můj první epidurální hematom.“

Odmlčel jsem se. Chtěl jsem mu položit jednu otázku. Uvažoval jsem o spoustě věcí a byl bych si nakopal za ty hloupé chyby, které jsem udělal. Ta nejhorší byla, že jsem tehdy večer zavolal k Leeům toho reportéra. To bylo moc špatné. Ale byly i další špatné věci. A tak jsem se ho chtěl zeptat.

Místo toho jsem prohodil: „Policie už to má nejspíš všecko v kufru.“

Přikývl. „Roman Jones zásoboval Angelu. Přiměl ji udělat ten potrat. Když se to nepovedlo – a tys začal vyzvídat – šel k Angele, pravděpodobně aby ji zabil. Usoudil, že je sledovaný, a nachytal tě. Pak šel k ní a hnal se po ní s břitvou. Tou tě taky vzal po čele.“

„To je milé.“

„Angela se mu bránila kuchyňským nožem. Trochu ho pořezala. Musela to být příjemná scénka, on s břitvou a ona s nožem. Nakonec se jí povedlo zasáhnout ho židlí a vyrazit z okna.“

„To řekla?“

„Ano, zřejmě ano.“

Přikývl jsem.

Chvíli jsme se na sebe dívali.

„Jsem ti vděčný za pomoc,“ řekl, „ve všem.“

„To nic. Víš jistě, že to byla pomoc?“

Usmál se.“Jsem svobodný člověk.“

„Tak to nemyslím.“

Pokrčil rameny a sedl si na kraj postele. „Za tu publicitu nemůžeš,“ řekl. „Kromě toho už mě tohle město začíná unavovat. Chystá se změna.“

„Kam půjdeš?“

„Nejspíš zpátky do Kalifornie. Rád bych žil v Los Angeles. Možná budu rodit dětičky filmovým hvězdám.“

„Filmové hvězdy nemají dětičky. Ty mají agenty.“

Zasmál se. Na okamžik to byl ten starý smích, okamžitá rozkoš, jež se dostavovala, když právě zaslechl cosi, co ho pobavilo, a současně ho napadla vtipná odpověď. Užuž chtěl promluvit, pak zavřel ústa a zadíval se do země. Přestal se smát.

Zeptal jsem se: „Byls v ordinaci?“

„Jen abych ji zavřel. Zařizuju si stěhováky.“

„Kdy pojedeš?“

„Příští týden.“

„Tak brzo?“

Pokrčil rameny. „Nijak nedychtím tu zůstat.“

„Ne,“ řekl jsem, „to si dovedu představit.“

VŠECHNO, CO SE STALO POTOM, bylo nejspíš důsledkem mého hněvu. Už tak to byla svinská záležitost, prohnilá a svinská, a měl jsem to nechat být. Nebylo třeba v ničem pokračovat. Mohl jsem to nechat být a zapomenout na to. Judith chtěla uspořádat Artovi večírek na rozloučenou. Já jí řekl, že ne, že by se mu to nelíbilo, skutečně ne.

To mě taky naštvalo.

Třetí den v nemocnici jsem tak dotíral na Hammonda, až mi nakonec slíbil, že mě propustí. Sestry si mu nejspíš taky stěžovaly. A tak mě pustili v 15.10 odpoledne, Judith mi přinesla šaty a odvezla mě domů. Cestou jsem ji požádal: „Na příštím rohu zahni doprava.“

„Proč?“

„Potřebuju se někde zastavit.“

„Johne…“

„No tak, Judith. Jenom na chvilku.“

Zamračila se, ale na rohu zahnula doprava. Nasměroval jsem ji přes Beacon Hill do ulice, kde bydlela Angela Hardingová. Před jejím bytem parkovalo policejní auto. Vystoupil jsem a vyšel do druhého patra. Přede dveřmi stál policajt.

„Doktor Berry, Malloryho laboratoř,“ pravil jsem úředním tónem. „Brali jste už vzorky krve?“

Policajt se zatvářil zmateně. „Vzorky krve?“

„Ano. Seškrábané v místnosti. Sušené vzorky. Na šestadvacet determinant. Však víte.“

Zavrtěl hlavou. Nevěděl.

„Doktor Lazare si s tím dělá starosti,“ dodal jsem. „Chtěl, abych to překontroloval.“

„Já o tom nic nevím,“ pravil policajt. „Včera tu byli nějaký zdravoťáci. To byli voni?“

„Ne,“ řekl jsem, „ti byli z dermatologie.“

„Hm. Aha. No, měl byste si to radši překontrolovat sám.“ Otevřel mi dveře.“Jen se ničeho nedotýkejte. Sbíraj otisky.“

Vstoupil jsem do bytu. Byl v troskách, zpřevracený nábytek, krví potřísněné gauče a stoly. Tři muži pracovali na skle, poprašovali je práškem a sfukovali ho, pak fotografovali otisky prstů. Jeden vzhlédl. „Potřebujete něco?“

„Ano,“ řekl jsem. „Ta židle…“

„Támhle,“ ukázal palcem k židli v koutě. „Ale nedotýkejte se jí.“

Přistoupil jsem a zadíval se na tu židli. Nebyla zvlášť těžká, laciná dřevěná kuchyňská židle, ničím výjimečná. Ale bytelná. Na jedné noze bylo trochu krve.

Ohlédl jsem se na ty tři muže. „Už jste z ní brali otisky?“

„Jo. Divná věc. V tomhle pokoji jsou stovky otisků. Desítek lidí. Potrvá nám léta, než to roztřídíme. Ale ze dvou věcí jsme nemohli vzít žádný otisky. Z tý židle a z kliky na dveřích ze schodiště.“

„Jak to?“

Muž pokrčil rameny.“Jsou utřený.“

„Utřený?“

„Jo. Někdo otřel židli a kliku u dveří. Rozhodně to tak aspoň vypadá. Zatraceně divný. Nic jinýho nikdo neutřel, ani ten nůž ne, co si s ním podřezala žíly.“

Kývl jsem. „Byli tu už hoši od krve?“

„Jo. Přijeli a vodjeli.“

„Fajn,“ řekl jsem. „Můžu si zavolat? Chci si to překontrolovat v laborce.“

Pokrčil rameny. „Jistě.“

Přistoupil jsem k telefonu, zvedl sluchátko a vytočil číslo předpovědi počasí. Když se ozval hlas, řekl jsem: „Dejte mi doktora Lazara.“

„… slunečno a chladno, nejvyšší teploty kolem osmnácti stupňů. Navečer oblačno…“

„Frede? John Berry. Už jsem v tom pokoji.“

„… s padesátiprocentní pravděpodobností bouřek…“

„Jo, říkají, že ty vzorky odebrali. Víš jistě, žes je ještě nedostal?“

„… zítra jasno a chladněji, nejvyšší teploty kolem patnácti stupňů…“

„Aha, jasně. Fajn. Dobře. Platí. Tak zatím.“

„… východní vítr šest metrů za sekundu…“

Zavěsil jsem a obrátil se k třem mužům. „Díky,“ řekl jsem.

„Není zač.“

Nikdo mi nevěnoval pozornost, když jsem odcházel. Každému to bylo v podstatě jedno. Muži, kteří tam byli, konali svou rutinní povinnost. Dělali všechno jako dříve, jako to už dělali desetkrát nebo stokrát. Byla to prostě rutina.

POSTSKRIPTUM: PONDĚLÍ

17. ŘÍJNA

V PONDĚLÍ JSEM MĚL SPATNOU NÁLADU. Většinu dopoledne jsem posedával, pil kávu, kouřil cigarety a pociťoval v ústech hnusně nakyslou pachuť. Pořád jsem si opakoval, že bych toho mohl nechat a každému by to bylo jedno. Bylo po všem. Artovi už jsem nemohl pomoct a nemohl jsem nic odčinit. Mohl jsem jen všechno zhoršit.

Kromě toho nic z toho nebyla Westonova chyba, skutečně ne. I když se mi chtělo někoho obvinit, nemohl jsem obviňovat jeho. A byl to starý člověk.

Byla to ztráta času. Pil jsem kávu a opakoval si to zas a znova. Ztráta času.

Stejně jsem to udělal.

Krátce před polednem jsem zajel k Mallorymu a vstoupil do Westonovy pracovny. Procházel nějaká mikroskopická sklíčka a diktoval své nálezy do malého stolního magnetofonu. Zarazil se, když jsem vešel.

„Nazdar, Johne. Co tě sem vede?“

„Jak je ti?“

„Mně?“ Zasmál se. „Mně je fajn. Jak je tobě?“ Ukázal na obvazy na mé hlavě. „Slyšel jsem, co se stalo.“

„Je mi fajn,“ řekl jsem.

Podíval jsem se mu na ruce. Měl je pod stolem, v klíně. Spustil je, jakmile jsem vstoupil do místnosti.

Zeptal jsem se: „Bolí to moc?“

„Co?“

„Ty ruce.“

Vrhl na mě zmatený pohled, nebo se o něj aspoň pokusil. Nezabralo to. Ukázal jsem na jeho ruce a on je vytáhl zpod stolu. Dva prsty na levé ruce měl ovázané.

„Nehoda?“

„Ano. Jsem nešika. Krájel jsem doma cibuli – pomáhal jsem v kuchyni – a pořezal jsem se. Jen povrchové zranění, ale trapné. Jeden by řekl, že po těch letech už dovedu zacházet s nožem.“

„To sis zavazoval sám?“

„Ano. Bylo to jen malé říznutí.“

Sedl jsem si do křesla naproti jeho stolu a zapálil si cigaretu. Uvědomoval jsem si, jak pečlivě mě pozoruje. Vyfoukl jsem proud kouře ke stropu. Uchoval si klidnou a bezvýraznou tvář; ztěžoval mi to. Ale na to měl nejspíš právo. Pravděpodobně bych se sám choval stejně.

„Přišels za mnou kvůli něčemu?“ zeptal se.

„Ano.“

Okamžik jsme se na sebe upřeně dívali a pak Weston odstrčil mikroskop stranou a vypnul magnetofon.

„Kvůli patologické diagnóze Karen Randallové? Slyšel jsem, že ti to dělalo starost.“

„To ano.“

„Bylo by ti líp, kdyby se na to podíval někdo jiný? Sanderson?“

„Teď už ne,“ řekl jsem. „Vlastně už na tom nezáleží. Rozhodně ne po právní stránce.“

„Nejspíš máš pravdu,“ souhlasil.

Znovu jsme se na sebe upřeně dívali, zavládlo dlouhé mlčení. Nevěděl jsem, jak to říct, ale to mlčení mě zabíjelo.

„Ta židle,“ řekl jsem, „byla otřená. Věděls to?“

Na okamžik se zamračil a mě napadlo, že si bude hrát na hlupáka. Ale neudělal to; místo toho kývl.

„Ano. Řekla mi, že ji otřela.“

„A kliku taky.“

„Ano. A kliku taky.“

„Kdy ses tam ukázal?“

Vzdychl. „Bylo pozdě,“ řekl. „Pracoval jsem v laboratoři přesčas a byl jsem na cestě domů. Zastavil jsem se u Angely v bytě, abych se podíval, jak se má. Dělal jsem to tak často. Jen tak jsem se zastavil. Abych ji viděl.“

„Léčils jí návyk?“

„Chceš říct, jestli jsem jí nosil drogy?“

„Chci říct, jestli jsi ji léčil?“

„Ne,“ řekl. „Věděl jsem, že je to mimo můj dosah.

Uvažoval jsem o tom, samozřejmě, ale věděl jsem, že to nedokážu zvládnout, a mohl bych to ještě zhoršit. Naléhal jsem na ni, aby se šla léčit, jenže…“

Pokrčil rameny.

„Tak jsi ji místo toho často navštěvoval.“

„Jen abych se pokusil pomoct jí ve zlých časech. To bylo to nejmenší, co jsem mohl pro ni udělat.“

„A ve čtvrtek v noci?“

„Už tam byl, když jsem přijel. Slyšel jsem rámus a křik, tak jsem otevřel dveře a uviděl, jak ji honí s břitvou. Ona měla kuchyňský nůž – dlouhý, ten na chleba – a bránila se. Snažil se ji zabít, protože byla svědek. Říkal to zas a znova.’Ty jsi svědek, holka,‘ docela tiše. Nepamatuju si přesně, co se stalo pak. Odjakživa jsem měl Angelu rád. Něco mi řekl, nějaká slova, a hnal se po mně s břitvou. Vypadal strašně; Angela už ho pořezala nožem, nebo aspoň oblečení…“

„Tak jsi zvedl tu židli.“

„Ne. Ucouvl jsem. Hnal se po Angele. Byl tváří k ní, zády ke mně. Tehdy… jsem zvedl tu židli.“

Ukázal jsem mu na prsty. „A to pořezání?“

„Nepamatuju se. Nejspíš mi to udělal on. Měl jsem taky rozříznutý rukáv u kabátu, když jsem přijel domů. Ale nevzpomínám si.“

„Když ta židle…“

„Upadl. V bezvědomí. Prostě upadl.“

„Cos udělal potom?“

„Angela se o mě bála. Řekla mi, abych šel okamžitě pryč, že se o všechno postará sama. Byla vyděšená, abych se do toho nezapletl. A já…“

„Tys odešel,“ řekl jsem.

Podíval se na své ruce. „Ano.“

„Byl Roman mrtvý, když jsi odcházel?“

„To vlastně nevím. Upadl blízko okna. Nejspíš ho jen vystrčila a pak otřela tu židli a kliku. Ale nevím to jistě. Nevím to jistě.“

Podíval jsem se mu do tváře, na vrásky v jeho pokožce a bílé vlasy, a vzpomněl si, jaký to byl učitel,jak nás pobízel a popoháněl a chválil, jak jsme si ho vážili, jak bral sekundáře každý čtvrtek odpoledne do nedalekého baru na panáka a na kus řeči, jak nosíval každý rok na své narozeniny veliký dort a podělil se o něj se všemi na patře. Všechno se mi to vracelo, vtipy, dobré časy, špatné časy, otázky a vysvětlování, dlouhé hodiny v pitevně, faktická stanoviska a otázky nejistoty.

„No,“ usmál se smutně, „a je to.“

Zapálil jsem si další cigaretu, chránil jsem plamínek dlaněmi a naklonil k němu hlavu, ačkoliv v místnosti nefoukal větřík. Bylo tu dusno a horko a nedostatek vzduchu, jako ve skleníku s choulostivými rostlinami.

Weston otázku nepoložil. Nemusel.

„Mohl by ses z toho dostat,“ řekl jsem, „byla to sebeobrana.“

„Ano,“ pravil velmi zvolna. „To bych mohl.“

VENKU chladné podzimní slunce omývalo holé větve stromů podél Massachusetts Avenue, větve podobné pažím kostlivců. Když jsem sestupoval po schodech od Malloryho, projela kolem mě sanitka k pohotovosti Bostonské městské. Jak mě míjela, zahlédl jsem tvář na lůžku vzadu, s kyslíkovou maskou, kterou na ní přidržoval zřízenec. Nemohl jsem rozpoznat rysy té tváře; nepoznal jsem ani, zdaje to muž nebo žena.

Několik dalších lidí na ulici se zastavilo a pozorovalo projíždějící sanitku. Ve tvářích jim ustrnul výraz starosti, zvědavosti nebo lítosti. Všichni se ale na okamžik zastavili, aby se podívali a pomysleli si každý své.

Člověk poznal, že uvažují o tom, kdo to v té sanitce jede a jakou má nemoc a jestli ještě někdy z té nemocnice vyjde. Neměli jak se dozvědět odpovědi na ty otázky, ale já ano.

Téhle konkrétní sanitce svítilo blikající světlo na střeše, ale siréna byla vypnutá a pohybovala se s téměř ležérní pomalostí. To znamenalo, že pasažérovi není zvlášť špatně.

Nebo to taky znamenalo, že už je mrtvý. To se nedalo poznat.

Na okamžik jsem pocítil podivnou, svůdnou zvědavost, skoro pocit povinnosti zajít na pohotovost a zjistit si, co to bylo za pacienta a jaká je prognóza.

Ale neudělal jsem to. Místo toho jsem sešel dolů na ulici, nastoupil do svého auta a odjel domů. Pokusil jsem se zapomenout na tu sanitku, protože existují miliony sanitek a miliony lidí, každý den, v každé nemocnici. Nakonec jsem zapomněl. A bylo mi dobře.

DODATKY

DODATEK I:

Patologické lahůdky

SOUČÁSTI PRÁCE PATOLOGA je popsat rychle a výstižně to, co vidí; dobrá patologická zpráva umožní čtenáři vidět v duchu přesně to, co viděl patolog ve skutečnosti. Za tím účelem si mnozí patologové osvojili zvyk popisovat choré orgány, jako by to bylo jídlo.

Jiní patologové takovou praxi odmítají; opovrhují patologickými zprávami, které vypadají jako jídelní lístek v restauraci. Je to však tak pohodlné a užitečné, že to používají tu a tam téměř všichni patologové.

A tak existují sraženiny „černý rybíz“ a posmrtné sraženiny „kuřecí tuk“. Existuje sliznice typu „zralé maliny“ nebo „jahodová sliznice žlučníku“, jež napovídá přítomnost cholesterolu. Při kongestivním selhání srdce se vyskytují muškátová játra a ementálová endometrie hyperplazie. I tak nepříjemné záležitosti, jako je rakovina, lze popsat kulinářským slovníkem, jako například „ovesné vločky“ u karcinomu plic.

DODATEK II:

Policajti a doktoři

LÉKAŘI JSOU VŮČI POLICII obvykle nedůvěřiví a snaží se vyhnout spolupráci s ní. Jedna příčina:

Brilantního sekundáře ve Všeobecné vytáhli v noci z postele, aby vyšetřil opilce, kterého přivezla policie. Policie může vědět, že určité zdravotní poruchy – například diabetické kóma – mohou takřka k nerozeznání napodobit opilství, dokonce včetně „alkoholického“ dechu. Takže se jednalo o rutinní záležitost. Muž byl prohlédnut, prohlášen za zdravého a odvezen do věznice.

V noci zemřel. Při pitvě se ukázalo, že měl prasklou slezinu. Rodina obžalovala sekundáře z nedbalosti a policie mimořádně ochotně rodině pomáhala ve snaze shodit vinu na lékaře. U soudu bylo rozhodnuto, že se lékař skutečně dopustil nedbalosti, nezpůsobil jí však žádné následky, k nimž by jinak nedošlo.

Tento lékař se později pokusil získat u Virginské státní komory svolení k provozování praxe ve státě a podařilo se mu to jen s největšími obtížemi. Incident se s ním potáhne až do konce života.

Je sice možné, že mu při prohlídce unikla zvětšená nebo prasklá slezina, je to ale vysoce nepravděpodobné vzhledem k povaze zranění a mimořádně vysoké úrovni řečeného lékaře. Nemocniční personál usoudil, že muž pravděpodobně teprve po prohlídce dostal pořádný kopanec do břicha.

Neexistuje samozřejmě takový ani onaký důkaz. Došlo ale k dostatečnému počtu takovýchto incidentů na to, aby lékaři nedůvěřovali policii téměř ze zásady.

DODATEK III:

Bitevní pole a ostnaté dráty

OD POČÁTKU DĚJIN byly chirurgie a válka důvěrně spjaty. Ještě i dnes ze všech lékařů mají mladí chirurgové nejméně námitek proti tomu, aby byli vysláni na bitevní pole. Protože právě tam se chirurgové a chirurgie tradičně rozvíjeli, inovovali a dospívali.

První chirurgové vůbec nebyli lékaři. Byli to lazebníci. Jejich chirurgie byla primitivní, obnášela hlavně amputace, pouštění žilou a obvazování zranění. Lazebníci doprovázeli vojska na velkých taženích a postupem času se učili léčit víc a víc. Sužoval je však nedostatek anestezie. Až do roku 1890 byla jediným anestetikem, jež bylo k dispozici, kulka z pušky sevřená v zubech oběti a dávka pálenky v žaludku. Internisté vždycky shlíželi na chirurgy svrchu, sami se nesnižovali k tomu, aby léčili pacienty rukama, avšak zaujímali odtažitější a intelektuálnější přístup. Tento postoj do jisté míry přetrval do dneška.

Teď už ovšem chirurgové nejsou lazebníci a vice versa. Ale lazebníci, dnešní holiči, si podrželi symbol svého starého řemesla – červenobíle pruhovanou tyč, jež představuje zakrvácené bílé obvazy na bitevním poli.

I když už chirurgové nestříhají vlasy, stále ještě doprovázejí armády. Války jim poskytují nesmírné zkušenosti v ošetřování úrazů, zranění, zhmožděnin a popálenin. Válka také podporuje inovaci. Většina technik, nyní běžných v plastické nebo rekonstruktivní chirurgii, byla vyvinuta během druhé světové války.

To všechno nemusí znamenat, že by chirurgové byli pro válku nebo proti míru. Ale historický původ jejich řemesla je tak trochu odlišuje od ostatních lékařů.

DODATEK IV:

Zkratky

DOKTOŘI MILUJÍ ZKRATKY, a pravděpodobně žádná jiná rozšířená profese jich tolik nemá. Zkratky mají významnou funkci v úspoře času, jako by však měly ještě další účel. Zkratky jsou kód, tajný a neproniknutelný jazyk, kabalistické symboly lékařské společnosti.

X je nejdůležitější písmeno lékařské abecedy, protože je ve zkratkách užíváno běžně. Jeho použití sahá od přímočarého „Polio x3“ na třífázové očkování proti obrně, až po „Předán na oddělení X“, běžný eufemismus pro márnici. Existuje však mnoho dalších: dx je diagnóza, px prognóza, tx je terapie, sx symptomy, mx metastázy a fx fraktury.

Zkratky jsou obzvláště oblíbené v kardiologii, kde se neustále používají k popisu stavu srdce, ale i jiné specializace mají své vlastní zkratky.

Tu a tam se zkratky používají k poznámkám, které by se člověku nechtělo zdlouhavě vypisovat. To proto, že nemocniční záznam každého pacienta je právní dokument, který může být předložen i u soudu; lékaři tudíž musí být opatrní na to, co říkají, a tak vznikl celý slovník a série zkratek. Například pacient není dementní, ale „dezorientovaný“ nebo „těžce zmatený“; pacient nelže, avšak „konfabuluje“; pacient není blbý, ale „otupělý“. Mezi chirurgy se například používá oblíbený výraz pro propuštění pacienta, který simuluje – je to zkratka „KHDP“, což značí „kopněte ho do prdele.“ A mezi pediatry se vyskytuje asi nejnezvyklejší ze všech zkratek, DD, což znamená „Divné dítě.“

DODATEK V:

Bílá

KAŽDÝ VÍ, ŽE DOKTOŘI CHODÍ V BÍLÝCH UNIFORMÁCH, a nikdo, ani sami doktoři, nevědí proč. Bílá barva je samozřejmě výrazná, ale nemá žádný účel. Není v tom ani tradice.

U dvora Ludvíka XIV. například všichni lékaři chodili v černém: v dlouhých černých působivých hábitech, jež tehdy budily stejný úžas a úctu, jako dneska bílé pláště.

Moderní argumenty pro bílou obvykle zahrnují čistotu a sterilitu. Doktoři chodí v bílém, protože je to „čistá“ barva. Nemocnice jsou bílé z téhož důvodu. To zní celkem rozumně, dokud člověk nespatří umouněného stážistu, který má za sebou šestatřicet hodin služby, dvakrát se v šatech vyspal a ošetřil desítky pacientů. Jeho sněhobílá uniforma je zmačkaná, pokrčená, špinavá a bezpochyby se hemží baktériemi.

Chirurgové to vzdali. Operační sál je ztělesněním aseptických podmínek, života bez škodlivých mikroorganismů. A přece jen málokterý operační sál je bílý a chirurgové sami nenosí bílé pláště. Chodí v zeleném, v modrém a někdy v šedém.

A tak musí člověk považovat bílé pláště lékařů za uniformu, jejíž barva není o nic logičtější než modř námořnických uniforem nebo zeleň uniforem armádních. Tato analogie je výstižnější, než by mohl náhodný pozorovatel očekávat, protože lékařská uniforma označuje stejně hodnost jako zbraň. Lékař jen vejde na oddělení a hned pozná, jakou má kdo z personálu služební hodnost. Pozná, kdo je sekundář, kdo je stážista, kdo je student medicíny, kdo je zřízenec. Pozná to podle maličkostí, stejně jako se voják vyzná ve frčkách a hvězdičkách. Například: Má ten člověk stetoskop? Má v kapse jeden zápisník, nebo dva? Kartotéční lístky sepnuté kovovou svorkou? Nese černý kufřík?

Tento proces lze dokonce rozšířit i na rozpoznání lékařovy specializace. Například neurologa lze hned rozpoznat podle tří nebo čtyř rovných jehlic, zapíchnutých do levé klopy pláště.

DODATEK VI:

Argumenty pro potrat

OBECNÉ JE ZNÁMO šest hlavních argumentů pro potraty a šest protiargumentů.

První argument zvažuje zákon a antropologii. Lze prokázat, že mnohé společnosti běžně praktikují potraty i zabíjení novorozeňat bez pocitu rodičovské viny nebo zničení morálních vazeb ve společnosti. Příklady se obvykle čerpají z marginálních společností, žijících v drsném životním prostředí, jako jsou například afričtí Pygmejové nebo Křováci z Kalahari. Anebo ze společenství, která silně preferují syny a zabíjejí nadbytečná novorozeňata ženského pohlaví. Lze však použít i příklad Japonska, nyní šestého nejpočetnějšího národa světa a jednoho z nejindustrializovanějších států.

Protiargument praví, že západní společnost má pramálo společného jak s Pygmeji, tak s Japonci, a co je správné a přijatelné pro ně, nemusí být ještě dobré pro nás.

S tím souvisí právní argumenty. Lze prokázat, že moderní potratové zákonodárství neexistuje odjakživa. Vyvíjelo se po mnoho staletí jako reakce na rozličné faktory. Zastánci potratů tvrdí, že moderní zákony jsou despotické, hloupé a irelevantní. Dožadují se právního systému, který přesně odráží morálku a technologii současnosti, nikoli minulosti.

Opačný argument zdůrazňuje, že staré zákony nemusí být ještě nutně špatné zákony a že jejich bezmyšlenkovité měnění vyvolá nejistotu a zmatek ve světě už tak nejistém. Méně rafinovaná podoba argumentu se staví proti potratu prostě proto, že je protizákonný. Až donedávna mnozí jinak přemýšliví lékaři ochotně zaujímali právě toto stanovisko. Nyní se však o potratu diskutuje na mnoha úrovních a takovéhle zjednodušené vidění světa už je neudržitelné.

Druhý argument pojímá potrat jako formu kontroly porodnosti. Zastánci považují interrupce za vysoce účinnou formu kontroly porodnosti a poukazují na jejich úspěšnost v Japonsku, Maďarsku, Československu i jinde. Zastánci nespatřují podstatný rozdíl mezi zabráněním početí a přerušením procesu, který dosud nevyústil v plně životaschopné novorozeně. (Ti sami lidé nevidí rozdíl mezi přerušovanou souloží a pilulkou, protože úmysl je u obou praktik identický.) V podstatě tento argument tvrdí, že „záleží na úmyslu.“

Ti, kdo s ním nesouhlasí, dělají čáru mezi prevencí a nápravou. Jsou přesvědčeni, že jakmile dojde k početí, má zárodek svá práva a nemůže být zabit. Toto stanovisko zastávají mnozí z těch, kdo uznávají konvenční měřítka kontroly porodnosti, a těmto lidem nastávají značné obtíže s problémem, co dělat, když kontrola porodnosti selže – což se v jistém procentu případů stává.

Třetí argument zvažuje společenské a psychiatrické faktory. Existují různé jeho varianty.

Podle první má fyzické a duševní zdraví matky vždy přednost před nenarozeným dítětem. Matka a její již existující rodina mohou utrpět narozením dalšího dítěte citově i finančně, a tudíž by se v takových případech mělo narození předejít.

Podle druhé varianty je nemorální a trestuhodné přivádět na svět nechtěné děti. V naší stále složitější společnosti je řádná výchova dítěte časově náročný a drahý proces, vyžadující fyzickou péči ze strany matky a finanční podporu ze strany otce. Nemůže-li rodina těmto nárokům vyhovět, poskytuje dítěti medvědí službu. Evidentní extrémní případ je například neprovdaná matka, která často bývá nepřipravena na výchovu dítěte, ať už citově nebo finančně.

Protiargument je zde mlhavý. Hovoří se o matkách, které si podvědomě přejí slehnout; o mateřském nutkání stvořit nový život; jsou tu i plytká tvrzení, že“ještě nikdy se nenarodilo dítě, které by nikdo nechtěl.“ Anebo přístup ex-post-facto: Jakmile se dítě narodí, rodina se přizpůsobí a zamiluje si ho.

Čtvrtý argument praví, že po ženě by nikdy nikdo, za žádných okolností neměl požadovat, aby porodila dítě, pokud si to sama nepřeje. Interrupce by měla být právem každé ženy, stejně jako právo volit. Tohle je zajímavý argument, avšak jeho užitečnost poněkud snižuje mnoho jeho zastánců – či spíše zastánkyň – vyjadřujících často dosti paranoidní pocit, že světu vládnou muži, od nichž nelze očekávat žádný projev soucitu s opačným pohlavím.

Ti, kdo s tímto argumentem nesouhlasí, zdůrazňují obvykle, že moderní emancipovaná žena nemusí otěhotnět, pokud nechce. Má k dispozici bohatý výběr antikoncepčních metod a přípravků a lze prý tedy soudit, že potrat není náhražka za antikoncepci. Do této konstrukce však těžko zapadají případy selhání antikoncepce a neočekávaného otěhotnění, například v důsledku znásilnění.

Pátý argument tvrdí, že potrat je bezpečný, snadný, jednoduchý a laciný; tudíž nelze mít praktické námitky proti legalizaci umělého přerušení těhotenství.

Protiargument prohlašuje, že potrat přináší určité riziko úmrtnosti, které je sice malé, nicméně existuje. Naneštěstí pro toto stanovisko je už nyní naprosto jasné, že interrupce v nemocnici je asi šestkrát až desetkrát bezpečnější než porod v nemocnici. To znamená, že je bezpečnější dítě potratit, než je donosit.

Šestý argument je nejnovější a nejinteligentnější. Jako první jej vyslovil Garret Hardin a útočí na problém v základní otázce: Je potrat vražda? Podle Hardina ne. Tvrdí, že embryo se stává člověkem až po narození a dlouhém období výchovy. Tvrdí, že embryo není nic než organická hmota, odvozená od DNA, genetická substance přenášející informaci. Informace sama o sobě podle něj nemá žádnou hodnotu. Je to jako „modrák“, kopie stavebního projektu budovy. Ta je podle něj bezcenná; jen sama budova má význam a hodnotu. Kopie dokumentace se dají beztrestně zničit, protože lze snadno vyrobit další, ale budovu nelze zničit bez pečlivého uvážení.

To je rychlý a zjednodušený souhrn jeho argumentu. Hardin vystudoval antropologii i biologii a jeho stanovisko je ojedinělé. Je zajímavé, protože zvažuje otázku, kdy je lidská bytost lidskou bytostí, a také co je to vlastně lidská bytost. Abychom se vrátili k analogii projektové dokumentace a budovy – plán konkretizuje velikost, tvar a celkovou strukturu, ale neuvádí, zda bude tato budova postavena v New Yorku, nebo v Tokiu, zda v nóbl čtvrti, nebo mezi brlohy, zda bude účelně využívána, nebo se rozpadne zanedbáním. Podle toho Hardin definuje lidskou bytost nejen jako zvíře, které chodí po zadních nohou, má velký mozek a palec postavený proti ostatním prstům; zahrnuje do své definice dostatek mateřské péče a vzdělání, aby se tento tvor stal dobře přizpůsobenou a funkční jednotkou společenského uskupení.

Podle protiargumentu považuje Hardin DNA za „neojedinělou“ kombinaci informací, zatímco ve skutečnosti je zcela ojedinělá. Všechny děti dané matky a daného otce jsou neidentické; tudíž DNA nemůže být „neojedinělá“.

Na to Hardin odpovídá, že už tak zcela náhodně vybíráme jen některé z potenciálních DNA kombinací spermie a vajíčka a těm dovolujeme dozrát. Uvádí, že průměrná žena má ve vaječnících 30 000 vajíček a přece jich donosí jen několik. Ostatní jsou zničena stejně spolehlivě, jako by byla potracena. A podle něj mohlo být klidně kterékoli z nich „super-Beethoven“.

Hardinův argument je ještě nový a mnoha lidem připadá těžko pochopitelný. Bezpochyby je to však první z mnoha nových argumentů pro i proti potratu, který bude prosazován na stále subtilnější vědecké bázi. Je to komentář moderního člověka, který musí ospravedlnit svou smrtelnost na podkladu molekulárního mechanismu fungujícího v každičké buňce jeho těla.

Existují i další argumenty, ty jsou však většinou vyhýbavé a malicherné. Existují ekonomické argumenty, které se obávají nákladů na přeměnu nemocnic v potratárny; existují mlhavé a vyjukané argumenty o rozpoutání totálního liberalismu, stejné jako argumenty slýchané před zavedením antikoncepčních pilulek. Existují také impulzivně liberální argumenty, že co je svobodné, to je dobré, a meritokratické argumenty, že by se mělo zamezit tomu, aby příslušníci nižších vrstev chrlili děti jako na běžícím pásu. O těchto stanoviscích nemá smysl uvažovat. Z převážné většiny je prosazují nemyslící a protivní lidé, vynikající duševní malostí.

DODATEK VII:

Lékařská morálka

V DNEŠNÍ MEDICÍNĚ existují čtyři velké morální otázky, související s provozováním lékařské praxe. Jednou z nich je potrat. Další je euthanasie, usmrcení pacienta se smrtelnou a neléčitelnou chorobou. Třetí pak souvisí se společenskou povinností lékaře poskytovat péči tolika lidem, kolika je možno. Čtvrtá se pak týká definice smrti.

Zajímavé na tom je, že všechny tyhle problémy jsou nové. Nastolil je rozvoj naší techniky, jsou to morální a právní problémy, které se objevily během posledních asi deseti let.

Interrupce provedená v nemocnici se například musí nyní považovat za relativně nenákladnou a bezpečnou proceduru, při níž je úmrtnost zhruba stejná jako při trhání zubu. To nebyla vždycky pravda, avšak v moderním kontextu tomu tak je a my se s tím tudíž musíme vypořádat.

Euthanasie byla kdysi mnohem méně vážný problém. Když měli lékaři méně „podpůrných“ pomůcek, umělých respirátorů a vědomostí o rovnováze elektrolytů, pacienti se smrtelnou chorobou obvykle rychle umírali. Nyní čelí medicína faktu, že člověka lze technicky udržovat naživu do neurčitá, ačkoliv nikdy nemůže být vyléčen. A tak se lékař musí rozhodnout, zda by se měla zavést podpůrná terapie a na jak dlouho. To je problém, protože lékaři tradičně trpěli pocitem, že by měli udržovat své pacienty naživu co nejdéle a využívat přitom veškerou techniku, která je k dispozici. Nyní je nezbytné zpochybnit morálku – a ostatně i humánnost – takového přístupu.

To má nutný důsledek: otázku, zda má pacient s neléčitelnou chorobou právo odmítnout podpůrnou terapii; zda pacient, kterého čekají týdny nebo měsíce bolestivého umírání, má právo požadovat rychlou a bezbolestnou smrt; zda si pacient, který se svěřil do rukou lékaře, dosud uchovává určitou vládu nad svým životem a smrtí.

Společenská odpovědnost ve svém moderním smyslu – odpovědnost společenství, ne jedinci – je v medicíně něčím docela novým. Dříve léčili nemajetné pacienty doktoři z laskavosti, nebo nebyli léčeni vůbec. Nyní existuje narůstající pocit, že lékařská péče je právo, ne privilegium. Existuje také rostoucí počet pacientů, kteří kdysi bývali dobročinnými případy, nyní jsou však kryti zdravotním pojištěním. Lékař je dnes nucen znovu uvažovat o své roli ne ve vztahu k těm pacientům, kteří si mohou dovolit vyhledat jeho pomoc, ale ve smyslu vztahu ke všem lidem ve společenství. S tím souvisí narůstající lékařský důraz na preventivní péči.

Definice smrti je problém, který má jedinou příčinu: transplantace orgánů. Až získají lékaři větší obratnost v transplantování částí těla mrtvých živým, stane se ústřední otázkou problém, kdy je člověk mrtev, protože transplantabilní orgány by se měly mrtvému člověku odstranit co nejdříve. Staré, hrubé indikátory – schází puls, není dech – vystřídala neexistence křivky EKG čili rovné EKG, ale otázka je dosud nevyřešena a možná ještě po mnoho příštích let nebude.

S lékařskou etikou souvisí ještě jeden problém, a ten se týká lékařů a společnosti užívající drogy. Momentálně se tu vede čtyřstranná válka mezi pacienty, lékaři, vládou a výrobci drog. Její smysl i konečný výsledek je dosud nejasný.

1)

Šokové bloky jsou jednoduché dřevěné bloky, s jejichž pomocí se zdvihají nohy v připadech šoku; to pomáhá, aby se krev nahrnula dohlavy.  ↵

2)

Paralyzovaný člověk bude houpat ochrnutou paží méně než zdravou.  ↵

3)

Normální počet bílých krvinek je 4 000 – 9 000 na kubický centimetr. Při nákaze se zdvojnásobí až ztrojnásobí.  ↵

4)

Prsní kost.  ↵

5)

Goodman a Gilman: Farmakologické základy terapeutiky, fannakologická skripta užívaná lékaři. Na straně 300 v nich je debata o účincích marihuany, která byla v poslední době bohatě citována v zákonodárném procesu.  ↵

6)

Federální agenti pro boj s narkotiky v Bostonu, jak je známo, dávají přednost chevroletům s poznávacími značkami začínající čísly 412 nebo 414.  ↵

7)

Vlastně jen častečny protiklad, což znamená, že v mírných dávkách 

má stejné účinky jako morfin, ale ve vysokých dávkách u narkomanů navozuje abstinenční příznaky.  ↵

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai