Pirátská odysea

Michael Crichton

(2012)

Hodnocení:

****

Štítky:

Literatura světová, thrillery

Píše se rok 1665 a Port Royal, hlavní město anglické kolonie Jamajky, zažívá nebývalý rozkvět. Vděčí za něj zejména ziskům z privatýrských výprav proti španělským lodím a koloniím. A právě kvůli privatýrům (pozor, neplést s piráty!) je přístav Port Royal jaksi méně spořádaný, než by dle mínění některých úředníků Jeho Veličenstva měl být. Ovšem privatýři v čele se šaramantním kapitánem Hunterem jsou jiného názoru, zvláště když se doslechnou, že u jednoho ostrůvku ve španělských vodách kotví galeona s pokladem… Svižně napsaný dobrodružný příběh z pera bestselleristy Michaela Crichtona (Jurský park, Ztracený svět, Vikingové) – poslední, který dokončil před svou smrtí – vás chytne a už nepustí.

Michael Crichton

PIRATE LATITUDES

Copyright © 2009 by The John Michael Crichton Trust

Translation © 2011 by Martin Štulrajter

Jacket design © 2011 by 3H creative studio

Slovak edition © 2011 by Ikar

ISBN 978-80-551– 2310-3

1. ČASŤ

PORT ROYAL

1. KAPITOLA

Sir James Almont, guvernér Jamajky vymenovaný jeho veličenstvom Karolom II., zvyčajne vstával zavčasu. Bol to zvyk starnúceho vdovca, dôsledok nepokojného spánku pre bolesti z dny a prispôsobenie sa podnebiu jamajskej kolónie, ktoré bolo už krátko po východe slnka horúce a vlhké.

Ráno 7. septembra 1665 neporušil svoju rutinu, vstal v spálni na druhom poschodí guvernérskeho sídla, podišiel k oknu a pozrel sa, aké bude nadchádzajúci deň počasie. Sídlo guvernéra bola impozantná tehlová budova so strechou z pálených škridiel. Zároveň to bola jediná dvojposchodová stavba v prístave Port Royal a mal z nej vynikajúci výhľad na mesto. Pod sebou videl lampárov na obchôdzkach, ktorí po noci zhasínali pouličné svetlá. Na Horskej ulici ranná hliadka zbierala opilcov a mŕtve telá ležiace v blate. Priamo pod guvernérovým oknom hrkotali prvé povozy nosičov vody ťahané koňmi. Privážali sudy s čerstvou vodou z rieky Rio Cobra, vzdialenej niekoľko míľ. Inak bol Port Royal pokojný a tešil sa z krátkeho okamihu medzi poslednými nemotornými pádmi nočných zhýralcov a začiatkom ranného obchodného ruchu na prístavnej hrádzi.

Keď guvernér odvrátil zrak od preplnených úzkych uličiek mesta a presunul ho na prístav, uvidel hojdajúcu sa spleť sťažňov, stovky lodí všetkých veľkostí, čo kotvili v prístave priviazané k mólu. Na mori za nimi zazrel anglickú obchodnú brigu zakotvenú za malým koralovým ostrovom v blízkosti Rackhamského útesu neďaleko pobrežia. Loď dorazila bezpochyby v noci a kapitán sa prezieravo rozhodol počkať na denné svetlo, aby bezpečne pristál v portroyalskom prístave. Dokonca aj vo chvíli, keď guvernér sledoval loď, mala v silnejúcom úsvite spustené horné plachty a od brehu v blízkosti Fort Charles sa odrazili dve veslice, aby pomohli doviezť obchodníkov do prístavu.

Guvernér Almont – medzi miestnymi známy ako James Desiatok, pretože trval na tom, aby desatinu koristi z korzárskych výprav odvádzali do jeho súkromnej pokladnice – sa odvrátil od okna a s boľavou ľavou nohou prekríval cez izbu, aby vykonal rannú toaletu. Na obchodnú loď ihneď zabudol, lebo v toto ráno mal nepríjemnú povinnosť zúčastniť sa na poprave.

Minulý týždeň vojaci chytili francúzskeho lotra menom LeClerc, usvedčeného z pirátskeho prepadnutia osady Ocho Rios na severnom pobreží ostrova.

Na základe svedectva niekoľkých obyvateľov osady, ktorí prežili útok, LeClerca odsúdili na smrť obesením na verejnej šibenici na Vyšnej ulici. Guvernér Almont nemal nijaký zvláštny záujem o Francúza ani o jeho odsúdenie, no jeho úradná funkcia od neho vyžadovala, aby sa zúčastnil na poprave. Čakalo ho únavné oficiálne ráno.

Do miestnosti vošiel guvernérov sluha Richards. „Dobré ráno, vaša výsosť. Priniesol som vám pohár vína.“ Pohár podal guvernérovi, ktorý ho na dúšok vypil. Richards rozložil toaletné potreby: misku s čerstvou ružovou vodou, ďalšiu s rozpučenými plodmi myrty, tretiu malú misku s práškom na zuby a handričku na zuby. Guvernér Almont sa pustil do očisty a sprevádzalo ho pri tom syčanie rozprašovača s parfumom, ktorý Richards každé ráno používal na navoňanie izby.

„Teplý deň na popravu,“ poznamenal Richards a sir James súhlasne zavrčal. Rednúce vlasy si pofŕkal šťavou z plodov myrty. Guvernér Almont mal päťdesiatjeden rokov a už asi desať rokov plešivel. Nebol veľmi márnivý – aj tak zvyčajne nosieval klobúk –, takže sa holohlavosti veľmi neobával. Napriek tomu používal prípravky proti vypadávaniu vlasov. Už niekoľko rokov uprednostňoval plody myrty, tradičný liek, ktorý predpisoval Plínius. Takisto používal pastu z olivového oleja, popola a pomletých dážďoviek na prevenciu šedivenia vlasov. Zmes však páchla tak nepríjemne, že si ju nanášal menej často, ako by mal – a bol si toho vedomý.

Guvernér Almont si opláchol vlasy v ružovej vode, osušil si ich uterákom a skontroloval si výzor v zrkadle.

Jedným z privilégií najvyššieho predstaviteľa kolónie Jamajka bolo aj to, že vlastnil najlepšie zrkadlo na ostrove. Bol to štvorec so stranami takmer tridsať centimetrov a mal vynikajúcu kvalitu bez prasklín či iných chybičiek. Pred rokom prišlo z Londýna a bolo určené istému obchodníkovi v meste, no Almont ho pod nejakou zámienkou skonfiškoval. Takýmto činom sa nevedel ubrániť a mal pocit, že svojvoľné správanie zvyšuje jeho rešpekt na ostrove. Ako ho v Londýne varoval bývalý guvernér sir William Lytton, Jamajka nebola „kraj zaťažený nadbytkom morálky“. Sir James v nasledujúcich rokoch často spomínal na tieto slová – toto skromné vyjadrenie bolo veľmi výstižné. Sir James nemal takýto kultivovaný rečový prejav; bol príliš strohý a mal nesporne cholerický temperament, čo pripisoval dne.

Pri pohľade do zrkadla si uvedomil, že musí zájsť za holičom Endersom a dať si pristrihnúť bradu. Sir James nebol krásavec, pestoval si bradu, aby zakryl svoju lasičiu tvár.

Zavrčal na svoj odraz v zrkadle a pozornosť sústredil na zuby. Navlhčený prst zaboril do pasty zo sušenej králičej hlavy, šupky z granátového jablka a broskyňových kvetov. Prstom si energicky pošúchal zuby a trochu si pritom pohmkával.

Richards stál pri okne a pozeral sa na prichádzajúcu loď. „Povráva sa, že tá obchodná loď je Godspeed, pane.“

„Naozaj?“ Sir James si vypláchol ústa dúškom ružovej vody, vypľul ju a zuby si osušil handričkou. Bola to elegantná handrička na zuby z Holandska, červený hodváb s čipkovaným lemom. Mal štyri takéto handričky, čo bola ďalšia drobná delikátnosť vyplývajúca z jeho postavenia v kolónii. Jednu však zničila nepozorná slúžka, ktorá ju čistila tak, ako bolo zvykom u domorodcov, údermi kameňom. So služobníctvom to tu bolo ťažké. Sir William spomínal aj to.

Richards bol výnimka. Richards bol sluha, ktorého si treba vážiť, a hoci bol Škót, bol čistotný, verný a primerane dôveryhodný. Takisto sa naňho dalo spoľahnúť, že mu porozpráva o klebetách a udalostiach v meste, ktoré by sa inak nikdy nemuseli dostať k jeho ušiam.

„Takže Godspeed, hovoríte?“

„Áno, pane,“ odvetil Richards a na posteľ rozložil pánovu dennú garderóbu.

„Je na palube môj nový sekretár?“ Podľa správ z predchádzajúceho mesiaca mala Godspeed priviezť jeho nového sekretára, istého Roberta Hackletta. Sir James o tom mužovi nikdy predtým nepočul a tešil sa na stretnutie. Bez sekretára bol už osem mesiacov, odkedy Lewis zomrel na dyzentériu.

„Verím, že je, pane,“ odvetil Richards.

Sir James si naniesol líčidlá. Najprv sa natrel bieloružovým olovom a octom, na tvári a na krku si vytvoril elegantný bledý odtieň. Na líca a na pery použil červené farbivo z morských chalúh a okra.

„Budete si želať, aby sa poprava oddialila?“ spýtal sa Richards a priniesol guvernérovi liečivý olej.

„Nie, myslím, že nie,“ usúdil Almont, ktorého myklo, keď z neho prehltol za lyžicu. Bol to olej z ryšavého psa namiešaný Milanerom v Londýne, o ktorom bolo známe, že účinkuje na dnu. Sir James ho užíval poctivo každé ráno.

Potom sa obliekol. Richards guvernérovi správne pripravil najlepšie slávnostné šaty. Sir James si najprv natiahol jemnú bielu hodvábnu tuniku, vzápätí bledomodré nohavice po kolená. Potom zelený zamatový kabátec, husto prešívaný a strašne teplý, no potrebný na deň plný úradných povinností. Odev dopĺňal guvernérov najlepší klobúk s perom.

Celé to sirovi Jamesovi zabralo dobrú hodinu. Cez otvorené okná počul skorý ranný ruch a výkriky z prebúdzajúceho sa mesta.

Cúvol o krok, aby si ho mohol Richards prehliadnuť. Ten mu upravil golier a spokojne prikývol. „Veliteľ Scott na vás čaká v koči, vaša výsosť,“ oznámil Richards.

„Výborne,“ odvetil sir James. Ako guvernér Jamajky potom pomaly zišiel po schodoch svojho sídla ku koču. Pri každom kroku cítil v ľavom palci na nohe ostrú bolesť. V ťažkom vyzdobenom kabátci sa už začínal potiť a kozmetika mu stekala po tvári a ušiach.

2. KAPITOLA

Pre muža s dnou bola aj krátka cesta v koči po dláždených uliciach mučivá. Sir James preto nenávidel oficiálnu účasť na popravách. Ďalším dôvodom, prečo nemal rád takéto vychádzky, bolo, že musel vojsť do stredu svojej dŕžavy, no on mal oveľa radšej vznešený nadhľad zo svojho okna.

Port Royal v roku 1665 prekvital. V priebehu dekády po tom, čo Cromwellova výprava ukoristila ostrov Jamajka z rúk Španielov, Port Royal sa rozrástol z biedneho, pustého, chorobami sužovaného piesčitého pásu na úbohé, preľudnené a hrdlorezmi trápené mesto s ôsmimi tisícmi obyvateľov.

Port Royal bol nepopierateľne bohaté mesto – hovorilo sa, že to bolo najbohatšie mesto na svete –, to ho však nerobilo príjemným. Iba niekoľko ciest bolo vydláždených mačacími hlavami dovezenými z Anglicka, ako záťaž na lodiach. Väčšinu ulíc tvorili úzke koľaje vyjazdené v blate. Páchol tam odpad a konský hnoj, bzučali muchy a moskyty. Tesne natlačené budovy postavili z dreva alebo z tehál. Všetko to boli hrubé stavby s hrubým účelom: nekonečný rad krčiem, obchodov s grogom, herní a nevestincov. Tieto zariadenia slúžili tisícke námorníkov a iných návštevníkov, ktorí boli na súši. Bola tam aj hŕstka slušných obchodov a na severnom konci mesta kostol, ktorý, ako to pekne vyjadril sir William Lytton, iba „zriedkavo navštevovali“.

Samozrejme, sir James a členovia jeho domácnosti sa zúčastňovali na omši každú nedeľu spolu s málom pobožných príslušníkov spoločenstva. Kázeň však veľmi často znesvätil príchod opitého námorníka, ktorý ju narušil rúhavými výkrikmi a kliatbami, raz dokonca výstrelmi. Sir James sa pričinil o to, že muža po incidente zatvorili na dva týždne do väzenia, no pri udeľovaní trestov musel byť opatrný. Právomoci guvernéra Jamajky boli – opäť slovami sira Williama – „slabé ako kúsok pergamenu a rovnako krehké“.

Sir James strávil po vymenovaní kráľom večer so sirom Williamom. Sir William vysvetlil novému guvernérovi, ako to chodí v kolónii. Sir James počúval a myslel si, že porozumel, no človek nikdy naozaj nepochopí život v Novom Svete, kým sa nestretne so skutočne nepríjemným zážitkom.

Teraz, počas jazdy páchnucimi ulicami Port Royalu, sir James pokyvoval hlavou z okna koča klaňajúcemu sa ľudu a čudoval sa, ako veľa toho postupne prijal za celkom prirodzené a zvyčajné. Akceptoval horúčavu, muchy zlovestné pachy; pripustil krádeže a podvodné obchody; toleroval hrubé maniere opitých korzárov. Prispôsobil sa v tisícich nepatrných ohľadoch vrátane schopnosti spať pri chrapľavých výkrikoch a výstreloch z pištolí, ktoré sa v prístave opakovali každú noc.

Stále však jestvovalo niečo, čo ho dráždilo a sužovalo, jedna z najpálčivejších záležitostí sedela oproti nemu v koči. Veliteľ vojenskej posádky vo Fort Charlese a samozvaný strážca dobrých uhladených spôsobov Scott mu z uniformy oprášil neviditeľné zrnko prachu a povedal: „Verím, že vaša excelencia sa tešila zo znamenitého večera a ešte aj teraz je dobre naladená na raňajšiu rozcvičku.“

„Spal som dosť dobre,“ odvetil sir James stroho. Už stýkrát si pomyslel, že život na Jamajke bol oveľa hazardnejší, lebo veliteľ vojenskej posádky bol fičúr a blázon, a nie seriózny vojak.

„Informovali ma,“ povedal veliteľ Scott, k nosu si priložil naparfumovanú vreckovku a zľahka sa nadýchol, „že väzeň LeClerc je v plnej pohotovosti a všetko je pripravené na popravu.“

„Výborne,“ odvetil sir James.

„Takisto sa mi dostalo do pozornosti, že obchodná loď Godspeed v tejto chvíli kotví v prístave a medzi pasažiermi je pán Hacklett, ktorý prišiel slúžiť ako váš sekretár.“

„Modlime sa, aby nebol taký blázon ako ten posledný,“ povzdychol si sir James.

„Veru. Presne tak,“ odvetil veliteľ Scott a milosrdne upadol do mlčania. Koč zabočil na námestie na Vyšnej ulici, kde sa zozbieral veľký dav, aby videl popravu. Keď sir James a veliteľ Scott vystúpili z koča, ozvali sa roztrúsené pozdravy.

Sir James krátko pokýval hlavou, veliteľ sa hlboko uklonil.

„Vidím tu vynikajúce zhromaždenie,“ povedal veliteľ. „Prítomnosť toľkých detí a mladíkov ma vždy poteší. Bude to pre nich patričná lekcia, nemyslíte?“

„Uhm,“ odvetil sir James. Prešiel na čelo davu a postavil sa do tieňa šibenice. Šibenica na Vyšnej ulici bola trvalá, tak často ju potrebovali: nízky podopretý priečny nosník s hrubou slučkou, ktorá visela sedem stôp nad zemou.

„Kde je väzeň?“ spýtal sa sir James podráždene.

Väzňa nebolo nikde vidieť. Guvernér čakal s očividnou netrpezlivosťou a za chrbtom si zvieral a zase roztváral ruky. Potom všetci začuli hlboké dunenie bubnov, ktoré ohlasovali príchod káry. Vzápätí sa ozvali výkriky a smiech z davu, ktorý sa rozostúpil, keď sa objavila kára.

Väzeň LeClerc stál vzpriamene s rukami zviazanými za chrbtom. Oblečenú mal sivú plátennú tuniku zašpinenú odpadkami, ktoré doňho s posmeškami hádzal dav. Napriek tomu držal bradu vysoko.

Veliteľ Scott sa nahol dopredu. „Pôsobí dobrým dojmom, vaša excelencia.“

Sir James zavrčal.

„Mám veľmi dobrú mienku o mužoch, ktorí zomierajú s finesou.“

Sir James mlčal. Kára sa dokotúľala k šibenici. Natočili ju tak, aby bol väzeň otočený tvárou k davu. Kat Henry Edmonds podišiel ku guvernérovi a hlboko sa uklonil. „Prajem vám dobré ráno, vaša excelencia, aj vám, veliteľ Scott. Mám tú česť predstaviť vám väzňa, Francúza LeClerca, nedávno odsúdeného audienciou…“

„Pustite sa do toho, Henry,“ prerušil ho sir James.

„Istotne, vaša excelencia.“ Kat sa s dotknutým výrazom ešte raz uklonil a vrátil sa ku káre. Zboku sa postavil k väzňovi a okolo krku mu navliekol slučku. Vzápätí podišiel pred káru a zostal stáť pri mulici. Nasledoval okamih ticha, ktorý sa naťahoval akosi pridlho.

Napokon sa kat otočil na päte a vyštekol: „Teddy, dopekla, pohni si!“

Chlapec – katov syn – začal okamžite búšiť do bubna a ozvalo sa rýchle vírenie. Kat sa otočil späť k davu. Vysoko do vzduchu zdvihol bičík, vzápätí mulici uštedril jediný úder, kára odhrkotala, väzeň sa zostal hojdať vo vzduchu a kopal nohami.

Sir James sledoval mužov zápas. Počúval syčivý chrapot dusiaceho sa LeClerca a videl, ako mu fialovie tvár. Francúz dosť prudko kopal, hojdal sa dopredu a dozadu asi jednu alebo dve stopy nad blatistým povrchom. Zdalo sa, že mu oči vyskočia z jamiek. Jazyk mu vytŕčal z úst. Telo na konci lana sa začalo chvieť a kŕčovito skrúcať.

„V poriadku,“ povedal sir James a pokynul hlavou davu. Jeden či dvaja zavalití priatelia odsúdenca sa okamžite rozbehli dopredu. Schmatli ho za kopajúce nohy a potiahli ho za ne v úsilí rýchlo mu zlomiť väzy. Boli však dosť nešikovní a obesený pirát silný, takže ich svojimi ráznymi kopancami povláčil po blate. Smrteľné kŕče pokračovali ešte niekoľko sekúnd, napokon telo ochablo.

Muži ustúpili. LeClercovi stekal po nohaviciach moč. Visiace telo sa voľne otáčalo sem a tam.

„Veru, dobrá poprava,“ povedal veliteľ Scott so širokým úsmevom. Katovi hodil zlatú mincu.

Sir James sa otočil a vyštveral sa späť do koča, myslel na to, že je nesmierne hladný. Na vylepšenie apetítu i na potlačenie hnilobných pachov mesta si doprial štipku šnupavého tabaku.

Veliteľ Scott navrhol, aby sa cestou zastavili v prístave a pozreli sa, či sa už vylodil nový sekretár. Koč zabočil k dokom, čo najbližšie k prístavisku; kočiš vedel, že guvernér najradšej chodil iba toľko, koľko bolo nevyhnutné. Otvoril dvere a sir James vystúpil do stuchnutého raňajšieho vzduchu.

Ocitol sa tvárou v tvár mladému mužovi, ktorý mal niečo vyše tridsať rokov a rovnako ako guvernér sa potil v ťažkom kabátci. Mladík sa uklonil a povedal: „Vaša excelencia.“

„S kým mám tú česť?“ spýtal sa Almont a mierne sa uklonil. Pre bolesť v nohe sa už nemohol klaňať hlboko, napokon aj tak nemal rád takúto pompu a formálnosť.

„Charles Morton, pane, kapitán obchodnej lode Godspeed vypravenej z Bristolu.“ Kapitán odovzdal guvernérovi papiere.

Almont na ne ani nepozrel. „Aký náklad veziete?“

„Čierne plátno z juhozápadného Anglicka, vaša excelencia, sklo zo Stourbridgeu a železiarsky tovar. Zoznam drží vaša excelencia v rukách.“

„Veziete pasažierov?“ Roztvoril zoznam a uvedomil si, že si zabudol okuliare; celý súpis bol iba čierna machuľa. Netrpezlivo preskúmal zoznam a zase ho zavrel.

„Veziem pána Roberta Hackletta, nového sekretára vašej excelencie, a jeho manželku,“ odvetil Morton. „Kolónii privážam aj osem kupcov narodených ako slobodných občanov. A na palube je aj tridsaťsedem trestankýň, ktoré posiela lord Ambritton z Londýna, aby sa stali ženami kolonizátorov.“

„Aké milé od lorda Ambrittona,“ povedal Almont sucho. Z času na čas niektorý z úradníkov vo väčších anglických mestách zariadil, že na Jamajku poslali trestankyne, čo bol jednoduchý trik, ako sa vyhnúť nákladom na ich väznenie. Sir James si nerobil ilúzie o tom, aká bude táto skupina žien. „A kde je pán Hacklett?“

„Na palube, spolu s pani Hacklettovou si zbiera svoje veci, vaša výsosť.“ Kapitán Morton prešľapoval. „Pani Hacklettová mala veľmi nepríjemnú cestu, vaša výsosť.“

„O tom nepochybujem,“ odvetil Almont. Bol podráždený, pretože ho nový sekretár nečakal v lodenici, aby sa s ním stretol. „Nesie mi pán Hacklett nejaké správy?“

„Je to možné, pane,“ povedal Morton.

„Buďte taký dobrý a požiadajte ho, aby čo najskôr prišiel za mnou do guvernérskej rezidencie.“

„Urobím tak, vaša výsosť.“

„Môžete ešte očakávať príchod pokladníka a colného inšpektora pána Gowera, ktorý overí váš súpis a dozrie na vyloženie nákladu. Budete hlásiť veľa úmrtí?“

„Iba dve, vaša výsosť, obidvaja boli obyčajní námorníci. Jedného sme stratili cez palubu a druhý zomrel na opuch. Keby to bolo bývalo inak, neboli by sme prišli do prístavu.“

Almont zaváhal. „Ako to myslíte, že by ste neprišli do prístavu?“

„Myslel som, keby niekto zomrel na mor, vaša výsosť.“

Almont sa zamračil. „Na mor?“

„Vaša výsosť nevie o more, ktorý sa nedávno rozšíril v Londýne a niektorých odľahlých mestách v krajine?“

„Neviem vôbec o ničom,“ odvetil Almont. „V Londýne je mor?“

„Veru, pane, už je to niekoľko mesiacov, čo sa šíri s veľkými zmätkami a stratami na životoch. Hovorí sa, že ho priniesli z Amsterdamu.“

Almont si vzdychol. To vysvetľovalo, prečo za posledné týždne neprišla z Anglicka žiadna loď a nijaké správy z dvora. Spomenul si na mor v Londýne pred desiatimi rokmi a dúfal, že jeho sestra a neter boli natoľko rozvážne, že odišli do vidieckeho domu. Veľmi ho to však nerozrušilo. Guvernér Almont prijímal pohromy s vyrovnanosťou. Žil v tieni úplavice a zimnice, ktoré si každý deň zobrali niekoľkých občanov Port Royalu.

„O týchto správach ešte budem počuť,“ povedal. „Príďte, prosím, dnes ku mne na večeru.“

„S veľkou radosťou,“ odvetil Morton a ešte raz sa uklonil. „Vaša výsosť mi preukazuje česť.“

„Takéto vyjadrenia si nechajte, až kým neuvidíte stôl, ktorý ponúka táto chudobná kolónia,“ povedal Almont. „Ešte niečo, kapitán,“ dodal. „Do domu potrebujem slúžky. Posledná skupina černošiek bola chorľavá a pomrela. Bol by som vám veľmi vďačný, keby sa vám podarilo zariadiť, aby trestankyne poslali čo najskôr do môjho sídla. Postarám sa o ich rozdelenie.“

„Vaša excelencia.“

Almont posledný raz krátko kývol hlavou a s bolesťami sa vyštveral naspäť do koča. S úľavou si vzdychol, usadil sa na sedadle a pokynul, aby sa koč pohol k jeho sídlu. „Pochmúrny smradľavý deň,“ poznamenal veliteľ Scott, a veru, ešte dlho potom zotrvávali neznesiteľné pachy mesta v guvernérových nozdrách a nevytratili sa, kým si nedal ďalšiu štipku šnupavého tabaku.

3. KAPITOLA

Guvernér Almont si prezliekol ľahšie šaty a osamote sa naraňajkoval v jedálni panského sídla. Ako bolo jeho zvykom, zjedol ľahké jedlo z varenej ryby a vypil trochu vína, po ktorom nasledoval ďalší z drobných pôžitkov jeho postavenia – šálka silnej tmavej kávy. Počas vykonávania svojej funkcie si čoraz väčšmi zamiloval kávu a tešilo ho, že mal prakticky neobmedzené množstvo tejto pochúťky, ktorá bola doma taká vzácna.

Keď dopíjal kávu, do miestnosti vošiel jeho pobočník John Cruikshank. John bol puritán, nútený náhlivo odísť z Cambridgea, keď sa Karol II. vrátil na trón. Bol to vážny, suchopárny muž so žltkastou pleťou, no bol dosť svedomitý.

„Vaša výsosť, prišli trestankyne.“

Almont sa zaškľabil. Utrel si pery. „Pošlite ich sem, John. Sú čisté?“

„Pomerne čisté, pane.“

„Tak ich sem pošlite.“

Ženy hlučne vošli do jedálne. Rapotali, obzerali sa, ukazovali na to a ono. Bola to neposlušná skupinka oblečená v rovnakých šedých menčestrových šatách a bosá. Pobočník zoradil ženy pozdĺž steny a Almont sa pohol od stola.

Ženy zmĺkli, keď popri nich prechádzal. Vlastne jediný zvuk v miestnosti bol šuchot ľavej bolestivej guvernérovej nohy o podlahu, keď kráčal pozdĺž radu žien a každú si obzeral.

Bola to škaredá, rozstrapatená a oplzlá zbierka ako vždy. Almont zastal pred ženou, ktorá bola vyššia ako on, odporná stvora s poďobanou tvárou a chýbajúcim zubom. „Ako sa voláš?“

„Charlotte Bixbyová, môj pane.“ Pokúsila sa o nemotornú poklonu.

„Tvoj zločin?“

„Viera, pane. Nespáchala som žiadny zločin, celé to bol podvod, ktorý na mňa našili a…“

„Vražda manžela Johna Bixbyho,“ prečítal pobočník vážnym hlasom zo zoznamu.

Žena zmĺkla. Almont išiel ďalej. Každá ďalšia tvár bola ohavnejšia ako tá predchádzajúca. Zastal pri žene so zauzlenými čiernymi vlasmi a žltou jazvou, ktorá sa jej zboku tiahla dolu hrdlom. Mala mrzutý výraz.

„Tvoje meno?“

„Laura Pealová.“

„Aký zločin si spáchala?“

„Tvrdia, že som ukradla peňaženku šľachticovi.“

„Zahrdúsila svoje štvorročné a sedemročné dieťa,“ prečítal John monotónne a ani raz nezdvihol oči od zoznamu.

Almont sa zamračene pozrel na ženu. Tieto ženy budú v Port Royale doma; boli rovnako drsné a tvrdé ako najtvrdší korzári. Ale manželky? Nebudú z nich manželky. Pokračoval ďalej pozdĺž radu tvárí, napokon zastal pred jednou nezvyčajne mladou.

Dievča mohlo mať sotva štrnásť či pätnásť rokov. Mala plavé vlasy a prirodzene bledú pleť. Jej oči boli modré a čisté a išla z nich istá zvláštna, nevinná láskavosť. V tejto surovej skupinke pôsobila nepatrične. Guvernér k nej prehovoril jemným hlasom: „A ako sa voláš ty, dieťa?“

„Anne Sharpová, môj pane.“ Hovorila ticho, takmer šeptom. Hanblivo sklopila oči.

„Aký zločin si spáchala?“

„Krádež, môj pane.“

Almont pozrel na Johna, ten prikývol. „Vykradla dom šľachtica na Gardinerovej ulici v Londýne.“

„Rozumiem,“ povedal Almont a otočil sa k dievčaťu. Nevedel sa však prinútiť, aby bol na ňu prísny. Stále mala sklopené oči.

„Potrebujem slúžku do domácnosti, slečna Sharpová. Zamestnám vás tu.“

„Vaša výsosť,“ prerušil ho John a naklonil sa k nemu. „Ešte slovo, ak dovolíte.“

Otočili sa k ženám chrbtom a o krok odstúpili. Pobočník pôsobil rozrušene. Ukázal na zoznam. „Vaša výsosť,“ zašepkal, „píše sa tu, že ju na súdnom procese obvinili z bosoráctva.“

Almont sa dobrosrdečne zachichotal. „Nepochybne, nepochybne.“ Pekné mladé ženy často obviňujú z bosoráctva.

„Vaša výsosť,“ povedal John plný bojazlivého puritánskeho ducha, „píše sa tu, že má na sebe diablove znamenia.“

Almont pozrel na hanblivú plavovlasú mladú ženu. Neprikláňal sa k názoru, že bola bosorka. Sir James vedel niečo o bosoráctve. Bosorky mali zvláštnu farbu očí. Obklopovali ich studené vzdušné prúdy. Telo mali studené ako plazy a mali prsník navyše.

Bol si istý, že táto žena nie je nijaká bosorka. „Postaraj sa o to, aby ju okúpali a obliekli,“ prikázal.

„Vaša výsosť, ak vám smiem pripomenúť, tie stigmy…“

„Stigmy preskúmam neskôr ja sám.“

John sa uklonil. „Ako si želáte, vaša výsosť.“

Anne Sharpová prvýkrát zdvihla zrak zo zeme, pozrela do tváre guvernérovi Almontovi a po tvári jej preletel najnepatrnejší úsmev.

4. KAPITOLA

„Pri všetkej patričnej úcte, sir James, musím sa priznať, že ma nič nemohlo pripraviť na šok z príchodu do tohto prístavu.“ Pán Robert Hacklett, chudý, mladý a nervózny muž sa prechádzal po miestnosti a hovoril. Jeho manželka – štíhla, tmavá žena s cudzokrajným výzorom – sedela strnulo na stoličke a civela na Almonta.

Sir James sedel za svojím stolom, chorú nohu mal podopretú vankúšom, veľmi ho bolela. Usiloval sa byť trpezlivý.

„V hlavnom meste kolónie jeho veličenstva Jamajky v Novom svete,“ pokračoval Hacklett, „som, samozrejme, očakával nejaké zdanie kresťanského poriadku a zákonného správania. Aspoň nejaké znaky obmedzení pre vagabundov a nevychovaných grobianov, ktorí si všade a otvorene robia, čo chcú. Prečo potom, keď sme sa viezli v otvorenom koči ulicami Port Royalu – ak ich vôbec možno nazvať ulicami –, dajaký vulgárny chlap chrlil opilecké kliatby na moju manželku a veľmi ju rozrušil?“

„Iste,“ povedal Almont s povzdychom.

Emily Hacklettová mlčky prikývla. Svojím spôsobom to bola pekná žena, ten typ, čo sa páčil kráľovi Karolovi. Sir James si vedel domyslieť, ako sa pán Hacklett stal takým obľúbencom na dvore, že mu udelili potenciálne veľmi výhodný post, ako je sekretár guvernéra Jamajky. Nebolo pochýb, že Emily Hacklettová na sebe neraz pocítila tlak kráľovského brucha.

Sir James si vzdychol.

„A ďalej,“ pokračoval Hacklett, „všade nás sprevádzali výjavy oplzlých, polonahých žien na uliciach alebo kričiacich z okien, dáviacich opilcov, zlodejov a pirátov, čo sa ruvali a robili výtržnosti na každom kroku, a…“

„Pirátov?“ spýtal sa Almont prudko.

„Veru, pirátov, tak by som prirodzene nazval tých hrdlorezov a námorníkov.“

„V Port Royale nie sú nijakí piráti,“ povedal Almont prísnym hlasom. Pohľadom prebodával svojho nového sekretára a preklínal vášne bujarého monarchu, vďaka ktorým sa tento samoľúby blázon stal jeho pomocníkom. Hacklett mu očividne nijako nepomôže. „V tejto kolónii nie sú piráti,“ zopakoval Almont. „Keby ste našli dôkaz, že ktorýkoľvek muž tu je pirát, bude náležite odsúdený a obesený. Taký je zákon Koruny a prísne sa dbá na jeho dodržiavanie.“

Hacklett neveriacky krútil hlavou. „Sir James, chytáte ma za slovo pre bezvýznamný rečový zvrat, zatiaľ čo pravú podstatu možno vidieť na každej ulici a v každej budove tohto mesta.“

„Pravú podstatu možno vidieť na šibenici na Vyšnej ulici,“ konštatoval Almont, „kde by ste aj teraz našli piráta hojdajúceho sa vo vánku. Keby ste sa vylodili skôr, mohli ste sa na to pozrieť.“ Opäť si vzdychol. „Sadnite si,“ prikázal, „a mlčte, skôr ako sa utvrdím v úsudku, že ste ešte väčší idiot, ako sa zdáte.“

Pán Hacklett zbledol. Očividne nebol zvyknutý na takýto priamy prejav. Rýchlo si sadol na stoličku vedľa manželky. Chlácholivo sa mu dotkla ruky: srdečné gesto jednej z mnohých kráľových mileniek.

Sir James Almont vstal a zaškľabil sa, keď mu z nohy vystrelila bolesť. Nahol sa ponad stôl. „Pán Hacklett, kráľ ma poveril rozširovaním kolónie Jamajka a udržiavaním jej prosperity. Dovoľte mi objasniť vám isté fakty, ktoré súvisia s výkonom tejto úlohy. Po prvé, sme malá a slabá základňa Anglicka uprostred španielskych teritórií. Som si vedomý toho, že na dvore je zvykom tváriť sa, že jeho veličenstvo má silné postavenie v Novom svete. Pravda je však iná. Celá dŕžava koruny pozostáva z troch drobných kolónií – Ostrova svätého Krištofa, Barbadosu a Jamajky. Všetko ostatné je Filipovo. Toto je stále španielska doména. V týchto vodách niet anglických vojnových lodí. Na nijakej pevnine nie sú anglické posádky. Zato tu je tucet prvotriednych španielskych vojnových lodí a niekoľko tisíc španielskych vojakov vo vyše pätnástich veľkých usadlostiach. Kráľ Karol si vo svojej múdrosti chce udržať svoje kolónie, no nechce platiť náklady na ich obranu pred inváziou.“

Stále bledý Hacklett naňho uprene hľadel.

„Som poverený ochranou tejto kolónie. Ako to mám robiť? Je jasné, že musím zohnať niekoho, kto bude bojovať. Dobrodruhovia a korzári sú pre mňa jediný dostupný zdroj. Dávam si pozor, aby som im poskytol vrelé privítanie. Tieto živly sa vám môžu zdať nechutné, no Jamajka by bola bez nich nahá a zraniteľná.“

„Sir James…“

„Mlčte,“ prikázal Almont. „Mám aj druhú úlohu, a tou je rozširovať kolóniu Jamajka. Na dvore je zvykom tvrdiť, že tu nabádame na farmárčenie a poľnohospodárstvo. Už dva roky nám však neposlali nijakých farmárov. Pôda je poloslaná a neúrodná. Domorodci sú nepriateľskí. Ako mám rozširovať kolóniu, zvyšovať jej čísla a bohatstvo? Prostredníctvom obchodu. Zlato a tovar pre prosperujúci obchod nám dodávajú korzárske nájazdy na španielske loďstvo a usadlosti. Napokon, toto obohacuje kráľovskú pokladnicu, to je fakt, ktorý podľa mojich najlepších informácií jeho veličenstvo úplne neznechucuje.“

„Sir James…“

„A napokon, napokon mám jednu nevyslovenú úlohu, ktorou je pripraviť dvor Filipa IV. o toľko bohatstva, koľko len dokážem. Jeho veličenstvo to považuje – v súkromí, v súkromí – za hodnotný cieľ. Najmä preto, lebo veľká časť zlata, ktoré sa nepodarí doviezť do Cádizu, sa objaví v Londýne. Korzárov preto otvorene podporujeme. Ale nie pirátov, pán Hacklett. A to nie je iba chytanie za slovo.“

„Ale sir James…“

„Tvrdé fakty o tejto kolónii nepripúšťajú nijakú diskusiu,“ prerušil ho Almont. Opäť si sadol za stôl a chodidlo si oprel o vankúš. „Vo voľnom čase môžete premýšľať nad tým, čo som vám povedal, aby ste pochopili – som si istý, že to pochopíte –, že hovorím múdro a na základe skúsenosti. Buďte takí láskaví a pripojte sa obaja ku mne a kapitánovi Mortonovi na večeru. Medzitým máte určite čo robiť, aby ste sa zabývali vo svojich izbách.“

Rozhovor sa očividne blížil k záveru. Hacklett s manželkou sa postavili. Hacklett sa mierne, škrobene uklonil. „Sir James.“

„Pán Hacklett. Pani Hacklettová.“

Sekretár s manželkou odišli. Pobočník za nimi zatvoril dvere. Almont si pretrel oči. „Bože na nebesiach,“ povedal a pokrútil hlavou.

„Chcete si teraz oddýchnuť, vaša výsosť?“ spýtal sa John.

„Áno,“ odvetil Almont. „Chcem si oddýchnuť.“ Vstal spoza stola a prešiel po chodbe k svojej spálni. Ako prechádzal okolo jednej miestnosti, začul špľachot vody v kovovej vani a ženský smiech. Pozrel na Johna.

„Kúpu slúžku,“ povedal John.

Almont zakrochkal.

„Budete si neskôr želať preskúmať ju?“

„Áno, neskôr,“ odvetil Almont. Pozrel na Johna a na okamih pocítil pobavenie. John bol očividne stále vystrašený z toho bosoráckeho obvinenia. Strach obyčajných ľudí, pomyslel si, je taký silný a taký pochabý.

5. KAPITOLA

Anne Sharpová sa uvoľnila v teplej vode vo vani a počúvala táranie obrovskej černošky, ktorá pobehovala po miestnosti. Anne sotva rozumela čo i len slovo z toho, čo žena hovorila, hoci sa zdalo, že hovorí po anglicky. Jej spevavé rytmy a zvláštna výslovnosť boli celkom cudzie. Černoška rozprávala niečo o tom, aký láskavý je guvernér Almont. Anne Sharpová si nerobila starosti o láskavosť guvernéra Almonta. Už v ranom veku sa naučila, ako sa správať k mužom.

Zavrela oči a spevavé rozprávanie černošky v jej mysli nahradilo zvonenie kostolných zvonov. V Londýne znenávidela tento monotónny, nepretržitý zvuk.

Anne bola najmladšia z troch detí, dcéra námorníka na dôchodku, z ktorého sa stal výrobca plachiet vo Wappingu. Keď v čase Vianoc prepukol mor, jej dvaja starší bratia vzali prácu strážnikov. Ich prácou bolo stáť pri dverách nakazených domov a dohliadať, aby obyvatelia z nijakého dôvodu neopustili budovu. Anne pracovala ako ošetrovateľka vo viacerých zámožných rodinách.

Hrôzy, ktoré prežila v nasledujúcich týždňoch, sa jej zliali v spomienkach. Kostolné zvony vyzváňali dňom aj nocou. Všetky cintoríny boli preplnené; čoskoro už neboli žiadne osobné hroby, telá hromadne hádzali do hlbokých jám a náhlivo zahadzovali bielym vápnom a zeminou. Hrobári ťahali ulicami vozíky, na ktorých boli dovysoka naukladané mŕtve telá, a pred každou budovou zvolali: „Vyneste svojich mŕtvych!“ Všade vo vzduchu bol prítomný zahnívajúci pach.

A takisto strach. Pamätala si, ako videla na ulici padnúť mŕtveho muža, pri ktorom zostala ležať tučná peňaženka. Davy prechádzali okolo mŕtvoly, no nikto sa neodvážil peňaženku zdvihnúť. Neskôr telo odviezli, peňaženka tam však zostala nedotknutá.

Na všetkých trhoch mali predajcovia potravín a mäsiari pri tovare misu s octom. Kupujúci hádzali mince do octu; ani jedna minca neprešla z ruky do ruky. Všetci sa usilovali platiť presne.

O amulety, prívesky, elixíry a kúzla bol veľký záujem. Anne si kúpila medailón, v ktorom bola akási odporne páchnuca bylina, no hovorilo sa, že odháňa mor. Mala ho ustavične pri sebe.

A úmrtia stále pokračovali. Mor skosil jej najstaršieho brata. Jedného dňa ho zbadala na ulici; na krku mu navreli veľké hrče a krvácali mu ďasná. Už ho nikdy viac nevidela.

Druhého brata postihol spoločný osud strážnikov. Počas hliadkovania obyvateľov jedného domu postihla demencia z choroby. Vylámali sa von a na úteku zabili jej brata guľkou z pištole. Iba o tom počula; nikdy ho nevidela.

Napokon aj Anne zamkli v dome patriacom rodine pána Sewella. Slúžila tam ako ošetrovateľka staršej pani Sewellovej – matky majiteľa domu –, keď pán Sewell zaľahol s opuchlinami. Dom dali do karantény. Anne sa starala o chorých, ako najlepšie vedela. Členovia rodiny jeden po druhom pomreli. Telá naložili na vozy s mŕtvymi. Zostala v dome sama a akýmsi zázrakom stále zdravá.

Vtedy ukradla zopár predmetov zo zlata a niekoľko mincí, ktoré našla, v noci vykĺzla cez okno na prvom poschodí na londýnske strechy a utiekla. Policajný strážnik ju nasledujúce ráno chytil a chcel vedieť, kde mladé dievča našlo toľko zlata. Vzal zlato a zavrel ju do bridewellského väzenia.

Živorila tam niekoľko týždňov, až kým spoločensky angažovaný šľachtic lord Ambritton neprišiel na návštevu väznice a nevšimol si ju. Anne už dávno zistila, že džentlmenom sa jej vzhľad pozdáva. Ani lord Ambritton nebol výnimkou. Zariadil, aby mu ju naložili do koča, a po určitom pomere podľa jeho predstavy jej sľúbil, že ju pošle do Nového sveta.

Onedlho bola v Plymouthe a vzápätí na palube lode Godspeed. Počas plavby sa zapáčila kapitánovi Mortonovi, ktorý bol mladý a vitálny muž, a pretože jej v súkromí svojej kabíny dával čerstvé mäso a iné lahôdky, tešilo ju, že s ním nadviazala známosť. Nadväzovala ju takmer každú noc.

Teraz bola na novom mieste, kde bolo všetko cudzie a neznáme. Nebála sa však, pretože si bola istá, že sa páči guvernérovi, ako sa páčila iným džentlmenom, ktorí sa o ňu starali.

Dokúpali ju, obliekli jej farbené vlnené šaty a hodvábnu blúzu. Bolo to najkvalitnejšie oblečenie, čo mala na sebe za posledné mesiace. Keď na pokožke pocítila dotyk tkaniny, na okamih prežívala radosť. Černoška otvorila dvere a pokynula jej, aby ju nasledovala.

„Kam ideme?“

„Ku guvernérovi.“

Viedla ju veľkou, širokou chodbou. Podlaha bola drevená, ale nerovná. Zdalo sa jej zvláštne, že dôležitý muž ako guvernér má žiť v takom nahrubo postavenom dome. Mnohí obyčajní džentlmeni v Londýne mali kvalitnejšie vybudované obydlia.

Černoška zaklopala na dvere, ktoré otvoril Škót so žiadostivým úsmevom. Anne vo vnútri zazrela spálňu; guvernér v nočnej košeli stál pri posteli a zíval. Škót jej kývol, že má vojsť.

„Ach,“ vzdychol guvernér. „Slečna Sharpová. Musím povedať, že po umytí sa váš výzor výrazne zlepšil.“

Anne celkom presne nechápala, o čom hovorí, no ak mal z toho radosť, tešila sa aj ona. Uklonila sa, ako ju to naučila matka.

„Richards, môžete nás opustiť.“

Škót prikývol a zavrel dvere. Anne zostala sama s guvernérom. Sledovala jeho oči.

„Neboj sa, moja drahá,“ hovoril guvernér láskavým hlasom. „Niet sa čoho báť. Poď sem k oknu, Anne, kde je lepšie svetlo.“

Urobila, ako jej prikázal.

Chvíľu na ňu mlčky hľadel. Napokon povedal: „Vieš, že na súdnom procese ťa obvinili z bosoráctva.“

„Áno, pane. Ale nie je to pravda, pane.“

„Som si celkom istý, že nie je, Anne. Niekto však povedal, že na sebe nosíš znamenia zmluvy s diablom.“

„Prisahám, pane,“ odvetila a prvýkrát pocítila nepokoj. „Nemám nič spoločné s diablom, pane.“

„Verím ti, Anne,“ povedal guvernér a usmial sa. „Je však mojou povinnosťou overiť neprítomnosť znamení.“

„Prisahám vám, pane.“

„Verím ti. Musíš si však vyzliecť šaty.“

„Hneď, pane?“

„Áno, hneď.“

Anne sa trochu neisto poobzerala po miestnosti.

„Šaty si môžeš položiť na posteľ, Anne.“

„Áno, pane.“

Sledoval ju, ako sa vyzlieka.

Anne si všimla, čo sa stalo s jeho očami. Už sa nebála. Vzduch bol teplý; cítila sa príjemne aj bez šiat.

„Si krásne dievča, Anne.“

„Ďakujem vám, pane.“

Stála tam nahá a guvernér podišiel bližšie. Na chvíľu zastal, nasadil si okuliare, potom sa jej pozrel na plecia.

„Pomaly sa otoč.“

Otočila sa k nemu. Civel na jej telo.

„Zdvihni ruky nad hlavu.“

Anne zdvihla ruky. Pozrel jej do oboch podpazuší.

„Znamenia sa zvyčajne nachádzajú v podpazuší alebo na prsiach,“ povedal. „Alebo na prirodzení.“ Usmial sa na ňu. „Nevieš, o čom hovorím, však?“

Anne pokrútila hlavou.

„Ľahni si na posteľ, Anne.“

Ľahla si na posteľ.

„Teraz dokončíme preskúmanie,“ povedal guvernér vážne a vzápätí sa mu stratili prsty v jej ochlpení. Pozorne si prezeral jej pokožku s nosom len niekoľko centimetrov od jej pošvy, a hoci sa Anne bála, že ho urazí, zdalo sa jej to smiešne – šteklilo to – rozosmiala sa.

Guvernér na ňu na okamih nahnevane pozrel, potom sa rozosmial aj on a vyzliekol si nočnú košeľu. Keď si s ňou líhal, okuliare mal stále na nose; Anne cítila tlak rámov na uchu. Dovolila mu, nech si príde na svoje. Netrvalo to dlho a potom pôsobil spokojne, takže aj ona bola spokojná.

Keď ležali spolu v posteli, guvernér sa pýtal na jej život a skúsenosti v Londýne a na cestu na Jamajku. Opísala mu, ako sa väčšina žien zabávala navzájom alebo s členmi posádky, povedala však, že ona nie – čo nebola celkom pravda, bola len s kapitánom Mortonom, takže to bolo veľmi blízko pravde. A potom mu porozprávala o búrke, ktorá ich ničila hneď, ako zahliadli pevninu v Antilách. A o tom, ako s búrkou dva dni zápasili.

Vedela, že guvernér Almont nevenuje jej príbehu veľkú pozornosť. V očiach mal zase ten zábavný pohľad. Napriek tomu však pokračovala. Povedala mu, aký jasný bol deň po búrke, že uvideli pevninu s prístavom, pevnosťou a veľkú španielsku loď v prístave. A o tom, ako si kapitán Morton robil veľké starosti, že na nich španielska vojnová loď zaútočí, pretože ich určite videla. Španielska loď však z prístavu vôbec nevyplávala.

„Čo?“ guvernér Almont takmer vykríkol a vyskočil z postele.

„Čo sa stalo?“

„Španielska vojnová loď vás videla a nezaútočila?“

„Nie, pane,“ odvetila. „Veľmi sa nám uľavilo, pane.“

„Uľavilo?“ zvolal Almont. Nemohol veriť vlastným ušiam. „Uľavilo sa vám? Bože na nebesiach, kedy sa to stalo?“

Anne pokrčila plecami. „Pred tromi či štyrmi dňami.“

„A hovoríš, že to bol prístav s pevnosťou?“

„Áno.“

„Na ktorej strane bola pevnosť?“

Anne bola zmätená. Pokrútila hlavou. „Neviem.“

„Nuž,“ povedal Almont a náhlivo sa obliekal, „keď si sa pozerala na ostrov a na prístav, bola tá pevnosť napravo od prístavu, alebo naľavo?“

„Na tejto strane,“ odvetila a ukázala pravou rukou.

„A na ostrove bol vysoký štít? Veľmi zelený ostrov, veľmi malý?“

„Áno, to je on, pane.“

„Pre Kristove rany,“ povedal Almont. „Richards! Richards! Zožeňte Huntera!“

Guvernér sa vyrútil z izby a nechal ju tam ležať nahú na posteli. Anne si bola istá, že ho nahnevala, a rozplakala sa.

6. KAPITOLA

Niekto zaklopal na dvere. Hunter sa prevrátil v posteli; uvidel otvorené okno, cez ktoré prenikal slnečný svit. „Choď preč,“ zašomral. Dievča vedľa neho nepokojne zmenilo polohu, no nezobudilo sa.

Zaklopanie zaznelo znovu.

„Zmizni, doparoma!“

Dvere sa otvorili a pani Denbyová šmátrala rukou. „Prosím vás o odpustenie, kapitán Hunter, no je tu posol z guvernérskej rezidencie. Guvernér vás žiada, aby ste prišli na večeru, kapitán. Čo mám povedal?“

Hunter si pretrel oči. Rozospato zažmurkal na dennom svetle. „Koľko je hodín?“

„Päť, kapitán.“

„Povedzte guvernérovi, že prídem.“

„Áno, kapitán Hunter. A, kapitán?“

„Čo je?“

„Hľadá vás dole ten Francúz s jazvou.“

Hunter zavrčal. „V poriadku, pani Denbyová.“

Dvere sa zavreli. Hunter vstal z postele. Dievča spalo a hlasno chrápalo. Hunter sa poobzeral po izbe, ktorá bola malá a preplnená – posteľ, lodný kufor s jeho vecami v kúte, pod posteľou nočník, misa s vodou pri ňom. Zakašľal, obliekol sa a na chvíľu si urobil prestávku, aby sa vymočil z okna na ulicu. Vzniesla sa k nemu hlasná kliatba. Hunter sa usmial a pokračoval v obliekaní. Z lodného kufra si vybral jediný dobrý kabátec a zvyšné nohavice, roztrhané iba na niekoľkých miestach. Zavŕšil to zlatým opaskom s krátkou dýkou, a potom, akoby mu to dodatočne napadlo, vzal pištoľ, odistil ju, vložil do nej guľku s vypchávkou, aby ju držala v hlavni, a strčil si pištoľ za opasok.

Toto bola toaleta kapitána Huntera, ktorú vykonal každý večer, keď sa zobudil po západe slnka. Trvala iba pár minút, pretože Hunter nebol náročný. A uvedomoval si, že nebol ani veľký puritán; ešte raz pozrel na dievča v posteli, zavrel za ňou dvere a zišiel dole po úzkych vŕzgajúcich drevených schodoch do hlavnej miestnosti hostinca pani Denbyovej.

Hlavná miestnosť bol široký priestor s nízkym stropom, hlinenou dlážkou a niekoľkými ťažkými drevenými stolmi v dlhých radoch. Hunter zastal. Ako povedala pani Denbyová, bol tam Levasseur. Sedel v rohu zhrbený nad korbeľom grogu.

Hunter zamieril krížom cez miestnosť k dverám.

„Hunter!“ zachripel Levasseur hrubým opitým hlasom.

Hunter sa otočil a predstieral prekvapenie. „Preboha, Levasseur. Nevidel som ťa.“

„Hunter, ty syn anglickej zbastardenej suky.“

„Levasseur,“ odvetil a odstúpil zo svetla, „ty syn francúzskeho farmára a jeho najobľúbenejšej ovce, čo ťa sem privádza?“

Levasseur vstal spoza stola. Vybral si tmavé miesto; Hunter ho dobre nevidel. Oddeľovala ich vzdialenosť asi desať metrov – čo bolo na výstrel z pištole priďaleko.

„Hunter, chcem svoje peniaze.“

„Nedlhujem ti žiadne peniaze,“ odvetil Hunter. A naozaj mu nič nedlhoval. Medzi korzármi v Port Royale sa dlhy platili úplne a rýchlo. Muž si nemohol väčšmi poškodiť meno ako tým, že si nevedel splatiť dlhy alebo rozdeliť korisť rovnakou mierou. Keď sa niekto na korzárskej výprave pokúsil zatajiť časť spoločnej koristi, odsúdili ho na smrť. Hunter bez zaváhania prestrelil srdce nejednému zlodejskému námorníkovi a jeho mŕtvolu skopol cez palubu.

„Podviedol si ma v kartách,“ povedal Levasseur.

„Bol si príliš opitý na to, aby si poznal rozdiel.“

„Podviedol si ma. Vzal si päťdesiat libier. Chcem ich späť.“

Hunter sa poobzeral po miestnosti. Neboli tam nijakí svedkovia, čo bola smola. Nechcel zabiť Levasseura bez svedkov. Mal priveľa nepriateľov.

„Ako som ťa podviedol v kartách?“ spýtal sa. Kým hovoril, posunul sa bližšie k Francúzovi.

„Ako? Komu dopekla záleží na tom ako? Pre Kristove rany, oklamal si ma!“ Levasseur zdvihol k perám korbeľ.

Hunter si tento okamih zvolil na výpad. Dlaňou zatlačil na prevrátený korbeľ a vrazil ho Levasseurovi do tváre, ktorý narazil hlavou o zadnú stenu. Francúz niečo zabrblal a zvalil sa. Z úst mu stekala krv. Hunter schmatol korbeľ a udrel ním Levasseura do lebky. Zostal ležať v bezvedomí.

Hunter potriasol rukou, aby striasol z prstov víno, otočil sa a vyšiel z hostinca pani Denbyovej. Po členky vhupol do blata na ulici, no nevenoval tomu pozornosť. Myslel na Levasseurovo opilstvo. Bolo od neho hlúpe, čakať na niekoho taký opitý.

Je čas na ďalšiu výpravu, pomyslel si Hunter. Všetci už mäkli. On sám strávil priveľa nocí s pohárikmi alebo ženami v prístave. Mali by ísť zase na more.

Kráčal po blate ku guvernérovej rezidencii, usmieval sa a mával šľapkám, ktoré naňho kričali z vysokých okien.

„Všetci spomínali kométu, ktorú nad Londýnom videli v predvečer prepuknutia moru,“ kapitán Morton si usrkol vína. „Kométa sa objavila aj pred morom v päťdesiatom šiestom.“

„Tak sa objavila,“ odvetil Almont. „A čo z toho? Kométu videli aj v päťdesiatom deviatom a, pokiaľ sa pamätám, nevypukol nijaký mor.“

„V Írsku prepukli kiahne,“ ozval sa pán Hacklett, „presne v tom roku.“

„V Írsku vždy prepuknú kiahne,“ odvrkol Almont. „Každý rok.“

Hunter mlčal. Vlastne počas celej večere hovoril málo, nudila ho rovnako ako všetky večere v guvernérskej rezidencii, na ktorých sa zúčastnil. Spočiatku ho upútali nové tváre – Morton, kapitán lode Godspeed, a nový sekretár Hacklett, ten pochabý puntičkár so stlačenou tvárou. A pani Hacklettová, ktorá mala vo svojej štíhlej tmavosti očividne francúzsku krv a istú telesnú zmyselnosť.

Najzaujímavejším okamihom večera bol pre Huntera príchod novej slúžky, chutného bledého plavovlasého dievčaťa, ktoré z času na čas prišlo a zase odišlo. Snažil sa zachytiť jej pohľad. Hacklett si to všimol a nesúhlasne naňho zagánil. Nebol to prvý nesúhlasný pohľad, ktorý mu v ten večer venoval.

Keď dievča obišlo hostí, aby im dolialo do pohárov, Hacklett poznamenal: „Máte chúťky na slúžky, pán Hunter?“

„Pokiaľ sú pekné,“ odvetil Hunter nedbalo. „A aké chúťky máte vy?“

„Tá baranina je znamenitá,“ povedal Hacklett, celý očervenel a pozeral do taniera.

Almont obrátil rozhovor na plavbu cez Atlantik, ktorý jeho hostia práve prekonali. Morton strhujúco a vzrušene do podrobností opísal tropickú búrku. Správal sa, akoby bol prvý človek, čo v histórii ľudstva čelil troške spenenej vody. Hacklett pridal pár desivých detailov a pani Hacklettová priznala, že jej bolo dosť zle.

Hunter sa čoraz väčšmi nudil. Dopil víno.

„Nuž a potom,“ pokračoval Morton, „po dvoch dňoch najstrašnejšej búrky svitlo na tretí deň dokonale čisté, nádherné ráno. Bolo vidieť na míle ďaleko, zo severu vial mierny vietor. Po tom, čo nás štyridsaťosem hodín hnala búrka, sme nepoznali našu polohu. Zbadali sme súš, kde by sme mohli pristáť, a tak sme sa k nej vydali.“

Chyba, pomyslel si Hunter. Morton bol očividne veľmi neskúsený. V španielskych vodách anglické plavidlo nikdy nemierilo k pevnine bez toho, aby kapitán presne vedel, čia zem to je. Bola vysoká pravdepodobnosť, že patrila Španielom.

„Oboplávali sme ostrov a na naše počudovanie sme v prístave uvideli kotviť vojnovú loď. Malý ostrov, ale bola tam – španielska vojnová loď, nebolo o tom žiadnych pochýb. Boli sme si istí, že nás bude prenasledovať.“

„A čo sa stalo?“ spýtal sa s neveľkým záujmom Hunter.

„Loď zostala v prístave,“ odvetil Morton a zasmial sa. „Rád by som prišiel s nejakým vzrušujúcejším záverom tohto príbehu, pravda je však taká, že loď nás neprenasledovala. Vojnová loď zostala v prístave.“

„Španieli vás, samozrejme, videli?“ opýtal sa Hunter s rastúcim záujmom.

„Nuž, museli. Plavili sme sa s napnutými plachtami.“

„Ako blízko ste boli?“

„Nie viac ako dve či tri míle od brehu. Viete, ostrov sme nemali zakreslený na mapách. Predpokladám, že je príliš malý na to, aby ho zakreslili. Bol tam jediný prístav s pevnosťou. Všetci sme vedeli, že sme unikli iba o vlások.“

Hunter sa pomaly otočil a pozrel na Almonta. Ten naňho uprene hľadel a mierne sa usmieval.

„Zaujala vás táto príhoda, kapitán Hunter?“

Hunter sa otočil späť k Mortonovi. „Hovoríte, že pri prístave bola pevnosť?“

„Veru, zdalo sa, že to je dosť veľkolepá pevnosť.“

„Na severnom alebo na južnom brehu od prístavu?“

„Nechajte ma, nech si spomeniem – na severnom brehu. Prečo?“

„Kedy ste tú loď videli?“ spýtal sa Hunter.

„Bolo to asi pred tromi či štyrmi dňami. Povedzme, pred tromi. Hneď ako sme mali azimut, zamierili sme priamo do Port Royalu.“

Hunter bubnoval prstami po stole. Mračil sa na svoj prázdny pohár. Nasledovalo krátke ticho.

Almont si odkašľal. „Kapitán Hunter, zdá sa, že vás príbeh zaujal.“

„Som fascinovaný,“ odvetil Hunter. „A som si istý, že guvernér je rovnako fascinovaný.“

„Som presvedčený a môžem to čestne povedať, že boli vzbudené záujmy Koruny,“ vyhlásil Almont.

Hacklett strnulo sedel na stoličke. „Sir James,“ ozval sa, „poučili by ste aj nás ostatných o význame tohto všetkého?“

„Len okamih,“ Almont netrpezlivo mávol rukou. Uprene hľadel na Huntera. „Aké požiadavky si stanovíte?“

„V prvom rade rovná deľba,“ odvetil Hunter.

„Môj drahý Hunter, rovná deľba je pre Korunu najmenej príťažlivá.“

„Môj drahý guvernér, hocičo menej uberie výprave na príťažlivosti pre námorníkov.“

Almont sa usmial. „Uvedomujete si, samozrejme, že ide o nesmiernu korisť.“

„Veru. Takisto si uvedomujem, že ostrov je nedobytný. Minulý rok ste proti pevnosti vyslali Edmundsa s tristo mužmi, iba jeden sa vrátil.“

„Vy sám ste vyslovili názor, že Edmunds nebol duchaprítomný.“

„Cazalla však rozhodne je duchaprítomný.“

„Iste. A predsa sa mi zdá, že Cazalla je muž, s ktorým by ste sa rád stretli.“

„Iba ak bude rovná deľba.“

„Ale,“ sir James sa nenútene usmieval, „ak očakávate, že Koruna vystrojí výpravu, náklady sa musia vrátiť pred akoukoľvek deľbou. Platí?“

„Ale no tak,“ vyhŕkol Hacklett. „Sir James, vy vyjednávate s týmto mužom?“

„Vôbec nie. Dospievam s ním k džentlmenskej dohode.“

„Za akým účelom?“

„Za účelom usporiadania korzárskej výpravy na španielsku základňu na Matancerose.“

„Matancerose?“ spýtal sa Morton.

„To je názov ostrova, okolo ktorého ste sa plavili, kapitán Morton. Matanceros. Španieli tam postavili pred dvomi rokmi pevnosť pod velením nechutného chlapa, volá sa Cazalla. Možno ste o ňom počuli. Nie? Nuž, v Antilách má značné meno. Hovorí sa o ňom, že výkriky jeho zomierajúcich obetí ho upokojujú a uvoľňujú.“ Almont pozrel hosťom do tvárí. Pani Hacklettová bola celkom bledá. „Cazalla velí pevnosti na ostrove Matanceros, ktorú postavili na jediný účel – je to najvýchodnejšia základňa španielskej dŕžavy pozdĺž domovskej trasy Striebornej flotily.“

Nasledovalo dlhé ticho. Hostia vyzerali znepokojene.

„Vidím, že nerozumiete ekonomike tohto regiónu,“ dodal Almont. „Každý rok sem Filip pošle z Cádizu flotilu plachetníc po cennosti. Plavia sa krížom cez oceán k španielskej pevnine, kým neuvidia na juhu prvú súš pri pobreží Nového Španielska. Tam sa flotila rozptýli a lode zamieria do rôznych prístavov – Cartageny, Vera Cruzu, Portobella –, kde zozbierajú cennosti. Flotila sa znovu zoskupí v Havane, a plaví sa späť do Španielska. Dôvodom spoločnej plavby je ochrana proti korzárskym útokom. Je to zatiaľ jasné?“

Všetci prikývli.

„Takže,“ pokračoval Almont, „Armada sa plaví koncom leta, čo je začiatok obdobia hurikánov. Z času na čas sa stalo, že lode sa hneď na začiatku oddelili od konvoja. Španieli chceli silný prístav na ochranu takýchto lodí. Z tohto jediného dôvodu vybudovali Matanceros.“

„To určite nie je dostačujúci dôvod,“ ozval sa Hacklett. „Neviem si predstaviť…“

„Je to postačujúci dôvod,“ odsekol Almont. „Takže. Pred niekoľkými týždňami sa šťastnou náhodou stratili v búrke dve naos s cennosťami. Vieme to, pretože ich videla istá korzárska loď, ktorá na ne neúspešne zaútočila. Naposledy ich videli, ako sa plavia proti vetru smerom na juh a mieria do prístavu Matanceros. Jedna bola veľmi poškodená. To, čo ste vy, kapitán Morton, nazvali španielska vojnová loď, bola zrejme jedna z tých galeón s cennosťami. Keby to bola skutočná vojnová loď, určite by vás pri vzdialenosti dve míle prenasledovala, zajala vás, a ešte teraz by ste na Cazallovo pobavenie kričali z plných pľúc. Loď vás neprenasledovala, pretože sa neodvážila opustiť ochrannú ruku prístavu.“

„Ako dlho tam zostane?“ spýtal sa Morton.

„Odísť môže kedykoľvek. Alebo môže čakať, kým bude na budúci rok odchádzať ďalšia flotila. Takisto môže čakať na príchod španielskej vojnovej lode, ktorá ju odeskortuje domov.“

„Možno ju zajať?“ skúsil Morton.

„Človek by si to mohol myslieť. Loď s cennosťami nesie poklad pravdepodobne v hodnote päťstotisíc libier.“

Okolo stola zavládlo užasnuté ticho.

„Mal som pocit,“ prehodil Almont pobavene, „že táto informácia by mohla zaujímať kapitána Huntera.“

„Chcete povedať, že tento muž je obyčajný korzár?“ žiadal o vysvetlenie Hacklett.

„Vôbec nie obyčajný,“ Almont dusil smiech. „Kapitán Hunter?“

„Povedal by som, že nie obyčajný.“

„Ale táto ľahkovážnosť je šokujúca!“

„Zabúdate na spôsoby,“ povedal Almont. „Kapitán Hunter je druhý syn majora Edwarda Huntera z kolónie v Massachusettskom zálive.

Vlastne sa narodil v Novom svete a vzdelanie dostal na tej inštitúcii, ako sa volá…“

„Harvard,“ oznámil Hunter.

„Hm, áno, Harvard. Kapitán Hunter je tu s nami už štyri roky a ako korzár má v našom spoločenstve určité postavenie. Je to výstižné zhrnutie, kapitán Hunter?“

„Veľmi výstižné,“ odvetil Hunter s úškrnom.

„Ten muž je lotor,“ vybuchol Hacklett, no jeho manželka pozerala na Huntera s novým záujmom. „Obyčajný lotor.“

„Mali by ste si dávať pozor na jazyk,“ varoval ho Almont pokojne. „Duely sú síce na tomto ostrove nezákonné, no aj tak k nim dochádza s monotónnou pravidelnosťou. Musím s poľutovaním konštatovať, že môžem urobiť iba málo, aby som týmto praktikám zabránil.“

„Počul som o tomto mužovi,“ povedal čoraz pobúrenejší Hacklett. „Vôbec to nie je syn majora Edwarda Huntera, aspoň nie zákonný.“

Hunter sa poškrabal na brade. „Tak je to?“

„Počul som to,“ odvetil Hacklett. „A ďalej som počul, že je to vrah, darebák, sukničkár a pirát.“

Pri slove „pirát“ vyletela Hunterovi s nezvyčajnou rýchlosťou ruka ponad stôl. Chytil Hackletta za vlasy a ponoril mu tvár do spolovice zjedenej baraniny. Chvíľu ho tak držal.

„Preboha,“ vydýchol Almont. „Už som ho varoval. Vidíte, pán Hacklett, korzárstvo je čestné zamestnanie. Naproti tomu piráti stoja mimo zákona. Vážne tvrdíte, že kapitán Hunter je zločinec?“

Hacklett s tvárou v tanieri vydal tlmený zvuk.

„Nepočul som vás, pán Hacklett,“ zdôraznil Almont.

„Povedal som, nie“ odvetil Hacklett.

„Nemyslíte potom, že by sa patrilo, aby ste sa ako džentlmen kapitánovi Hunterovi ospravedlnili?“

„Ospravedlňujem sa, kapitán Hunter. Nechcel som byť neúctivý.“

Hunter pustil mužovu hlavu. Hacklett si obrúskom poutieral výpek z tváre.

„Takže,“ konštatoval Almont, „predišli sme nepríjemnej chvíli. Dáme si zákusok?“

Hunter sa obzrel okolo stola. Hacklett si utieral tvár. Morton naňho hľadel s neskrývaným úžasom. Pani Hacklettová pozerala na Huntera, a keď sa ich pohľady stretli, oblizla si peru.

Po večeri sedeli Hunter a Almont v knižnici rezidencie a popíjali brandy. Hunter vyjadril guvernérovi poľutovanie nad vymenovaním nového sekretára.

„Neuľahčí mi život,“ súhlasil Almont, „a obávam sa, že to isté môže platiť aj pre vás.“

„Myslíte, že bude posielať nepriaznivé depeše do Londýna?“

„Myslím, že sa o to môže pokúsiť.“

„Kráľ musí vedieť, čo sa deje v jeho kolónii.“

„To je otázka názoru,“ odvetil Almont s ležérnym gestom. „Jedno je isté; podpora korzárov bude naďalej zaistená, ak sa to kráľovi oplatí.“

„Nie menej ako rovná deľba,“ povedal Hunter rýchlo. „Hovorím vám, že to nemôže byť inak.“

„Ale keď Koruna vybaví vaše lode, vyzbrojí námorníkov…“

„Nie,“ odvetil Hunter. „To nebude potrebné.“

„Nebude potrebné? Drahý Hunter, poznáte Matanceros. Je tam umiestnená kompletná španielska posádka.“

Hunter pokrútil hlavou. „Čelný útok nikdy nebude úspešný. Vieme to na základe Edmundsovej výpravy.“

„Aká je iná možnosť? Vstup do prístavu má pod kontrolou pevnosť Matanceros. S loďou s pokladom nemôžete ujsť, ak najprv nedobyjete pevnosť.“

„Iste.“

„No a?“

„Navrhujem malý prepad z vnútrozemskej strany pevnosti.“

„Proti plnej posádke? Proti prinajmenšom tristo vojakom? Nemôžete uspieť.“

„Naopak,“ odvetil Hunter. „Ak nebudeme úspešní, Cazalla otočí delá proti galeóne s pokladom a potopí ju zakotvenú v prístave.“

„Na to som nemyslel,“ povedal Almont. Odpil si brandy. „Povedzte mi viac o svojom pláne.“

7. KAPITOLA

Keď Hunter odchádzal z guvernérovej rezidencie, v hale sa objavila pani Hacklettová a podišla k nemu. „Kapitán Hunter.“

„Áno, pani Hacklettová.“

„Chcem sa ospravedlniť za neodpustiteľné správanie môjho manžela.“

„Nie je nutné ospravedlňovať sa.“

„Naopak, kapitán. Myslím, že to je veľmi nutné. Správal sa ako chrapúň a grobian.“

„Madam, váš manžel sa sám ospravedlnil ako džentlmen a tým je vec uzavretá.“ Kývol jej hlavou. „Dobrý večer.“

„Kapitán Hunter.“

Zastal vo dverách. „Áno, madam?“

„Ste ten najpríťažlivejší muž, kapitán.“

„Madam, ste veľmi láskavá. Teším sa na naše ďalšie stretnutie.“

„Aj ja, kapitán.“

Hunter odišiel a pomyslel si, že pán Hacklett urobí najlepšie, keď bude dávať pozor na svoju manželku. Hunter vedel – je to dobre vychovaná žena z vidieckych šľachtických pomerov v Anglicku, ktorá našla na kráľovskom dvore isté vzrušenie – čo pani Hacklettová bezpochyby našla –, keď sa jej manžel nedíval. A pán Hacklett sa istotne nedíval. Tak či onak, keď sa takáto žena ocitla na Antilách, ďaleko od domova, ďaleko od obmedzení triedy a obyčají… Hunter to už videl.

Z rezidencie sa vzdialil po dláždenej ulici. Prešiel okolo kuchyne, ktorá bola stále jasne osvetlená a pracovalo v nej služobníctvo. Všetky domy v Port Royale mali samostatné kuchyne, čo bola v horúcom podnebí nevyhnutnosť. Cez otvorené okná zazrel plavovlasé dievča, ktoré obsluhovalo pri večeri. Zamával jej.

Odmávala mu a otočila sa k práci.

Pred hostincom pani Denbyovej ľudia dráždili medveďa. Hunter sledoval deti, ako hádžu kamene do bezbranného zvieraťa; smiali sa, chichotali a kričali, medveď mrmlal a šklbal masívnou reťazou. Pár šľapiek udieralo medveďa palicami. Hunter prešiel okolo nich a vošiel do hostinca.

V kúte sedel Trencher a popíjal svojou jedinou zdravou rukou. Hunter ho odtiahol bokom.

„Čo je, kapitán?“ spýtal sa Trencher dychtivo.

„Chcem, aby si mi našiel niekoľkých spoločníkov.“

„Kto to má byť, kapitán?“

„Lazue, pán Enders, Sanson. A Maur.“

Trencher sa usmial. „Chcete, aby prišli sem?“

„Nie. Zisti, kde sú, ja ich vyhľadám. A kde je Šepot?“

„U Modrého capa,“ odvetil Trencher. „V zadnej miestnosti.“

„A Čierne oko je na Prasacej ulici?“

„Myslím, že áno. Chcete aj Žida, však?“

„Dôverujem tvojmu jazyku,“ povedal Hunter. „Drž ho zatiaľ za zubami.“

„Zoberiete ma so sebou, kapitán?“

„Ak urobíš, čo som ti povedal.“

„Prisahám na Božie rany, kapitán.“

„Tak maj ostrý zrak,“ odvetil Hunter, vyšiel z hostinca na blatistú ulicu. Nočný vzduch bol teplý a nehýbal sa, rovnako ako počas dňa. Kapitán začul ľahké brnkanie na gitaru a kdesi aj opilecký smiech a výstrel. Dolu Horskou ulicou zamieril k Modrému capovi.

Mesto Port Royal bolo približne rozdelené do štvrtí, orientovaných okolo prístavu. Najbližšie k lodným dokom sa nachádzali taverny, nevestince a herne. Ďalej vzadu, preč od ruvačiek a radostí na nábreží, boli ulice pokojnejšie. Tu ste mohli nájsť obchodníkov s potravinami, pekárov, stolárov, obchodníkov s vybavením pre lode, kováčov a zlatníkov. Ešte ďalej vzadu na južnej strane zálivu bola hŕstka slušných hostincov a súkromných domov. Modrý cap bol slušný hostinec.

Hunter vošiel dovnútra a kývol džentlmenom popíjajúcim pri stoloch. Spoznal najlepšieho lekára spomedzi krajanov pána Perkinsa; jedného z členov mestskej rady pána Pickeringa; súdneho zriadenca z väznice Bridewell a niekoľkých ďalších vážených džentlmenov.

Bežný korzár by spravidla nebol v Modrom capovi vítaný, no Huntera radi prijali. Bol to prostý prejav uznania, lebo obchod v prístave závisel od úspešných korzárskych výprav. Hunter bol zručný a odvážny kapitán, a teda dôležitý člen spoločenstva. V predchádzajúcom roku vrátili do Port Royalu jeho tri výpady dvestotisíc pistolí a dublonov. Veľká časť týchto peňazí si našla cestu do vreciek týchto džentlmenov a oni ho podľa toho aj vítali.

Pani Wickhamová, ktorá spravovala Modrého capa, bola menej srdečná. Ako vdova sa dala pre niekoľkými rokmi dokopy so Šepotom a vedela, že Hunter prišiel, aby sa s ním stretol. Trhaným pohybom ukázala palcom k zadnej miestnosti. „Tam je, kapitán.“

„Ďakujem, pani Wickhamová.“

Prešiel k zadnej miestnosti, zaklopal a otvoril bez toho, žeby počul nejakú odpoveď; vedel, že nijaká nebude. Miestnosť bola tmavá, osvetľovala ju jediná svieca. Hunter zažmurkal, aby si privykol na prítmie. Počul rytmické vŕzganie. Napokon uvidel Šepota, ako sedí v hojdacom kresle v kúte. Držal odistenú pištoľ a mieril ňou Hunterovi na brucho.

„Dobrý večer, Šepot.“

Odpoveď bola tichá, iba chrapľavý sykot. „Dobrý večer, kapitán Hunter. Ste sám?“

„Áno, sám.“

„Tak poďte ďalej,“ znela syčivá odpoveď. „Dáte si pálenku?“ Šepot ukázal na sud vedľa seba, ktorý slúžil ako stôl. Boli na ňom poháriky a malý hlinený džbánik s rumom.

„S vďakou, Šepot.“

Hunter sledoval Šepota, ako nalial do dvoch pohárikov tmavú tekutinu. Keď si jeho oči zvykli na osvetlenie, videl svojho spoločníka lepšie.

Šepot – nikto nepoznal jeho skutočné meno – bol mohutný, zavalitý muž s nadmerne veľkými bledými rukami. Sám bol kedysi úspešným korzárskym kapitánom. Potom išiel na výpravu s Edmundsom na Matanceros. Ako jediný prežil po tom, čo ho Cazalla zajal, podrezal mu krk a nechal ho, nech zomrie. Šepot akýmsi zázrakom prežil, no prišiel o hlas. Toto spolu s veľkou bielou oblúkovitou jazvou pod bradou boli jasné dôkazy jeho minulosti.

Po návrate do Port Royalu sa Šepot – silný, životaschopný muž, avšak bez odvahy – ukryl v tejto miestnosti. Stratil iskru. Bol vystrašený; nikdy nepustil z ruky zbraň, druhú mal na boku. Aj teraz, keď sa hojdal v kresle, sa na zemi leskla šabľa.

„Čo vás privádza, kapitán? Matanceros?“

Hunter sa musel zatváriť vyplašene. Šepot sa rozosmial. Jeho smiech bol desivý, znel ako parná kanvica sipiaca vysokým tónom. Pohodil dozadu hlavou, aby sa zasmial, a celkom tým odhalil bielu jazvu.

„Vyľakal som vás, kapitán? Ste prekvapený, že o tom viem?“

„Šepot,“ povedal Hunter. „Vedia o tom aj iní?“

„Niektorí,“ zasipel Šepot. „Alebo majú podozrenie. Ale nechápu. Počul som príbeh o Mortonovej plavbe.“

„Aha.“

„Idete, kapitán?“

„Porozprávajte mi o Matancerose, Šepot.“

„Chcete mapu?“

„Áno.“

„Za pätnásť šilingov?“

„Dohodnuté,“ odvetil Hunter. Vedel, že mu zaplatí dvadsať, aby sa poistil, že bude jeho priateľom a že bude mlčať, keď za ním prídu ďalší návštevníci. A Šepot si bude vedomý záväzku potvrdeného piatimi šilingami navyše. A bude vedieť, že Hunter by ho zabil, keby hovoril o Matancerose s niekým iným.

Šepot vytiahol zdrap voskovaného plátna a kúsok dreveného uhlia. Plátno si rozprestrel na koleno a rýchlymi ťahmi kreslil.

„Ostrov sa volá Matanceros, čo v španielčine znamená vraždenie,“ zašepkal. „Má tvar písmena U, takto. Ústie prístavu je otočené na východ k oceánu. Tento bod,“ poklopkal po ľavej strane písmena U, „je Punta Matanceros. Tam Cazalla postavil pevnosť. Je tam nížina. Pevnosť nie je viac ako päťdesiat krokov nad hladinou mora.“

Hunter prikývol a počkal, kým Šepot preglgol pálenku.

„Pevnosť má osem stien. Múry sú z kameňa, vysoké tridsať stôp. Vnútri je posádka španielskej milície.“

„V akej sile?“

„Niekto hovorí dvesto. Niekto tristo. Dokonca som počul, že štyristo, ale tomu neverím.“

Hunter prikývol. Bude musieť počítať s tromi stovkami vojakov. „A delá?“

„Sú iba na dvoch stranách pevnosti,“ zachripel Šepot. „Jedna batéria mieri na oceán smerom na východ. Druhá krížom cez ústie prístavu na juh.“

„Čo sú to za delá?“

Šepot sa zasmial svojím mrazivým smiechom. „To je to najzaujímavejšie, kapitán Hunter. Sú to culebrinas, na desaťkilové gule, liaty bronz.“

„Koľko?“

„Desať, možno dvanásť.“

To je zaujímavé, pomyslel si Hunter. Culebrinas – delá s dlhou hlavňou, ktoré Angličania nazývajú kulveríny – nepatrili do najsilnejšej triedy výzbroje a už sa neuprednostňovali ani na palubách lodí. Na vojnových lodiach všetkých štátov sa namiesto nich stal štandardom krátky a hrubý kanón.

Culebrina bol starší typ dela. Vážila vyše dvoch ton a hlaveň mala dlhú pätnásť stôp. Takéto dlhé hlavne zaručovali smrtiacu presnosť na veľké vzdialenosti. Vedeli vystreliť ťažkú guľu a rýchlo sa nabíjali. V rukách vycvičených delostreleckých posádok sa mohlo z týchto diel páliť raz za minútu.

„Takže to majú dobre premyslené,“ prikývol Hunter. „Kto je veliteľom delostrelectva?“

„Bosquet.“

„Počul som o ňom,“ povedal Hunter. „To je ten muž, čo potopil Renown?“

„Presne ten,“ zachripel Šepot.

Čiže delostrelecké posádky budú dobre vycvičené. Hunter sa zamračil.

„Šepot,“ povedal, „neviete, či sú delá osadené napevno?“

Šepot sa hodnú chvíľu hojdal dopredu a dozadu. „Ste šialený, kapitán Hunter.“

„Prečo?“

„Plánujete útok z vnútrozemia.“

Hunter prikývol.

„Nikdy nebudete úspešní,“ povedal Šepot. Poklopal po mape na kolenách. „Edmunds o tom rozmýšľal, no keď uvidel ostrov, vzdal čo i len pokus. Pozrite sem, keď sa vylodíte na západnej strane,“ ukázal na ohyb písmena U, „je tam malý prístav, ktorý môžete použiť. No ak chcete prejsť k hlavnému prístavu na ostrove po súši, musíte preliezť horský hrebeň Leres, inak sa nedostanete na druhú stranu.“

Hunter urobil netrpezlivé gesto. „Je ťažké vyliezť na horský hrebeň?“

„Je to nemožné,“ odvetil Šepot. „Bežný chlap to nedokáže. Keď vyrazíte tu, zo západnej zátoky, pevnina sa mierne dvíha asi stopäťdesiat metrov nad more, možno aj viac. Je to však horúca, hustá džungľa s mnohými močarinami. Niet tam pitnej vody. Budú tam hliadky. Ak vás nenájdu hliadky alebo nezomriete na horúčku, dostanete sa na úpätie horského hrebeňa. Západná stena pohoria Leres je zvislá skala vysoká sto metrov. Ani vták sa tam nevie posadiť. Neustále duje vietor silou víchrice.“

„Ak by som to preliezol,“ povedal Hunter. „Čo potom?“

„Východný svah je mierny a nepredstavuje prekážku,“ povedal Šepot. „Na východnú stranu sa však nikdy nedostanete, to vám sľubujem.“

„Ak by som sa dostal,“ povedal Hunter, „čo s delostreleckými batériami na Matancerose?“

Šepot mierne pokrčil plecami. „Tie mieria na vodu, kapitán Hunter. Cazalla nie je blázon. Vie, že naňho nikto nemôže zaútočiť z pevniny.“

„Cesta sa vždy nájde.“

Šepot sa hodnú chvíľu mlčky hojdal v kresle. „Nie vždy,“ odvetil napokon. „Nie vždy.“

Don Diego de Ramano, známy ako Čierne oko alebo jednoducho ako Žid, sedel zhrbený nad pracovným stolom na Prasacej ulici. Krátkozrako žmurkal na perlu, ktorú držal medzi palcom a ukazovákom ľavej ruky. Boli to posledné prsty, čo mu na ruke zostali. „Má vynikajúcu kvalitu,“ povedal. Vrátil perlu Hunterovi. „Radím vám, aby ste si ju nechali.“

Čierne oko rýchlo žmurkal. Oči mal slabé a ružové ako králik. Takmer neprestajne mu z nich tiekli slzy; z času na čas si ich utrel. V pravom mal vedľa dúhovky veľkú čiernu škvrnu – preto to meno. „Na to, aby som vám povedal toto, ste ma nepotrebovali, Hunter.“

„Nie, don Diego.“

Žid prikývol a vstal z lavice. Prešiel krížom cez svoj úzky obchod a zavrel dvere. Potom pozatváral okenice a otočil sa k Hunterovi. „No tak?“

„Aký je váš zdravotný stav, don Diego?“

„Môj zdravotný stav, môj zdravotný stav,“ odvetil don Diego a strčil si ruky hlboko do vreciek na voľnom plášti. Bol citlivý na svoju zranenú ľavú ruku. „Môj zdravotný stav je obstojný ako vždy. Ani na toto ste ma nepotrebovali.“

„Darí sa vám s obchodom?“ spýtal sa Hunter a poobzeral sa po miestnosti. Na drsných stoloch boli vystavené zlaté šperky. Žid prevádzkoval tento obchod už takmer dva roky.

Don Diego si sadol. Poškrabal sa na brade a utrel si slzy. „Hunter,“ povedal, „ste otravný. Povedzte mi, o čo vám ide.“

„Zaujíma ma,“ začal Hunter, „či stále robíte so strelným prachom.“

„Prach? Prach?“ Žid pozrel krížom cez miestnosť a zamračil sa, akoby nechápal význam toho slova. „Nie,“ povedal. „Nerobím so strelným prachom. Po tomto už nie,“ ukázal na sčerneté oko, „a po tomto.“ Zdvihol ľavú ruku bez prstov. „Už nerobím s prachom.“

„Možno vaše rozhodnutie zmeniť?“

„Nikdy.“

„Nikdy je dlhý čas.“

„Nikdy a myslím to vážne, Hunter.“

„Ani vtedy, keby išlo o útok na Cazallu?“

Žid zavrčal. „Cazalla, Cazalla je na Matancerose a nemožno naňho zaútočiť.“

„Ja sa naňho chystám zaútočiť,“ povedal Hunter ticho.

„To urobil minulý rok aj kapitán Edmunds.“ Don Diego sa pri tejto spomienke zaškľabil. Výpravu sčasti financoval. O svoju investíciu – päťdesiat libier – prišiel. „Hunter, Matanceros je nedobytný. Nedovoľte, aby vám márnivosť zatemnila zmysly. Tú pevnosť nemožno premôcť.“ Utrel si slzy z líca. „Okrem toho tam nič nie je.“

„V pevnosti nie,“ odvetil Hunter. „A čo v prístave?“

„Prístav? Prístav?“ Čierne oko sa opäť zahľadel do prázdna. „Čo je v prístave? Ach. Musia to byť naos s cennosťami, ktoré sa stratili v augustovej búrke, však!“

„Jedna z nich.“

„Ako to viete?“

„Viem.“

„Jedna nao?“ Žid začal žmurkať ešte rýchlejšie. Ukazovákom zranenej ľavej ruky si poškrabal nos – čo bolo neklamné znamenie, že sa zamyslel. „Pravdepodobne je plná tabaku a škorice,“ povedal skľúčene.

„Pravdepodobne je plná zlata a perál,“ odvetil Hunter. „Inak by zamierila rovno do Španielska a riskovala zajatie. Do Matancerosu išla preto, lebo bohatstvo, čo vezie, je také veľké, že sa neodvážila riskovať, že sa jej niekto zmocní.“

„Možno, možno…“

Hunter pozorne sledoval Žida. Bol to veľký herec.

„Povedzme, že máte pravdu,“ povedal napokon. „Nie je to pre mňa vôbec zaujímavé. Nao v prístave Matanceros je rovnako bezpečná, ako keby kotvila priamo v Cádize. Chráni ju pevnosť a tú nemožno dobyť.“

„To je pravda,“ odvetil Hunter. „Delostrelecké batérie, čo strážia prístav, však možno zničiť – ak by bol váš zdravotný stav dobrý a zase by ste robili so strelným prachom.“

„Pochlebujete mi.“

„To rozhodne nie.“

„Čo s tým má spoločné môj zdravotný stav?“

„Môj plán,“ povedal Hunter, „nie je jednoduchý.“

Don Diego sa zamračil. „Chcete povedať, že musím ísť s vami?“

„Samozrejme. Čo ste si mysleli?“

„Myslel som si, že chcete peniaze. Chcete, aby som išiel aj ja?“

„Je to nutné, don Diego.“

Žid zrazu vstal. „Zaútočiť na Cazallu,“ povedal rozrušene. Začal chodiť sem a tam.

„Hunter, o jeho smrti snívam každú noc už desať rokov. Snívam…“ Zastal pred Hunterom. „Vy máte tiež svoje dôvody.“

„Mám,“ prikývol Hunter.

„Dá sa to však urobiť? Naozaj?“

„Naozaj, don Diego.“

„Potom chcem počuť plán,“ povedal veľmi rozrušený Žid. „A chcem vedieť, aký prach potrebujete.“

„Potrebujem vynález,“ odvetil Hunter. „Musíte vymyslieť niečo, čo neexistuje.“

Žid si utrel slzy z obidvoch očí. „Porozprávajte mi o tom,“ naliehal. „Porozprávajte mi.“

Holič, lekár a kormidelník pán Enders zľahka priložil pacientovi na krk pijavicu. Muž opretý v kresle mal tvár prikrytú uterákom. Keď sa mu slimákovitý živočích dotkol tela, zjajkol. Pijavica okamžite začala navierať od krvi.

Pán Enders si ticho pohmkával. „A teraz,“ povedal, „pár okamihov a budete sa cítiť oveľa lepšie. Spomeňte si na mňa, keď sa vám bude ľahšie dýchať. A aj dámam ešte čo-to ukážete.“ Potľapkal líce pod uterákom. „Len si odskočím na vzduch, o chvíľu sa vrátim.“

S týmito slovami pán Enders vyšiel z obchodu, pretože vonku videl Huntera, ako mu kýva. Pán Enders bol nízky muž s rýchlymi, ľahkými pohybmi; zdalo sa, že skôr tancuje, ako kráča. V prístave si vybudoval skromný podnik, pretože na rozdiel od iných lekárov mnohí jeho pacienti ošetrenie prežili. Jeho najväčšou zručnosťou – a skutočnou láskou – však bolo kormidlovanie lode so spustenými plachtami. Enders bol ozajstným umelcom a zriedkavou bytosťou, dokonalým kormidelníkom, ktorý akoby dosiahol splynutie medzi sebou a loďou, ktorú viedol.

„Potrebujete oholiť, kapitán?“ spýtal sa Huntera.

„Posádku.“

„Potom ste našli svojho lekára,“ odvetil Enders. „A o akú výpravu pôjde?“

„Ťažba kampeškového dreva,“ povedal Hunter a zaškeril sa.

„Ja vždy s radosťou rúbem drevo,“ odvetil Enders. „A čie drevo by to malo byť?“

„Cazallovo.“

Endersovi okamžite poklesla nálada. „Cazallovo? Idete na Matanceros?“

„Tichšie,“ Hunter sa rozhliadol po ulici.

„Kapitán, kapitán, samovražda je prečin proti Bohu.“

„Viete, že vás potrebujem,“ odvetil Hunter.

„Ale život je sladký, kapitán.“

„Aj zlato,“ povedal Hunter.

Enders mlčal a mračil sa. Vedel, rovnako ako Žid a ako každý v Port Royale, že v pevnosti Matanceros nie je nijaké zlato. „Azda mi to vysvetlíte?“

„Lepšie bude, ak nie.“

„Kedy vyplávate?“

„O dva dni.“

„A dôvody si vypočujeme v Býčej zátoke?“

„Máte moje slovo.“

Enders mlčky vystrel ruku a Hunter mu ňou potriasol. Z obchodu sa ozvalo chrčanie pacienta. „Ó, Bože, ten chudák,“ vykríkol Enders a utekal dovnútra. Pijavica bola tučná od krvi, červené kvapky z nej padali na drevenú podlahu. Enders odtrhol pijavicu a pacient vykríkol. „No, no, buďte pokojný, vaša excelencia.“

„Ste iba obyčajný prekliaty pirát a lotor,“ povedal sir James Almont, strhol si z tváre uterák a utrel si ním zranený krk.

Lazue sa zabávala v nevestinci na Vápennej ceste, okolo nej chichotajúce sa ženy. Lazue bola Francúzka a jej meno bolo skomoleninou les yeux, pretože táto námorníčka mala veľké, žiarivé, legendárne oči. V nočnej tme videla lepšie ako hocikto iný; Hunter mnohokrát prešiel s loďami cez útesy a plytčiny iba vďaka Lazue na prednej nadstavbe. Takisto bola pravda, že táto štíhla, mačacia osoba bola výnimočnou strelkyňou.

„Hunter,“ zahučala Lazue s rukou okolo bucľatého dievčaťa. „Hunter, pridaj sa k nám.“ Dievčatá sa chichotali a hrali sa s vlasmi.

„Na slovíčko v súkromí, Lazue.“

„Si taký otravný,“ Lazue pobozkala obidve dievčatá. „Vrátim sa, srdiečka,“ sľúbila a prešla s Hunterom do vzdialeného kúta. Dievča im prinieslo krčiažtek s pálenkou a poháriky.

Hunter pozeral Lazue na zamotané vlasy po plecia a hladkú tvár. „Lazue, si opitá?“

„Nie príliš opitá, kapitán,“ odvetila s chrapľavým smiechom. „Hovor, o čo ide.“

„O dva dni vyrážam na cestu.“

„Áno?“ Zdalo sa, že Lazue náhle vytriezvela. Veľké, pozorné oči sa sústredene upreli na Huntera. „Na cestu kam?“

„Na Matanceros.“

Lazue sa zasmiala hlbokým, burácajúcim smiechom. Bolo zvláštne, že ohromný zvuk vyšiel z takého drobného tela.

„Matanceros znamená vraždenie, a podľa toho, čo som počula, je názov priliehavý.“

„Napriek tomu,“ nedal sa Hunter.

„Musíš mať dobrý dôvod.“

„Mám.“

Lazue prikývla a neočakávala, že bude ešte niečo počuť. Bystrý kapitán neprezradil o výprave veľa, kým posádka nebola na ceste.

„Dôvod je aspoň taký dobrý, aké veľké sú nebezpečenstvá?“

„Je.“

Lazue si skúmavo prezrela Hunterovu tvár. „Chceš na tej ceste ženu?“

„Preto som tu.“

Lazue sa opäť zasmiala. Roztržito si pošúchala drobné prsia. Hoci sa obliekala, správala a bojovala ako muž, bola žena. Jej príbeh poznalo iba málo ľudí, Hunter bol jeden z nich.

Lazue bola dcérou ženy bretónskeho námorníka. Jej manžel bol na mori, keď žena zistila, že je tehotná a porodila syna. Manžel sa však nikdy nevrátil – vlastne o ňom už nikto nikdy nepočul – a po niekoľkých mesiacoch žena zase zistila, že je tehotná. Obávala sa škandálu, preto sa presťahovala do inej dediny v provincii, kde porodila dcéru – Lazue.

Po roku syn zomrel. Matke došli prostriedky a musela sa vrátiť do rodnej dediny k rodičom. Aby sa vyhla potupe, dcéru prezliekla za syna; klam bol taký dokonalý, že nikto v dedine, ani starí rodičia, netušili pravdu. Lazue vyrástla ako chlapec a v trinástich z nej urobili kočiša pre miestneho šľachtica; neskôr vstúpila do francúzskej armády a niekoľko rokov žila medzi vojakmi bez toho, aby ju niekto odhalil. Napokon – aspoň Lazue tak rozprávala svoj príbeh – sa zaľúbila do pekného mladého jazdeckého dôstojníka a odhalila mu svoje tajomstvo. Vášnivo sa milovali, no nikdy si ju nezobral, a keď ju opustil, rozhodla sa, že odíde na Antily, kde sa opäť premenila na muža.

V meste ako Port Royal sa takéto tajomstvo nedalo dlho udržať a čoskoro všetci vedeli, že Lazue je žena. Počas korzárskych výprav mala vo zvyku obnažiť si prsia, aby zmiatla a vystrašila nepriateľa. V prístave sa k nej bežne správali ako k mužovi a nikto sa tým veľmi netrápil.

Lazue sa zasmiala. „Si blázon, Hunter, ak chceš zaútočiť na Matanceros.“

„Pôjdeš?“

Ešte raz sa zasmiala. „Len preto, lebo nemám nič lepšie na práci.“ A vrátila sa k chichotajúcim sa šľapkám.

Maura našiel Hunter v skorých ranných hodinách hrať gleek s dvomi holandskými korzármi v herni nazvanej U žltého darebáka.

Maur, ktorého volali aj Bassa, bol obrovský muž s gigantickou hlavou, plochými plátmi svalov na pleciach a hrudníku, ťažkými ramenami a hrubými rukami, ktoré sa ovinuli okolo kariet, takže tie pôsobili drobným dojmom. Nikto sa nepamätal, prečo ho prezývali Maurom; a keby aj chcel hovoriť o svojom pôvode, nemohol, istý španielsky plantážnik mu na Hispaniole vyrezal jazyk. Vo všeobecnosti sa všetci zhodli na tom, že Maur vôbec nebol Maur, ale pochádzal z Afriky, presnejšie z Núbie, čo bola vyprahnutá krajina pozdĺž Nílu, obývaná obrovskými černochmi.

Meno Bassa, ktoré mu prischlo, bol prístav na pobreží Guiney, kde sa občas zastavovali otrokári, no všetci sa zhodli, že Maur nemohol pochádzať odtiaľ, pretože domorodci boli neduživí a mali oveľa bledšiu farbu.

Skutočnosť, že Maur bol nemý a musel sa dorozumievať gestami, iba posilňovala telesný dojem, ktorý zanechával. Noví návštevníci prístavu sa občas domnievali, že Bassa je nielen nemý, ale aj hlúpy, a ako Hunter sledoval priebeh partie, mal podozrenie, že k tomu zase raz došlo. Vzal si korbeľ vína k bočnému stolu a sadol si, aby si všetko vychutnal.

Holanďania boli fičúri, elegantne oblečení v kvalitných nohaviciach po kolená a vyšívaných hodvábnych tunikách. Pili ako dúhy. Maur nepil vôbec; vlastne nepil nikdy. Koloval príbeh, že nezniesol alkohol a že raz sa strašne opil a skôr ako prišiel k zmyslom, holými rukami zabil piatich ľudí. Či to bola pravda alebo nie, kým Maur ušiel do pirátskych prístavov na západnej strane Hispanioly, zavraždil plantážnika, ktorý mu vyrezal jazyk, potom aj jeho ženu a polovicu obyvateľov domácnosti. Odtiaľ ušiel do Port Royalu.

Hunter sledoval Holanďanov, ako uzatvárajú stávky. Ľahkomyseľne hazardovali, žartovali a smiali sa v povznesenej nálade. Maur tam nezúčastnene sedel so stĺpikom zlatých mincí pred sebou. Gleek bola rýchla hra, v ktorej nestačilo náhodne staviť, a naozaj, ako Hunter sledoval, Maur vytiahol tri podobné karty, ukázal ich a zhrabol peniaze Holanďanov.

Chvíľu mlčky civeli, vzápätí obaja zvolali: „Podvod!“ v niekoľkých jazykoch. Maur pokojne pokrútil obrovskou hlavou a strčil si peniaze do vrecka.

Holanďania nástojili, aby si zahrali ešte jednu partiu, no Maur im gestom naznačil, že im už nezostali peniaze na to, aby sa mohli staviť.

Holanďania sa začali hašteriť, kričať a ukazovať na Maura. Bassa zostal ľahostajný, no keď k nemu prišiel obsluhujúci chlapec, podal mu zlatý dublon.

Holanďania očividne nepochopili, že Maur vopred zaplatil za škody, ktoré by mohol spôsobiť v herni. Chlapec vzal mincu a ušiel do bezpečnej vzdialenosti.

Holanďania už stáli a s krikom nadávali Maurovi, ktorý zostal sedieť za stolom. Na tvári mal mdlý výraz, no oči mu preskakovali z jedného muža na druhého. Holanďania prudko nastavovali ruky a zúrivo požadovali, aby im vrátil peniaze.

Maur pokrútil hlavou.

Jeden z Holanďanov vytiahol spoza opaska dýku a šermoval ňou Maurovi tesne pred nosom. Maur zostal pokojný. Celkom nehybne sedel s rukami zloženými na stole pred sebou.

Druhý Holanďan vytiahol spoza opaska pištoľ, vtedy Maur vyskočil a konal. Jeho veľká čierna ruka vyletela, schmatla dýku v Holanďanovej ruke a švihla čepeľou nadol, takže sa zabodla hlboko do stola. Vzápätí udrel druhého Holanďana do žalúdka; muž pustil pištoľ a s kašľom sa prehol. Maur ho kopol do tváre a muž sa rozvalil krížom cez miestnosť. Potom sa otočil späť k prvému Holanďanovi, ktorý naňho s hrôzou pozeral. Maur ho schmatol, zdvihol nad hlavu, podišiel k dverám a vyhodil ho na ulicu, kde pristál s rozprestretými rukami tvárou do blata.

Maur sa vrátil, vytiahol nôž zo stola, strčil si ho za opasok a prešiel krížom cez miestnosť, aby si sadol k Hunterovi. Až potom sa usmial.

„Nováčikovia,“ poznamenal Hunter.

Maur s úškrnom prikývol. Potom sa zamračil a ukázal na Huntera. V tvári mal spýtavý výraz.

„Prišiel som za tebou.“

Maur pokrčil plecami.

„Vyplávame o dva dni.“

Maur zošpúlil pery, ústami naznačil jediné slovo: Où?

„Na Matanceros,“ povedal Hunter. Maur sa zatváril zhnusene.

„Nemáš záujem?“

Maur sa uškrnul a ukazovákom si prešiel krížom cez hrdlo.

„Hovorím ti, že to možno urobiť,“ povedal Hunter. „Bojíš sa výšok?“

Maur urobil gesto, akoby kládol jednu ruku nad druhú, a pokrútil hlavou.

„Nemyslím laná na lodi,“ povedal Hunter. „Mám na mysli útes. Vysoký útes – sto alebo stodvadsať metrov.“

Maur sa poškrabal po čele. Pozrel na strop a zjavne si predstavoval výšku útesu. Napokon prikývol.

„Dokážeš to?“

Opäť prikývol.

„Aj pri silnom vetre? Dobre. Tak pôjdeš s nami.“

Vstával, Maur ho však zatlačil späť na stoličku. Zacinkal mincami vo vrecku a spýtavým prstom ukázal na Huntera.

„Neboj sa,“ povedal Hunter. „Stojí to za to.“

Maur sa usmial. Hunter odišiel.

Sansona našiel na prvom poschodí hostinca Kráľovnina náruč. Zaklopal na dvere a čakal. Začul chichot a vzdych. Potom zaklopal ešte raz.

Prekvapivo vysoký hlas zvolal: „Prepadni sa do pekla a zmizni.“

Hunter zaváhal a zase zaklopal.

„Pre Kristove rany, kto je to?“ zaznel hlas znútra.

„Hunter.“

„Dočerta! Poď ďalej, Hunter.“

Hunter otvoril dvere, počkal kým sa roztvoria dokorán, ale dnu nevošiel; nato cez otvorené dvere preletel nočník aj s jeho obsahom.

Hunter počul tlmené chechtanie. „Obozretný ako vždy, Hunter. Ty nás všetkých prežiješ. Vstúp.“

Hunter vošiel do miestnosti. Vo svetle jedinej sviečky uvidel Sansona sedieť v posteli vedľa plavovlasého dievčaťa. „Vyrušil si nás, synu,“ povedal Sanson. „Modlime sa, aby si mal na to dobrý dôvod.“

„Mám,“ odvetil Hunter.

Nasledoval okamih trápneho ticha, keď obaja muži na seba uprene hľadeli. Sanson sa poškrabal v hustej čiernej brade. „Mám uhádnuť dôvod tvojej návštevy?“

„Nie,“ Hunter pozrel na dievča.

„Aha,“ Sanson sa otočil k dievčaťu. „Moja lahodná broskynka…“ Pobozkal jej končeky prstov a ukázal cez miestnosť.

Dievča sa okamžite nahé vyštveralo z postele, náhlivo pozbieralo šaty a vybehlo z izby.

„Také pôvabné stvorenie,“ vzdychol Sanson.

Hunter zavrel dvere.

„Vieš, je to Francúzka,“ povedal Sanson. „Francúzky sú najlepšie milenky, však?“

„Rozhodne sú to najlepšie šľapky.“

Sanson sa zasmial. Bol to veľký, ťažký muž, ktorý zanechával dojem tiesnivej temnoty – tmavé vlasy, tmavé obočie zrastené nad nosom, tmavá brada, tmavá pokožka. Mal však prekvapivo vysoký hlas, najmä keď sa smial. „Nepresvedčím ťa, že Francúzky sú lepšie ako Angličanky?“

„Iba vo výskyte chorôb.“

Sanson sa srdečne zasmial. „Hunter, máš mimoriadny zmysel pre humor. Dáš si so mnou pohár vína?“

„S radosťou.“

Sanson ponalieval z fľaše na stole pri posteli. Hunter si vzal pohár a zdvihol ho na prípitok. „Na tvoje zdravie.“

„Aj na tvoje,“ odvetil Sanson a napili sa. Ani jeden nespustil oči z toho druhého.

Hunter Sansonovi nedôveroval. Vlastne Sansona nechcel brať na výpravu, no Francúz bol potrebný pre úspech celého podujatia. Napriek svojej hrdosti, márnivosti a vystatovačnosti bol najnemilosrdnejším zabijakom v celom Karibiku. Pochádzal z rodiny francúzskych katov.

Aj jeho meno – Sanson, čo znamená „bez zvuku“ – bolo ironickým odkazom na kradmý spôsob, akým pracoval. Všade ho poznali, všade sa ho báli. Hovorilo sa, že jeho otec Charles Sanson bol kráľovský kat v Dieppe. Takisto sa šírili chýry, že Sanson bol krátky čas kňazom v Liège, až kým preňho nebolo výhodnejšie opustiť krajinu, a to pre indiskrétnosti s mníškami z neďalekého kláštora.

Port Royal však bolo mesto, kde sa minulosti nevenovala veľká pozornosť. Tu bol Sanson známy svojou zručnosťou v narábaní so šabľou, pištoľou a s jeho najobľúbenejšou zbraňou – kušou.

Sanson sa opäť zasmial. „Nuž, synu. Povedz mi, čo ťa trápi.“

„O dva dni odchádzam. Na Matanceros.“

Sanson sa už nesmial. „Chceš, aby som išiel s tebou na Matanceros?“

„Áno.“

Sanson si nalial ešte vína. „Ale tam ja nechcem ísť, žiadny človek so zdravým rozumom nechce ísť na Matanceros. Prečo tam chceš ísť?“

Hunter mlčal.

Sanson si zamračene pozrel na nohy pri posteli. Zavrtel prstami a stále sa mračil. „Musí ísť o galeóny,“ povedal napokon. „Galeóny, ktoré sa stratili v búrke, doplávali na Matanceros. Je to tak?“

Hunter pokrčil plecami.

„Si opatrný, opatrný,“ zduplikoval Sanson. „Akú dohodu chceš urobiť za túto šialenú výpravu?“

„Dám ti štyri diely.“

„Štyri diely? Kapitán Hunter, si lakomec. Moja hrdosť sa cíti dotknutá, keď si myslíš, že stojím iba za štyri diely…“

„Päť dielov,“ pridal Hunter s výrazom muža, ktorý sa poddáva.

„Päť? Povedzme osem a dohodneme sa.“

„Povedzme päť a dohodneme sa.“

„Hunter. Je neskoro a ja nemám trpezlivosť. Dohodneme sa na siedmich?“

„Šesť.“

„Pre Kristove rany, ty si ale skupáň.“

„Šesť,“ zopakoval Hunter.

„Sedem. Daj si ešte pohár vína.“

Hunter usúdil, že táto hádka nemá význam. Sanson sa bude dať lepšie kontrolovať, keď bude mať pocit, že vyjednal dobrú dohodu; keby bol presvedčený, že dohoda je nespravodlivá, bolo by to s ním ťažké a nemal by potrebný elán.

„Tak teda sedem,“ povedal Hunter.

„Priateľu, musíš mať veľmi dobrý dôvod.“ Sanson vystrel ruku. „Teraz mi porozprávaj, ako chceš zaútočiť.“

Sanson si bez slova vypočul plán. Keď Hunter skončil, pľasol si po stehne. „Je pravda, čo sa hovorí,“ povedal, „o španielskej lenivosti, francúzskej elegancii – a anglickej vynachádzavosti.“

„Myslím si, že to takto pôjde,“ povedal Hunter.

„Nepochybujem o tom ani na okamih,“ odvetil Sanson.

Keď Hunter vyšiel, nad ulicami Port Royalu sa brieždilo.

8. KAPITOLA

Samozrejme, bolo nemožné udržať výpravu v tajnosti. Priveľa námorníkov dychtilo po akejkoľvek korzárskej výprave a na vystrojenie Hunterovej šalupy Cassandra bolo treba priveľa obchodníkov a farmárov. Zavčas rána celý Port Royal rozprával o nadchádzajúcom Hunterovom výjazde.

Hovorili, že Hunter ide zaútočiť na Campeche. Tvrdili, že Hunter vyplieni Maracaibo. Ktosi dokonca povedal, že sa odváži zaútočiť na Panamu, ako to urobil pred vyše sedemdesiatimi rokmi Drake. Taká dlhá plavba však vyžadovala veľké zásoby potravín a Hunter ich nakladal málo, väčšina klebiet preto tvrdila, že cieľom jeho nájazdu je Havana. Na Havanu korzári ešte nikdy nezaútočili; táto myšlienka sa zdala väčšine ľudí šialená.

Potom vyšla na svetlo ďalšia mätúca informácia. Žid Čierne oko skupoval od detí a šarvancov v prístave potkany. Načo by mohol Žid chcieť potkany? Bola to otázka presahujúca predstavivosť hociktorého námorníka. Takisto sa vedelo, že Čierne oko kúpil prasacie vnútornosti – tie by mohli byť súce na veštenie, ale rozhodne nie pre Žida.

Židova zlatnícka dielňa bola medzičasom zavretá a zadebnená.

Žid odišiel kamsi do hôr vo vnútrozemí. Ešte pred úsvitom sa vybral preč s veľkým množstvom síry, liadku a drevného uhlia.

Aj zásobovanie Cassandry bolo čudné. Hunter objednal iba obmedzenú dávku solenej bravčoviny, no veľa vody – vrátane viacerých malých súdkov. Výrobcu sudov pána Longleya požiadal, aby ich vyrobil špeciálnym spôsobom. Konopná dielňa pána Whitstalla dostala objednávku na vyše tisíc stôp hrubého lana – príliš hrubého na použitie na šalupe. Výrobca plachiet pán Nedley dostal príkaz ušiť niekoľko veľkých plátenných vriec s pútkami na upevnenie v hornej časti. A kováč Carver ukul kotvové háky zvláštneho tvaru – hroty boli sklopné a háky sa dali poskladať, takže boli malé a ploché.

Ešte k tomu sa objavilo znamenie: dopoludnia rybári chytili obrovského kladivohlavého žraloka a vytiahli ho na mólo v blízkosti Čokoládového výmoľa, čo bola priehrada s korytnačkami. Žralok meral vyše tri a pol metra a so širokou papuľou a očami umiestnenými na obidvoch koncoch splošteného výrastku bol pozoruhodne ohavný. Rybári a okoloidúci strieľali do zvieraťa z pištolí bez viditeľného účinku. Žralok sa prehadzoval a zvíjal na doskách móla až do poludnia.

Potom mu rozsekli brucho a z otvoru sa vyvalili klzké vnútornosti. Bolo v nich vidno lesk kovu, a keď ich rozrezali, zistili, že je to kompletné brnenie španielskeho vojaka – náprsný pancier, hrebeňovitá helma, chrániče na kolená. Usúdili, že žralok zožral nešťastného vojaka celého, mäso strávil a brnenie v ňom zostalo, pretože ho nevedel vylúčiť. Znamenie sa striedavo vykladalo ako predzvesť blížiaceho sa španielskeho útoku na Port Royal, alebo ako dôkaz, že Hunter sa chystá zaútočiť na Španielov.

Sir James Almont nemal čas na osudové znamenia. Dopoludnia sa musel venovať výsluchu istého francúzskeho lotra menom L’Olonnais, ktorý sa ráno doplavil do prístavu s ukoristenou španielskou brigou. L’Olonnais nemal nijaké oprávnenie na zhabanie lode a v každom prípade bol medzi Anglickom a Španielskom formálny mier. Ešte horšie bolo, že pri príchode do prístavu briga neobsahovala nič vzácne a hodnotné. V jej nákladnom priestore našli iba nejaké usne a tabak.

Hoci bol L’Olonnais známy ako korzár, bol to hlúpy a brutálny muž. Byť korzárom, samozrejme, nevyžadovalo veľa inteligencie. Stačilo iba čakať na správnej zemepisnej šírke, kým sa naokolo neplavila nejaká loď, a potom na ňu zaútočiť. Teraz stál L’Olonnais v guvernérovej kancelárii s klobúkom v ruke a s detskou nevinnosťou odriekal svoj nepravdepodobný príbeh. Tvrdil, že náhodou natrafil na loď, ktorú priviezol ako korisť, a zistil, že je opustená. Na palube neboli nijakí pasažieri, loď bezcieľne unášali vlny.

„Verte, musel ju zachvátiť mor alebo nejaká iná pohroma,“ povedal L’Olonnais. „Bola to však pomerne veľká loď, pane, a ja som cítil povinnosť voči Korune priviesť ju späť do prístavu, pane.“

„Nenašli ste nijakých pasažierov?“

„Ani živú dušu.“

„Na palube neboli ani žiadni mŕtvi?“

„Nie, pane.“

„A nijaký náznak, o akú pohromu by mohlo ísť?“

„Nijaký, pane.“

„A náklad…“

„Tak, ako ho našli vaši inšpektori, pane. Ani sme sa ho nedotkli, pane. Viete to.“

Sir James bol zvedavý, koľko nevinných ľudí L’Olonnais zavraždil, aby vyčistil palubu obchodnej lode. A takisto ho zaujímalo, kde pristál a ukryl cenný náklad. V Karibskom mori boli tisíce ostrovov a malých brakických koralových ostrovčekov, ktoré mu mohli poslúžiť.

Sir James poklepal prstami po stole. Tento muž očividne klamal, no potreboval dôkaz. Dokonca aj v drsnom prostredí Port Royalu vládol anglický zákon.

„Dobre,“ privolil napokon. „Musím oficiálne vyhlásiť, že Korunu táto korisť vôbec neteší. Kráľ si preto zoberie pätinu…“

„Pätinu!“ Kráľ si zvyčajne bral desatinu alebo dokonca iba pätnástinu.

„Samozrejme,“ povedal sir James pokojne. „Jeho veličenstvo dostane pätinu. Ďalej vám oficiálne oznamujem, že ak sa nám do uší dostanú dôkazy o vašom podlom konaní, postavíme vás pred súd a obesíme ako piráta a vraha.“

„Pane, prisahám vám, že…“

„Stačí,“ povedal sir James a zdvihol ruku. „Nateraz ste voľný, môžete ísť, ale pamätajte na moje slová.“

L’Olonnais sa strojene uklonil a vycúval z miestnosti. Almont zazvonil na svojho pobočníka.

„John,“ povedal, „nájdite nejakých L’Olonnaisových námorníkov a postarajte sa, aby mali jazyky dobre ponamáčané vo víne.

Chcem vedieť, ako sa dostal k tej lodi, chcem proti nemu hmatateľné dôkazy.“

„Áno, vaša excelencia.“

„A John: jednu desatinu odložte pre kráľa a jednu pre guvernéra.“

„Áno, vaša excelencia.“

„To je všetko.“

John sa uklonil. „Vaša excelencia, kapitán Hunter si prišiel po papiere.“

„Uveďte ho.“

O chvíľu Hunter vošiel do miestnosti. Almont vstal a potriasol mu rukou.

„Kapitán, zdá sa, že máte dobrú náladu.“

„Mám, sir James.“

„Prípravy pokračujú dobre?“

„Áno, sir James.“

„Aké sú náklady?“

„Päťsto dublonov, sir James.“

Almont očakával takúto sumu. Zo stola vytiahol mešec s mincami. „Toto bude stačiť.“

Hunter vzal peniaze a uklonil sa.

„Nuž teda,“ povedal guvernér. „Vybavil som vám listinu, ktorá vás oprávňuje ťažiť kampeškové drevo na akomkoľvek mieste, ktoré budete považovať za vhodné.“ Listinu podal Hunterovi.

V roku 1665 považovali Angličania ťažbu kampeškového dreva za zákonnú obchodnú činnosť, hoci Španieli si nárokovali na monopol. Kampeškové drevo, Hematoxylin campaechium, sa používalo na výrobu červeného farbiva a istých liekov. Bola to rovnako cenná surovina ako tabak.

„Musím vás upozorniť,“ zdôraznil sir James pomaly, „že bez provokácie nemôžeme súhlasiť s nijakým útokom na španielsku usadlosť.“

„Rozumiem,“ odvetil Hunter.

„Myslíte, že dôjde k nejakej provokácii?“

„O tom pochybujem, sir James.“

„Potom bude váš útok na Matanceros, samozrejme, pirátsky.“

„Sir James, môže sa stať, že naša úbohá šalupa Cassandra, iba ľahko vyzbrojená a na základe vašich dokladov slúžiaca na obchodné účely, bude vystavená paľbe matanceroských diel. Nebudeme v tom prípade nútení podniknúť odvetné opatrenia? Nemožno schvaľovať bezdôvodné ostreľovanie obchodného plavidla.“

„To vskutku nie,“ odvetil sir James. „Som si istý, že vám môžem dôverovať, isto budete konať ako vojak a džentlmen.“

„Vašu dôveru nesklamem.“

Hunter sa otočil a chcel odísť. „Ešte posledná vec,“ povedal sir James. „Cazalla je Filipovým obľúbencom. Cazallova dcéra je vydatá za Filipovho vicekancelára. Akákoľvek Cazallova správa, ktorá by hovorila o udalostiach na Matancerose inak ako váš opis, by bola pre jeho veličenstvo kráľa Karola veľmi trápna.“

„Pochybujem,“ ozval sa Hunter, „že Cazalla pošle nejaké hlásenie.“

„Je dôležité, aby ho neposlal.“

„Hlásenia z hlbín mora sa nedostávajú.“

„To veru nie,“ odvetil sir James. Muži si podali ruky. Pri odchode z guvernérovej rezidencie dala černošská slúžka Hunterovi list, vzápätí sa bez slova otočila a vzdialila sa.

Hunter schádzal po schodoch a čítal riadky, ktoré napísala ženská ruka.

Môj drahý kapitán!

Nedávno ma informovali, že vo vnútrozemí ostrova Jamajka, na mieste zvanom Crawfordovo údolie, možno nájsť prekrásny čerstvý prameň. Keďže sa túžim oboznámiť s potešeniami môjho nového bydliska, podniknem v druhej polovici dňa výlet na spomínané miesto a dúfam, že je také výnimočné, ako ma presviedčajú.

S láskou

Emily Hacklettová

Hunter si list strčil do vrecka. Za normálnych okolností by nevenoval pozornosť nevyslovenému pozvaniu pani Hacklettovej. Posledný deň predtým, ako Cassandra opustí prístav, bolo veľa práce. No aj tak musel ísť do vnútrozemia pozrieť sa za Čiernym okom. Ak mu ostane čas… Pokrčil plecami a išiel si do stajne po koňa.

9. KAPITOLA

Žid sa uchýlil do Sutterovho zálivu na východ od prístavu. Hunter vedel na diaľku určiť jeho polohu podľa štipľavého dymu, ktorý sa dvíhal nad stromami, a podľa príležitostných výbuchov náloží.

Docválal na malú čistinu, kde našiel Žida uprostred bizarnej scény: všade sa povaľovali mŕtve zvieratá rôznych druhov a páchli na horúcom poludňajšom slnku. Na jednej strane stáli tri drevené sudy liadku, dreveného uhlia a síry. Vo vysokej tráve sa ligotali úlomky rozbitého skla. Žid horúčkovito pracoval. Šaty a tvár mal ušpinené od krvi a vybuchnutého strelného prachu.

Hunter zostúpil z koňa a rozhliadol sa okolo seba. „Čo to tu, preboha, robíte?“

„To, o čo ste ma požiadali,“ odvetil Čierne oko. Usmial sa. „Nebudete sklamaný. Poďte, ukážem vám. Najprv ste mi dali úlohu vyrobiť dlhú a pomaly horiacu zápalnú šnúru. Však?“

Hunter prikývol.

„Bežné zápalné šnúry sa nedajú použiť,“ povedal Žid kriticky. „Dala by sa použiť cestička zo strelného prachu, no ten horí veľmi rýchlo. Alebo naopak, mohla by sa použiť pomalá zápalnica.“ Pomalá zápalnica bol kus lana alebo motúza namočený v liadku. „Tá je však naozaj pomalá a plameň je často prislabý na to, aby zapálil konečnú látku. Rozumiete, čo hovorím?“

„Áno.“

„Dobre teda. Stredne silný plameň a rýchlosť horenia sa dosiahne zvýšením podielu síry v prachu. Takáto zmes je však neslávne známa svojou nespoľahlivosťou. A človek nechce, aby plameň prskal a zhasol.“

„Nie.“

„Skúšal som mnohé máčané motúzy, knôty či látky, no zbytočne. Na nič sa nedá spoľahnúť. Preto som pátral po niečom, čo by udržalo nálož. A našiel som toto.“ Zdvihol tenký, šľachovitý materiál. „Potkanie vnútornosti,“ povedal a šťastne sa usmial. „Zľahka vysušené nad teplými uhlíkmi, aby sa odstránili tekutiny a šťavy, no aby sa zachovala pružnosť. No a keď sa do čreva naplní určité množstvo prachu, vznikne použiteľná zápalná šnúra. Dovoľte mi, aby som vám ju ukázal.“

Vzal belavé črevo dlhé asi tri metre, cez ktoré matne presvital strelný prach. Položil ho na zem a jeden koniec zapálil.

Šnúra pokojne horela, iba málo prskala a plameň postupoval pomaly – za minútu nestrovil viac ako tri či štyri centimetre.

Na Židovej tvári sa objavil široký úsmev. „Vidíte?“

„Máte dôvod byť hrdý,“ povedal Hunter. „Viete túto zápalnú šnúru aj prepravovať?“

„Bezpečne, jediným problémom je čas. Ak črevo príliš vyschne, je krehké a môže sa zlomiť. To sa stane asi tak po dni.“

„Tak musíme so sebou vziať dostatočné množstvo potkanov.“

„Som o tom presvedčený,“ odvetil Žid. „Teraz mám ešte ďalšie prekvapenie, niečo, o čo ste nežiadali. Možno ho nevyužijete, hoci podľa mňa je to najúžasnejší vynález.“ Odmlčal sa. „Počuli ste o francúzskej zbrani, ktorá sa nazýva grenade?“

„Nie,“ pokrútil hlavou Hunter. „Otrávené ovocie?“ Grenade je francúzsky výraz pre granátové jablko a travičstvo bolo v poslednom čase na Ľudovítovom dvore veľmi obľúbené.

„Svojím spôsobom,“ odvetil Žid s jemným úsmevom. „Nazýva sa to tak pre podobnosť so semienkami v granátovom jablku. Počul som, že existuje takýto vynález, ale že jeho výroba je nebezpečná. Vyrobil som ho. Trik spočíva v podiele liadku. Ukážem vám to.“

Žid zdvihol prázdnu sklenú fľašu s krátkym hrdlom. Hunter ho sledoval, ako nasypal dovnútra za hrsť brokov a zopár úlomkov kovu.

Zároveň povedal: „Nechcem, aby ste si o mne mysleli, že som chorý. Viete o Complicidad Grande?“

„Iba trochu.“

„Začalo sa to mojím synom,“ povedal Žid a zaškľabil sa. „Bolo to v auguste roku 1639, keď sa môj syn už dávno vzdal židovskej viery. Žil v Lime v Peru, v Novom Španielsku. Jeho rodine sa darilo. Mal nepriateľov. Zatkli ho jedenásteho augusta,“ Žid nasypal do fľaše ďalšie broky, „a obvinili, že je skrytý Žid. Povedali mu, že v sobotu nebude smieť predávať, a že nesmie jedávať na raňajky slaninu. Označili ho za judaistu. Mučili ho. Bosé nohy mu zavreli do žeravých železných čižiem. Mäso sa mu škvarilo. Priznal sa.“ Žid napchal do fľaše strelný prach a zapečatil ju kvapkami vosku.

„Na šesť mesiacov ho zavreli do väzenia,“ pokračoval. „V januári roku 1640 jedenásť mužov upálili na hranici. Siedmi boli živí. Jedným z nich bol môj syn. Cazalla bol veliteľ posádky, osobne dozeral na popravu. Synov majetok zhabali. Jeho žena a deti… zmizli.“

Žid letmo pozrel na Huntera a utrel si slzy. „Nežialim,“ povedal. „No možno toto pochopíte.“ Zdvihol grenade a strčil doň krátku zápalnú šnúru.

„Najlepšie bude, keď sa skryjete za tamtie kríky,“ povedal Žid. Hunter sa schoval a sledoval Žida, ako položil fľašu na kameň, zapálil šnúru a rýchlo utekal k nemu. Obaja pozorovali fľašu.

„Čo sa stane?“ spýtal sa Hunter.

„Sledujte,“ odvetil Žid a prvýkrát sa usmial.

O chvíľu fľaša explodovala. Kúsky skla a kovu sa rozleteli na všetky strany. Hunter so Židom sa prikrčili k zemi a počuli, že úlomky preleteli cez lístie nad nimi.

Keď Hunter opäť zdvihol hlavu, bol bledý. „Dobrý Bože,“ vypadlo z neho.

„Nie je to nič pre džentlmenov,“ pritakal Žid. „Spôsobuje to iba malé škody na hocičom, čo je pevnejšie ako ľudské telo.“

Hunter zvedavo pozrel na Žida.

„Španieli si zaslúžia takúto pozornosť,“ pokračoval Žid. „Aký je váš názor na grenade?“

Hunter sa odmlčal. Všetky inštinkty sa mu búrili proti takejto neľudskej zbrani. Bral však šesťdesiat mužov a chcel ukoristiť galeónu s pokladom v nepriateľovom útočisku: šesťdesiat mužov proti pevnosti s tristo vojakmi a posádkou na brehu, čo bolo ďalších dvesto či tristo mužov.

„Vyrobte mi ich tucet,“ povedal. „Na cestu ich dajte do škatule a nikomu o tom nehovorte. Bude to naše tajomstvo.“

Žid sa usmial.

„Don Diego, dočkáte sa svojej pomsty,“ povedal Hunter. Potom vysadol na koňa a odcválal.

10. KAPITOLA

Cesta do Crawfordovho údolia predstavovala príjemnú polhodinovú jazdu cez bujný porast na úpätí Modrých vrchov. Hunter prišiel na vysoký hrebeň s výhľadom na údolie a uvidel kone pani Hacklettovej a jej dvoch otrokýň priviazané pri zurčiacom potôčiku, ktorý vytekal z kamenistého jazierka na východnom okraji údolia. Zbadal aj rozprestretú piknikovú deku a rozložené jedlo.

Pricválal ku koňom a priviazal aj svojho. Trvalo mu iba okamih, aby podplatil obidve černošky – pritlačil si prst k perám a hodil im šiling. Ženy sa zachichotali a odkradli sa. Nebolo to prvý raz, čo niekto jednu či druhú podplatil, aby mlčali o tajnom stretnutí. Hunter sa neznepokojoval, že by niekomu prezradili, čo videli.

A takisto nepredpokladal, že o chvíľu nebudú zízať cez krovie na dvoch belochov a chichotať sa. Potichu prešiel popri skalách na okraji jazierka pri spodnej časti jemného vodopádu. Pani Hacklettová sa čľapotala vo vodách prameňa. Huntera si ešte nevšimla.

„Sarah,“ pani Hacklettová oslovila otrokyňu, lebo si myslela, že je nablízku, „poznáš toho kapitána Huntera z prístavu?“

„Uhm-hm,“ odvetil Hunter vysokým hlasom. Posadil sa vedľa jej šiat.

„Robert hovorí, že to je iba obyčajný darebák a pirát,“ povedala. „Ale Robert mi venuje tak málo pozornosti… Bola som kráľova obľúbenkyňa – teraz tu je bodrý muž bez akejkoľvek chyby. Ten kapitán Hunter je veľmi pekný. Nevieš, má priazeň mnohých žien v meste?“

Hunter neodvetil. Sledoval pani Hacklettovú, ako sa čľapoce.

„Očakávam, že to tak musí byť. Má v očiach pohľad, ktorý roztopí aj to najtvrdšie srdce. Očividne je silný a statočný; žiadna žena si to nemôže nevšimnúť. A má dosť dlhé prsty aj nos, čo je dobrým znamením o jeho silných stránkach. Sarah, má v meste obľúbenkyňu?“

Hunter mlčal.

„Jeho veličenstvo má dlhé prsty a veľmi mu to v spálni svedčí.“ Zachichotala sa. „To by som nemala hovoriť, Sarah.“

Hunter ešte stále mlčal.

„Sarah?“ povedala a otočila sa. Uvidela Huntera, ako tam sedí a škerí sa na ňu.

„Neviete, že je nezdravé kúpať sa?“ spýtal sa Hunter.

Nahnevane špliechala okolo seba. „Všetko, čo sa o vás hovorí, je pravda,“ bedákala. „Ste ničomný, neokrôchaný, celkom odporný muž a vôbec nie ste džentlmen.“

„Očakávali ste tu džentlmena?“

Špliechala ešte viac. „Rozhodne som očakávala viac ako obyčajného zlodeja, čo sa tu bude zakrádať. Teraz odíďte, aby som sa mohla obliecť.“

„Toto miesto je podľa mňa veľmi príjemné,“ odvetil Hunter.

„Odmietate odísť?“

Bola veľmi nahnevaná. V priezračnej vode Hunter videl, že na jeho vkus je prichudá – vycivená žena s malými prsami a vyziabnutou tvárou. Jej hnev ho však vzrušoval.

„Naozaj sa obávam, že odmietam odísť.“

„Pane, potom som si o vás utvorila mylný úsudok. Myslela som si, že k žene v nevýhode sa budete správať s bežnou zdvorilosťou a obvyklými dobrými spôsobmi.“

„V čom spočíva vaša nevýhoda?“ spýtal sa Hunter.

„Som celkom nahá, pane.“

„To vidím.“

„A tento prameň je studený.“

„Áno?“

„Veru je.“

„Práve ste si to uvedomili?“

„Pane, ešte raz vás žiadam, prestaňte s touto drzosťou a poskytnite mi okamih súkromia, aby som sa osušila a obliekla.“

Hunter namiesto odpovede zišiel k vode, vzal ju za ruku a vytiahol ju na skalu. Stála tam, kvapkala z nej voda, triasla sa aj napriek slnečnému teplu a prebodávala ho pohľadom.

„Prechladnete na smrť,“ uškŕňal sa nad jej rozpakmi.

„Tak budeme na tom rovnako,“ nečakane ho sotila do vody.

Keď sa ho ľadová voda dotkla, pocítil šok. Zalapal po dychu. Zmietal sa vo vode, ona zatiaľ stála na skale a smiala sa.

„Madam,“ pachtil sa. „Madam, naliehavo vás prosím.“

Pani Hacklettová sa iba smiala.

„Madam, ja neviem plávať. Prosím vás o pomoc…“ Hlava sa mu na okamih ponorila pod vodu.

„Námorník, čo nevie plávať?“ Rozosmiala sa ešte väčšmi.

„Madam…“ to bolo všetko, čo stihol povedať, keď sa vynoril nad hladinu, vzápätí sa zase ponoril. Chvíľu s námahou a nekoordinovane špliechal a kopal. Znepokojene naňho pozerala. Natiahla ruku, Hunter kopal a prskal k nej.

Chytil ju za ruku a silno potiahol, takže ju prehodil vysoko ponad hlavu. Vykríkla a pristála na chrbte so štipľavým plesknutím; ešte raz vykríkla a zmizla pod hladinou. Keď sa vynorila, Hunter sa smial a pomohol jej z vody na teplú skalu.

„Nie ste nič iné,“ prskala, „iba bastard, darebák, hrdlorez a ničomný gaunerský zloduch a lotor.“

„K vašim službám,“ Hunter ju pobozkal.

Vytrhla sa mu. „A trúfalec.“

„A trúfalec,“ súhlasil a pobozkal ju ešte raz.

„Domnievam sa, že máte v úmysle znásilniť ma ako obyčajnú ženu z ulice.“

„Pochybujem,“ povedal Hunter a vyzliekal si pritom premočené šaty, „že to bude potrebné.“

A nebolo.

„Na dennom svetle?“ spýtala sa zdesene. Boli to jej posledné zrozumiteľné slová.

11. KAPITOLA

Uprostred dňa pán Robert Hacklett prišiel za sirom Jamesom Almontom so znepokojujúcou správou. „Po meste sa šíria chýry,“ informoval, „že kapitán Hunter, ten istý muž, s ktorým sme včera večerali, práve organizuje pirátsku výpravu proti španielskej dŕžave, možno dokonca proti Havane.“

„Vy týmto rozprávkam veríte?“ spýtal sa Almont pokojne.

„Vaša excelencia,“ nedal sa Hacklett, „fakt je, že kapitán Hunter zariadil, aby mu na palubu jeho šalupy Cassandra nakladali zásoby na morskú plavbu.“

„Pravdepodobne,“ odvetil Almont. „Aký je to dôkaz zločinu?“

„Vaša excelencia, s najväčšou úctou vás musím informovať, že podľa fám ste podporili túto výpravu, a to dokonca možno až finančným gestom podpory.“

„Chcete povedať, že platím tú výpravu?“ povedal Almont trochu podráždene.

„Prakticky to tak možno povedať, sir James.“

Sir James si vzdychol. „Pán Hacklett, keď tu budete žiť trochu dlhšie – povedzme, možno týždeň – zistíte, že vždy sa šíria chýry, že som podporil výpravu a dal na ňu peniaze.“

„Tie chýry teda nie sú podložené?“

„Dal som kapitánovi Hunterovi papiere, ktoré ho oprávňujú na ťažbu kampeškového dreva na hociktorom vhodnom mieste. To je miera môjho záujmu o túto záležitosť.“

„A kde bude ťažiť to kampeškové drevo?“

„Nemám potuchy,“ odvetil Almont. „Pravdepodobne na Pobreží moskytov v Hondurase. To je zvyčajné miesto.“

„Vaša excelencia,“ trval na svojom Hacklett, „smiem vám úctivo pripomenúť, že v čase mieru medzi našou krajinou a Španielskom predstavuje ťažba kampeškového dreva provokáciu, ktorej sa možno ľahko vyhnúť.“

„Smiete mi to pripomenúť,“ povedal Almont, „domnievam sa však, že sa mýlite. Španielsko si nárokuje na mnohé krajiny v týchto končinách, no nie je tam nijaké obyvateľstvo – nijaké mestá, nijakí kolonisti, nijakí občania. Za neprítomnosti takýchto dôkazov vlády nad týmito miestami považujem ťažbu kampeškového dreva za prijateľnú.“

„Vaša excelencia,“ nedal sa Hacklett, „môžete nesúhlasiť s tým, že to, čo sa začne ako výprava s cieľom ťažiť kampeškové drevo, aj keby sme pripustili múdrosť toho, čo hovoríte, sa môže ľahko zvrtnúť na pirátsku akciu?“

„Ľahko? Ľahko nie, pán Hacklett.“

JEHO NAJSVÄTEJŠIEMU VELIČENSTVU KAROLOVI, Z MILOSTI BOŽEJ KRÁĽOVI VEĽKEJ BRITÁNIE A ÍRSKA, OBRANCOVI VIERY ATĎ.

POKORNÁ ŽALOBA ZÁSTUPCU GUVERNÉRA PLANTÁŽÍ A ZEME JEHO VELIČENSTVA NA JAMAJKE V ANTILÁCH.

Pokorne svedčím,

že ja, najvernejší poddaný Jeho Veličenstva, poverený Jeho Veličenstvom pretlmočením pocitov a túžob dvora v otázke pirátskych činov v Antilách; a po upovedomení sira Jamesa Almonta, guvernéra spomínanej krajiny Jamajka, o týchto pocitoch a túžbach doručením listiny a ústnym vyhlásením, musím informovať, že v týchto končinách sa venuje málo pozornosti ukončeniu a potlačeniu pirátstva. Naopak, musím s ľútosťou, aj keď úprimne konštatovať, že sám sir James sa stýka so všemožnými lotrami a ničomníkmi; že slovom, skutkom aj peniazmi podporuje pretrvávanie nehanebných a krvavých nájazdov na španielske územia; že umožňuje využívať Port Royal ako bežné miesto na stretávanie týchto hrdlorezov a ničomníkov a na rozdeľovanie ich nečestne získaných príjmov; že neprejavuje žiadnu ľútosť nad týmito aktivitami a neposkytuje žiadne dôkazy o ich ukončení v budúcnosti; že on sám nie je mužom vhodným na vysoké postavenie z dôvodu chatrného zdravia a laxného morálneho postoja; že trpí všemožné nezákonné skutky a neresti v mene Vášho Veličenstva. Na základe všetkých týchto dôvodov a dôkazov Jeho Veličenstvo najpokornejšie zaprisahávam a žiadam o odvolanie tohto muža z jeho postavenia a, vo veľkej múdrosti Jeho Veličenstva, o výber vhodnejšieho následníka, ktorý si nebude každý deň robiť posmech z Koruny. Najpokornejšie zaprisahávam Vaše Veličenstvo na súhlas s touto prostou žiadosťou a budem sa stále modliť. Bez prestania som Váš najvernejší, najoddanejší a najposlušnejší služobník,

Robert Hacklett

BOH OCHRAŇUJ KRÁĽA

Hacklett si ešte raz prečítal list, bol s ním spokojný a zazvonil na slúžku. Prišla Anne Sharpová.

„Dieťa,“ povedal, „želám si, aby ste sa postarali, nech je tento list odoslaný najbližšou loďou do Anglicka.“ A dal jej mincu.

„Môj pane,“ odvetila s malým úklonom.

„Nakladajte s ním opatrne,“ povedal Hacklett a zamračil sa na ňu.

Dievča si strčilo mincu do blúzky. „Želá si môj pán ešte niečo iné?“

„Hm?“ povedal trochu prekvapene. Drzé dievča si oblizlo pery a usmievalo sa naňho. „Nie,“ odvetil stroho. „Choďte už.“

Anne odišla.

Hacklett si vzdychol.

12. KAPITOLA

Hunter za svetla pochodní dlho do noci dozeral na nakladanie svojej lode.

Poplatky za miesto pri prístavnej hrádzi boli v Port Royale vysoké; bežná obchodná loď si nemohla dovoliť kotviť v dokoch viac ako pár hodín na naloženie a vyloženie nákladu, no Hunterova malá šalupa Cassandra strávila celých dvanásť hodín priviazaná k pilierom a Hunterovi neúčtovali ani halier. Naopak, Cyrus Pitkin, ktorý vlastnil dok, vyjadril potešenie, že môže Hunterovi dať priestor, a aby ešte väčšmi podnietil kapitána do prijatia štedrej ponuky, daroval mu päť sudov vody.

Hunter zdvorilo prijal. Vedel, že Pitkin nie je naozaj veľkorysý; pri Cassandrinom návrate bude očakávať nejaký dar a dostane ho.

Podobne dostal sud solenej bravčoviny od pána Oatesa, ktorý bol ostrovným farmárom. A od puškára pána Renfrewa zas súdok prachu. Všetko to prebiehalo so starostlivou zdvorilosťou a vnímaním prijatej a očakávanej hodnoty.

Pomedzi tieto zdvorilé výmeny si Hunter vypočul všetkých členov posádky a skôr, ako im povolil vstup na palubu, pán Enders ich vyšetril, aby si bol istý, že sú zdraví. Hunter skontroloval všetky zásoby, otvoril každý sud s bravčovinou a vodou, ovoňal jeho obsah, strčil ruku až po dno, aby sa uistil, že je riadne naplnený. Ochutnal každý sud vody a presvedčil sa, že zásoby suchárov sú čerstvé a bez chrobákov.

Pred dlhou oceánskou plavbou nebolo možné, aby kapitán robil takéto kontroly sám. Oceánska plavba si vyžadovala doslova tony potravín a vody pre pasažierov; väčšinu mäsa brali živú, kotkodákajúcu a bučiacu.

Korzári však cestovali inak. Ich malé lode boli preplnené mužmi a mali iba malé zásoby. Korzár neočakával, že na ceste bude dobre jesť; niekedy si nebrali nijaké potraviny, loď vyplávala s očakávaním, že zásoby získa pri prepadnutí inej lode či mesta.

Korzári neboli ani ťažko vyzbrojení. Vyše dvadsaťmetrová šalupa Cassandra viezla štyri menšie delá upevnené na otočnej plošine a umiestnené vpredu a na korme. To bola jediná výzbroj, ktorá sotva stačila proti čo i len piato– či šiestotriednej vojnovej lodi. Korzári sa namiesto toho pri úniku pred nebezpečnejšími protivníkmi spoliehali na rýchlosť, dobrú manévrovateľnosť a plytký ponor. Mohli sa plaviť lepšie proti vetru ako väčšie vojnové lode a mohli sa uchýliť do plytších prístavov a kanálov, kde väčšia loď nemohla pokračovať v prenasledovaní.

V Karibskom mori boli sotva niekedy mimo dohľadu nejakého ostrova s ochranným prstencom plytkých koralových útesov, preto sa cítili bezpečne.

Hunter pracoval na nakladaní lode takmer až do úsvitu. Z času na čas, keď sa pri lodi zhromaždili zvedaví diváci, odohnal ich preč. Port Royal bol preplnený špehmi; španielske usadlosti dobre platili za správy o pripravovaných nájazdoch. Hunter v nijakom prípade nechcel, aby ľudia videli nezvyčajné zásoby, ktoré nakladal do lode – laná, kotvové háky a čudné fľaše, ktoré Žid dodal v debnách.

Židove debny uskladnili v podpalubí vo vakoch z voskovaného plátna, mimo pohľadov námorníkov. Ako Hunter vysvetlil donovi Diegovi, bolo to ich „malé tajomstvo“.

Keď sa začínalo brieždiť, pán Enders stále plný energie a poskakujúci svojou rytmickou chôdzou podišiel k Hunterovi a upozornil: „Odpusťte, kapitán, ale pri sklade sa väčšiu časť noci zdržiava jednonohý žobrák.“

Hunter pozrel na budovu, ktorá bola vo včasnom raňajšom svetle tmavá. Doky neboli výnosné miesto na žobranie. „Poznáte ho?“

„Nie, kapitán.“

Hunter sa zamračil. Za iných okolností by mohol žobráka odpratať ku guvernérovi a požiadať, aby ho zavreli na niekoľko týždňov do väzenia Marshallsea. Bolo však príliš zavčasu; guvernér ešte spal a z vyrušenia by nebol nadšený. „Bassa.“

Pri Hunterovom boku sa objavila Maurova obrovská postava.

„Vidíš tamtoho žobráka s drevenou nohou?“

Bassa prikývol.

„Zabi ho.“

Bassa prikývol. Hunter sa otočil k Endersovi, ktorý si vzdychol. „Myslím, že tak je to najlepšie, kapitán.“ Zopakoval staré príslovie. „Radšej nech sa plavba začne krvou, ako by sa ňou mala skončiť.“

„Obávam sa, že jej môžeme mať veľa teraz aj potom,“ odvetil Hunter a vrátil sa k práci.

Keď o hodinu Cassandra opúšťala prístav s Lazue na prove, ktorá v šerom rannom svetle dávala pozor na plytčiny Pelikánieho mysu, Hunter sa ešte raz obzrel na doky a prístav. Mesto pokojne spalo. Lampári zhášali pochodne v dokoch. Zopár priaznivcov sa už otočilo po tom, čo im zaželali svoje dovidenia.

Vtedy uvidel vo vode plávať dolu tvárou telo jednonohého žobráka. V prílive sa hojdalo sem a tam a drevená noha klopkala o pilier.

Pomyslel si, že to je buď dobré, alebo zlé znamenie. Ibaže si nebol istý aké.

13. KAPITOLA

„…Sa stýka so všemožnými lotrami a ničomníkmi“ prskal sir James. „Podporuje pretrvávanie nehanebných a krvavých nájazdov na španielske územia – dobrý Bože, nehanebných a krvavých, ten muž je šialenec – umožňuje využívať Port Royal ako bežné miesto na stretávanie týchto hrdlorezov a ničomníkov… nie je mužom vhodným na vysoké postavenie… trpí všemožné nezákonné skutky… Doparoma s tým chlapom!“

Sir James Almont oblečený v župane mával listom. „Doparoma s tým lotrom a ničomníkom,“ zaklial. „Kedy ti to dal?“

„Včera, vaša excelencia,“ odvetila Anne Sharpová. „Myslela som si, že by ste to mohli chcieť, vaša excelencia.“

„To veru hej,“ povedal Almont a dal jej mincu za jej starostlivosť. „Ak bude ešte niečo podobné, opäť ťa odmením, Anne.“ Pomyslel si, že to je nesmierne bystré dieťa. „Robil ti návrhy?“

„Nie, vaša excelencia.“

„Ako som si myslel,“ poznamenal Almont. „Nuž, vymyslíme spôsob, ako raz a navždy dať do poriadku intrigánske hry pána Hackletta.“

Podišiel k oknu na spálni a vyzrel von. Vo svetle začínajúceho úsvitu Cassandra, ktorá práve plávala okolo výbežku vápenatého koralového ostrovčeka, vytiahla hlavnú plachtu, zamierila na východ a naberala rýchlosť.

Cassandra, ako všetky korzárske plavidlá, sa najskôr vydala do Býčej zátoky, čo bola malá zátoka niekoľko míľ na východ od Port Royalu.

Tam pán Enders spustil kotvu a so spustenými plachtami povievajúcimi v ľahkom vánku predniesol kapitán Hunter prejav.

Tieto obrady poznal každý na palube. Ako prvé dal Hunter hlasovať za seba ako kapitána lode; privítal ho zbor hlasov za. Potom vyhlásil pravidlá výpravy – nijaké pitie, nijaké smilstvo a nijaké rabovanie bez jeho príkazu; porušenie sa trestalo smrťou. Toto boli zvyčajné pravidlá a hlasovanie za bolo iba formálne.

Potom vysvetlil deľbu koristi. Hunter ako kapitán dostane trinásť dielov. Sanson dostane sedem – pri tomto čísle zaznelo isté reptanie – a pán Enders jeden a pol dielu. Lazue dostane jeden a štvrť dielu. Čierne oko takisto jeden a štvrť dielu. Zvyšok sa rovnakou mierou rozdelí medzi posádku. Jeden člen posádky vstal. „Kapitán, beriete nás na Matanceros? Je to nebezpečné.“

„To naozaj je,“ odvetil Hunter, „ale korisť je veľká. Bude dosť pre všetkých. Každého, kto považuje nebezpečenstvo za príliš veľké, vysadím na breh v tomto zálive a podľa mojej mienky sa mu nič horšie nestane. Musí však odísť predtým, než vám poviem, aký poklad tam je.“

Počkal. Nikto sa nepohol ani neprehovoril.

„V poriadku,“ povedal Hunter. „V matanceroskom prístave je španielska nao s cennosťami. Ideme si po ňu.“ Po týchto slovách nastal medzi posádkou nesmierny rozruch. Trvalo niekoľko minút, kým sa Hunterovi podarilo utíšiť ich. V ich očiach videl žiaru, živenú vidinou zlata. „Idete so mnou?“ zakričal Hunter. Odpovedali zborovým výkrikom.

„Na Matanceros!“

2. ČASŤ

ČIERNA LOĎ

14. KAPITOLA

Z diaľky bol na Cassandru pekný pohľad. Plachty napnuté v rannom vánku; naklonená o niekoľko stupňov svižne pretínala čistú modrú vodu a vytvárala šumiacu cestičku.

Paluba lode však bola preplnená a bolo tam nepohodlne. Šesťdesiat prešedivených a páchnucich bojovníkov sa tlačilo o priestor na sedenie, hru alebo spánok na slnku. Bez akýchkoľvek ceremónií si uľavovali z boku lode a ich kapitánovi sa často naskytol pohľad na pol tucta obnažených zadkov nahýnajúcich sa cez záveterný okraj.

Nerozdeľovalo sa žiadne jedlo ani voda. Prvý deň nedostal nikto vôbec nič a posádka, ktorá to očakávala, sa v poslednú noc v prístave najedla a napila do sýtosti.

V ten večer Hunter ani nezakotvil. Korzári mali vo zvyku uchýliť sa do nejakej chránenej zátoky, aby sa posádka vyspala na brehu. Celú prvú noc však Hunter plával ďalej. Mal dva dôvody ponáhľať sa. Po prvé, obával sa špiónov, ktorí sa mohli dostať na Matanceros a varovať tamojšiu posádku. Po druhé, nechcel sa zdržiavať, pretože nao s pokladom mohla kedykoľvek opustiť prístav na Matancerose.

Na konci druhého dňa sa plavili na severovýchod cez nebezpečný prieliv medzi Hispaniolou a Kubou. Posádka dobre poznala túto oblasť, pretože boli asi deň vzdialení od Tortugy, čo bolo dlhodobé útočisko pirátov.

Pokračoval aj tretí deň a potom na noc pristál, aby si unavená posádka oddýchla. Hunter vedel, že nasledujúci deň sa začne dlhá oceánska plavba okolo Inaguy a následne k samotnému Matancerosu. Na trase už nebudú mať bezpečné miesto na pristátie. Len čo prejdú cez 20. stupeň zemepisnej šírky, budú v nebezpečných španielskych vodách.

Posádka mala dobrú náladu, smiala sa a vtipkovala okolo táborových ohňov. Za posledné tri dni iba jediného muža posadli vidiny plaziacich sa čertov, ktoré niekedy sprevádzali neprítomnosť rumu; muž bol teraz pokojnejší, už sa nechvel a netriasol.

Spokojný Hunter hľadel do ohňa. Sanson podišiel k nemu a sadol si.

„O čom rozmýšľaš?“

„O ničom zvláštnom.“

„Dumáš o Cazallovi?“

„Nie,“ pokrútil Hunter hlavou.

„Viem, že ti zabil brata,“ povedal Sanson.

„Áno, privodil mu smrť.“

„A to ťa žerie?“

Hunter si vzdychol. „Už nie.“

Sanson naňho uprene hľadel v mihotavej žiare ohňa. „Akým spôsobom zomrel?“

„To nie je dôležité,“ odvetil Hunter pokojne.

Sanson chvíľu mlčky sedel. „Počul som,“ povedal, „že Cazalla zajal tvojho brata na obchodnej lodi. Vraj ho dal zavesiť za ramená, odrezal mu vajcia a napchal mu ich do úst, kým sa nezadusil a nezomrel.“

Hunter chvíľu neodpovedal. „Tak znie ten príbeh,“ odvetil napokon.

„A ty mu veríš?“

„Áno.“

Sanson si skúmavo prezeral jeho tvár. „Prefíkaní Angličania. Hunter, kde je tvoj hnev?“

„Je vo mne,“ odvetil Hunter.

Sanson prikývol. Vstal. „Keď nájdeš Cazallu, zabi ho rýchlo. Nedovoľ, aby ti nenávisť zatemnila mozog.“

„Môj mozog nie je zatemnený.“

„Nie. Vidím, že nie je.“

Sanson odišiel. Hunter ešte dlho uprene hľadel do ohňa.

Zrána vplávali do nebezpečného Náveterného prielivu medzi Kubou a Hispaniolou. Vetry tu boli nevypočítateľné a vody búrlivé, no Cassandra mala vynikajúci čas. Niekedy v noci minuli po pravom boku tmavý mys Le Mole – západný výbežok Hispanioly. A pred úsvitom sa bočný obrys zeme rozdelil a pozdĺž severného pobrežia uvideli ostrov Tortuga.

Pokračovali ďalej.

Celý piaty deň sa plavili na otvorenom mori, počasie bolo dobré a iba zľahka čerili morskú hladinu. Neskoro popoludní zahliadli po ľavoboku ostrov Inagua a čoskoro nato Lazue zbadala na obzore priamo pred nimi kúsok zeme, čo bolo súostrovie Caicos. To bolo dôležité, pretože na juh od súostrovia Caicos sa niekoľko míľ tiahla zradná plytčina.

Hunter prikázal odbočiť na východ k stále schovaným ostrovom Turks. Sprevádzalo ich ustavične dobré počasie. Posádka spievala a driemala na slnku.

Slnko klesalo nižšie, keď Lazue šokovala ospalú posádku výkrikom: „Loď na dohľad!“

Hunter vyskočil na nohy. Zažmúril na obzor, no nevidel nič. Kormidelník Enders si priložil k očiam ďalekohľad a preskúmal všetky strany. „Dopekla!“ podal ďalekohľad Hunterovi. „Ide na nás kolmo zboku, kapitán.“

Hunter sa pozrel cez vreckový ďalekohľad. Cez točiace sa dúhové farebné prstence videl nízko nad obzorom biely obdĺžnik. Kým ho sledoval, pribudol mu ďalší roh a stali sa z neho dva navzájom sa prekrývajúce obdĺžniky.

„Čo na to hovoríte?“ spýtal sa Enders.

Hunter pokrútil hlavou. „Viete toľko, čo ja.“ Z takejto vzdialenosti sa nijako nedala určiť príslušnosť približujúceho sa plavidla, no toto boli nesporne španielske vody. Hunter pohľadom preletel obzor, lnagua bola ďaleko za nimi; plavba k nej by trvala päť hodín a ostrov by im ponúkol iba slabú ochranu. Zo severu ich lákalo súostrovie Caicos, no vietor vial zo severovýchodu a museli by plávať ostro proti vetru, aby dosiahli dobrú rýchlosť. Ostrov Turks na východe ešte stále nevideli – navyše bol v smere približujúcej sa lode.

Hunter sa musel rozhodnúť; ani jedna z možností nebola lákavá. „Zmena kurzu,“ rozkázal napokon. „Vydajte sa smerom na súostrovie Caicos.“

Enders si zahryzol do pery a prikývol. „Pripraviť sa!“ zakričal a posádka priskočila k lanám. Cassandra sa natočila vo vetre a zmenila smer na sever.

„Tak sa ukážte,“ povedal Hunter a sledoval plachty. „Naberte rýchlosť.“

„Áno, kapitán.“ Kormidelník Enders sa nešťastne mračil a mal prečo, pretože plachty na obzore bolo už vidieť aj voľným okom. Loď ich dobiehala; vrcholové plachty zmizli z obzoru a vynorili sa predné plachty.

S ďalekohľadom na oku Hunter videl tri cípy vrcholových plachiet. Loď s tromi sťažňami bola takmer určite vojnová loď.

„Doparoma!“

Ako ju sledoval, tri plachty sa zliali do jedného štvorca a potom sa zase oddelili.

„Otočila sa,“ povedal Hunter. „Už nás majú na dosah.“

Enders chvíľku nervózne tancoval chodidlami a pevnejšie uchopil kormidlo. „Kapitán, v tomto smere ju nepredbehneme.“

„V žiadnom smere,“ prehodil Hunter skľúčene. „Modlite sa, aby sa upokojil vietor.“

Loď bola od nich vzdialená menej ako päť míľ. Pri stálom vetre neúprosne dohoní Cassandru. Ich jedinou nádejou bol v tejto chvíli pokles vetra; ľahšia hmotnosť by umožnila Cassandre odplávať.

Niekedy sa stávalo, že pri západe slnka vietor ustal, no rovnako často zosilnel. Čoskoro Hunter cítil na lícach silnejší ťah vetra.

„Dnes nemáme šťastie,“ povedal Enders.

Teraz už videli hlavné plachty prenasledovateľskej lode. V zapadajúcom slnku boli ružové a vzdúvali sa v zosilnenom vetre.

Bezpečný prístav súostrovie Caicos bol stále ďaleko, strašne vzdialený, mimo ich dosahu.

„Otočíme sa a utečieme, kapitán?“ spýtal sa Enders.

Hunter pokrútil hlavou. Cassandra by sa plavila lepšie po vetre, no to by iba oddialilo nevyhnutnú skutočnosť. Hunter nebol schopný nič urobiť, s bezmocnou zlosťou zovrel päste a sledoval, ako sa zväčšujú plachty prenasledovateľskej lode. Už videli okraj jej trupu.

„Je to celkom iste vojnová loď,“ konštatoval Enders. „Neviem však rozoznať provu.“

Tvar provy bol asi najvhodnejší spôsob, ako určiť príslušnosť. Španielske lode mali väčšinou oblejší obrys provy ako anglické či holandské.

Ku kormidlu sa vrátil Sanson. „Budeš bojovať?“ spýtal sa.

Hunter namiesto odpovede iba ukázal na loď. Trup sa už jasne črtal na obzore. Loď mala asi štyridsať metrov pri čiare ponoru a dve poschodia s delami. Zo strieľní vytŕčali tupé nosy kanónov. Hunter sa neobťažoval ich počítaním; na pravom boku, ktorý mohol vidieť, ich bolo aspoň dvadsať, možno tridsať.

„Podľa môjho názoru sú to Španieli,“ usúdil Sanson.

„Sú,“ súhlasil Hunter.

„Budeš bojovať?“

„Bojovať proti tomuto?“ spýtal sa Hunter. Kým vyslovil tieto slová, vojnová loď sa natočila a vypálila na Cassandru úvodnú salvu. Delá boli priďaleko; gule neškodne čľupli neďaleko ľavoboku, no varovanie bolo jasné. Ešte tisíc metrov a vojnová loď bude na dostrel.

Hunter si vzdychol. „Natočte sa do vetra,“ povedal ticho.

„Prepáčte, kapitán,“ neveril Enders.

„Povedal som, natočte sa do vetra a uvoľnite všetky laná.“

„Áno, kapitán,“ odvetil Enders.

Sanson pohľadom prebodol Huntera a oddupotal do prednej časti lode. Hunter sledoval, ako sa jeho malá šalupa pomaly natočila do vetra a námorníci uvoľnili laná. Plachty sa hlučne trepotali vo vetre; loď zastala. Hunterova posádka sa zoradila pri zábradlí na ľavoboku a pozorovala, ako sa blíži vojnová loď. Celý trup mala natretý načierno s pozláteným lemom a na korme jej svietil Filipov erb – vzpínajúci sa lev. Loď bola určite španielska.

„Keď vniknú na loď, aby nás zajali,“ povedal Enders, „mohli by sme urobiť slušné divadlo. Stačí jedno slovo, kapitán.“

„Nie,“ odvetil Hunter. Na takej veľkej lodi bude prinajmenšom dvesto námorníkov a rovnaký počet ozbrojených vojakov. Šesťdesiat mužov na otvorenej šalupe proti štyrom stovkám na väčšej lodi? Pri náznaku najmenšieho odporu by sa loď jednoducho trochu vzdialila a s natočeným bokom by pálila, kým by sa Cassandra nepotopila.

„Radšej zomrieť s mečom v ruke ako s pápežským povrazom okolo krku alebo ako by nám mal prekliaty španielsky oheň skrúcať prsty na nohách,“ hromžil Enders.

„Počkáme,“ odvetil Hunter.

„Na čo?“

Hunter nemal odpoveď. Sledoval, ako sa loď priblížila natoľko, že na jej bok padal tieň Cassandrinej hlavnej plachty. Hlasy Španielov v rastúcej tme kričali rýchlu sériu krátkych povelov.

Potom pozrel na svoju loď. Sanson si náhlivo nabíjal pištole a strkal si ich za opasok. Hunter k nemu podišiel.

„Ja budem bojovať,“ povedal Sanson. „Vy sa môžete vzdať ako ustráchané baby, ale ja budem bojovať.“

Hunter zrazu dostal nápad. „Tak urob toto,“ povedal a zašepkal niečo Sansonovi do ucha. O chvíľu sa Francúz odkradol.

Španielske výkriky pokračovali. Na Cassandru dopadli hodené laná. Vysoko nad nimi na hlavnej palube vojnovej lode stál súvislý rad španielskych vojakov a mušketami mierili na malú šalupu. Španielski vojaci zliezli na Cassandru. Huntera a členov posádky jedného po druhom štuchali mušketami a nútili ich vyliezť po lanovom rebríku na nepriateľské plavidlo.

15. KAPITOLA

Po toľkých dňoch, čo strávili natlačení na palube Cassandry, sa im vojnová loď zdala obrovská. Hlavná paluba bola taká rozľahlá, že im pripadala ako planina rozprestierajúca sa pred nimi. Hunterova posádka, ktorú vojaci zatlačili k hlavnému stožiaru – tá istá posádka, čo na prasknutie zaplnila šalupu tu vyzerala úplne bezvýznamne. Hunter pozrel svojim mužom do tvárí; vyhýbali sa mu očami, neopätovali mu pohľady, boli nahnevaní, znechutení, sklamaní.

Vysoko nad nimi sa vo vetre trepotali obrovské plachty, ktoré robili taký hluk, že tmavý španielsky dôstojník musel kričať, aby ho Hunter počul.

„Ty kapitán?“ zreval.

Hunter prikývol.

„Ako voláš?“

„Hunter,“ zakričal mu naspäť.

„Angličan?“

„Áno.“

„Ty pôjdeš k tento kapitán,“ povedal muž a dvaja ozbrojení vojaci postrkovali Huntera do podpalubia. Očividne ho viedli ku kapitánovi vojnovej lode. Hunter sa obzrel ponad plece a naposledy letmo zazrel svojich opustených druhov okolo stožiara. Ruky im už zväzovali za chrbtom. Posádka vojnovej lode bola výkonná.

Hunter sa potácal dolu úzkymi schodmi na palubu s delami. Letmo zazrel dlhý rad kanónov, pri ktorých stáli pripravení delostrelci, no potom ho surovo strčili smerom ku korme. Keď prechádzal popri otvorených strieľňach na kormu, mohol sa pozrieť dolu na svoju malú šalupu priviazanú zboku k vojnovej lodi. Hmýrili sa na nej španielski vojaci a španielski námorníci prehľadávali jej vybavenie a laná a pripravovali sa na plavbu.

Nedovolili mu, aby sa zdržiaval; zozadu doňho strčila mušketa. Prišli k dverám, ktoré strážili dvaja ozbrojení, zlovestne vyzerajúci muži. Hunter si všimol, že nemali oblečené uniformy a zanechávali dojem zvláštnej nadradenosti; pozerali naňho so súcitným pohŕdaním. Jeden z nich zaklopal na dvere a vyslovil zopár rýchlych slov v španielčine; zaznelo zavrčanie namiesto odpovede, a vzápätí muži otvorili dvere a strčili Huntera dnu. Jeden zo strážcov vošiel spolu s ním a zavrel dvere.

Kapitánova kajuta bola pozoruhodne veľká a ozdobne zariadená. Všade bol zreteľný priestor a luxus. Jedálenský stôl s jemným plátenným obrusom a zlaté taniere nachystané na večeru pri svetle sviečok. Pohodlná posteľ s brokátovou prikrývkou lemovanou zlatom. V kúte nad kanónom v otvorenej strieľni visela bohato kolorovaná olejomaľba zobrazujúca Krista na kríži. V ďalšom kúte stál lampáš, ktorý vrhal na celú miestnosť teplé zlatisté svetlo.

V zadnej časti bol druhý stôl; pokrývali ho mapy. Za stolom sedel v červenom zamatovom kresle sám kapitán.

Bol otočený chrbtom k Hunterovi a nalieval si z krištáľovej karafy víno. Hunter videl, že muž je veľmi veľký. Chrbát mal široký ako býk.

„Nuž teda,“ povedal kapitán veľmi dobrou angličtinou, „podarí sa mi presvedčiť vás, aby ste si so mnou dali pohár tohto skvelého červeného?“

Skôr ako stihol Hunter odpovedať, kapitán sa otočil.

Hunter sa pristihol, že uprene hľadí do zamračených očí na ustatej tvári so silným nosom a bradou čiernou ako uhoľ. Z pier mu nechtiac vykĺzli slová:

„Cazalla!“

Španiel sa srdečne zasmial: „Očakávali ste kráľa Karola?“

Hunter nemal slov. Hmlisto si uvedomoval, že mu pracujú pery, no nevyšiel z nich nijaký zvuk. Súčasne mu zišlo na myseľ tisíc otázok.

Prečo je Cazalla tu a nie na Matancerose? Znamená to, že galeóna už odišla? Alebo nechal pevnosť pod velením nejakého schopného poručíka?

Alebo ho možno prevelila nejaká vyššia autorita – táto vojnová loď mohla mať namierené do Havany.

Zatiaľ čo mu myseľ zaplavovali tieto otázky, premohol ho studený strach. Robil, čo mohol, aby zabránil chveniu, kým stál a pozeral na Cazallu.

„Angličan,“ povedal Cazalla, „váš nepokoj mi lichotí. Hanbím sa, že na oplátku nepoznám vaše meno. Sadnite si, uvoľnite sa.“

Hunter sa ani nepohol. Vojak ho hrubo strčil na stoličku oproti Cazallovi.

„Takto je to oveľa lepšie,“ povedal Cazalla. „Dáte si teda pohár vína?“ Podal Hunterovi pohár.

S najväčším úsilím vôle Hunter premohol triašku a vzal si ponúknutý pohár. Ale nenapil sa; okamžite ho postavil na stôl. Cazalla sa usmial.

„Na zdravie, Angličan,“ povedal a odpil si. „Musím si pripiť na vaše zdravie, kým sa to ešte dá. Nedáte si so mnou? Nie? No tak, Angličan. Dokonca ani jeho excelencia veliteľ havanskej posádky nemá také dobré víno ako toto. Je francúzske, je to Haut-Brion. Napite sa.“ Odmlčal sa. „Pite.“

Hunter si vzal pohár a trochu si odpil. Bol fascinovaný, takmer ako v tranze. No chuť vína prelomila čaro okamihu; obyčajné gesto zdvihnutia pohára k perám a prehĺtanie ho vrátilo do skutočnosti. Šok odznel a Hunter si všímal tisíce drobných detailov. Počul dych vojaka za sebou; možno dva kroky za ním, pomyslel si. Videl nepravidelnosť Cazallovej brady a domyslel si, že je už niekoľko dní na mori. Cítil cesnak v Cazallovom dychu, keď sa naklonil dopredu a povedal: „A teraz, Angličan, povedzte mi, ako sa voláte?“

„Charles Hunter,“ odvetil hlasom silnejším a sebavedomejším, ako sa odvážil dúfať.

„Áno? Tak o vás som počul. Vy ste ten istý Hunter, čo minulý rok zajal Conception?“

„Áno,“ odvetil Hunter.

„Ten istý Hunter, čo viedol nájazd na Monte Cristo na Hispaniole a vzal si plantážnika Ramonu ako rukojemníka?“

„Áno.“

„Ten Ramona je prasa, nemyslíte?“ zasmial sa Cazalla. „Ste ten istý Hunter, čo zajal de Ruytersovu loď s otrokmi, keď kotvila v Guadeloupe, a ušli ste s celým jej nákladom?“

„Áno.“

„Tak ma veľmi teší, že som vás spoznal, Angličan. Poznáte svoju cenu? Nie? Nuž, každým rokom stúpala a možno zase vzrástla. Naposledy, čo som počul, ponúkal za vás kráľ Filip dvesto zlatých dublonov a ďalších osemsto za vašu posádku hocikomu, kto vás chytí. Teraz je to možno už aj viac. Dekréty sa menia. Kedysi sme posielali pirátov späť do Sevilly, kde im mohla inkvizícia dodať odvahu, aby jedným dychom oľutovali svoje hriechy a kacírstvo. To je však veľmi otravné. Teraz posielame už iba hlavy a nákladný priestor si šetríme na výnosnejší tovar.“

Hunter mlčal.

„Možno si myslíte,“ pokračoval Cazalla, „že dvesto dublonov je príliš skromná suma. V tomto s vami súhlasím. Tešte sa však z uznania, že ste najcennejší pirát v týchto vodách. Teší vás to?“

„Prijímam to,“ odvetil Hunter, „v takom duchu, ako ste to mysleli.“

Cazalla sa usmial. „Vidím, že ste rodený džentlmen,“ povedal. „A chcem vás uistiť, že vás obesíme so všetkou dôstojnosťou džentlmena. Máte moje slovo.“

Hunter sa mierne uklonil na stoličke. Sledoval, ako sa Cazalla načiahol ponad stôl za sklenou miskou s vekom. V miske boli široké zelené listy. Cazalla si jeden vytiahol a zamyslene ho žul.

„Tvárite sa zmätene, Angličan. Nepoznáte tento zvyk? Indiáni v Novom Španielsku nazývajú tieto listy koka. Ich žutie prináša energiu a silu. V ženách prebúdza prudkú vášeň,“ dodal a zachechtal sa. „Chcete to vyskúšať? Nie? Zdráhate sa prijať moju pohostinnosť, Angličan.“

Chvíľu mlčky prežúval a uprene hľadel na Huntera. Napokon sa spýtal: „Nestretli sme sa už?“

„Nie.“

„Vaša tvár mi je akási povedomá. Azda v minulosti, keď ste boli mladší?“

Hunter cítil, ako sa mu rozbúšilo srdce. „Nemyslím.“

„Bezpochyby máte pravdu,“ odvetil Cazalla. Zamyslene pozeral na maľbu na vzdialenej stene. „Všetci Angličania sa mi zdajú podobní. Neviem rozoznať jedného od druhého.“ Pozrel späť na Huntera. „A vy ste ma predsa spoznali. Ako to?“

„Váš výzor a spôsoby sú v anglických kolóniách veľmi známe.“

Cazalla žuval spolu s listami aj kúsok limetky. Usmial sa a vzápätí sa zachechtal. „Nepochybne, nepochybne.“

Zrazu sa otočil v kresle a plesol po stole. „Dosť! Musíme ešte prediskutovať nejaké záležitosti. Ako sa volá vaša loď?“

„Cassandra,“ odvetil Hunter.

„A kto je jej majiteľ?“

„Ja som majiteľ aj kapitán.“

„Odkiaľ ste vyplávali na more?“

„Z Port Royalu.“

„Čo je dôvod vašej plavby?“

Hunter sa odmlčal. Keby si vedel vymyslieť uveriteľný dôvod, okamžite by ho povedal. Prítomnosť lode v týchto vodách však nebolo ľahké vysvetliť. Napokon povedal: „Upozornili nás, že v týchto vodách by sa mal nachádzať otrokár z Guiney.“

Cazalla mľaskol a pokrútil hlavou. „Angličan, Angličan.“

Hunter sa usiloval čo najlepšie zahrať zdráhanie. Potom povedal: „Mierili sme do Augustine.“ To bolo najľudnatejšie mesto v španielskej kolónii Florida. Nebolo tam nič zvlášť bohaté, no bolo aspoň možné, že by mesto napadli anglickí korzári.

„Zvolili ste si čudný kurz. A pomalý.“ Cazalla bubnoval prstami po stole. „Prečo ste sa neplavili okolo Kuby do Bahamského prielivu?“

Hunter pokrčil plecami. „Mali sme dôvod domnievať sa, že v prielive budú španielske vojnové lode.“

„A tu nie?“

„Tu bolo riziko menšie.“

Cazalla nad tým hodnú chvíľu premýšľal. Hlučne prežúval a sŕkal víno. „V Augustine nie je nič iba močiare a hady,“ povedal. „A niet dôvodu, prečo riskovať Náveterný prieliv. A tu na okolí…“ Pokrčil plecami. „Nie je tu nijaká usadlosť bez silnej obrany, až príliš silnej pre vašu loďku a malú posádku.“ Zamračil sa. „Angličan, prečo ste tu?“

„Povedal som pravdu,“ odvetil Hunter. „Mierili sme do Augustine.“

„Táto pravda ma neuspokojuje,“ povedal Cazalla.

V tej chvíli zaznelo zaklopanie a do kabíny strčil hlavu akýsi námorník. Rýchlo niečo hovoril. Hunter nevedel po španielsky, trochu ovládal francúzštinu. S týmito znalosťami vydedukoval, že námorník hovorí Cazallovi, že šalupa je obsadená španielskou posádkou a pripravená vyplávať. Cazalla prikývol a vstal.

„Teraz vyplávame,“ povedal. „Pôjdete so mnou na palubu. Možno sa niekto z vašej posádky nebude zdráhať hovoriť tak ako vy.“

16. KAPITOLA

Korzárov so zviazanými rukami usporiadali do dvoch nerovnomerných radov. Cazalla sa prechádzal hore-dole popred mužov. Držal nôž a plochou stranou čepele si potľapkával po dlani druhej ruky. Na okamih nastalo úplné ticho až na rytmické tľapkanie ocele o jeho dlaň.

Hunter odvrátil zrak na lanovie vojnovej lode. Mierila na východ – pravdepodobne išla hľadať ochranu v kotvisku zvanom Jastrabie hniezdo južne od ostrova Turks. V šere videl, že Cassandra ich v krátkej vzdialenosti sleduje s rovnakým kurzom.

Cazalla prerušil jeho myšlienky.

„Váš kapitán,“ spustil nahlas, „mi nechce prezradiť váš cieľ. Hovorí, že ním je Augustine,“ povedal veľmi uštipačne. „Augustine. Aj dieťa by klamalo presvedčivejšie. Ale hovorím vám, dozviem sa účel vašej cesty. Kto z vás predstúpi a povie mi ho?“

Cazalla pozeral na dva rady mužov. Zajatci mu opätovali pohľad s prázdnym výrazom v tvárach.

„Musím vás povzbudiť? Hm?“ Cazalla podišiel bližšie k jednému z námorníkov. „Ty. Budeš hovoriť?“

Námorník sa ani nepohol, neprehovoril, dokonca ani nežmurkol. Po chvíli sa Cazalla zase začať prechádzať.

„Vaše mlčanie nič neznamená,“ povedal. „Všetci ste kacíri a lúpežníci a už čoskoro sa budete hojdať na konci povrazu. Dovtedy môžete žiť pohodlne, alebo nie. Muž, ktorý prehovorí, bude žiť v pohodlí až do stanoveného dňa, dávam mu na to moje slovo.“

Stále sa nikto nehýbal. Cazalla sa prestal prechádzať. „Ste blázni. Zle odhadujete moje odhodlanie.“

Stál pred Trencherom, očividne najmladším členom korzárskej posádky. Trencher sa chvel, no hlavu držal hore.

„Ty, mládenče,“ povedal Cazalla jemnejším hlasom. „Ty nepatríš do tejto drsnej kompánie. Prehovor a povedz mi účel vašej cesty.“

Trencher otvoril ústa, a vzápätí ich zase zavrel. Chvela sa mu pera.

„Hovor,“ povedal Cazalla jemne. „Hovor, hovor…“

Ten okamih však prešiel. Trencher mal pery nepoddajné a pevne stisnuté.

Cazalla ho chvíľu sledoval, potom mu nožom jedným rýchlym ťahom podrezal hrdlo. Udialo sa to tak rýchlo, že Hunter to sotva videl. Krv stekala širokým prúdom chlapcovi po košeli. Oči mal doširoka otvorené od hrôzy a pomaly pokrútil hlavou, akoby tomu neveril. Padol na kolená, chvíľu tam tak zostal so sklonenou hlavou a sledoval, ako mu vlastná krv kvapká na drevenú palubu a na Cazallove čižmy. Španiel zaklial a ustúpil.

Trencher tam kľačal chvíľu, ktorá sa zdala ako večnosť. Potom zdvihol zrak a na mučivý okamih pozrel do očí Hunterovi. Jeho pohľad bol prosebný, zmätený, prestrašený. Napokon sa mu oči prevrátili stĺpikom, telo padlo na palubu a prudko sa zachvelo.

Všetci námorníci sledovali, ako Trencher zomrel, a predsa sa nikto ani nepohol. Telo sa zmietalo, topánky vydávali na drevenej palube škrabotavý zvuk. Krv vytekala do veľkej mláky okolo jeho tváre. Napokon znehybnel.

Cazalla sledoval jeho smrteľné kŕče s absolútnym záujmom. Potom urobil krok vpred, položil si nohu na chlapcov krk a tvrdo zatlačil. Bolo počuť praskot lámajúcich sa kostí.

Pozrel na dva rady námorníkov. „Ja sa dozviem pravdu,“ povedal. „Prisahám vám, že sa ju dozviem.“ Otočil sa k prvému vojakovi. „Vezmi ich dole a zamkni,“ prikázal. Hlavou pokynul k Hunterovi. „Tohto zober s nimi.“

A odišiel na kormovú nadstavbu. Huntera zviazali a odviedli do podpalubia s ostatnými.

Španielska loď mala päť podlaží. Na dvoch horných boli delá; spala tu aj časť posádky vo visutých lôžkach natiahnutých medzi kanónmi. Potom nasledovalo podlažie, kde bývali vojaci. Štvrté slúžilo ako sklad streliva, jedla, dreva, výstroja, vybavenia, zásob a dobytka. Piate a najnižšie ani nebolo podlažie: od podlahy po strop z ťažkých trámov bolo ani nie meter dvadsať, a keďže bolo pod vodnou hladinou, nevetralo sa tu. Ťažký vzduch páchol výkalmi a špinou.

Sem zaviedli posádku Cassandry. Mužov prinútili sadnúť si na drsnú dlážku, s miernymi rozstupmi medzi sebou. V rohoch miestnosti rozmiestnili dvadsať vojakov a z času na čas sa jeden z nich prešiel s lampášom pomedzi zajatcov a prekontroloval každému putá, aby si boli istí, že sa neuvoľnili.

Rozprávať im nedovolili, ani spať, a každému, kto sa pokúsil o jedno alebo druhé, sa ušiel surový kopanec čižmou. Korzári sa nesmeli hýbať, a ak si potrebovali uľaviť, robili to tam, kde sedeli. So šesťdesiatimi mužmi a dvadsiatimi strážnikmi sa začali v úzkom priestore bez vzduchu čoskoro dusiť. Bolo tam horúco a smradľavo. Aj stráže sa kúpali v pote.

Nebol tam nijaký ukazovateľ času. Jedinými zvukmi bolo ťažké dupotanie dobytka na palube nad nimi a nekonečné, monotónne šumenie vody pri plavbe vojnovej lode vpred. Hunter sedel v kúte, chcel sa sústrediť na zvuk vody a čakal, kým ustane. Snažil sa nevšímať si zúfalosť ich situácie – on a jeho posádka boli pochovaní hlboko v útrobách mohutnej vojnovej lode, obklopení stovkami nepriateľských vojakov, absolútne im vydaní na milosť. Ak Cazalla nezakotví, všetci budú odsúdení na záhubu. Hunterova jediná šanca spočívala v tom, že vojnová loď zastane na noc.

Čas plynul: on čakal.

Napokon postrehol zmenu v bublaní vody a posun vŕzgajúceho lanovia. Vzpriamil sa v sede a pozorne počúval. Nebolo pochýb – loď spomaľovala.

Vojaci boli natesnaní pokope a ticho sa rozprávali. Tiež si to všimli a vymieňali si medzi sebou poznámky. O chvíľu nato zvuk vody celkom ustal a Hunter počul hrkot pri spúšťaní kotvového lana. Kotva hlasno šplechla; kdesi v mysli si poznamenal, že je v blízkosti provy. Inak by zvuk nebol taký zreteľný.

Uplynul ďalší čas. Loď sa jemne pohojdávala na kotve. Musia byť v nejakej chránenej zátoke, keď je voda taká pokojná. Loď však mala hlboký ponor a Cazalla by nepristál na noc v hocijakom prístave, ktorý by dobre nepoznal.

Huntera zaujímalo, kde sú, a dúfal, že to je zátoka v blízkosti ostrova Turks. Bolo tam niekoľko zátok chránených pred vetrom, dosť hlbokých pre loď takejto veľkosti.

Hojdanie vojnovej lode na kotve bolo upokojujúce. Nie raz sa pristihol, že zaspal. Vojaci v jednom kuse kopali do námorníkov, aby ich udržali pri vedomí. Ponurú polotmu najnižšieho podlažia často prešpikovali stony a hundranie členov jeho posádky, keď im uštedrili kopanec.

Huntera zaujímalo, čo je s jeho plánom. Čo sa dialo?

Po čase prišiel dolu španielsky vojak a vyštekol: „Všetci muži vstať! Rozkazy od Cazallu! Všetci na nohy!“ Za podpory vojenských čižiem námorníci jeden po druhom povstávali a prehýnali sa v nízkom podpalubí. Bol to bolestivý, mučivo nepríjemný postoj.

Prešla ďalšia chvíľa. Stráže sa vymenili. Prišli noví vojaci, ktorí si držali nosy a vtipkovali o zápachu. Hunter sa začudoval; už dávno si prestal uvedomovať ten pach.

Noví strážnici boli mladší a ležérnejší, pokiaľ išlo o službu. Španieli boli zrejme presvedčení, že piráti im nebudú robiť problémy. Nové stráže sa pustili do hrania kariet. Hunter odvrátil zrak a sledoval padať kvapky vlastného potu. Myslel na úbohého Trenchera, no nevedel v sebe vzbudiť hnev či rozhorčenie, dokonca ani strach. Bol znecitlivený.

Prišiel nový vojak. Bol niečo ako dôstojník a očividne nebol spokojný s uvoľneným prístupom mladíkov. Vyštekol prísne rozkazy a muži náhlivo odložili karty.

Nový dôstojník obišiel miestnosť a preskúmal tváre korzárov. Napokon si vybral jedného zo skupiny a odviedol ho. Muž skolaboval na zmeravených nohách, keď dostal príkaz, aby šiel; vojaci ho zdvihli a vyniesli von.

Dvere sa zavreli. Stráže nakrátko prejavili zvýšenú pozornosť, no vzápätí sa zase uvoľnili. Nehrali však karty. Po chvíli sa dvaja z vojakov rozhodli súťažiť, kto domočí ďalej. Cieľom hol námorník v kúte. Stráže považovali túto hru za skvelú, smiali sa a tvárili, že na výsledok stavujú nesmierne sumy.

Hunter si iba hmlisto uvedomoval tieto udalosti. Bol veľmi unavený; nohy mu horeli od vyčerpania a bolel ho chrbát. Čudoval sa, prečo odmietol Cazallovi povedať cieľ ich cesty. Zdalo sa, že to bolo bezvýznamné gesto.

V tom okamihu prerušil Hunterove myšlienky príchod ďalšieho dôstojníka, ktorý vyštekol: „Kapitán Hunter!“ A tak Huntera vyviedli z miestnosti.

Kým ho tlačili a postrkávali cez podpalubia plné spiacich námorníkov, ktorí sa hojdali v závesných lôžkach, zreteľne začul odniekiaľ na lodi čudný plačlivý zvuk.

Bol to nárek ženy.

17. KAPITOLA

Hunter nemal príležitosť premýšľať nad ženským nárekom, pretože ho náhlivo tlačili na hlavnú palubu. Tam si pod hviezdami a skrátenými plachtami všimol, že mesiac je nízko – čo znamenalo, že do úsvitu nemôžu byť viac ako dve hodiny.

Pocítil ostrú bolesť a zúfalstvo.

„Poď sem, Angličan!“

Hunter sa obzrel a uvidel Cazallu, stojaceho neďaleko hlavného stožiara, v strede kruhu z fakieľ. Pri jeho nohách ležal na chrbte s roztiahnutými rukami a pevne priviazaný o palubu námorník, ktorého predtým vyviedli z podpalubia. Naokolo postávalo niekoľko španielskych vojakov a všetci mali na tvári široké úsmevy.

Aj sám Cazalla pôsobil veľmi rozrušene; dýchal rýchlo a plytko. Hunter si všimol, že žuje ďalší kokový list.

„Angličan, Angličan,“ povedal rýchlo. „Prišiel si práve včas, aby si bol svedkom nášho drobného športu. Vieš o tom, že sme prehľadali tvoju loď? Nie? Nuž, urobili sme to a našli sme mnohé zaujímavé veci.“

Ó, Bože, pomyslel si Hunter. Nie…

„Máš veľa lana, Angličan, a máš tam smiešne železné háky, ktoré sa dajú poskladať, a ďalšie divné veci z plátna, ktorým nerozumieme. Ale najväčšmi zo všetkého, Angličan, nerozumieme tomuto.“

Hunterovi búšilo srdce: ak našli grenades, so všetkým je koniec.

Cazalla však natiahol ruku s klietkou so štyrmi potkanmi. Potkany pobehovali sem a tam a nervózne pišťali.

„Vieš si predstaviť, Angličan, ako nás ohromilo, že si na lodi vezieš potkany? Položili sme si otázku, prečo asi? Prečo vezie Angličan do Augustine potkany? Augustine má vlastné, veľmi dobré floridské potkany. Nuž? Som zvedavý, ako mi to vysvetlíš.“

Hunter sledoval vojaka, ktorý robil niečo s tvárou námorníkovi priviazanému k palube. Najprv sa mu zdalo, že mužovi natiera alebo hladí tvár. Potom si uvedomil: natierali mu na tvár syr.

„Takže,“ povedal Cazalla a zamával klietkou vo vzduchu, „vzápätí som zistil, že si nebol k svojim priateľom potkanom milý. Angličan, sú hladné. Chcú žrať. Vidíš, aké sú vzrušené? Cítia jedlo. Preto sú také vzrušené. Myslím, že by sme ich mali nakŕmiť, však?“

Cazalla položil klietku na zem niekoľko centimetrov od námorníkovej tváre. Potkany sa hádzali o mreže na klietke v snahe dostať sa k syru.

„Chápeš, čo mám na mysli, Angličan? Tvoje potkany sú veľmi hladné. Nemyslíš, že by sme ich mali nakŕmiť?“

Hunter civel na potkany a na vystrašené oči nehybného námorníka.

„Som zvedavý, či tuto tvoj priateľ prehovorí,“ povedal Cazalla.

Námorník nevedel odtrhnúť oči od potkanov.

„Alebo možno budeš hovoriť ty namiesto neho, Angličan?“

„Nie,“ odvetil Hunter unavene.

Cazalla sa nahol nad námorníka a potľapkal ho po hrudníku. „A ty, budeš hovoriť?“ Druhou rukou sa Cazalla dotkol západky na dverách klietky.

Námorník sústredil pozornosť na západku a sledoval, ako ju Cazalla pomaly dvíha, zakaždým o zlomok centimetra. Napokon ju celkom uvoľnil a dvierka držal iba jedným prstom.

„Tvoja posledná šanca, kamarát…“

„Non!“ vykríkol námorník. „Je parle! Je parle!“

„Dobre,“ odvetil Cazalla, ktorý plynule prepol na francúzštinu.

„Matanceros,“ povedal námorník.

Cazalla zbledol od zlosti. „Matanceros! Ty idiot, očakávaš, že tomu uverím? Zaútočiť na Matanceros!“ A prudko uvoľnil dvierka na klietke.

Námorník zdesene vykríkol, keď mu potkany skočili na tvár. Krútil hlavou, no štyri chlpaté telá sa mu držali na lícach, na temene hlavy a na brade. Potkany cvakali zubami a pišťali; jedného odhodil, no okamžite sa vyškriabal späť po vzdúvajúcom sa hrudníku a zahryzol sa mu do krku. Námorník znovu a znovu kričal od hrôzy – bol to monotónny, opakujúci sa zvuk. Napokon od šoku skolaboval a zostal nepohnute ležať, zatiaľ čo potkany pokračovali v hostine na jeho tvári.

Cazalla vstal. „Prečo si všetci o mne myslíte, že som taký hlupák?“ povedal. „Angličan, prisahám ti, že sa dozviem pravdu o vašej plavbe.“

Otočil sa k strážam. „Odveďte ho dole.“

Huntera s postrkovaním odviedli z paluby. Keď ho tlačili dolu úzkym schodiskom, letmo pozrel ponad zábradlie na Cassandru, ktorá kotvila niekoľko metrov od vojnovej lode.

18. KAPITOLA

Šalupa Cassandra bola otvorená loď s jednou hlavnou palubou vystavenou živlom a malými skladovými priestormi vpredu a vzadu. Obe prehľadali vojaci a španielska posádka, keď popoludní zajali loď. Posádka našla všetky zásoby a zvláštny výstroj, ktorý Cazallu tak zmiatol.

Vojaci prehľadali loď veľmi dôsledne. Dokonca nazreli do otvorov na prove a na korme, ktoré sa otvárali dole do chrbtice lode; keď si posvietili lampášmi, uvideli kal, ktorý sa dvíhal takmer až po debnenie; uštipačne komentovali lenivosť pirátov vyprázdniť ho.

Keď Cassandra doplávala do chránenej zátoky a dvíhala sa a klesala v tieni vojnovej lode, desiati členovia jej španielskej posádky strávili niekoľko hodín popíjaním a smiechom vo svetle fakieľ. Napokon si neskoro nadránom políhali na deky na palube na teplom nočnom vzduchu, pospali a od rumu mali ťažký spánok. Hoci dostali príkaz postaviť hliadku, neobťažovali sa tým; neďaleká vojnová loď im poskytovala tú najlepšiu ochranu.

Preto si ani jeden člen posádky neuvedomil tichý čľapot z priestoru s kalovou vodou a nikto nezbadal muža so šípom v ústach, ako vyliezol zo smradľavej olejnatej vody.

Sanson sa triasol od zimy. Štyri hodiny ležal s hlavou pri vreci z voskovaného plátna, v ktorom boli drahocenné grenades. Nikto si nevšimol jeho ani vrece. Ledva zdvihol bradu nad hladinu kalu a temenom narazil o palubu. Obklopovala ho tma, nevedel sa orientovať. Pomocou rúk a nôh sa pritlačil chrbtom k trupu lode a cítil jej zaoblený tvar. Usúdil, že je na ľavoboku, pomaly a nehlučne sa pohol k stredovej čiare. Potom sa výnimočne pomaly vydal ku korme, až kým hlavou jemne nenarazil o pravouhlé odsadenie na palubnom priereze na korme. Keď pozrel hore, uvidel cez mreže pásy svetla. Nad loďou hviezdy. Žiadne zvuky okrem chrápajúceho námorníka.

Nadýchol sa a nadvihol hlavu. Mreža sa posunula o niekoľko centimetrov. Videl na palubu. Pozeral priamo do tváre spiaceho námorníka, ani nie tridsať centimetrov od neho. Muž hlasno chrápal.

Sanson spustil mrežu a pohol sa cez priestor na kalovú vodu. Trvalo mu takmer štvrť hodiny, kým v ľahu na chrbte a odtláčajúc sa rukami prešiel pätnásť metrov medzi palubnými prierezmi na korme a prove Cassandry. Nadvihol nový kryt na otvore a obzrel sa. Vo vzdialenosti troch metrov nikto nespal.

Sanson jemne a pomaly odstránil kryt a položil ho na palubu. Vytiahol sa z vody, zostal stáť a nadýchol sa čerstvého nočného vzduchu. Vánok mu ochladil zmáčané telo. Celou mysľou sa však sústredil na posádku spiacu na palube.

Napočítal desať mužov. To by zhruba sedelo, pomyslel si. S Cassandrou by sa v krajnom prípade vedeli plaviť traja muži; pohodlne by ju zvládli piati; desať mužov je viac než dosť.

Preskúmal polohu mužov na palube a rozhodoval sa, v akom poradí ich zabije. Bolo ľahké zabiť muža potichu, no zabiť niekoho v absolútnom tichu nebolo až také jednoduché. Z desiatich mužov boli rozhodujúci prví štyria či piati, pretože ak by hociktorý z nich vydal nejaký zvuk, vyvolalo by to všeobecný poplach.

Sanson si odviazal tenký povraz, ktorý mu slúžil ako opasok. Skrútil ho a pevne ním mykol. Spokojný s jeho pevnosťou zdvihol vyrezávaný istiaci klin z tvrdého dreva a vykročil.

Prvý vojak nechrápal. Sanson nadvihol muža do sedu. Na okamih ospalo reptal nad vyrušením, no Sanson mu klinom prerazil hlavu. Úder bol neľútostný, pri dotyku s pokožkou na temene zaznelo však iba tupé buchnutie. Sanson položil muža späť na palubu.

V tme mu prešiel rukami po lebke. Bol v nej hlboký zárez; úder ho pravdepodobne zabil, no nenechával nič na náhodu. Ešte mu omotal okolo krku povraz a priškrtil ho. Súčasne položil druhú ruku mužovi na hruď, aby cítil údery jeho srdca. Asi o minútu už nebolo cítiť pulz.

Sanson prešiel ako tieň krížom cez palubu k ďalšiemu mužovi. Celý proces zopakoval. Netrvalo mu ani desať minút a pozabíjal všetkých Španielov na lodi. Nechal ich ležať na palube tam, kde zaspali.

Posledný, ktorý musel zomrieť, bol strážnik padnutý v opileckej otupenosti nad kormidlom. Sanson podrezal mužovi hrdlo a prehodil ho cez bok lode. Padol do vody s tichým šplechnutím, ktoré si však všimla stráž na palube vojnovej lode. Vojak sa nahol cez palubu a pozrel na šalupu.

„Questa sta bene?“ zakričal.

Sanson zaujal pozíciu hliadky na korme a zakýval strážnikovi. Hoci bol premočený, kvapkala z neho voda a nemal na sebe uniformu, vedel, že je príliš tma na to, aby to videla hliadka na vojnovej lodi.

„Sta bene,“ povedal ospalo.

„Bassera,“ odvetil strážnik a otočil sa.

Sanson chvíľu počkal, potom obrátil pozornosť na vojnovú loď. Bola vzdialená asi sto metrov – dosť ďaleko na to, aby sa veľká loď so zmenou vetra či prílivu otočila na kotve a nenarazila do Cassandry. Sansona potešila nedbanlivosť Španielov, ktorí nezadebnili strieľne – boli stále otvorené. Keby vošiel do lode cez otvorenú strieľňu na nižšej palube s delami, mohol by sa vyhnúť hliadkam na hlavnej palube.

Preliezol cez bok Cassandry a rýchlo plával k vojnovej lodi. Dúfal, že Španieli nenahádzali v noci do zátoky odpadky. Tie by prilákali žraloky a žralok bol jeden z mála tvorov na svete, ktorých sa Sanson bál. Bez zvláštnych udalostí však preplával k lodi a čoskoro sa pohojdával vo vode po boku jej trupu.

Najnižšie strieľne boli asi tri a pol metra nad ním. Počul žarty strážnikov na hlavnej palube. Cez bok bol stále prehodený lanový rebrík, no neodvážil sa ho použiť. Keby sa naň zavesil celou váhou, zavŕzgal by a hliadky na palube by to mohli počuť.

Namiesto toho sa prekĺzol k lanu, na ktorom visela kotva, a vyliezol po ňom k bežcom, ktoré sa posúvali späť k čeleni. Bežce vytŕčali iba desať centimetrov z trupu lode, no Sansonovi sa podarilo nájsť si oporu pre nohy a premanévrovať na lanovie prednej plachty. Odtiaľ už bolo ľahké zavesiť sa a nazrieť do jednej z predných strieľní.

Sústredene sa započúval a čoskoro začul pravidelné, rytmické kroky hliadky. Podľa krokov sa domnieval, že ide o jedného strážnika, ktorý donekonečna krúžil po obvode paluby. Sanson počkal, kým hliadka prešla okolo neho, potom opatrne vliezol do strieľne, kľakol si v tieni dela a od námahy a vzrušenia lapal dych. Byť sám uprostred štyristo nepriateľov – z ktorých polovica sa jemne hojdala v závesných lôžkach pred ním – bol dokonca aj pre Sansona vzrušujúci pocit. Čakal a plánoval ďalší krok.

Hunter stál skrčený a čakal v úzkom stuchnutom nákladnom priestore lode. Bol vyčerpaný až do zúfalstva. Ak Sanson čoskoro nepríde, muži budú príliš unavení na to, aby utiekli. Stráže, ktoré zívali a zase hrali karty, prejavovali k väzňom úplnú ľahostajnosť, čo vytváralo pokušenie a zároveň ho to privádzalo do zúrivosti. Keby len mohol oslobodiť svojich mužov, kým loď okolo neho stále spala, potom by mohli mať šancu! Ak by sa však stráže vymenili – čo sa mohlo stať kedykoľvek – alebo keď sa posádka lode zobudí na úsvite, už nebudú mať príležitosť.

Keď k nim vošiel španielsky vojak, pocítil okamih zdrvujúcej porážky.

Menili sa stráže a všetko bolo stratené. O chvíľu nato si uvedomil, že sa mýlil: bol to iba jeden muž, nie dôstojník, a stráže ho pozdravili iba povrchne. Nový muž sa snažil zanechať dojem vlastnej dôležitosti a vykročil na obhliadku okolo miestnosti, aby skontroloval korzárom putá. Hunter pocítil šklbnutie, keď mužove prsty nahmatali povraz na jeho rukách –, a vzápätí niečo studené – čepeľ noža – a putá boli prerezané.

Muž za ním potichu zašepkal: „Toto ťa bude stáť ďalšie dva diely.“

Bol to Sanson.

„Prisahaj,“ zasyčal Sanson.

Hunter prikývol s pocitom hnevu a eufórie zároveň. Nič však nepovedal; sledoval Sansona, ako obišiel miestnosť dokola, napokon zastal pri dverách a zablokoval ich.

Sanson sa otočil tvárou k námorníkom a po anglicky veľmi ticho povedal: „Urobte to potichu, potichu.“

Šokované španielske stráže zdvihli prekvapené tváre, no korzári už na nich skočili. Boli v presile – traja na jedného. Trvalo to iba chvíľu. Námorníci okamžite vyzliekli vojakom uniformy a obliekli si ich. Sanson štuchol do Huntera.

„Nepočul som tvoju prísahu.“

Hunter prikývol a šúchal si zápästia. „Prisahám. Dva diely pre teba.“

„Dobre,“ povedal Sanson. Otvoril dvere, k perám si priložil prst a viedol námorníkov von z nákladného priestoru.

19. KAPITOLA

Cazalla popíjal víno a hlboko premýšľal nad tvárou zomierajúceho Pána. Myslel na utrpenie a telesné muky. Od najranejšej mladosti vídal obrazy tejto agónie, telesnej trýzne, chradnúce svaly a prázdne oči, krv, ktorá vytekala z rany v boku a kvapkala z klincov v rukách a nohách.

Táto maľba v jeho kabíne bol dar od samého Filipa. Bolo to dielo obľúbeného dvorného maliara jeho veličenstva, muža, ktorý sa volal Velázquez a už bol nebohý. Dostať obraz bol výraz značnej úcty a Cazalla bol z daru ohromený; nikdy sa neplavil bez toho, aby ho nemal pri sebe. Bol to jeho najcennejší majetok.

Velázquez nedal Pánovi okolo tváre svätožiaru. A farba tela bola mŕtvolná sivobiela. Celkovo to bolo realistické, no Cazalla si neraz želal, aby tam bola svätožiara. Bol prekvapený, že taký pobožný kráľ ako Filip netrval na tom, aby sa domaľovala svätožiara. Možno sa Filipovi obraz nepáčil; možno to bol dôvod, prečo ho poslal jednému zo svojich vojenských kapitánov v Novom Španielsku.

V čiernych chvíľach Cazallovi zišla na um ďalšia myšlienka. Až príliš si uvedomoval priepasť medzi príjemnými stránkami života na Filipovom dvore a tvrdým životom mužov, ktorí mu z kolónií posielali zlato a striebro na vydržiavame rozkoší. Jedného dňa sa Cazalla vráti na dvor ako bohatý muž v pokročilejšom veku. Niekedy si myslel, že sa mu budú dvorania posmievať. Niekedy ich vo svojich snoch všetkých pozabíjal v krvavých, zlostných dueloch.

Cazallovo snenie prerušilo hojdanie lode. Začal sa príliv, pomyslel si; to znamená, že už nie je ďaleko do úsvitu; čoskoro vyrazia na dennú plavbu. Nastane čas zabiť ďalšieho anglického piráta. Cazalla mal v úmysle zabíjať ich jedného po druhom, kým mu niektorý nepovie pravdu, ktorú chcel vedieť.

Loď sa neprestala hýbať, no na tomto pohybe nebolo niečo v poriadku. Cazalla to inštinktívne cítil. Loď sa nehojdala okolo lana s kotvou; hýbala sa bočne, niečo bolo vo veľkom neporiadku. A vzápätí začul tlmený praskot, loď sa zatriasla a zostala stáť.

Cazalla zaklial a vybehol na hlavnú palubu. Hľadel priamo do vejárovitého palmového listu, ktorý bol len niekoľko centimetrov od jeho tváre. Videl niekoľko paliem lemujúcich pobrežie ostrova. Jeho loď uviazla na brehu. V záchvate zúrivosti vykríkol. Zdesená posádka sa štverala k nemu.

Prvý lodný dôstojník dobehol ku Cazallovi a triasol sa: „Kapitán, oni prerezali kotvové lano.“

„Oni?“ zvolal Cazalla. Keď bol nahnevaný, zrazu mal vysoký a tenký hlas ako žena. Bežal k zábradliu na opačnej strane a uvidel Cassandru, naklonenú v priaznivom vetre, ako mieri na otvorené more. „Oni?“

„Piráti ušli,“ povedal bledý dôstojník.

„Ušli! Ako mohli ujsť?“

„Neviem, kapitán. Všetci strážcovia sú mŕtvi.“

Cazalla plnou silou udrel muža do tváre, takže sa rozvalil na palube. Bol taký rozzúrený, že sotva dokázal myslieť. Civel ponad vodu na vzďaľujúcu sa šalupu. „Ako mohli ujsť?“ spýtal sa ešte raz. „Doparoma, ako mohli ujsť?!“

Prišiel k nemu kapitán pechoty. „Pane, natvrdo sme uviazli na brehu. Mám vylodiť časť mužov a pokúsiť sa odtlačiť loď?“

„Je odliv,“ odvetil Cazalla.

„Áno, kapitán.“

„Nuž, ty blázon, na vodu sa nedostaneme, kým nebude ďalší príliv.“ Cazalla hlasno zanadával. To bude dvanásť otočení presýpacích hodín. Šesť hodín, kým budú môcť začať vyslobodzovať masívnu loď. A ani potom, ak je natvrdo uviaznutá na brehu, sa im nemusí podariť vyslobodiť ju. Bolo obdobie ubúdajúceho mesiaca; každý nasledujúci príliv bol slabší ako predchádzajúci. Ak sa nevyslobodia za nasledujúceho prílivu – alebo pri tom ďalšom –, uviaznu tu na tri týždne alebo ešte dlhšie.

„Blázni!“ vykríkol.

V diaľke Cassandra hladko zmenila kurz na juh a zmizla z dohľadu. Južný kurz?

„Idú na Matanceros,“ povedal Cazalla. A roztriasol sa od neovládateľnej zúrivosti.

Hunter sedel na korme Cassandry a zaznačoval si kurz. S prekvapením zistil, že už vôbec nepociťuje únavu, hoci dva dni nespal. Okolo neho ležala rozvalená posádka v skolabovaných polohách. Takmer všetci hlboko spali.

„Sú to dobrí muži,“ povedal Sanson a pozrel na nich.

„Veru sú,“ odvetil Hunter.

„Prehovoril niekto z nich?“

„Jeden.“

„A Cazalla mu veril?“

„Ani na okamih,“ odvetil Hunter, „no neskôr možno zmení názor.“

„Máme náskok minimálne šesť hodín,“ povedal Sanson.

„Ak budeme mať šťastie, tak osemnásť.“

Hunter prikývol. Matanceros bol vzdialený dva dni plavby po vetre. S takýmto štartom by mohli k pevnosti doraziť skôr ako vojnová loď.

„Budeme plávať aj cez noc,“ povedal Hunter.

Sanson prikývol.

„Upevnite kosatku,“ zakričal Enders. „Trochu života do toho umierania!“

Plachta sa napla a s čerstvým vetrom z východu Cassandra čerila vodnú hladinu proti svetlu úsvitu.

3. ČASŤ

MATANCEROS

20. KAPITOLA

Popoludní sa na oblohe ťahali pásy nepravidelných oblakov, ktoré so zapadajúcim slnkom stmavli a zosiveli. Vzduch bol vlhký a hrozivý. Práve vtedy Lazue zbadala prvé kusy dreva.

Cassandra plávala ďalej pomedzi desiatky rozbitých kusov dreva a trosiek lode. Posádka hodila laná a vytiahla niekoľko kusov na palubu.

„Zdá sa, že bola anglická,“ hádal Sanson, keď na palubu vytiahli kus vysokého trámu namaľovaného na červeno a na modro.

Hunter prikývol. Potopená loď mala slušnú veľkosť. „Nestalo sa to dávno,“ prehodil. Pohľadom preskúmal obzor, či neuvidí nejaké známky, že niekto prežil, no nijaké nevidel. „Naši španielski priatelia boli na love.“

Ďalších pätnásť minút narážali do trupu lode kusy dreva. Posádka sa znepokojila. Námorníci neradi videli svedectvo takejto skazy. Na palubu vytiahli ďalšiu priečnu vzperu, na jej základe Enders usúdil, že išlo o obchodnú loď, pravdepodobne brigu alebo fregatu, dlhú asi štyridsaťpäť metrov.

Ani raz nezbadali akékoľvek svedectvo o posádke.

Keď padla noc, začalo sa čoraz väčšmi zmrákať a rozfúkal sa morský víchor. Horúci dážď bubnoval na drevenú palubu Cassandry. Muži boli celú noc premočení a utrápení. Na svitaní však bolo jasno, a keď sa rozbrieždilo, na obzore priamo pred sebou uvideli cieľ svojej cesty.

Z diaľky je západná strana ostrova Matanceros výnimočne nevábna. Jeho vulkanické kontúry sú ostré a zubaté, okrem nízkej vegetácie pozdĺž pobrežia je ostrov napohľad suchý, hnedý a vyprahnutý, s fliačikmi nechránených, obnažených červenosivých skál. Na ostrov padalo iba málo zrážok, a keďže sa nachádzal ďaleko vo východnej časti Karibiku, vetry z Atlantiku neprestajne bičovali jeho jediný vrchol.

Posádka Cassandry sledovala približujúci sa Matanceros bez stopy nadšenia. Enders za kormidlom sa mračil. „Je september,“ povedal. „Zelený a vľúdny ako vždy.“

„Hej,“ odvetil Hunter. „Nie je to bezpečný prístav. Na východnom pobreží je však les a plno vody.“

„A plno pápeženských muškiet,“ poznamenal Enders.

„A plno pápeženského zlata,“ dodal Hunter. „Kedy asi zakotvíte?“

„Vietor je dobrý. Najneskôr napoludnie, ručím za to.“

„Zahnite do zátoky,“ ukázal Hunter. Už videli jediný zárez na západnom pobreží, úzky záliv nazývaný Slepcova zátoka.

Hunter odišiel zhromaždiť zásoby, ktoré si so sebou zoberie jeho malá skupinka, čo sa vylodí. Zistil, že Žid don Diego už na palube rozkladá výstroj. Žid sa slabým okom uprene zadíval na Huntera. „Aké ohľaduplné od Španielov,“ povedal. „Prezreli všetko, ale nič nezobrali.“

„Až na potkany.“

„Vystačíme si s čímkoľvek malým, Hunter. S vačicou alebo hocijakým malým zvieraťom.“

„Budeme musieť,“ odvetil Hunter.

Sanson stál na prove a pozeral na vrchol kopca Mount Leres. Z diaľky vyzeral ako absolútne strmý, zakrivený polkruh z obnaženého červeného kameňa.

„Nedá sa to nijako obísť?“ spýtal sa Sanson.

Hunter odvetil: „Jediné priechody okolo hory budú strážené. Musíme preliezť cez kopec.“

Sanson sa mierne pousmial; Hunter sa vrátil na kormu za Endersom. Vydal rozkazy, že len čo sa so skupinkou vylodí, Cassandra má odplávať k najbližšiemu ostrovu Ramonas. Tam vyhľadajú malú zátoku s čerstvou vodou, kde bude šalupa v bezpečí.

„Poznáte to miesto?“

„Áno,“ odvetil Enders. „Poznám ho. Pred pár rokmi sme sa tam asi týždeň zašívali pod vedením kapitána Lewishama s jeho jedným okom. Je to tam celkom prijateľné. Ako dlho tam máme počkať?“

„Štyri dni. Na štvrtý deň popoludní vyplávajte zo zátoky a zakotvite v hlbokej vode. O polnoci sa vydajte na cestu a na úsvite piateho dňa priplávajte k Matancerosu.“

„A potom?“

„Na úsvite vplávajte rovno do prístavu a muži nech prejdú na palubu galeóny.“

„Máme preplávať popred delá pevnosti?“

„Na piate ráno vás už nebudú obťažovať.“

„Nezvyknem sa modliť,“ povedal Enders. „Ale budem dúfať.“

Hunter ho potľapkal po pleci. „Niet sa čoho báť.“

Enders pozrel na ostrov, no neusmial sa.

V poludňajšej horúčave stáli Hunter, Sanson, Lazue, Maur a don Diego na úzkom pásiku bielej piesčitej pláže a sledovali, ako sa Cassandravzďaľuje. Pri nohách im ležalo vyše päťdesiat kilogramov výstroja – laná, kotvové háky, plátenné popruhy, muškety, súdky s vodou.

Chvíľu mlčky stáli a z plných pľúc dýchali spaľujúci vzduch. Potom sa Hunter odvrátil. „Vydajme sa na cestu,“ zavelil. Všetci vykročili od vody k pobrežnej čiare.

Na okraji pláže tvorili palmy a spletené mangrovy pobrežnú čiaru, ktorá vyzerala ako nepreniknuteľná kamenná stena. Podľa trpkej skúsenosti vedeli, že cez túto bariéru si nepresekajú cestu; pokúsiť sa o to by znamenalo, že za deň plný horúčkovitej telesnej námahy nepokročia o viac ako niekoľko sto metrov. Pri vstupe do vnútrozemia ostrova zvyčajne postupovali tak, že našli nejaký tok a išli proti prúdu.

Vedeli, že tam niekde musí byť nejaká riečka, pretože to vyplývalo zo samej existencie zátoky. Zátoky sa tvorili čiastočne preto, lebo sa vo vonkajších útesoch nachádzal zlom, a ten znamenal, že zo súše vytekala sladká voda. Kráčali po pláži a asi po hodine našli tenký pramienok, ktorý pretínal listnatý porast pozdĺž pobrežia a vytváral blatistú cestičku. Koryto potoka bolo také úzke, že ho prerastali rastliny a vytvárali niečo ako napchatý, horúci tunel. Prechod zrejme nebude ľahký.

„Máme nájsť niečo lepšie?“ spýtal sa Sanson.

Žid pokrútil hlavou. „Je tu málo zrážok. Pochybujem, že niečo bude lepšie.“

Všetci súhlasili a vydali sa na cestu proti prúdu potoka, preč od mora. Spara takmer okamžite začala byť neznesiteľná, horúci vzduch páchol. Ako povedala Lazue, pripomínalo to dýchajúce rúcho.

Po pár minútach už kráčali mlčky a nemrhali energiou na reči. Jediným zvukom boli nárazy ich šablí o lístie, štebot vtákov a vreskot drobných zvierat v korunách stromov. Postupovali pomaly. Keď sa ku koncu dňa obzreli ponad plecia, modrý oceán pod nimi sa zdal znechucujúco blízko.

Neúnavne pokračovali ďalej a prestávku si urobili iba na chytenie jedla. Sanson bol majster v narábaní s kušou, a tak ňou zastrelil niekoľkých vtákov. Povzbudilo ich, keď neďaleko koryta potoka zbadali trus diviaka. Lazue nazbierala jedlé rastliny.

Súmrak ich zastihol na polceste cez pás džungle medzi morom a holou skalnou stenou vrchu Mount Leres. Hoci sa vzduch ochladil, boli uväznení pod lístím a zostalo takmer rovnako horúco ako predtým. Navyše sa vyrojili moskyty.

Boli impozantným nepriateľom, ktorý prichádzal v takých hustých rojoch, že sa takmer dali nahmatať a zastierali výhľad na ostatných. Hmyz okolo nich bzučal a kvílil, lepil sa im na každú časť tela, liezol im do uší, nosa aj úst. Dobrovoľne sa natreli blatom a vodou, no nič nepomáhalo. Oheň sa neodvážili zapáliť, chytenú divinu zjedli surovú a opretí o stromy prerušovane prespali noc s bzukotom moskytov pri ušiach.

Keď sa ráno zobudili, zatvrdnuté blato im opadávalo zo stuhnutých tiel. Pozreli sa na seba a museli sa smiať. Boli celí zmenení, tváre červené a opuchnuté, s hrčami po uštipnutí moskytov. Hunter skontroloval vodu. Štvrtina zásoby bola preč, a tak oznámil, že budú menej piť. Pohli sa ďalej s nádejou, že uvidia diviaka, pretože všetci boli hladní. Ani jedného však nezahliadli. Nad hlavami v korunách stromov škriekali opice. Zdalo sa, že sa im posmievajú. Počuli ich, no Sanson nikdy nemal na niektoré zo zvierat čistý zásah.

Neskoro na druhý deň zaregistrovali zvuk vetra. Spočiatku bol tlmený ako vzdialený hlboký nárek. Keď sa priblížili k okraju džungle, kde boli stromy redšie a ľahšie sa im napredovalo, vietor bol hlasnejší. Čoskoro ho už aj cítili, a hoci bol vánok vítaný, pozreli na seba s úzkosťou. Vedeli, že keď dorazia k skalnej stene vrchu Mount Leres, vietor zosilnie.

Neskoro popoludní konečne dorazili k skalnatému úpätiu útesu. Vietor sa zmenil na vreštiaceho démona, ktorý ich bičoval a šklbal za šaty, tĺkol im tváre a jačal do uší. Ak sa chceli počuť, museli kričať.

Hunter pozrel na skalnú stenu pred nimi. Bola rovnako strmá, ako sa zdala z diaľky, a rozhodne vyššia, ako si myslel – stodvadsať metrov holej skaly, bičovanej takým silným vetrom, že na nich neprestajne padali odštiepené úlomky skaly.

Kývol Maurovi. „Bassa,“ zakričal Hunter a naklonil sa bližšie k obrovskému mužovi. „Zoslabne vietor na noc?“

Bassa pokrčil plecami a dvomi prstami naznačil štipku: bude o trochu slabší.

„Môžeš to vyliezť v noci?“

Pokrútil hlavou: nie. Potom si z rúk urobil vankúšik a oprel sa oň.

„Chceš liezť ráno?“

Bassa prikývol.

„Má pravdu,“ ozval sa Sanson. „Mali by sme počkať do rána, kým si oddýchneme.“

„Neviem, či môžeme čakať,“ pochyboval Hunter. Pozeral na sever. Niekoľko míľ od nich, za pokojným morom videl nad vodou širokú sivú čiaru a nad ňou hrozivo vyzerajúce čierne mračná. Pomaly sa k ním blížila búrka široká niekoľko míľ.

„Dôvod navyše,“ zakričal Sanson Hunterovi. „Mali by sme ju nechať prejsť.“

Hunter sa otočil. Ich stanovište na úpätí útesu bolo stopäťdesiat metrov nad morom. Keď pozrel na juh, vo vzdialenosti asi tridsať míľ videl ostrov Ramonas. Cassandra dávno našla úkryt v zátoke.

Hunter pozrel späť na búrku. Možno by mohli prečkať noc a búrka by mohla prejsť popri nich. Ak však bola dosť veľká a dosť pomalá a stratili by čo len deň, zruinovalo by to ich časový plán. O tri dni by Cassandra vplávala do prístavu Matanceros a päťdesiatich mužov by priviezla na istú smrť.

„Vylezieme teraz,“ rozhodol Hunter.

Otočil sa k Maurovi. Ten prikývol a odišiel si po laná.

Bol to nezvyčajný pocit, pomyslel si Hunter, držal lano a cítil občasné šklbnutie a vrtenie, keď sa Maur pohol po skalnej stene nahor. Lano medzi Hunterovými prstami bolo štyri centimetre hrubé, no vysoko nad jeho hlavou sa zužovalo na nitku tenkú ako vlas a mohutné Maurovo telo bolo iba fliačikom, ktorý v slabnúcom svetle sotva rozoznal.

Sanson podišiel k nemu a zreval mu do ucha: „Si šialený. Nikto z nás to neprežije.“

„Bojíš sa?“ zakričal mu Hunter späť.

„Ja sa nebojím ničoho,“ odvetil Sanson a udrel sa do hrude. „No pozri sa na ostatných.“

Lazue sa chvela. Don Diego bol veľmi bledý.

„Oni to nezvládnu,“ kričal Sanson. „Čo budeš robiť bez nich?“

„Dokážu to,“ usúdil Hunter. „Musia.“ Zdvihol zrak na blížiacu sa búrku. Už bola vzdialená asi iba míľu či dve; vo vetre bolo cítiť vlhkosť. Vtedy pocítil šklbnutie lanom, vzápätí aj druhé rýchle trhnutie.

„Dokázal to,“ konštatoval Hunter. Pozrel hore, no Maura nevidel.

O chvíľu nato dopadlo na zem druhé lano.

„Rýchlo,“ prikázal Hunter. „Zásoby.“ Na lano priviazali zásoby, ktoré už predtým naložili do plátenných vriec, a Maurovi dal signál trhnutím lana. Vrecia sa začali dvíhať a odrážali sa od hrboľatej steny útesu. Raz alebo dvakrát ich silný vietor odfúkol od steny na vzdialenosť dva či tri metre.

„Ó, Bože,“ lamentoval Sanson, keď to videl.

Hunter pozrel na Lazue. Na tvári mala stiesnený výraz. Podišiel k nej a okolo pliec jej upevnil plátenný popruh a ďalší okolo bokov.

„Matka Božia, Matka Božia, Matka Božia,“ monotónne stále dokola opakovala Lazue.

„Teraz počúvaj,“ zakričal Hunter, keď lano zase dopadlo na zem. „Drž sa dlhého lana a nechaj Bassu, nech ťa vytiahne. Drž sa tvárou k stene a nepozeraj dole.“

„Matka Božia, Matka Božia…“

„Počula si ma?“ zakričal Hunter. „Nepozeraj dole!“

Prikývla a stále mrmlala. O chvíľu ju popruhy začali dvíhať. Na nepríjemný okamih sa zatočila a nemotorne hrabala po druhom lane. Potom sa zdalo, že sa zorientovala a jej výstup po skalnej stene prebehol bez mimoriadnych udalostí.

Ako ďalší išiel Žid. Kým mu Hunter dával pokyny, pozeral naňho prázdnymi očami: zdalo sa, že ho nepočúva. Keď vošiel do popruhov a začal sa dvíhať, bol ako námesačný.

Padali prvé kvapky dažďa z blížiacej sa búrky.

„Pôjdeš ako ďalší,“ zakričal Sanson.

„Nie,“ odvetil Hunter. „Ja budem posledný.“

Vtedy už bez prestania pršalo. Vietor zosilnel. Keď sa k nim zase spustili popruhy, plátno bolo premočené. Sanson vošiel do popruhov a pomykal lanom, aby dal signál, že ho majú dvíhať. Keď začal stúpať, zakričal Hunterovi: „Ak zomrieš, vezmem si tvoj podiel.“ A potom sa rozosmial a jeho smiech sa strácal vo vetre.

S blížiacou sa búrkou sa okolo vrcholu útesu nahromadila sivá hmla. Sanson sa mu čoskoro stratil z dohľadu. Hunter čakal. Zdalo sa, že uplynul veľmi dlhý čas, no napokon počul neďaleko seba plesnúť zmáčané popruhy. Upevnil sa do nich. Dážď naviaty vetrom ho šľahal do tváre a do tela. Pomykal lanom a stúpal.

Ten výstup si bude pamätať do konca života. Nemal predstavu o svojej polohe, pretože ho obklopoval tmavosivý svet. Nevidel nič okrem skalnej steny niekoľko centimetrov od seba. Vietor ho šklbal a neraz ho rozhojdal ďaleko od útesu, vzápätí ho hodil späť proti stene. Lano, skala, všetko bolo vlhké a šmykľavé. V rukách držal vodiace lano a usiloval sa udržať tvárou k útesu. Neraz stratil oporu pod nohami, točil sa, udrel si chrbát a plecia o skalu.

Zdalo sa mu, že to trvá večne. Nemal ani potuchy, či vyliezol polovicu vzdialenosti, alebo iba jej zlomok. Alebo či bol už takmer hore. Napínal uši, aby začul hlasy ostatných, no počul iba šialené zavýjanie vetra a šplechot dažďa.

Cítil vibrácie vlečného lana, keď ho ťahali hore. Boli to pravidelné, rytmické otrasy. Posunul sa o niekoľko stôp vyššie; potom nasledovala prestávka; a zase niekoľko stôp nahor. Vzápätí ďalšia prestávka a ďalší krátky vzostup.

Náhle nastal v tejto postupnosti zlom. Nenasledoval nijaký vzostup. Vibrácia lana sa zmenila; na jeho telo ju prenášali plátenné popruhy. Najprv si myslel, že to je nejaký klam zmyslov, no potom si uvedomil, čo sa stalo – konopné lano sa po piatich drsných výstupoch po skale rozstrapkalo a teraz sa pomaly a mučivo napínalo.

V mysli videl, ako sa trhá, v tom okamihu pevne schmatol vodiace lano. V tej istej chvíli sa vlečné lano pretrhlo a s krúživými pohybmi ako had mu ťažké a vlhké padlo na hlavu a plecia.

Povolil zovretie vodiaceho lana, padol o niekoľko stôp nižšie – o koľko, to si nebol istý. Potom sa pokúsil zvážiť situáciu. Ležal bruchom opretý o skalný útes, okolo nôh mal omotané mokré popruhy, ktoré z neho viseli ako zbytočná záťaž a napínali boľavé svaly. V snahe vymotať sa z popruhov začal kopať, no nevyslobodil sa. Bolo to strašné; popruhy ho v podstate zväzovali. Nemohol použiť nohy a pevne sa zachytiť na skale; vedel, že tam bude visieť, kým od únavy neuvoľní zovretie lana a nepadne dole. Už teraz mu zápästia a prsty horeli od bolesti. Na vodiacom lane zacítil jemné šklbnutie. No neťahali ho hore.

Zase zúfalo kopal, no potom ho náhly poryv vetra odhodil od útesu. Prekliate popruhy sa správali ako plachta – zachytili vietor a odnášali ho. Sledoval, ako skalná stena mizne v hmle. Vietor ho odvial päť, šesť metrov od útesu.

Zase kopal a zrazu bol ľahší – popruhy z neho spadli. Jeho telo začalo opisovať oblúk späť k útesu. Pripravil sa na náraz, a vzápätí to prišlo a vyrazilo mu dych. Mimovoľne vykríkol, zostal tam visieť a lapal po dychu.

S veľkým úsilím sa vytiahol hore, až kým si ruky držiace lano nepritlačil k hrudi. Nohami sa na chvíľu zakvačil o lano a nechal si oddýchnuť ruky. Vrátil sa mu dych. Nohami sa zaprel o povrch skaly a rúčkoval hore po lane. Nohy sa mu zošmykovali; kolenami udieral o skalu. No vyliezol o kus vyššie.

A urobil to znovu.

A znovu.

A znovu.

Myseľ mu prestala fungovať; jeho telo pracovalo automaticky, samo od seba. Svet okolo neho stíchol, nepočul dážď, ani zavýjanie vetra, vôbec nič, dokonca ani vlastný ťažký dych. Svet bol sivý a on stratený v sivote.

Dokonca si ani neuvedomil, keď ho mocné ruky chytili pod pazuchami, vytiahli ho hore a žuchli na brucho na plochý povrch. Nepočul hlasy. Nič nevidel. Neskôr mu povedali, že aj keď ho položili na zem, jeho telo naďalej liezlo vpred, zhrbilo sa a vystrelo, zhrbilo sa a vystrelo s krvácajúcou tvárou pritlačenou o skalu, až kým ho násilím nezastavili. Na okamih však nevedel vôbec nič. Dokonca ani to, že prežil.

Zobudil sa na ľahký štebot vtákov, otvoril oči a uvidel zelené listy v slnečnom svetle. Ležal takmer nepohnute, iba oči sa mu hýbali. Videl skalnú stenu. Bol v jaskyni, neďaleko ústia do nej. Cítil variace sa jedlo, neopísateľne lahodnú vôňu a zdvihol sa, že si sadne.

Do všetkých častí tela mu vystrelila prudká bolesť. Zalapal po dychu a spadol späť.

„Pomaly, priateľu,“ povedal akýsi hlas. Spoza neho sa priblížil Sanson. „Veľmi pomaly.“ Zohol sa a pomohol Hunterovi posadiť sa.

Prvé, čo Hunter uvidel, boli jeho šaty. Nohavice boli rozdriapané na nepoznanie. Cez diery v nich videl, že jeho pokožka je v podobnom stave. Ruky a hrudník takisto. Pozeral sa na svoje telo, akoby skúmal nejaký cudzí, neznámy predmet.

„Ani tvár nemáš veľmi peknú,“ povedal Sanson a zasmial sa. „Myslíš, že môžeš jesť?“

Hunter začal rozprávať. Tvár mal stuhnutú, akoby mal na nej masku. Dotkol sa líca a cítil hrubú krvavú chrastu. Pokrútil hlavou. „Jedlo nie? Tak vodu.“ Sanson priniesol súdok a pomohol mu napiť sa. S úľavou zistil, že prehĺtanie mu nespôsobuje bolesť, no keď sa mu súdok dotkol pier, ústa mal necitlivé. „Nie príliš veľa,“ upozornil ho Sanson. „Nie príliš veľa.“

Prišli k nim aj ostatní.

Žid mal na tvári široký úsmev. „Mal by si vidieť ten výhľad.“

Hunter cítil nával radosti. Chcel ten výhľad vidieť. Jednu boľavú ruku zdvihol k Sansonovi, ktorý mu pomohol vstať. Prvý okamih na nohách bol neznesiteľný. Cítil závrat a v nohách a chrbte mu bolesť vystreľovala ako elektrické šoky. Potom už bolo lepšie. Oprel sa o Sansona a urobil krok. Myklo ho. Náhle si spomenul na guvernéra Almonta. Myslel na večer, keď s Almontom vyjednávali o útoku na Matanceros. Vtedy si bol taký sebaistý, taký uvoľnený, taký nebojácny dobrodruh. Pri tejto spomienke sa žalostne usmial. Úsmev ho bolel.

Potom uvidel ten výhľad a okamžite zabudol na Almonta, na bolesti aj na boľavé telo.

Stáli pri otvore do malej jaskyne, vysoko na východnom okraji vrchu Mount Leres. Pod nimi sa vlnili zelené svahy sopky, ktoré klesali vyše tristo metrov do hustého tropického dažďového pralesa. Úplne naspodku bola široká rieka roztvárajúca sa do prístavu a pevnosti Punta Matanceros. V pokojných vodách prístavu sa ligotalo slnečné svetlo a oslnivo sa jagalo okolo galeóny s pokladom, ktorá tam kotvila pod ochranou pevnosti. Hunter si pomyslel, že to je najkrajší pohľad na svete.

21. KAPITOLA

Sanson Hunterovi opäť ponúkol napiť sa vody zo súdka, potom don Diego povedal: „Kapitán, je tu ešte niečo, čo by ste mali vidieť.“

Skupinka sa vyštverala hore svahom k okraju útesu, ktorý v predošlú noc zdolali. Išli pomaly, s ohľadom na Huntera, ktorý pri každom kroku cítil bolesť. Keď pozrel hore na čistú modrú oblohu bez jediného obláčika, cítil bolesť iného druhu. Vedel, že urobil vážnu a takmer osudnú chybu, keď trval na tom, že budú liezť počas búrky. Mali počkať a vystúpiť až ráno. Vyčítal si, že bol pochabý a príliš nedočkavý.

Keď prišli k okraju útesu, don Diego si čupol a ukázal na západ. Ostatní urobili to isté, Sanson pomohol Hunterovi. Ten nechápal, prečo sú takí opatrní – až kým nevidel cez kolmú stenu, ponad lístie v džungli až na zátoku za ňou.

V zálive kotvila Cazallova vojnová loď.

„Doparoma,“ zašepkal tlmene.

Sanson skrčený po jeho boku prikývol. „Šťastie je s nami, priateľu. Loď priplávala na úsvite. Odvtedy je tam.“ Hunter ju sledoval, videl dlhú veslicu viezť vojakov na breh. Na pláži desiatky španielskych vojakov v červených kabátoch prehľadávali pobrežie. Zreteľne bolo vidieť Cazallu v žltej tunike, ako divo gestikuluje a dáva rozkazy.

„Prehľadávajú pláž,“ konštatoval Sanson. „Uhádli náš plán.“

„Ale búrka…“ podotkol Hunter.

„Áno, búrka zmazala všetky stopy našej prítomnosti.“

Hunter myslel na plátenné popruhy, ktoré mu spadli z nôh. Teraz ležia na úpätí skalnej steny. Vojaci ich však pravdepodobne nikdy nenájdu. Dostať sa k útesu znamenalo náročnú celodennú cestu cez podrast. Nepodniknú ju bez dôkazov, že ich skupina pristála na brehu.

Kým ich Hunter sledoval, z vojnovej lode vyplávala ďalšia veslica plná vojakov.

„Celé dopoludnie vyloďuje vojakov,“ vzdychol don Diego. „Na brehu ich už musí byť zo sto.“

„Plánuje nechať mužov tu,“ povedal Hunter.

Don Diego prikývol.

„Tým lepšie pre nás,“ usúdil Hunter. Vojaci, čo zostanú na západnej strane ostrova, nebudú môcť bojovať v pevnosti a prístave. „Dúfajme, že ich tu nechá aspoň tisíc.“

V ústí jaskyne don Diego pripravil Hunterovi ovsenú kašu na vypitie, Sanson zatiaľ uhasil ohník. Lazue si priložila k očiam ďalekohľad a scénu opisovala Hunterovi, ktorý sedel vedľa nej. Hunter videl iba základné obrysy usporiadania pri vode. Spoliehal sa, že ho bude viesť ostrosť Lazuinho zraku.

„Najprv mi porozprávaj o delách, o delách v pevnosti.“

Zatiaľ čo Lazue pozerala cez ďalekohľad, jej pery sa ticho hýbali. „Dvanásť,“ povedala napokon. „Dve batérie po tri mieria na východ, na otvorené more. Šesť v jednej batérii páli na vchod do prístavu.“

„A sú to kulveríny?“

„Majú dlhé hlavne. Myslím, že sú to kulveríny.“

„Čo môžeš povedať o ich veku?“

Lazue chvíľu mlčala. „Sme priďaleko,“ odvetila. „Možno neskôr, keď zídeme nižšie, uvidím viac.“

„A ako sú upevnené?“

„Na podvozkoch. Myslím, že sú drevené, so štyrmi kolesami.“

Hunter prikývol. Budú to obyčajné palubné podvozky na delá, prenesené pre batérie na súši.

Prišiel k nim don Diego s kašou. „Som rád, že sú drevené,“ povedal. „Bál som sa, že by delá mohli byť upevnené na kameňoch. To by všetko sťažovalo.“

Hunter sa spýtal: „Vyhodíme podvozky do vzduchu?“

„Samozrejme,“ odvetil don Diego.

Každá kulverína vážila vyše dvoch ton. Ak zničia podvozky, delá budú nepoužiteľné. Nebude sa dať s nimi mieriť ani strieľať. A ak by aj v pevnosti mali podvozky navyše, osadenie každého kanóna na nový podvozok by vyžadovalo prácu desiatok mužov na dlhé hodiny.

„Ale najprv,“ uškrnul sa don Diego, „v nich urobíme trhliny.“

Táto myšlienka Hunterovi nikdy nenapadla, no okamžite pochopil jej hodnotu. Kulveríny sa ako všetky delá nabíjali cez ústie. Obsluha najprv natlačila dovnútra vrece s pušným prachom, za ktorým nasledovala delová guľa. Potom sa cez zápalný kanálik v uzávere dela ostňom narušilo vrece a vložila sa horiaca zápalná šnúra. Tá prehorela cez zápalný kanálik, zapálila prach a guľa vystrelila z dela.

Táto metóda paľby bola dostatočne spoľahlivá, pokým zostal zápalný kanálik malý. Po opakovanej paľbe však zápalná šnúra a vybuchujúci prach spôsobili koróziu zápalného kanálika a rozšírili ho, až začal fungovať ako únikový ventil pre rozpínajúce sa plyny. Keď sa to stalo, dostrel dela sa drasticky znížil; napokon guľa vôbec nevyletela. A obsluha dela bola pre posádku veľmi nebezpečná.

Výrobcovia kanónov, oboznámení s týmto nevyhnutným postupným opotrebúvaním, napasovali do uzáveru dela vymeniteľnú kovovú zátku, na jednom konci širšiu ako na druhom, so zápalným kanálikom vyvŕtaným v strede. Zátka bola vložená znútra, takže rozpínajúce sa plyny zo strelného prachu ju s každým výstrelom zarazili tesnejšie na miesto. Vždy, keď bol zápalný kanálik už priveľký, kovovú zátku jednoducho odstránili a vložili novú.

Niekedy však vyletela celá zátka v kuse a v uzávere dela zostala veľmi veľká diera. To bola ozajstná trhlina, čo spôsobilo, že delo bolo celkom nepoužiteľné, kým sa doň nevložila nová zátka. To trvalo veľa hodín.

„Verte mi,“ povedal don Diego, „keď budeme s delami hotoví, nebudú použiteľné na nič, iba ako záťaž do nákladného priestoru lode.“

Hunter sa otočil späť k Lazue. „Čo vidíš v pevnosti?“

„Stany. Veľa stanov.“

„To bude posádka,“ konštatoval Hunter. Počas väčšej časti roka bolo počasie v Novom Svete také priaznivé, že vojaci nepotrebovali trvalejší útulok, obzvlášť to platilo na takom ostrove bez zrážok, ako bol Matanceros. Hoci si teraz Hunter vedel predstaviť zdesenie vojakov, ktorí po nočnej búrke spali v blate.

„A čo sklad strelného prachu?“

„V severnej časti, znútra múrov, je to drevená budova. To by mohlo byť ono.“

„Dobre,“ povedal Hunter. Keď sa dostanú do pevnosti, nebudú tráviť čas pátraním po sklade. „Sú z vonkajšej strany múrov ozbrojené stráže?“

Lazue preskúmala zem pod múrmi. „Nič nevidím.“

„Fajn. A teraz niečo o lodi?“

„Kmeňový stav posádky,“ povedala. „Vidím päť či šesť mužov na vesliciach priviazaných k brehu pri meste.“

Hunter si všimol mesto. Prekvapilo ho – pozdĺž brehu, v určitej vzdialenosti od pevnosti, boli rozmiestnené hrubé drevené budovy. Zrejme ich postavili ako ubytovanie pre posádku galeóny na súši, čo bol dôkaz, že posádka mala v úmysle zostať dlhší čas na Matancerose, možno dovtedy, kým sa na ďalší rok poplaví ďalšia flotila s cennosťami.

„Vojaci v meste?“

„Vidím zopár červených kabátov.“

„Stráže pri vesliciach?“

„Žiadne.“

„Uľahčujú nám to,“ povedal Hunter.

„Zatiaľ,“ dodal Sanson.

Skupinka si pozbierala výstroj a zahladila stopy ich pobytu v jaskyni. Potom začali dlhý zostup po zvažujúcom sa svahu k pevnosti.

Na zostupe mali opačný problém ako pri výstupe pred dvomi dňami. Vysoko na východnom svahu vrchu Mount Leres bolo málo lístia a úkrytov. Vždy museli prekĺznuť od jedného hustého trsu tŕnistej vegetácie k ďalšiemu, preto napredovali pomaly.

Napoludnie zažili prekvapenie. V ústí prístavu sa objavila Cazallova čierna vojnová loď a so skrátenými plachtami zakotvila neďaleko pevnosti.

Od lode sa oddelila veslica a Lazue s ďalekohľadom rozoznala, že na korme je Cazalla.

„To nám marí všetky plány,“ povedal Hunter a pozeral sa na polohu vojnovej lode. Bola natočená rovnobežne k brehu, takže loď by mohla delami naplno ostreľovať kanál.

„Čo ak tam zostane?“ spýtal sa Sanson.

Hunter myslel presne na to isté a napadla mu jediná odpoveď. „Zapálime ju. Ak tam zostane kotviť, musíme ju zapáliť.“

„Zapálime veslicu z brehu a voľne ju pustíme?“

Hunter prikývol.

„Slabá šanca,“ usúdil Sanson.

Potom Lazue, ktorá stále pozerala cez ďalekohľad, oznámila: „Je tam žena.“

„Čo?“ spýtal sa Hunter.

„Vo veslici. S Cazallom je žena.“

„Ukáž.“ Hunter nedočkavo vzal ďalekohľad. Jeho oči však videli iba nepravidelnú bielu postavu, sediacu na korme vedľa Cazallu, ktorý stál tvárou k pevnosti. Hunter nevedel rozoznať detaily. Ďalekohľad vrátil Lazue. „Opíš ju.“

„Biele šaty a slnečník – alebo nejaký veľký klobúk či pokrývka hlavy. Tmavá tvár. Mohla by to byť černoška.“

„Jeho milenka?“

Lazue pokrútila hlavou. Veslicu už priväzovali pri pevnosti. „Vystupuje. Zápasí…“

„Možno stratila rovnováhu.“

„Nie,“ povedala Lazue neústupne. „Zápasí. Držia ju traja muži. Nútia ju, aby vošla do pevnosti.“

„Hovoríš, že je tmavá?“ spýtal sa Hunter ešte raz. Miatlo ho to. Cazalla si mohol zobrať zajatkyňu, no hociktorá žena, ktorá by stála za výkupné, by určite bola veľmi svetlá.

„Áno, tmavá,“ odvetila Lazue. „Ale naozaj nevidím viac.“

„Počkáme,“ povedal Hunter.

Zmätení pokračovali v zostupe.

O tri hodiny si cez najhorúcejšiu časť popoludnia urobili prestávku v skupinke tŕnistých kríkov a vypili prídel vody. Lazue si všimla, že od pevnosti vyplávala veslica a tentoraz viezla muža, ktorého opísala ako „prísneho, veľmi štíhleho, veľmi slušného a vzpriameného“.

„Bosquet,“ povedal Hunter. Bosquet bol Cazallov zástupca veliteľa, francúzsky odpadlík, známy ako rozvážny a neúprosný vodca. „Je s ním aj Cazalla?“

„Nie,“ odvetila Lazue.

Veslicu priviazali k boku vojnovej lode a Bosquet vystúpil na palubu.

O chvíľu posádka lode zdvíhala aj veslicu. To mohlo znamenať iba jedno.

„Odchádzajú,“ usúdil Sanson. „Tvoje šťastie trvá, priateľu.“

„Ešte nie celkom,“ odvetil Hunter. „Vyčkajme, či nezamieri k Ramonasu.“ Tam sa skrývala Cassandra a jej posádka. Cassandra bola v príliš plytkej vode, takže na ňu vojnová loď nemohla zaútočiť, no Bosquet by mohol zablokovať pirátsku šalupu v zátoke – a bez Cassandry nemalo zmysel útočiť na Matanceros. Mužov z Cassandry potrebovali, aby sa z prístavu odplavili s galeónou zaťaženou pokladom.

Vojnová loď opustila prístav s južným kurzom, dostala sa tak do hlbokej vody. Keď vyplávala z kanála, pokračovala na juh.

„Doparoma!“ zaklial Sanson.

„Nie, len naberá rýchlosť,“ konštatoval Hunter. „Počkaj.“

Ako povedal, vojnová loď sa dostala do vetra a obrátila sa na pravobok na sever. Hunter s úľavou pokrútil hlavou.

„Už cítim medzi prstami zlato,“ mľaskol Sanson.

O hodinu čierna loď zmizla z dohľadu.

Na súmraku boli necelú štvrťmíľu od španielskeho tábora. Pokrývka zeme tu bola hustejšia; noc sa rozhodli stráviť v hustom zhluku stromov. Nezapaľovali oheň, a predtým, ako si ľahli na vlhkú zem, zjedli iba niekoľko surových rastlín. Boli dosť unavení, no vzrušovalo ich, že zo svojho postavenia môžu počuť tlmený hovor španielskych hlasov a cítiť vône šíriace sa od španielskych ohňov, kde sa varilo. Ako tam ležali pod hviezdami, tie zvuky a arómy im pripomínali, že nadchádzajúca bitka je už veľmi blízko.

22. KAPITOLA

Hunter sa zobudil a hneď vedel, že niečo nie je v poriadku. Počul španielske hlasy, no tentoraz veľmi blízko – až príliš blízko. Počul kroky a šuchot lístia. Posadil sa a myklo ho, pretože ním preletela bolesť; telo ho bolelo väčšmi ako v predchádzajúci deň.

Obzrel sa na svoju skupinku. Sanson už bol na nohách a zízal cez vejárovité palmové listy v smere, odkiaľ prichádzali španielske hlasy. Maur ticho vstával, telo mal napäté, pohyby precízne riadené. Don Diego sedel opretý o lakeť s doširoka otvorenými očami.

Iba Lazue stále ležala na chrbte. A ležala absolútne bez pohybu. Hunter jej kývol palcom, aby vstala. Jemne pokrútila hlavou a ústami naznačila: „Nie.“ Vôbec sa nehýbala. Tvár jej pokrývala jemná vrstvička potu. Hunter sa pohol k nej.

„Opatrne!“ zašepkala napätým hlasom. Hunter zastal. Lazue ležala na chrbte s nohami mierne od seba. Končatiny mala čudne strnulé. Až vtedy si Hunter všimol, ako jej v nohavici zmizol chvost s červenými, čiernymi a žltými pásmi.

Bol to koralovec, ktorého prilákalo telesné teplo. Pozrel jej späť do tváre. Mala ju napätú, akoby prekonávala nezvyčajnú bolesť.

Za ich chrbtami Hunter počul silnieť hlasy Španielov. Niekoľko mužov ťažko našľapovalo a udieralo do podrastu. Pokynul Lazue, aby počkala, a podišiel k Sansonovi.

„Sú šiesti,“ zašepkal Sanson.

Hunter videl skupinku šiestich španielskych vojakov, ako vyzbrojení mušketami nesú veci na spanie i jedlo a blížia sa hore svahom.

Všetci boli mladí a očividne brali túto výpravu ako zábavu; smiali sa a navzájom vtipkovali.

„Nie je to hliadka,“ zašepkal Sanson.

„Nechajme ich prejsť,“ povedal Hunter.

Sanson naňho ostro pozrel. Hunter ukázal späť na Lazue, ktorá strnulo ležala na zemi. Sanson pochopil. Počkali, kým španielski vojaci prešli okolo nich a pokračovali v ceste hore svahom. Potom sa vrátili k Lazue.

„Kde je teraz?“ spýtal sa Hunter.

„Pri kolene,“ odvetila tlmene.

„Lezie hore?“

„Áno.“

Potom prehovoril don Diego. „Vysoké stromy,“ povedal a obzrel sa. „Musíme nájsť vysoké stromy. Tam!“ Poklepal Maura. „Poď so mnou.“

Obaja sa vydali do krovinatého porastu, k zhluku stromov neďaleko nich. Hunter pozrel na Lazue, a potom hore svahom na španielskych vojakov. Vojakov bolo zreteľne vidieť asi sto metrov nad nimi. Ak by sa hociktorý z nich obzrel, okamžite by ich zazrel.

„Už je príliš neskoro na párenie,“ povedal Sanson. Zamračene pozrel na Lazue. „Možno budeme mať šťastie a nájdeme dáke vtáča.“ Otočil sa a pozrel na Maura, ktorý sa šplhal na jeden zo stromov, zatiaľ čo don Diego zostal na zemi.

„Kde je teraz?“ spýtal sa Hunter.

„Vyše kolena.“

„Skús sa uvoľniť.“

Lazue prevrátila očami. „Dopekla s tebou a tvojou výpravou,“ povedala. „Dopekla s vami všetkými.“

Hunter jej videl na nohavici iba nepatrný pohyb látky spôsobený hadom, ktorý sa plazil hore.

„Matka Božia,“ zabedákala Lazue a zatvorila oči.

Sanson zašepkal Hunterovi: „Ak nenájdu vtáča, možno ju budeme musieť postaviť a zatriasť ňou.“

„Had ju pohryzie.“

Obidvaja vedeli, aké by to malo následky.

Korzári boli tvrdí a drsní. Jedovaté uštipnutie škorpióna, čiernej vdovy či ploskohlavca brali iba ako nepríjemnosť. Ozajstným vrcholom skvelej zábavy bolo, keď hodili kamarátovi do čižmy škorpióna. Dva jedovaté tvory však vzbudzovali u všetkých rešpekt a strach. Z krovinára sa nikto nesmial – a drobný koralovec bol najhorší zo všetkých. Jeho pohryznutie ešte nikto neprežil. Hunter si vedel predstaviť Lazuinu hrôzu, keď čakala na drobné uštipnutie na nohe, ktoré by bolo osudným signálom. Všetci vedeli, čo by nevyhnutne nasledovalo: najprv potenie, potom triaška, napokon plazivá necitlivosť, ktorá by sa rozšírila do celého tela. Smrť by ju dobehla pred západom slnka.

„Kde je?“

„Vysoko, veľmi vysoko.“ Hlas mala taký tlmený, že Hunter sotva zachytil jej slová.

Pozrel jej na nohavice a videl jemné vlnenie textílie v rozkroku.

„Ó, Bože,“ stonala Lazue.

A potom Hunter začul tlmené zapišťanie, takmer ako štebot. Otočil sa a uvidel, že Diego a Maur sa vracajú. Obidvaja sa naširoko usmievali. Maur držal čosi schované v dlaniach. Hunter videl, že to je malý vtáčik. Pišťal a trepotal jemným opereným telíčkom.

„Rýchlo, nejaký povraz,“ povedal Žid. Hunter vytiahol kus motúza, ktorý omotali vtákovi okolo nôh. Vtáča položili k manžete na Lazuiných nohaviciach a priviazali ho k zemi, kde stále pišťalo a krútilo sa.

Čakali.

„Cítiš niečo?“ spýtal sa Hunter.

„Nie.“

Pozreli späť na vtáča. Drobné stvorenie žalostne zápasilo a vyčerpávalo samo seba.

Hunter sa otočil k Lazue.

„Nič,“ povedala. Vtom sa jej však rozšírili oči.

„Zvíja sa…“

Pozreli jej na nohavice. Bol tam pohyb. Pod látkou sa sformoval ohyb, ktorý sa vzápätí stratil.

„Lezie dole,“ povedala Lazue.

Čakali. Vtáča začalo byť veľmi nepokojné, pišťalo väčšmi ako kedykoľvek predtým. Zacítilo koralovca.

Žid vytiahol pištoľ, vytriasol z nej guľku, uchopil hlaveň do dlane ako golfovú palicu.

Čakali. Videli, ako had napreduje – plazil sa popri kolene, dolu lýtkom, pomaly, centimeter za centimetrom. Zdalo sa, že to trvá večnosť.

A potom sa zrazu na svetlo vynorila hlava a z úst jej vybehol jazyk. Vtáča pišťalo v záchvate hrôzy. Koralovec sa plazil ďalej a don Diego naň skočil, pažbou pištole mu vtĺkol hlavu do zeme, v tej istej chvíli stála Lazue na nohách a s výkrikom uskočila.

Don Diego drvil hada opakovanými údermi a zatlačil mu telo do mäkkej zeme. Lazue sa otočila, bolo jej veľmi zle. Hunter sa po jej výkriku okamžite otočil a pozrel hore svahom na španielskych vojakov.

Sanson a Maur takisto.

„Počuli to?“ spýtal sa Hunter.

„Nemôžeme riskovať,“ usúdil Sanson. Nasledovalo dlhé ticho prerušované iba Lazuiným dávením. „Všimol si si, že si niesli zásoby a veci na spanie.“

Hunter prikývol. Význam bol jasný. Cazalla ich poslal hore svahom ako výstražnú skupinku, ktorá mala dávať pozor na pirátov na súši – a takisto sledovať obzor, či sa neblíži Cassandra. Jediný výstrel z ich muškety by zburcoval pevnosť. Z ich postavenia by videli Cassandru na míle ďaleko.

„Postarám sa o to,“ povedal Sanson a jemne sa usmial.

„Vezmi si Maura,“ povedal Hunter.

Obaja muži sa odkradli a vydali sa hore svahom za španielskymi vojakmi. Hunter sa otočil späť k Lazue, ktorá bola bledá a utierala si ústa.

„Som pripravená,“ povedala.

Hunter, don Diego a Lazue si naložili na plecia výstroj a pohli sa dolu úbočím.

Kráčali popri rieke, ktorá sa otvárala do zálivu. Keď na ňu prvýkrát narazili, bol to iba tenký pramienok, ktorý sa dal ľahko prekročiť. Rýchlo sa však rozširovala a džungľa, čo rástla na jej brehoch, bola hustá a hlboká.

Na prvú z organizovaných hliadok narazili neskoro popoludní – ôsmi Španieli, všetci ozbrojení, potichu plávali vo veslici proti prúdu rieky. Muži boli vážni a zamračení, boli to bojovníci pripravení na bitku. Keď padla noc, farba vysokých stromov pozdĺž rieky sa zmenila na modrozelenú, hladina rieky na čiernu. Nič ju nesčerilo okrem občasnej vlnky spôsobenej krokodílom. Hliadky však boli už všade, hýbali sa v pravidelnom rytme vo svetle fakieľ. Ďalšie tri veslice viezli vojakov hore prúdom rieky. Ich fakle vrhali dlhé, trblietavé odrazy svetla.

„Cazalla nie je hlupák,“ usúdil Sanson. „Sme očakávaní.“

V tej chvíli boli iba niekoľko sto metrov od pevnosti Matanceros. Kamenné múry sa týčili vysoko nad nimi. Z vnútornej aj vonkajšej strany pevnosti bolo veľmi rušno. Po obvode pochodovali ozbrojené skupinky dvadsiatich vojakov.

„Očakávaní alebo nie,“ povedal Hunter, „musíme sa držať plánu. Zaútočíme dnes večer.“

23. KAPITOLA

Holič, lekár a kormidelník Enders stál pri kormidle Cassandry a sledoval, ako sa jemné príbojové vlny farbili na strieborno, keď sa trieštili na útese Bartonovho ostrova asi sto metrov od prístavu. Priamo pred nimi sa týčil čierny kolos vrchu Mount Leres, ktorý už bol väčší.

Na kormu prišiel muž. „Otočili sme hodiny,“ povedal.

Enders prikývol. Od súmraku sa hodiny presýpali už pätnásťkrát, čo znamenalo, že boli takmer dve hodiny nadránom. Vietor fúkal od východu a mal silu desať uzlov; loď mala priaznivý kurz, k ostrovu dorazia o hodinu.

Cez prižmúrené oči pozrel na profil Mount Leresu. Enders nevedel rozoznať prístav Matanceros. Kým sa mu dostane do zorného poľa pevnosť a galeóna, ktorá – ako dúfal – stále kotvila v prístave, bude musieť oboplávať južný výbežok ostrova.

Dovtedy už bude na dostrel diel z Matancerosu, ak ich Hunter a jeho skupina neumlčali.

Enders pozorne skúmal svoju posádku stojacu na otvorenej palube Cassandry.

Nikto nehovoril. Všetci mlčky sledovali zväčšujúci sa ostrov. Všetci vedeli, čo je v stávke, všetci poznali riziká: o niekoľko hodín bude každý z nich nepredstaviteľne bohatý, alebo mŕtvy.

Už stý raz v tú noc Enders premýšľal, čo sa stalo s Hunterom a jeho partiou a kde sú.

V tieni kamenných múrov Matancerosu Sanson zahryzol do zlatého dublonu a podal ho Lazue. Lazue doň zahryzla a podala ho Maurovi. Hunter sledoval tichý rituál, o ktorom boli všetci korzári presvedčení, že im prinesie pred útokom šťastie. Napokon sa dublon dostal k nemu. Zahryzol a pocítil mäkkosť kovu. Vzápätí odhodil mincu ponad pravé plece a ostatní ho sledovali.

Bez slova sa rozišli rôznymi smermi.

Hunter a don Diego s lanami a kotvovými hákmi prevesenými cez plecia sa zakrádali na sever po obvode pevnosti. Často zastavovali a nechávali okolo seba prejsť hliadky. Hunter hľadel na vysoké kamenné hradby Matancerosu. Horné múry postavili hladko so zaobleným okrajom, aby sa o ne nedala zachytiť kotva. Murárske schopnosti Španielov však nestačili; Hunter si bol istý, že jeho háky nájdu záchytný bod.

Keď dorazili k severnému múru pevnosti – najvzdialenejšiemu od mora –, urobili si prestávku. Po desiatich minútach okolo nich prešla hliadka, ktorej brnenie a zbrane cvendžali v tichom nočnom vzduchu. Počkali, kým vojaci nezmizli z dohľadu.

Potom sa Hunter rozbehol a prehodil železnú kotvu cez múr. Keď pristála na vnútornej strane, začul jemné kovové cinknutie. Potiahol za lano, no železo sa vrátilo a zaborilo sa do zeme vedľa neho. Zanadával, čakal a počúval.

Nebolo počuť nijaký zvuk, ani náznak, že by ho niekto počul. Znova prehodil kotvu a sledoval, ako vysokým oblúkom preletela ponad múry. Potiahol. A musel uskočiť, keď sa železo vrátilo späť.

Hodil tretíkrát a tentoraz sa hák zachytil – takmer bezprostredne po tom však začul hluk ďalšej hliadky. Rýchlo sa šplhal po múre, fučal a lapal po dychu, hnali ho zvuky blížiacich sa ozbrojencov. Dosiahol nízky múrik so zábradlím, prehodil sa na druhú stranu a vytiahol lano. Don Diego sa stiahol späť do podrastu.

Hliadka prešla pod Hunterom.

Potom zhodil lano a don Diego sa vyšplhal hore, šomral pri tom a nadával po španielsky. Don Diego nebol silný a zdalo sa, že jeho výstup sa nikdy neskončí. Napokon sa však prehupol na druhú stranu.

Hunter ho vytiahol do bezpečia a zmotal lano. Muži sa prikrčili k studenému múru a obzerali sa okolo seba.

Matanceros bol v tme tichý, rady stanov plné stoviek spiacich mužov. Cítili zvláštne vzrušenie, že sú tak blízko pri nepriateľoch.

„Stráže?“ zašepkal Žid.

„Nevidím žiadne,“ odvetil Hunter, „okrem tamtých.“ Na opačnej strane pevnosti stáli pri delách dve postavy. To však boli morské hliadky, sledovali obzor, či sa neblížia lode.

Don Diego prikývol. „Pri sklade bude stráž.“

„Pravdepodobne.“

Dvojica bola takmer priamo nad drevenou budovou, o ktorej si Lazue myslela, že by to mohol byť sklad so strelným prachom. Z miesta, kde čupeli, nevideli dvere do budovy.

„Najprv musíme ísť tam,“ povedal Žid.

So sebou si nevzali nijaké výbušniny, iba zápalné šnúry. Výbušniny si chceli vziať zo skladu v pevnosti.

Hunter sa potichu spustil na zem, don Diego ho nasledoval. Žmurkal v slabom svetle. Obišli sklad ku vchodu.

Nevideli nijakú stráž.

„Vnútri?“ zašepkal Žid.

Hunter pokrčil plecami, podišiel k dverám, chvíľu počúval, vyzul si čižmy a jemne potlačil dvere, až sa otvorili. Keď sa obzrel, uvidel, že aj don Diego si vyzul topánky. Hunter vošiel dovnútra.

Sklad bol znútra na všetkých stenách obložený medenými plechmi a niekoľko starostlivo chránených sviec osvetľovalo miestnosť teplou červenkastou žiarou. Bol zvláštne lákavý, aj napriek radom sudov so strelným prachom a naskladanými vrecami s nábojmi do diel, ktoré boli všetky výstižne označené červenou farbou. Hunter sa ticho presúval po medenej podlahe. Nikoho nevidel, no odniekiaľ v sklade počul chrápať muža.

Prešmykoval sa pomedzi sudy, hľadal spiaceho, až ho našiel opretého o sud prachu. Hunter silno udrel muža po hlave; vojak zachrčal a zostal nehybne ležať.

Žid vošiel dnu, preskúmal miestnosť a zašepkal: „Skvelé.“ Okamžite sa pustili do práce.

Ak bolo v pevnosti ticho a všetci spali, v meste z hrubých chatrčí, kde bývala posádka galeóny, bolo búrlivo. Sanson, Maur a Lazue prekĺzli cez mesto, prešli popri oknách, cez ktoré videli vojakov, ako pijú a hrajú v žltom svetle lampášov. Jeden opitý vojak sa vytackal von, vrazil do Sansona, ospravedlnil sa a dávil opretý o drevenú stenu. Trojica pokračovala k veslici pristavenej pri brehu rieky.

Hoci prístavisko nebolo cez deň strážené, teraz tam bola skupinka troch vojakov, ktorí sa potichu rozprávali a popíjali v tme. Sedeli na konci prístaviska, nohy im prevísali cez breh do vody a ich tlmené hlasy splývali s plieskaním vody o piliere. Ku korzárom boli otočení chrbtami, no drevené laty na prístavisku znemožňovali priblížiť sa potichu.

„Ja to urobím,“ povedala Lazue a vyzliekla si blúzu. Nahá po pás, s dýkou za chrbtom zahvízdala ľahkú melódiu a vykročila na mólo.

Jeden z vojakov sa otočil. „Que pasa ca?“ spýtal sa a zdvihol lampáš. Oči sa mu rozšírili od úžasu. To, čo videl, mu pripadalo ako zjavenie – žena s odhalenými prsami si nenútene vykračuje k nemu. „Madre de Dios,“ povedal. Žena sa naňho usmiala. Opätoval jej úsmev okamih predtým, ako mu dýka prenikla do srdca.

Ostatní vojaci hľadeli na ženu s krvavou dýkou. Boli takí ohromení, že sotva kládli odpor, keď ich zabíjala a ich krv jej postriekala obnaženú hruď.

Sanson a Maur sa rozbehli a popreskakovali telá mŕtvych mužov. Lazue si navliekla tuniku. Sanson vliezol do jedného z člnov a okamžite sa vydal ku korme galeóny. Maur odrezal ostatné člny a vytlačil ich z prístavu, kde sa voľne pohojdávali. Potom nastúpil do člna spolu s Lazue a zamieril k prove galeóny. Nikto neprehovoril ani slovo.

Lazue si tesnejšie pritiahla tuniku. Cez tkaninu presiakla krv vojakov a chladila ju. Stála vo veslici a pozerala na približujúcu sa galeónu, zatiaľ čo Maur vesloval rýchlymi, mocnými zábermi.

Galeóna bola veľká, merala vyše štyridsať metrov, no z väčšej časti bola tmavá, iba niekoľko faklí vytyčovalo jej profil. Sanson vesloval ku korme lode. Oproti svetlám z provizórneho chatrčového mesta na brehu videla iba jeho siluetu. Otočila sa a pozrela vľavo na sivú líniu múrov pevnosti. Zaujímalo ju, či Hunter a Žid už boli vnútri.

Hunter sledoval Žida, ako elegantne napĺňa črevá vačice strelným prachom. Zdalo sa, že ten proces nemá konca, no Žid sa odmietal náhliť. Čupel uprostred skladu s otvoreným vrecom prachu po boku a pri práci si pohmkával.

„Ako dlho ešte?“ spýtal sa Hunter.

„Už nie dlho, nie dlho,“ odvetil Žid. Pôsobil celkom ľahostajne. „Bude to taká krása,“ tešil sa. „Počkajte. Bude to veľmi pekné.“

Keď naplnil črevá, narezal ich na rôzne dĺžky a strčil si ich do vrecka.

„V poriadku,“ povedal. „Teraz môžeme začať.“

O chvíľu sa obaja vynorili zo skladu, prehnutí pod ťarchou náloží, ktoré niesli. Kradmo prešli krížom cez hlavný dvor pevnosti a pod ťažkým kamenným múrikom, na ktorom stáli delá, si urobili prestávku. Stále tam trčali dvaja strážnici.

Kým Žid čakal pri strelnom prachu, Hunter vyliezol na múrik a zabil strážnikov. Jeden zomrel úplne potichu, druhý vydal iba tichý ston, keď klesol na zem.

„Diego!“ zasyčal Hunter.

Žid sa objavil na múriku a hľadel na delá. Piest strčil do hlavne.

„Aké rozkošné,“ zašepkal. „Už sú nabité prachom a namierené. Ošetríme ich špeciálnym spôsobom. Poďte sem, pomôžte mi.“

Žid zatlačil do hlavne jedného dela druhé vrece prachu. „A teraz guľu,“ povedal.

Hunter sa zamračil. „Ale veď oni dajú pred paľbou do dela druhú guľu.“

„Samozrejme. Dve dávky prachu, dve gule – delá sa im rozlomia pred očami.“

Rýchlo sa popresúvali od jedného dela k druhému. Žid pridal druhé vrece s prachom a Hunter vložil dovnútra guľu. Každá guľa tlmene buchotala, keď sa kotúľala dole hlavňou, no nebol tam nikto, čo by to počul.

Keď skončili, Žid povedal: „Teraz musím vybaviť isté záležitosti. Vy musíte dať do každej hlavne piesok.“

Hunter sa zošmykol z múrika. Nabral voľný piesčitý povrch pevnosti a hodil za hrsť do hlavne na každom dele. Žid bol šikovný: ak by delá náhodou aj vystrelili, piesok v hlavniach by zničil mušku – a natoľko rozšíril vnútrajšok, že by už nikdy neboli presné.

Keď skončil, uvidel Žida zohnutého nad podvozkom jedného z diel, ako pracuje pod hlavňou. Potom sa postavil. „Toto je posledné,“ povedal.

„Čo ste robili?“

„Pripevnil som zápalné šnúry o hlavne. Horúčava pri výstrele z hlavne zapáli šnúry vedúce k náložiam pod podvozkami.“ Usmial sa v tme. „To bude nádhera.“

Vietor sa zmenil a korma galeóny sa natočila k Sansonovi. Čln priviazal pod pozláteným trámom a šplhal sa po zadnom priedele lode ku kapitánovej kajute. Začul tlmený zvuk španielskej piesne. Počúval obscénne slová, no nevedel určiť zdroj, odkiaľ pieseň prichádza; zdalo sa, že sa vznáša vo vzduchu, nepolapiteľná a jemná.

Cez strieľňu vošiel do kabíny. Bola prázdna. Vyšiel na palubu s delami, potom dole cez vstupný prístrešok do podpalubia s lôžkami. Nikoho nevidel. Prázdne závesné lôžka sa jemne pohojdávali podľa pohybov lode. Desiatky lôžok a ani známky po posádke.

Sansonovi sa to nepáčilo – nestrážená loď znamenala, že je bez cenností. V tej chvíli sa bál toho, čoho sa báli všetci, no nikto to nevyslovil: že cennosti mohli zobrať z lode a uskladniť niekde inde, pravdepodobne v pevnosti. Ak to bola pravda, všetky ich plány by boli márne.

Sanson sa pristihol, ako dúfa, že tam bude dosť veľká kmeňová posádka a stráž. Prešiel do zadnej galérie a to, čo objavil, ho povzbudilo.

Galéria bola opustená, no bolo tu svedectvo nedávneho varenia – obrovský kotol hovädzieho vývaru, trochu zeleniny a prekrojený citrón, hojdajúci sa sem a tam na drevenom pulte.

Opustil galériu a pokračoval dopredu. V diaľke počul výkriky hliadky na palube, ktorá zdravila prichádzajúcich Lazue a Maura.

Tí priviazali čln k boku galeóny pri stredovom rebríku. Strážnik na palube sa naklonil a zamával. „Questa faire?“ zvolal.

„Prinášame rum,“ odvetila Lazue tlmeným hlasom. „Pozornosť kapitána.“

„Kapitána?“

„Dnes má narodeniny.“

„Bravo, bravo.“ Usmievajúci sa strážca odstúpil, keď Lazue vyliezla na palubu. Pozrel na ňu a prežil okamih hrôzy, uvidel krv na jej tunike a vo vlasoch. Vo vzduchu sa zablysol nôž a zaboril sa mu do hrude. Strážca v prekvapení zovrel rukoväť. Zdalo sa, že chce prehovoriť. Potom sa zvalil.

Na palubu vyšiel aj Maur, zakrádal sa k štvorici vojakov, ktorá tam sedela a hrala karty.

Lazue zišla do podpalubia. V prednej časti našla spať desať vojakov; potichu zavrela dvere a zaistila závoru.

Ďalší piati vojaci spievali a pili vo vedľajšej kabíne. Nazrela dnu a videla, že majú pištole. Ona mala svoje pištole zastrčené za opaskom; nechcela strieľať, ak nebude musieť. Počkala vonku pred miestnosťou.

O chvíľu sa k nej prikradol Maur.

Lazue ukázala na miestnosť. Pokrútil hlavou. Zostali pri dverách.

Po chvíli jeden z vojakov oznámil, že mu ide prasknúť mechúr. Keď vyšiel, Maur mu vrazil do lebky istiaci klin. Muž s nárazom dopadol na podlahu iba niekoľko krokov od kabíny.

Ostatní vnútri obrátili zrak k zvuku. Z miestnosti videli iba mužove chodidlá.

„Juan?“

Zvalený muž sa ani nepohol.

„Priveľa vypil,“ povedal ktosi a vrátili sa ku kartám. Čoskoro si však jeden z nich začal robiť starosti o Juana a vyšiel von. Lazue mu podrezala hrdlo, Maur skočil do miestnosti a v širokých oblúkoch sa oháňal klinom. Muži nehlučne popadali.

V zadnej časti lode Sanson vyšiel z galérie a zamieril dopredu, kde vrazil priamo do španielskeho vojaka. Muž bol opitý, v ruke sa mu voľne pohojdával hlinený krčiažtek s rumom, v tme sa na Sansona zasmial.

„Vystrašil si ma,“ povedal vojak po španielsky. „Nečakal som, že sa tu s niekým stretnem.“

Potom uvidel Sansonovu zachmúrenú tvár a nespoznal ju. Na okamih sa začudoval, no Sansonove prsty mu už zovreli hrdlo.

Ďalším vstupným prístreškom zišiel Sanson do podpalubia pod palubou s lôžkami. Prišiel k skladovým miestnostiam na korme a zistil, že všetky sú pevne zamknuté a zaistené závorami. Na všetkých zámkach boli pečate; Sanson sa v tme zohol, aby ich preskúmal. V žltom vosku neklamne videl pečať mincovne v Lime s korunou a kotvou. Takže tu bolo striebro z Nového Španielska. Srdce mu poskočilo.

Vrátil sa na palubu, vyšiel na nadstavbu na korme v blízkosti kormidla. Opäť začul jemný spev. Zdroj sa nedal lokalizovať o nič ľahšie ako ten predchádzajúci. Zastal, počúval, potom spev prestal a znepokojený hlas sa spýtal: „Que pasa? Que esta vous?“

Sanson pozrel hore. Samozrejme! Na vyvýšenom mieste nad žrďami hlavného stožiara stál muž a pozeral naňho.

„Que esta vous?“ dožadoval sa.

Sanson vedel, že muž ho dobre nevidí. Ustúpil o krok do tieňa.

„Que?“ spýtal sa zmätený muž.

V tme Sanson vytasil kušu, ohol oceľovú pružinu, založil šíp a zdvihol kušu k oku. Pozrel na Španiela, ktorý schádzal po lanoví a podráždene nadával.

Sanson doňho strelil.

Náraz šípu Španiela odhodil z lanovia; jeho telo odletelo do tmavého priestoru a s tichým šplechnutím čľuplo do vody. Nebolo počuť nijaký iný zvuk.

Sanson sa zakrádal po prázdnej zadnej palube a napokon, spokojný, že je sám, uchopil kormidlo. O chvíľu uvidel Lazue a Maura vychádzať na palubu v blízkosti provy. Obzreli sa a zamávali mu; uškŕňali sa.

Loď bola ich.

Hunter a don Diego sa vrátili do skladu a pripevňovali dlhú zápalnú šnúru k súdkom s prachom. Už pracovali rýchlo, pretože keď odchádzali od dela, obloha sa začínala rozsvecovať na bledší odtieň modrej.

Don Diego porozkladal súdky v malých skupinkách po miestnosti. „Musí to byť takto,“ šepkal. „Inak nastane jeden výbuch, ktorý si neželáme.“

Rozlámal dva súdky a čierny prach porozsýpal po dlážke. Napokon spokojný zapálil zápalnú šnúru.

V tom okamihu zaznel z dvora pevnosti výkrik, vzápätí ďalší.

„Čo sa deje?“ spýtal sa Diego.

Hunter sa zamračil. „Pravdepodobne objavili mŕtvu hliadku,“ odvetil.

O chvíľu zazneli ďalšie výkriky z dvora a zvuk bežiacich chodidiel. Už počuli iba jedno slovo, ktoré sa opakovalo stále dokola: „Pirata! Pirata!“

„V kanáli musí byť loď,“ povedal Hunter. Pozrel na zápalnú šnúru, ktorá syčala a prskala v rohu miestnosti.

„Mám ju zahasiť?“ spýtal sa Diego.

„Nie. Nechajte ju.“

„Nemôžeme tu zostať.“

„O pár minút bude na dvore panika. Potom utečieme.“

„Bude lepšie, keď to bude veľmi málo minút,“ poznamenal Diego.

Krik na dvore zosilnel. Počuli stovky bežiacich nôh mobilizujúcej sa posádky.

„Prídu skontrolovať sklad,“ povedal Diego nervózne.

„Napokon,“ súhlasil Hunter.

V tej chvíli sa rozleteli dvere a do skladu vošiel Cazalla s mečom v ruke. Zbadal ich.

Hunter vytiahol jeden z desiatok mečov, čo viseli na stojanoch pozdĺž steny. „Choďte, Diego,“ zašepkal. Keď Cazallova čepeľ narazila do Hunterovej, Diego vybehol cez dvere. Hunter a Cazalla krúžili po miestnosti.

Hunter cúval.

„Angličan,“ povedal Cazalla so smiechom. „Kúskami tvojho tela nakŕmim svoje psy.“

Hunter mlčal. Narovnal si meč, skúšal jeho neznámu hmotnosť, testoval švih čepele.

„A moja milenka,“ pokračoval Cazalla, „bude mať tvoje vajcia na večeru.“

Ostražito krúžili po miestnosti. Hunter viedol Cazallu von zo skladu, preč od prskajúcej zápalnej šnúry, ktorú si Španiel nevšimol.

„Bojíš sa, Angličan?“

Hunter ustúpil takmer k dverám. Cazalla urobil výpad. Hunter ho odrazil a stále cúval. Cazalla urobil ďalší výpad. Pri tom pohybe vyšli na dvor.

„Angličan, si smradľavý zbabelec.“

Vtedy už boli obidvaja na dvore. Hunter zaútočil na Cazallu, ktorý sa od radosti rozosmial. Niekoľko okamihov mlčky bojovali, pričom sa Hunter ustavične vzďaľoval od skladu.

Všade okolo nich pobehovali a pokrikovali vojaci. Hociktorý z nich by mohol v ktoromkoľvek okamihu zozadu zabiť Huntera. Riziko bolo extrémne a Cazalla si zrazu uvedomil dôvod. Urobil výpad, ustúpil a pozrel na sklad.

„Ty syn anglickej zmordovanej svine…“

Cazalla sa rozbehol k skladu práve vo chvíli, keď ho prvé explózie pohltili vo vlniacich sa bielych plameňoch a dúchajúcej horúčave.

Posádka na palube Cassandry, ktorá sa už približovala cez úzky kanál, videla vybuchnúť sklad so strelivom a radostne vykríkla. Enders za kormidlom sa však mračil. Delá boli stále v pevnosti; videl ich dlhé hlavne, ktoré vytŕčali cez strieľne v kamennom múre. V červenom svetle plameňov zo skladu bolo jasne vidieť delostrelecké posádky, ako pripravujú kanóny na paľbu.

„Boh nám pomáhaj,“ povedal Enders. Cassandra bola v tej chvíli priamo oproti delostreleckým batériám. „Buďte v pohotovosti, kamaráti,“ zakričal. „Dnes budeme jesť španielske delové gule.“

Lazue a Maur stáli na prove galeóny a tiež videli výbuch. Zbadali, že Cassandra pláva po vetre cez kanál okolo pevnosti.

„Matka Božia,“ povedala Lazue. „Nezničili delá. Nezničili delá.“

Diego bol vonku z pevnosti a bežal k vode. Nezastal, ani keď s desivým rachotom vybuchol sklad; nezamýšľal sa nad tým, či je Hunter stále vnútri; nerozmýšľal nad ničím. Utekal k vode a pľúca mu praskali od bolesti.

Hunter bol uväznený v pevnosti. Španielske hliadky prúdili zvonku dovnútra cez západnú bránu; tadiaľ nemohol utiecť. Nikde nevidel Cazallu, no bežal na východ od skladu k nízkej kamennej budove. Mal v úmysle vyliezť na jej strechu a odtiaľ preskočiť cez múr.

Keď dobehol k budove, zaútočili naňho štyria vojaci; mečmi ho zatlačili k dverám na budove, tak sa zamkol vnútri. Dvere boli z ťažkých fošní; vojaci do nich udierali zbytočne.

Hunter sa otočil, aby si obzrel miestnosť. Bol to Cazallov príbytok, bohato zariadený. V posteli ležalo tmavovlasé dievča. S hrôzou pozeralo naňho a prikrývku si držalo pri brade. Hunter prebehol cez miestnosť k zadným oknám. Už spolovice vyliezol von, keď začul, ako sa ho dievča po anglicky spýtalo: „Kto ste?“

Užasnutý Hunter zastal. Mala strohý aristokratický prízvuk. „Kto, dopekla, ste vy?“

„Som lady Sarah Almontová z Londýna,“ vyhlásila. „Držia ma tu ako zajatkyňu.“

Hunterovi klesla sánka.

„Nuž, oblečte si šaty, madam,“ povedal.

V tej chvíli sa rozletelo sklené okno a na dlážke v miestnosti pristál Cazalla s mečom. Od výbuchu strelného prachu bol sivý a sčernetý. Dievča vykríklo.

„Oblečte sa, madam,“ zopakoval Hunter a mečom zaútočil na Cazallu. Videl, že dievča si náhlivo oblieka bohato zdobené biele šaty.

Cazalla pri boji dychčal. Bol beznádejne rozzúrený a pociťoval ešte niečo iné, azda strach.

„Angličan,“ povedal a chcel začať s ďalšími posmeškami. Vtedy Hunter hodil svoj meč krížom cez miestnosť. Čepeľ prebodla Cazallovi krk. Zakašľal a klesol do kresla pri jeho ťažkom, zdobenom stole. Naklonil sa dopredu, vyťahoval čepeľ. V tejto póze pôsobil, akoby študoval mapy na stole. Kvapkala na ne krv. Cazalla vydal bublavý zvuk. Potom sa zvalil.

„Poďte,“ povedala žena.

Hunter ju vyviedol cez okno. Na Cazallovo telo sa ani neobzrel.

Stáli na severnom priečelí múrika so zábradlím. Zem bola vyše deväť metrov pod nimi – tvrdá hlina s niekoľkými zakrpatenými rastlinami. Lady Sarah mu zovrela ruku.

„Je to príliš vysoko,“ vzdychla.

„Nemáme na výber,“ odvetil Hunter a strčil ju. S výkrikom padla dole. Hunter sa obzrel a uvidel, že Cassandra vchádza do kanála pod hlavnou delostreleckou batériou pevnosti. Posádky pri delách boli pripravené páliť. Hunter skočil na zem. Dievča tam ležalo a držalo sa za členok.

„Ste ranená?“

„Myslím, že nie veľmi.“

Zdvihol ju na nohy a ovinul si jej rameno okolo pliec. Podopieral ju, a takto obidvaja bežali k vode. Počuli, ako prvé delá spustili paľbu na Cassandru.

Delá na Matancerose pálili postupne s rozdielom jednej sekundy. Každé z nich sa rozpadlo s rozdielom jednej sekundy a chrlilo do vzduchu horúci prach a bronzové úlomky. Delostrelecké posádky strmhlav skákali do bezpečia. Veľké delá sa po spätnom ráze jedno za druhým vrátili do pôvodnej pozície a zostali stáť.

Posádky pomaly vstávali na nohy a s úžasom sa približovali k delám. Skúmali prasknuté zápalné kanáliky a rozrušene sa prekrikovali.

A potom jedna po druhej vybuchovali nálože pod podvozkami. Do vzduchu vyletovali drevené triesky a delá padali na zem. Posledný z kanónov sa rozkotúľal pozdĺž múrika so zábradlím a vystrašení vojaci mu utekali z cesty.

Menej ako päťsto metrov od brehu vplávala nedotknutá Cassandra do prístavu.

Don Diego šliapal vodu a kričal z plných pľúc na Cassandru, ktorá plávala priamo naňho. Na okamih si zdesený myslel, že ho nikto nebude vidieť či počuť, no potom sa prova šalupy natočila k prístavu, silné ruky sa načiahli cez bok lode a premočeného ho vytiahli na palubu. Dali mu fľašu pálenky, potľapkali ho po chrbte a rozozvučal sa smiech.

Diego sa obzrel po lodi. „Kde je Hunter?“ spýtal sa.

Vo svetle začínajúceho úsvitu Hunter bežal s dievčaťom k brehu na východnom výbežku Matancerosu. Práve boli pod múrmi pevnosti; priamo nad nimi ležali hlavne niekoľkých diel pod zvláštnymi, nepravidelnými uhlami.

Pri vode zastali, aby nabrali dych.

„Viete plávať?“ spýtal sa Hunter.

Dievča pokrútilo hlavou.

„Vôbec?“

„Nie, prisahám.“

Hunter pozrel na kormu Cassandry, ktorá sa približovala cez kanál ku galeóne.

„Poďte,“ povedal. Rozbehli sa k prístavu.

Kormidelník Enders elegantne primanévroval Cassandru k boku galeóny. Väčšina posádky ihneď preskočila na väčšiu loď. Aj sám Enders prešiel na galeónu, kde pri zábradlí uvidel Lazue a Maura. Sanson stál pri kormidle.

„Potešenie na mojej strane, pane,“ povedal Sanson s úklonom a prenechal kormidlo Endersovi.

„Verím, že vám nebude prekážať, keď sa zaň postavím ja, priateľu,“ povedal Enders. Okamžite pozrel hore, kde sa námorníci štverali po lanoví. „Zdvihnite predný kôš. Šikovne s tou kosatkou!“ Námorníci vytiahli plachty. Veľká loď sa začala hýbať.

Po ich boku malá posádka, ktorá zostala na Cassandre, priviazala provu ku korme galeóny a otočila sa s plachtami na náveternej strane.

Enders nevenoval malej lodi nijakú pozornosť.

Sústredil sa na galeónu. Keď sa pohla a posádka pracovala s navijakom, aby vytiahla kotvu, pokrútil hlavou. „Stará rozmočená suka,“ povedal. „Hýbe sa ako krava.“

„Ale bude plávať,“ povedal Sanson.

„Ó, bude plávať, dalo by sa povedať.“

Galeóna napredovala na východ, k ústiu prístavu. Enders pozoroval breh a hľadal Huntera.

„Tam je!“ zvolala Lazue.

A naozaj, bol tam, stál na brehu s akousi ženou.

„Môžete zastaviť?“ dožadovala sa Lazue.

Enders pokrútil hlavou. „Pôjdeme do okov,“ odvetil. „Hoďte lano.“

Maur už hodil lano. Dopadlo na breh. Hunter ho schmatol. Trhnutie ich oboch okamžite zhodilo z nôh a lano ich stiahlo do vody.

„Radšej ich šikovne vytiahnite skôr, ako sa utopia,“ povedal Enders, no zubil sa.

Dievča sa takmer utopilo a kašľalo ešte niekoľko hodín. Hunter mal dobrú náladu, prevzal velenie nad nao s pokladom a vyplávali v tandeme s Cassandrou na otvorené more.

O ôsmej ráno ležali dymiace ruiny Matancerosu ďaleko za nimi. Hunter intenzívne pil a rozjímal nad tým, že teraz má skvelé meno, pretože úspešne viedol najnezvyčajnejšiu korzársku výpravu v tomto storočí od čias, keď Drake zaútočil na Panamu.

24. KAPITOLA

Stále boli v španielskych vodách, preto rýchlo plávali na juh s každým centimetrom štvorcovým plachiet, ktorý vedeli napnúť. Galeóna zvyčajne viezla až tisíc ľudí a posádku dvesto námorníkov, ba aj viac.

Hunter mal vrátane zajatcov sedemdesiat ľudí. Väčšina španielskych zajatcov však neboli námorníci, ale vojaci z posádky. Nielenže sa im nedalo dôverovať, ale neboli ani zruční. Hunterove posádky mali plné ruky práce s ovládaním plachiet a lanovia.

Hunter lámanou španielčinou vypočul zajatcov. Do poludnia vedel už dosť o lodi, ktorej teraz velil. Bola to nao Nuestra Seňora de los Reves, San Fernando y San Francisco de Paula, ktorej kapitánom bol José del Villar de Andrade a majiteľom markíz z Kanady. Bolo to deväťstotonové plavidlo postavené v Ženeve. Ako všetky španielske galeóny, ktoré boli bez výnimky ťažkopádne pokrstené, aj táto mala prezývku – El Trinidad. Pôvod mena bol nejasný.

El Trinidad postavili tak, aby viezol päťdesiat diel, no po oficiálnom odchode z Havany v auguste predchádzajúceho roku sa loď zastavila pri kubánskom pobreží a veľkú časť kanónov vyložili, aby sa na ňu zmestilo viac nákladu. V súčasnosti bola vyzbrojená iba tridsiatimi dvomi delami na päťkilové gule. Enders si pozorne prehliadol loď a vyhlásil ju za spôsobilú plavby, no špinavú. Skupinka zajatcov teraz odstraňovala časť odpadkov z nákladných priestorov.

„Takisto naberá vodu,“ zhodnotil Enders.

„Veľa?“

„Nie, je to však stará loď a vyžaduje sledovanie. Neudržiavali ju v dobrom stave.“ Zdalo sa, že Endersov zamračený pohľad patrí celej dlhej tradícii diletantského španielskeho námorníctva.

„Ako pláva?“

„Ako prasná prasnica, ale zvládneme to, pri priaznivom počasí a za neprítomnosti problémov. Pravda je, že máme príliš málo námorníkov.“

Hunter prikývol. Prešiel sa po palube a pozeral na plachty. Plne vystrojený El Trinidad mal štrnásť samostatných plachiet. Dokonca aj tá najjednoduchšia úloha – napríklad spustenie vytiahnutej hornej plachty – vyžadovala takmer tucet silných chrbtov.

„Ak nás zastihne na mori búrka, budeme ju musieť prečkať s holými stožiarmi,“ Enders krútil hlavou.

Hunter vedel, že to bola pravda. V búrke nebude mať inú možnosť, iba stiahnuť všetky plachty a prečkať mizerné počasie. Robiť niečo také však bolo na takej veľkej lodi nebezpečné.

Ešte väčšie starosti mu spôsobovala vyhliadka útoku. Loď, na ktorú niekto zaútočil, potrebovala manévrovať a Hunterovi chýbala posádka, ktorá by elegantne zvládla El Trinidad.

A napokon tu bol problém s delami.

Jeho tridsaťdva diel malo nedávny rok výroby. Vyrobili ich v Dánsku a všetky boli v dobrom stave. Spolu predstavovali slušnú – ak nie impozantnú – obranu. Tridsaťdva kanónov robilo z El Trinidadu ekvivalent vojnovej lode tretej triedy a dalo sa očakávať, že sa sám ubráni pred všetkými nepriateľskými vojnovými loďami okrem tých najväčších. Prinajmenšom by to vedela, keby mal Hunter mužov, čo by obsluhovali delá. Ale nemal ich.

Efektívna posádka obsluhujúca delo – posádka schopná počas bitky raz za minútu nabiť, vystrčiť, zamieriť kanóny a vystreliť z nich – pozostávala z pätnástich mužov, nerátajúc kapitána. Ak sa pamätalo na zranenia a prostú únavu počas boja – muži boli unavení, keď museli narábať s dva a pol tonami horúceho bronzu –, posádky mali zvyčajne sedemnásť až dvadsať mužov. Za predpokladu, že by sa naraz strieľalo len z polovice diel, Hunter naozaj potreboval vyše dvestosedemdesiat mužov iba na obsluhu diel. Nemal však nijakých nazvyš. Nedostatočne obsadený bol už na palube s plachtami.

Hunter musel čeliť týmto tvrdým faktom: velil posádke zodpovedajúcej desatine toho, čo by potreboval na dobrý boj pri strete na mori, a tretine toho, čo by potreboval, aby prežili silnú búrku. Záver bol jasný – utekať z boja a nájsť úkryt pred búrkou.

Bol to Enders, kto vyslovil tieto starosti nahlas. „Želal by som si, aby sme mohli spustiť všetky plachty,“ povedal a pozrel na oblohu. Práve v tej chvíli sa El Trinidad plavil bez plachiet na zadnom sťažni, rozperových a vrcholových plachiet.

„Ako rýchlo sa plavíme?“ spýtal sa Hunter.

„Nie rýchlejšie ako osem uzlov. Mali by sme sa plaviť dvakrát rýchlejšie.“

„Nebude ľahké utiecť pred loďou,“ usúdil Hunter.

„Alebo pred búrkou,“ dodal Enders. „Myslíte na to, že by ste potopili šalupu?“

Hunter o tom už uvažoval. Desať mužov na palube Cassandry by pomohlo na väčšej lodi, ale nebola by to veľká pomoc; El Trinidad by mal stále akútny nedostatok námorníkov. Šalupa mala navyše sama osebe hodnotu. Keby si Hunter nechal vlastnú loď, španielsku galeónu by mohol vydražiť obchodníkom a kapitánom v Port Royale, kde by mu vyniesla značnú sumu. Alebo by ju mohli zahrnúť do kráľovho desiatku a tak výrazne znížiť množstvo prútov zlata a iných cenností, ktoré by si zobral kráľ Karol.

„Nie,“ odvetil napokon. „Svoju loď si chcem nechať.“

„Nuž, tak by sme mohli prasnicu odľahčiť,“ navrhol Enders. „Na lodi je množstvo zbytočnej záťaže. Bronz nevyužijete, ani veslice.“

„Viem,“ odvetil Hunter. „Ale nenávidím pomyslenie, že by sme boli bezbranní.“

„Ale my sme bezbranní.“

„Viem,“ pritakal Hunter. „Zatiaľ však budeme riskovať a veriť prozreteľnosti, že sa bezpečne vrátime. Máme šancu, najmä keď už budeme v južných moriach.“ Hunter mal v pláne preplávať k Malým Antilám, potom sa plaviť na západ do šíreho Karibiku medzi Venezuelou a Santo Domingom. Na takom veľkom otvorenom mori iba s malou pravdepodobnosťou stretne španielske vojnové lode.

„Ja nie som z tých, čo veria v prozreteľnosť,“ povedal Enders zachmúrene. „Ale nech je tak.“

Lady Sarah Almontová bola v kajute v zadnej časti lode. Hunter ju našiel v spoločnosti Lazue, ktorá sa tvárila až príliš nevinne a pomáhala dievčaťu rozčesať si vlasy.

Hunter požiadal Lazue, aby odišla. Poslúchla.

„Ale bolo nám tak dobre!“ zaprotestovala lady Sarah, keď sa zavreli dvere.

„Madam, myslím, že Lazue má s vami svoje úmysly.“

„Vyzerá ako jemný muž,“ podotkla. „Má veľmi nežný dotyk.“

„Nuž,“ povedal Hunter a sadol si v kajute, „nie všetko je také, ako sa zdá.“

„Veru, to som zistila už dávno,“ odvetila. „Bola som na palube obchodnej lode Entrepid, velil jej kapitán Timothy Warner, o ktorom má kráľ Karol tú najlepšiu mienku ako o bojovníkovi. Predstavte si moje prekvapenie, keď som zistila, že kapitánovi Warnerovi sa pri stretnutí so španielskou vojnovou loďou kolená triasli silnejšie ako mne. Bol to, skrátka, zbabelec.“

„Čo sa stalo s loďou?“

„Zničili ju.“

„Cazalla?“

„Áno, presne ten. Mňa si vzali ako korisť. Posádku a loď Cazalla ostreľoval a potopil.“

„Všetkých zabil?“ spýtal sa Hunter a zdvihol obočie. V skutočnosti nebol prekvapený, no tento incident predstavoval provokáciu, ktorú by sir James akútne potreboval na obhájenie útoku na Matanceros.

„Nebola som svedkom,“ odvetila lady Sarah. „Ale predpokladám to. Zamkli ma v kajute. Potom Cazalla zajal ďalšiu loď s Angličanmi. Čo sa stalo s nimi, to neviem.“

„Som presvedčený,“ odvetil Hunter s jemným úklonom, „že úspešne utiekli.“

„Možno,“ povedala bez akéhokoľvek náznaku, že pochopila Hunterovu narážku. „A teraz? Čo urobíte so mnou vy, vagabundi? Predpokladám, že som v pazúroch pirátov.“

„Charles Hunter, slobodný korzár, k vašim službám. Ideme do Port Royalu.“

Lady Sarah si vzdychla. „Tento Nový svet je taký únavný. Sotva viem, komu veriť. Odpustite mi, ak som k vám podozrievavá.“

„Vlastne, madam,“ povedal Hunter s podráždeným pocitom z tejto nedotklivej ženy, ktorej zachránil život, „len som sa prišiel spýtať na váš členok…“

„Veľmi sa to zlepšilo, ďakujem.“

„… a prezvedieť sa, či sa máte, hm, inak dobre.“

„Hm, áno?“ Zablysli sa jej oči. „Nemáte skôr na mysli, či si to so mnou ten Španiel užil a vy ho teda môžete slobodne nasledovať?“

„Madam, ja som ne…“

„Nuž, môžem vás uistiť, že Španiel mi nevzal nič, čo mi už predtým nechýbalo.“ Trpko sa zasmiala. „Ale urobil to svojím spôsobom.“

Znenazdajky sa otočila. Oblečené mala šaty španielskeho strihu – ktoré našla na lodi – vzadu s veľkým výstrihom. Hunter uvidel na jej pleciach rad škaredých siniek.

Otočila sa a pozrela mu do tváre. „Teraz možno chápete,“ povedala. „Aj keď pravdepodobne nie. Mám aj iné trofeje zo svojho konfliktu s Filipovým dvorom v Novom svete.“ Trochu si stiahla výstrih na šatách a odhalila okrúhlu červenú značku na jednom z prsníkov. Urobila to tak rýchlo a tak nehanebne, že Huntera vyviedla z miery. Nikdy si nevedel zvyknúť na ženy z dobrých rodín z dvora veselého monarchu, ktoré sa správali ako ich obyčajné náprotivky. Aké muselo byť po tieto dni Anglicko?

Lady Sarah sa dotkla toho miesta. „Toto je popálenina,“ povedala. „Mám aj ďalšie. Obávam sa, že po nich zostanú trvalé jazvy. Každý manžel sa hneď dozvie pravdu o mojej minulosti.“ Vzdorovito naňho pozrela.

„Madam,“ povedal Hunter, „teší ma, že som vo vašom mene mohol odstrániť toho ničomníka.“

„Takto sa správa muž!“ povedala a rozplakala sa. Niekoľko okamihov vzlykala, zatiaľ čo Hunter tam stál a nebol si istý, čo robiť.

„Madam…“ povedal.

„Prsia boli to najlepšie na mne,“ posmrkávala cez slzy. „Závideli mi ich všetky ženy v Londýne. Nič nechápete?“

„Madam, prosím…“ Hunter šmátral po vreckovke, no nijakú nemal. Stále mal na sebe tie isté roztrhané šaty, čo pri útoku. Obzrel sa po kajute, našiel obrúsok a podal jej ho.

Nahlas si vysmrkala nos.

„Som označkovaná ako obyčajný zločinec,“ povedala stále s plačom. „Už si nikdy nebudem môcť obliekať mestskú módu. Som zruinovaná.“

Hunter jej nerozumel. Bola nažive, v bezpečí a vracala sa k strýkovi. Prečo plače? Už dávno nebol jej osud taký dobrý ako teraz. Pomyslel si, že je nevďačná a nepochopiteľná, a tak jej iba nalial pohár vína z karafy. „Lady Sarah, prosím, netrýznite sa takto.“

Vzala si víno a pohár do seba hodila na jeden dlhý dúšok. Zasmrkala a vzdychla si.

„Napokon,“ dodala, „móda sa mení.“

Vzápätí ju zase zaliali slzy. „Muži, muži, muži,“ bedákala. „A to všetko preto, lebo som sa rozhodla pre krátku návštevu strýka. Ó, môj úbohý osud!“

Zaznelo zaklopanie na dvere a námorník strčil dovnútra hlavu. „Prosím vás o odpustenie, kapitán, ale pán Enders hovorí, že na dohľad cez ďalekohľad je zem, a potom máme otvoriť truhlice.“

„Idem na palubu,“ odvetil Hunter a opustil kajutu. Lady Sarah ešte raz zachvátili slzy, Hunter počul jej vzlyky dokonca aj vtedy, keď zavrel dvere.

25. KAPITOLA

Večer zakotvili v Konštantininom zálive a v tieni nízkeho a zarasteného ostrova si posádka zvolila šesť zástupcov, ktorí sa mali pridať k Hunterovi a Sansonovi pri počítaní pokladu. Bola to vážna a slávnostná činnosť. Hoci zvyšok posádky využil príležitosť a spil sa španielskym rumom do nemoty, týchto osem mužov zostalo triezvych, až kým sa neskončilo účtovanie.

Na Hunterovej lodi boli dve zabezpečené oddelenia s cennosťami; v prvom našli po otvorení päť truhlíc. V prvej truhlici boli perly nerovnakej kvality, no aj tak nesmierne cenné. Druhá bola až povrch naplnená zlatými eskudami, ktoré sa matne leskli vo svetle lampáša. Eskudá horlivo spočítali a znovu prepočítali, až potom ich vložili späť do truhlice. Zlato bolo v tých časoch veľmi zriedkavé – nejaké viezla iba jedna zo sto španielskych lodí – a korzári mali radosť. Ostatné truhlice boli naplnené striebornými prútmi z Mexika. Hunter odhadol, že celková hodnota piatich truhlíc bola vyše desaťtisíc libier šterlingov.

V stave veľkého vzrušenia počítajúca skupinka vylomila dvere na druhom oddelení s cennosťami. Tu našli desať truhlíc a ich nadšenie vygradovalo, kým neotvorili prvú z nich. Objavili v nej lesklé strieborné prúty s pečaťou Peru s korunou a kotvou. Prúty však mali viacfarebný a nerovný povrch.

„Akosi sa mi nepáčia,“ zašomral Sanson.

Náhlivo otvorili ďalšie truhlice. Všetky boli rovnaké s viacfarebnými striebornými prútmi.

Hunter prikázal: „Zavolajte Žida.“

Don Diego zažmúril v nejasnom svetle podpalubia na strieborné prúty. Čkalo sa mu zo španielskej pálenky. „Toto nie je dobrá správa,“ povedal pomaly. Prikázal, aby mu priniesli váhy, súdok s vodou a strieborný prút z prvej miestnosti s cennosťami.

Keď bolo všetko pohromade, počítajúca skupinka sledovala Žida, ako položil na jednu stranu váh mexický strieborný prút a na druhej strane skúšal rôzne prúty peruánskeho striebra, až kým nenašiel taký, pri ktorom zostali váhy v rovnováhe.

„Tieto budú dobré,“ povedal a odložil prúty s rovnakou hmotnosťou bokom. Pred seba pritiahol sud s vodou a najprv ponoril mexický strieborný prút. Výška hladiny v sude stúpla. Žid čepeľou dýky vyrezal do dreva čiaru a označil tak novú úroveň.

Potom vytiahol mexický prút z vody a ponoril tam peruánske striebro. Vodná hladina stúpla vyššie, ako bola vyrezaná značka.

„Čo to znamená, don Diego? Je to striebro?“

„Čiastočne,“ odvetil Žid. „Ale nie čisté. Je v ňom nejaký iný kov ťažší ako striebro, no rovnakej farby.“

„Je to olovo?“

„Možno. No olovo je na povrchu matné a toto nie je. Zaručujem, že to je striebro zmiešané s platinou.“

Túto správu privítali muži s povzdychom. Platina bol bezcenný kov.

„Don Diego, koľko z toho je platina?“

„To neviem. Aby som to presne zistil, potrebujem lepšie meracie zariadenie. Odhadujem, že polovica.“

„Prekliati Španieli,“ zaklial Sanson. „Nielenže kradnú Indiánom, ale kradnú si aj navzájom. Filip je úbohý kráľ, keď ho tak otvorene podvádzajú.“

„Všetkých kráľov podvádzajú,“ vyhlásil Hunter. „Patrí to k tomu, keď je človek kráľom. Tieto prúty však predsa majú nejakú hodnotu – aspoň desaťtisíc libier. Stále sme ukoristili veľký poklad.“

„Áno,“ odvetil Sanson. „Ale pomysli, aký mohol byť.“

Boli tam aj iné cennosti, ktoré mali spočítať. V nákladných priestoroch lode predmety do domácnosti, textílie, kampeškové drevo, tabak a koreniny ako čili a klinčeky. Všetko to mohli vydražiť v dokoch v Port Royale, čo sa bude rovnať slušnej sume – možno dvetisíc libier.

Počítanie trvalo dlho do noci, napokon sa počítajúca skupina pridala k ostatným v opileckých piesňach a oslavách. Hunter ani Sanson sa nezúčastnili; namiesto toho sa stretli v Hunterovej kajute.

Sanson prešiel priamo k veci. „Ako sa má tá žena?“

„Je popudlivá,“ odvetil Hunter. „A veľa plače.“

„Ale nie je zranená?“

„Žije.“

„Musí sa započítať do kráľovho desiatku,“ povedal Sanson. „Alebo do guvernérovho.“

„Sir James to nedovolí.“

„Istotne ho budeš vedieť presvedčiť.“

„O tom pochybujem.“

„Zachránil si jeho jedinú neter…“

„Sir James má vášnivý cit pre obchod. Na jeho prsty sa lepí zlato.“

„Myslím, že to musíš skúsiť, za celú posádku,“ povedal Sanson, „aby si mu ukázal, ako sa má správne uvažovať.“

Hunter pokrčil plecami. Vlastne nad tým už rozmýšľal a plánoval, že túto vec predebatuje s guvernérom.

Nechcel však Sansonovi dávať nijaké sľuby.

Francúz ponalieval víno. „Nuž,“ povedal srdečne, „urobili sme veľké veci, priateľu. Aké máš plány, pokiaľ ide o návrat?“

Hunter načrtol svoje zámery plávať na juh, potom zostať na otvorenom mori, až kým nebudú môcť plávať na sever do Port Royalu.

„Nemyslíš,“ spýtal sa Sanson, „že by bolo bezpečnejšie, keby sme teraz poklad podelili medzi dve lode, rozdelili sa a vrátili sa po iných trasách?“

„Myslím, že bude lepšie, keď zostaneme spolu. Dve lode predstavujú pri pohľade z diaľky neľahkú prekážku. Jednotlivo by nás mohli napadnúť.“

„Áno,“ odvetil Sanson. „V týchto vodách však hliadkuje tucet španielskych vojenských lodí. Ak sa rozdelíme, je veľmi nepravdepodobné, že obidvaja stretneme vojnové lode.“

„Nemusíme sa báť španielskych vojakov. Sme legitímna španielska obchodná loď. Zaútočiť by na nás mohli iba Francúzi alebo Angličania.“

Sanson sa usmial. „Nedôveruješ mi.“

„Samozrejme, že nie. Chcem ťa mať na dohľad a poklad chcem mať pod nohami.“

„Nech je tak,“ odvetil Sanson, no v očiach mal temný pohľad a Hunter si povedal, že si ho bude pamätať.

26. KAPITOLA

O štyri dni neskôr uvideli príšeru.

Bez mimoriadnych udalostí sa plavili pozdĺž reťaze Malých Antíl. Fúkal priaznivý vietor a more bolo pokojné. Hunter vedel, že sú takmer sto míľ južne od Matancerosu, a s každou uplynutou hodinou sa mu dýchalo voľnejšie.

Jeho posádka robila, čo mohla, aby galeóna plávala čo najlepšie. Španielska posádka udržiavala El Trinidad v žalostnom stave. Lanovie bolo rozstrapkané; plachty miestami tenké, inde roztrhané; paluby špinavé a v nákladných priestoroch páchli odpadky. Kým sa plavili na juh, okolo Guadeloupe a San Marina, mali čo robiť.

Napoludnie štvrtého dňa si ustavične pozorný Enders všimol zmenu vo vode.

Rukou ukázal na pravobok. „Pozrite tam,“ upozornil Huntera.

Hunter sa otočil. Voda bola pokojná, iba jemný vetrík čeril sklený povrch. No sotva sto metrov od nich sa pod vlnami čosi vírilo – neuveriteľnou rýchlosťou sa k nim približovalo niečo veľké.

„Akú máme rýchlosť?“ spýtal sa.

„Desať uzlov,“ odvetil Enders. „Matka Božia…“

„Ak my máme desať, tamto má rýchlosť dvadsať uzlov,“ povedal Hunter.

„Prinajmenšom dvadsať,“ usúdil Enders. Obzrel sa na posádku. Nikto si to nevšimol.

„Zmeňte kurz k pevnine,“ prikázal Hunter. „Plávajme do plytkej vody.“

„Krak nemá rád plytčiny,“ podotkol Enders.

„Dúfajme, že nie.“

Ponorený útvar sa priblížil a preplával okolo lode vo vzdialenosti asi päťdesiat metrov. Hunter letmo zahliadol mŕtvolnú sivobielu farbu, náznak chápadiel, a potom to už bolo preč. Odplávalo to, urobilo okruh a vzápätí sa vrátilo späť.

Enders si dal facku po líci. „Snívam,“ hlesol. „Musím snívať. Povedzte, že to nie je pravda.“

„Je to pravda.“

Z koša na hlavnom sťažni pozorovateľka Lazue zahvízdala na Huntera. Zbadala to. Hunter zdvihol zrak a pokrútil hlavou, aby mlčala.

„Vďakabohu, že nevykríkla,“ usúdil Enders, „to by sme ani najmenej nepotrebovali, nemám pravdu?“

„Do plytkej vody,“ rozkázal Hunter zachmúrene. „A rýchlo.“ Sledoval, ako sa k nim zase približuje spenená voda.

Lazue bola v koši na hlavnom sťažni vysoko nad priezračnou modrou hladinou a zreteľne videla približujúceho sa kraka. Srdce mala v hrdle, pretože to bola legendárna príšera, predmet námorníckych piesní a príbehov pre deti námorníkov. Iba málokto však niekedy videl takého tvora a Lazue sa z tohto zážitku netešila. Zdalo sa jej, že jej zastalo srdce, keď zase sledovala, ako sa krak desivou rýchlosťou približuje k El Trinidadu a čerí vodnú hladinu.

Keď bolo zviera veľmi blízko, zreteľne ho uvidela celé. Malo mŕtvolne sivú kožu, špicatý rypák, hruškovité telo dlhé prinajmenšom dvadsať stôp a za ním sa vliekla spleť dlhých chápadiel ako hlava Medúzy. Preplávalo popod loď, ale nedotklo sa trupu, no vlny z jeho pohybov rozhojdali galeónu. Potom ho Lazue uvidela vynoriť sa na druhej strane a ponoriť do modrých hlbín oceána. Z obočia si utrela pot.

Na palubu vyšla lady Sarah Almontová a našla Huntera, ako nazíza cez bok lode. „Dobrý deň, kapitán,“ pozdravila. Hunter sa otočil a mierne sa uklonil. „Madam.“

„Kapitán, ste akýsi popolavý. Je všetko v poriadku?“

Hunter sa bez odpovede náhlil na opačnú stranu paluby a opäť pozrel cez bok lode.

Enders za kormidlom sa spýtal: „Vidíte ho?“

„Koho?“ spýtala sa lady Sarah.

„Nie,“ odvetil Hunter. „Ponoril sa.“

„Pod sebou by sme mali mať tridsať siah,“ povedal Enders. „To je preň plytčina.“

„Pre koho?“ spýtala sa lady Sarah a rozkošne našpúlila pery.

Hunter sa k nej priblížil.

Enders povedal: „Môže sa vrátiť.“

„Áno,“ súhlasil Hunter.

Lady Sarah pozerala z Huntera na Endersa. Obaja muži boli zmáčaní studeným potom. Obidvaja veľmi bledí.

„Kapitán, ja nie som námorník. Čo to všetko znamená?“

Napätý Enders vybuchol: „Preboha, žena, práve sme videli…“

„… zlé znamenie,“ doložil Hunter plynule a ostro pozrel na Endersa. „Zlé znamenie, lady.“

„Zlé znamenie? Kapitán, vy ste poverčivý?“

„Áno, on je veľmi poverčivý, je,“ povedal Enders a pozrel smerom k obzoru.

„Zrejme,“ povedala lady Sarah a podupkávala nohou po palube, „mi nepoviete, čo nie je v poriadku.“

„To je pravda,“ odvetil Hunter s úsmevom. Aj napriek bledosti mal šarmantný úsmev. Vedel ju veľmi provokovať, pomyslela si.

„Viem, že som žena, naozaj však musím trvať…“

V tej chvíli Lazue zakričala: „Loď na obzore!“

Keď si Hunter ponamáhal oči cez ďalekohľad, uvidel priamo za loďou štvorcovú plachtu vynárať sa nad obzor. Otočil sa k Endersovi, no kormidelník už pokrikoval rozkazy, aby natiahli všetky plachty, ktoré mal El Trinidad. Rozvinuli vrcholové plachty; napli plachtu na čeleň a galeóna začala naberať rýchlosť.

Cassandre, ktorá bola asi o štvrť míle pred nimi, vypálili varovný výstrel. Malá šalupa zakrátko nato takisto napla plné plachty.

Hunter sa pozeral cez ďalekohľad. Plachty na obzore sa nezväčšili – ale ani nezmenšili.

„Preboha, od jednej príšery k druhej,“ vzdychol Enders. „Ako dopadneme?“

„Budeme držať kurz,“ prikázal Hunter.

„Čoskoro z neho budeme musieť zísť,“ usúdil Enders.

Hunter prikývol. El Trinidad sa voľne plavil po východnom vetre, no jeho kurz ho zanášal priďaleko na západ k reťazi ostrovov po pravej strane. Voda by čoskoro bola príliš plytká; museli by zmeniť kurz. Zmena kurzu znamená pre každú loď prinajmenšom dočasnú stratu rýchlosti. Galeóna s nedostatkom námorníkov by bola obzvlášť pomalá.

Hunter sa opýtal: „Môžete loď obrátiť šikmo proti vetru?“

Enders pokrútil hlavou. „Neodvážim sa, kapitán. Máme príliš málo mužov.“

Lady Sarah sa spýtala: „V čom je problém?“

„Ticho,“ povedal Hunter. „Choďte dolu.“

„Ja ne…“

„Dolu!“ zreval.

Lady Sarah cúvla, no nešla dolu. V úctivej vzdialenosti od nich zostala stáť a sledovala to, čo považovala za čudný výjav. Muž menom Lazue zliezol z lanovia s mačacím pôvabom a takmer ženskými pohybmi. Lady Sarah bola šokovaná, keď si všimla, že na mieste, kde mu vietor pritlačil blúzu o telo, sa jasne črtali prsia. Tento jemný muž bola žena! Nemala však čas rozjímať nad tým, pretože Hunter s Lazue a Endersom ohnivo debatovali. Hunter ukazoval Lazue loď, ktorá ich prenasledovala, a reťaz ostrovov napravo. Kývol na oblohu bez mrakov a slnko, ktoré s postupujúcim popoludním klesalo. Lazue sa mračila.

„Na ktorý ostrov pôjdete?“ spýtala sa.

„Na Mačací,“ odvetil Enders.

„Do Opičej zátoky?“

„Áno,“ potvrdil Enders. „Do Opičej zátoky.“

„Poznáš ju?“ spýtal sa Hunter.

„Áno, ale bolo to pred rokmi a je to náveterný prístav. Aký máme mesiac?“

„Tri štvrtiny,“ odvetil Hunter.

„A nie sú žiadne mraky,“ dodala Lazue. „Škoda.“

Po týchto slovách všetci prikývli a zachmúrene krútili hlavami. Potom sa Lazue spýtala: „Si hráč?“

„Vieš, že som,“ odvetil Hunter.

„Tak zmeň kurz a skús tej lodi utiecť. Ak sa ti to podarí, dobre. Ak nie, zvládneme to.“

„Dôverujem tvojim očiam,“ povedal Hunter.

„Dôveruj,“ odvetila Lazue a vyštverala sa po lanoví naspäť na svoje pozorovateľské stanovište.

Lady Sarah neporozumela ničomu z tohto rozhovoru, hoci veľmi dobre rozpoznala napätie a znepokojenie. Zostala pri zábradlí a pozerala sa na obzor – plachty prenasledovateľskej lode už boli zreteľne viditeľné aj voľným okom –, až kým k nej neprišiel Hunter. Teraz, keď už bolo rozhodnutie vykonané, pôsobil uvoľnenejšie.

„Nerozumela som ani slovo,“ povedala.

„Je to prosté,“ odvetil Hunter. „Vidíte loď, čo nás prenasleduje?“

„Áno.“

„A vidíte tamten ostrov po vetre, Mačací ostrov?“

„Vidím.“

„Je tam prístav nazývaný Opičia zátoka. Bude to naše prvé útočisko, ak sa tam stihneme doplaviť.“

Lady Sarah pozrela z prenasledujúcej lode na ostrov. „Ale istotne, ste blízko ostrova a nebude to nijaký problém.“

„Vidíte slnko?“

„Áno…“

„Slnko sa skláňa na západ. O hodinu bude odraz svetla od vody taký silný, že spôsobí oku bolesť. A keď sa budeme približovať k zátoke, nebudeme môcť vidieť prekážky pod hladinou. V týchto vodách nemôže loď plávať do slnka, iba ak s rizikom, že si prederaví spodok o koraly.“

„Ale Lazue už kedysi vplávala do toho prístavu.“

„Áno, ibaže to je náveterný prístav. Náveterné prístavy sú vystavené búrkam a silným prúdom z otvoreného oceána, a môžu sa zmeniť. Piesočný nános sa môže presunúť v priebehu niekoľkých dní, mesiacov. Opičia zátoka nemusí byť taká, ako si ju Lazue pamätá.“

„Ach.“ Lady Sarah na chvíľu zmĺkla. „Prečo sa potom plaviť do prístavu? Za posledné tri noci ste sa nezastavili. Plavte sa aj túto noc a straťte sa tej lodi v tme.“ Toto riešenie ju veľmi uspokojilo.

„Svieti mesiac,“ odvetil Hunter zachmúrene. „Je v tretej štvrti a na oblohe nebude skôr ako o polnoci. Tamtej lodi to však bude stačiť na to, aby nás prenasledovala – budeme mať iba štyri hodiny ozajstnej tmy. Za taký krátky čas sa jej nestrasieme.“

„Čo teda urobíte?“

Hunter zdvihol ďalekohľad a skúmavo si prezrel obzor. Prenasledujúca loď ich pomaly doháňala.

„Pôjdeme do Opičej zátoky. Proti slnku.“

„Pripravte sa!“ zakričal Enders, loď sa natočila do vetra a pomaly, ťažkopádne menila kurz. Trvalo celú štvrťhodinu, kým zase rezala vlny, a počas tejto prestávky sa plachty na prenasledovateľskej lodi výrazne zväčšili.

Keď Hunter pozeral cez ďalekohľad, mal pocit, že na tých plachtách je niečo skľučujúco známe. „Nemyslíte…“

„Čo, pane?“

„Lazue!“ zakričal Hunter a ukázal na obzor.

Lazue si hore priložila ďalekohľad k oku.

„Kto to podľa teba je?“

Lazue zhora zakričala: „Náš starý priateľ!“

Enders zastenal. „Cazallova vojnová loď? Čierna loď?“

„Nepochybne.“

„Kto jej teraz velí?“ spýtal sa Enders.

„Bosquet, ten Francúz,“ odvetil Hunter a spomenul si na chudého, vyrovnaného muža, ktorého videl nastupovať na loď v Matancerose.

„Poznám ho,“ povedal Enders. „Solídny a schopný námorník, vyzná sa vo svojej práci.“ Vzdychol si. „Škoda, že za kormidlom nie je Španiel, možno by sme mali väčšie šťastie.“ Španieli boli neslávne známi ako zlí námorníci.

„Ako dlho bude ešte trvať, kým pristaneme?“

„Celú hodinu,“ povedal Enders, „môže to byť aj viac. Ak bude prieplav úzky, budeme musieť časť plachiet stiahnuť.“

Tým by sa ich rýchlosť ešte väčšmi znížila, no s tým by sa nedalo nič robiť. Ak budú chcieť mať loď pod kontrolou v úzkom prieplave, budú musieť skrátiť plachty.

Hunter sa obzrel späť na prenasledujúcu vojnovú loď. Menila kurz a plachty sa jej naklonili, keď sa obracala na záveternú stranu. Na okamih stratila rýchlosť, no čoskoro naplno plávala vpred.

„Bude to o vlások,“ povedal.

„Áno,“ prisvedčil Enders.

Lazue hore na lanoví vystrela ľavú ruku. Enders zmenil kurz a otáčal kormidlom, až kým nevidel, že spustila ruku. Potom pridržal kormidlo. O chvíľu nato vystrela pravé rameno, napoly zohnuté.

Enders opäť pozorne upravil kurz a mierne pootočil kormidlom k pravoboku.

4. ČASŤ

OPIČIA ZÁTOKA

27. KAPITOLA

El Trinidad sa vydal do Opičej zátoky.

Sanson na palube Cassandry sledoval manévrovanie väčšej lode. „Pre Kristove rany, zamierili k súši,“ zhrozil sa. „Proti slnku!“

„To je šialenstvo,“ bedákal muž za kormidlom.

„Teraz ma počúvaj,“ povedal Sanson a otočil sa k nemu. „Zmeň smer, plávaj v brázde tej španielskej prasnice a presne ju nasleduj. A nemysli na nič iné. Naša prova musí mieriť priamo na ich kormu, lebo ti podrežem hrdlo.“

„Ako sa im to môže podariť proti slnku?“ bedákal kormidelník. „Majú Lazuine oči,“ odvetil Sanson. „Možno to stačí.“

Lazue dávala pozor, kam sa pozerala. Rovnako dávala pozor na svoje ruky, pretože aj to najnáhodnejšie gesto by spôsobilo zmenu kurzu. Teraz uprene hľadela na západ a ľavú ruku držala vystretou dlaňou pod nosom, aby si zaclonila odraz slnka od vody tesne pred provou. Pozerala iba k súši – na zvažujúce sa zelené obrysy Mačacieho ostrova, ktoré boli plochou siluetou bez hĺbky.

Vedela, že kdesi vpredu, keď budú bližšie, sa obrysy ostrova začnú oddeľovať, ukáže sa ohraničenie a uvidí vchod do Opičej zátoky. Jej úlohou bolo udržiavať čo najrýchlejší kurz k bodu, kde očakávala, že nájde vchod.

Vyvýšená poloha jej pomáhala; z vrcholu hlavného sťažňa videla farbu vody niekoľko míľ pred nimi, zložitý vzor odtieňov modrej a zelenej s rôznou intenzitou. V jej mysli sa ukazovali ako hĺbky; vedela ich čítať, akoby boli mapou so značkami nameranej hĺbky.

Toto nebola obyčajná zručnosť. Bežný námorník, ktorý poznal priezračnosť vody v Karibiku, prirodzene predpokladal, že tmavomodrá farba znamená hlbokú vodu a zelená ešte hlbšiu. Lazue to však vedela lepšie: ak bolo dno piesčité, voda mohla byť svetlomodrá, hoci hĺbka bola päťdesiat stôp. Tmavozelená farba mohla znamenať dno porastené morskou trávou v hĺbke iba desať stôp. Posúvajúce sa slnko počas dňa robilo zvláštne triky: zavčas rána alebo neskoro popoludní boli všetky farby intenzívnejšie a tmavšie; človek ich musel vyvážiť.

Teraz ju však hĺbka nezaujímala. Skúmala farby pri pobreží a hľadala záchytný bod, kde by mohol byť vstup do Opičej zátoky. Pamätala si, že Opičiu zátoku tvoril výtok sladkovodnej riečky, čo platilo pre väčšinu použiteľných zátok. V Karibiku existovali mnohé iné zátoky, ktoré neboli pre veľké lode bezpečné, pretože nemali nijakú štrbinu v koralovom útese mimo pobrežia. Na to, aby vznikla štrbina, bol potrebný výtok sladkej vody, pretože v sladkej vode koraly nerástli.

Lazue pohľadom skúmala vodu blízko pri pobreží a vedela, že štrbina nemusí byť vedľa samotnej riečky. V závislosti od prúdov, ktoré unášali sladkú vodu do mora, mohol byť prielom v koralovom útese štvrť míle severne alebo južne. Nech bol kdekoľvek, prúdy často spôsobovali vo vode hnedastý zákal a zmenu povrchového vzhľadu.

Pozorne hľadela a napokon ho uvidela južne od súčasného kurzu lode. Endersovi dole na palube dala signály, aby vykonal úpravy. Keď El Trinidad doplával bližšie, bola rada, že kormidelník ani netušil, pred čím stojí; odpadol by, keby vedel, aká úzka je štrbina v útese. Na obidvoch stranách boli pod vodou koralové hlavy a otvorený priestor medzi nimi nebol širší ako dvanásť metrov.

Lazue spokojná s novým kurzom zavrela na niekoľko minút oči. Uvedomovala si ružovú farbu slnečného svetla na svojich viečkach; nevnímala pohyb lode ani vietor v plachtách či pachy oceána. Keď sa usilovala, aby si oči oddýchli, plne sa na ne sústredila. Nezáležalo na ničom, iba na jej očiach. Dýchala zhlboka a pomaly, pripravovala sa na blížiace sa vypätie, naberala energiu, stupňovala sústredenie.

Vedela, ako k tomu dôjde; poznala nevyhnutnú postupnosť – ľahký začiatok a potom prvé zabolenie v očiach, rastúcu bolesť, potom slzy, bodanie, pálenie. Vedela, že o hodinu bude celkom vyčerpaná, celé telo jej ochabne. Bude potrebovať spánok, akoby týždeň bdela, a pravdepodobne sa zvalí hneď, ako zlezie na palubu.

Na nadchádzajúce obrovské vypätie sa teraz pripravovala, so zavretými očami dýchala hlbokými, pomalými nádychmi a výdychmi.

Enders za kormidlom sa sústredil celkom inak. Oči mal otvorené, no iba málo ho zaujímalo, čo videl. Enders cítil kormidlo v rukách, tlak, ktorý vyvíjalo na jeho dlane, sklon paluby pod chodidlami, dunenie vody plynúcej okolo trupu, vietor na lícach, chvenie lanovia, celú spleť síl a tlakov, ktoré dotvárali celkový stav lode. Vo svojom absolútnom sústredení sa Enders vlastne stal súčasťou lode, spojil sa s ňou, akoby bol s loďou telesne prepojený; bol mozgom jej tela a do najmenšieho detailu poznal jej stav.

Jej rýchlosť poznal na zlomok uzla, cítil, keď bola niektorá plachta nesprávne upevnená, vedel, keď sa v nákladnom priestore posunul náklad, ba aj to kde, cítil, koľko vody bolo na dne podpalubia, vedel, keď loď plávala ľahko, keď išla po najlepšej trase, a kedy bola už za ňou, ako dlho tam mohla vydržať.

To všetko by povedal so zavretými očami. Nevedel by povedať, ako to vie, iba to, že to tak je. Teraz, keď pracoval s Lazue, cítil nepokoj, lebo časť kontroly musel odovzdať niekomu inému. Lazuine signály rukami preňho neznamenali nič, čo by mohol priamo cítiť, a predsa slepo nasledoval jej pokyny, pretože vedel, že jej musí dôverovať. Bol však z toho nervózny, potil sa za kormidlom, na vlhkých lícach intenzívnejšie cítil vietor a robil ďalšie úpravy kurzu, keď Lazue vystrela ruky.

Loď viedla smerom na juh. Musela zbadať prielom v útese, pomyslel si, a teraz k nemu mierila. Čoskoro preplávajú cez štrbinu. Už len pri pomyslení na to sa potil ešte viac.

Hunterova myseľ bola zamestnaná inými starosťami. Pobehoval dozadu a dopredu, z provy na kormu, nevšímal si Lazue ani Endersa.

Španielska loď sa k nim každou minútou približovala; na obzore už bolo zreteľne vidieť horný okraj hlavnej plachty. Stále mala napnuté všetky plachty, zatiaľ čo El Trinidad, ktorý bol už iba míľu od ostrova, väčšinu plachiet zvinul.

Cassandra medzičasom zostávala pozadu za väčšou loďou a naklonila sa na ľavobok, pretože chcela nechať Hunterovo plavidlo, aby im ukázalo trasu do prístavu.

Tento manéver bol nutný, no plachty na Hunterovej lodi pohltili Cassandre vietor a menšia loď preto nemala dobrú rýchlosť. Vlastne ju ani nebude mať, kým nebude celkom za El Trinidadom. Ak sa nebude držať v blízkosti Huntera, bude veľmi zraniteľná voči španielskej vojnovej lodi.

Problémy prídu pri vstupe do zátoky. Obidve lode budú musieť preplávať cez prieplav v tesnom závese; ak sa to El Trinidadu nepodarí hladko, Cassandra doň môže vraziť a poškodiť obidve lode. Keby sa to stalo v prieplave, bola by to nočná mora – obe lode by sa potopili na skalách útesu. Hunter si bol istý, že Sanson si toto nebezpečenstvo uvedomuje; rovnako istý si bol, že Sanson vie – nesmie príliš zaostať.

Bude to veľmi zložitý manéver. Utekal dopredu a cez oslnivý, mihotavý odlesk na vode ožiarenej slnkom sa uprene pozrel na Opičiu zátoku. V tej chvíli už videl zvlnený prst hornatej krajiny, ktorý vybiehal z ostrova a vytváral ochranný ohyb zátoky.

Samotnú štrbinu v útese nevidel, ležala zahalená niekde v oslnivo sa lesknúcej, iskrivej vode priamo pred ním.

Videl Lazue na hlavnom sťažni, ako dáva signál Endersovi – kývala päsťou dohora a udiera ňou o plochú dlaň.

Enders okamžite pokrikoval rozkazy, aby znížili ďalšie plachty. Hunter vedel, že to môže znamenať len jedno: sú veľmi blízko prieplavu cez útes. S prižmúrenými očami pozrel do svetla, no stále nevidel nič.

„Muži s olovnicami! Na pravobok aj na ľavobok!“ zvolal Enders. Zakrátko nato začali dvaja muži, každý na jednej strane provy, striedavo vykrikovať nameranú hĺbku. Hneď prvý výkrik Huntera zdrvil.

„Plných päť!“

Päť siah – tridsať stôp – bola už plytká voda. El Trinidad mal ponor tri siahy, takže už nezostávalo veľa nazvyš. V plytkých vodách mohli podmorské výrastky koralov ľahko narásť v nepravidelných tvaroch dvanásť stôp odo dna. A ostrý koral by rozpáral drevený trup ako papier.

„Cinq et demi,“ zaznel ďalší výkrik. To bolo lepšie. Hunter čakal.

„Plných šesť a viac!“

Hunter dýchal o niečo voľnejšie. Museli prejsť cez vonkajší koralový pás – väčšina ostrovov mala dva, plytký vnútorný pás a hlbší ďalej od brehu. Teraz budú v krátkom priestore bezpečných vôd, kým nedoplávajú k nebezpečnému vnútornému koralovému pásu.

„Moins six!“ doľahol k nemu výkrik.

Voda už začínala byť plytšia. Hunter sa opäť otočil a pozrel na Lazue vysoko na hlavnom sťažni. Telo mala naklonené dopredu, uvoľnené, takmer ľahostajné. Nevidel však jej výraz.

Lazue mala telo naozaj uvoľnené; bolo také ochabnuté, že jej hrozil pád z jej vysokého stanovišťa. Rukou zľahka zvierala vrchné laná a nakláňala sa dopredu; plecia poklesnuté, každý sval mľandravý.

Tvár však mala napätú a strhanú, ústa stiahnuté do nehybnej grimasy, zuby zovreté, žmúrila do svetla. Oči mala takmer zavreté, a to už tak dlho, že sa jej viečka chveli od napätia. Mohlo ju to rušiť, no Lazue si to ani neuvedomovala, pretože už dávno sa dostala do stavu podobnému tranzu.

Jej svet pozostával z dvoch čiernych tvarov – ostrova vpredu a provy lode pod ňou. Oddeľoval ich rozľahlý plochý priestor plný ligotajúcej sa, neznesiteľne žiarivej vody osvetlenej slnkom, ktorá sa chvela a trblietala v hypnotickom rytme. Lazue nevidela na jej hladine takmer nijaké detaily.

Príležitostne zahliadla pod vodou výrastky koralov. V oslepujúcej bielej žiare sa nakrátko zjavili ako čierne bodky.

Inokedy, keď stíchli nápory vetra, na okamih zazrela obrazce vírov a prúdov, ktoré narúšali jednotný rytmus trblietania.

Voda bola inak nepriehľadná, oslepujúco strieborná. Lazue viedla loď cez tento trblietavý povrch celkom popamäti, pretože si zapamätala polohu plytkej vody, koralových hláv a pieskových náplavov pred vyše polhodinou, keď bola loď ďalej od brehu a voda pred ňou priezračná. Za pomoci orientačných bodov na súši a vo vode si vytvorila v mysli podrobný obraz.

Teraz, keď sa pozrela priamo dole na vodu prúdiacu okolo stredu lode, ktorá bola priezračná, vedela odhadnúť polohu El Trinidadu vzhľadom na zapamätaný obraz. Hlboko pod sebou po ľavoboku videla, že preplávali popri okrúhlej hlave mozgovitého koralu podobnej gigantickej ružici karfiolu. Vedela, znamená to, že budú musieť zahnúť na sever; vystrela pravú ruku a sledovala, ako sa čierna silueta provy natočila. Počkala, kým boli v jednej línii s vyschnutou palmou na brehu. Potom spustila ruku; Enders držal nový kurz.

Lazue s prižmúrenými očami pozerala pred loď. Pod hladinou videla koral, ktorý označoval strany prieplavu. Mierili priamo na štrbinu. Spamäti vedela, že skôr, ako dosiahnu štrbinu, musia mierne zabočiť doprava, aby sa vyhli ďalšej koralovej hlave. Vystrela pravú ruku. Enders upravil kurz.

Vzápätí pozrela priamo dole. Minuli druhú koralovú hlavu, nebezpečne blízko trupu; loď sa zachvela, keď oškrela výrastky, no potom to už bol čistý priechod.

Lazue vystrela ľavú ruku a Enders opäť zmenil kurz. Lazue sa zase nastavila do jednej línie so suchou palmou a čakala.

Endersa zelektrizoval zvuk koralovej hlavy oškierajúcej trup lode. Tento desivý zvuk, na ktorý mal vyšponované nervy, zaťal do živého. Enders poskočil za kormidlom, keď však praskot neustával a chvenie sa posúvalo smerom do zadnej časti lode, uvedomil si, že sa koralu iba zľahka dotkli, a zhlboka si vzdychol.

Na korme cítil, že vibrácia sa blíži pozdĺžne k nemu. Napokon pustil kormidlo, pretože vedel, je to najzraniteľnejšia časť lode pod vodou. Ľahká kolízia, ktorá iba oškrela trup ako škebľu, by mohla zlomiť natvrdo natočenú smerovku kormidla, preto uvoľnil tlak. Potom opäť uchopil kormidlo a riadil sa Lazuinými pokynmi.

„Tá by zlomila chrbát aj hadovi,“ zašomral, kým sa El Trinidad krútil a točil k Opičej zátoke.

„Menej ako štyri!“ zvolal námorník s olovnicou.

Hunter stál na prove a sledoval lesknúcu sa vodu pred sebou. Po oboch stranách boli muži s olovnicami. Pred sebou nevidel vôbec nič; pri pohľade nabok videl koralové útvary hrôzostrašne blízko k hladine, no El Trinidad ich akosi minul.

„Trois et demi!“

Zaťal zuby. Dvadsať stôp vody. Oveľa menej už nezdolajú. Kým nad tým uvažoval, loď narazila do ďalšieho koralu, no tentoraz to bol iba jeden ostrý náraz, a potom nič. Loď zlomila koralovú hlavu a pokračovala ďalej.

„Tri a jeden!“

Stratili ďalšiu stopu. Loď rozrážala hladinu vpred do trblietajúceho sa mora.

„Merde!“ zakričal druhý námorník a rozbehol sa na zadnú časť lode. Hunter vedel, čo sa stalo; lano sa mu omotalo o koral a zachytilo sa; námorník ho chcel rýchlo uvoľniť.

„Plné tri!“

Hunter sa zamračil – podľa toho, čo mu povedali španielski zajatci, už mali byť na plytčine. Prisahali, že El Trinidad mal ponor tri siahy. Očividne sa mýlili: loď sa hladko plavila k ostrovu. Hunter potichu preklial španielske námorníctvo.

Vedel však, že ponor tri siahy nemôže byť ďaleko od pravdy; loď takejto veľkosti musela mať ponor veľmi blízky tejto hĺbke.

„Plné tri!“

Stále sa hýbali. A potom s desivou náhlosťou uvidel štrbinu v útese, zúfalo úzky prieplav medzi koralmi pod hladinou na obidvoch bokoch. El Trinidad bol presne v strede prieplavu, čo bolo prekliate šťastie, pretože keď cezeň prechádzali, po každej strane nemali voľný priestor viac ako päť metrov.

Hunter pozrel na Endersa na korme, ktorý videl po oboch bokoch koraly. Enders sa prežehnával.

„Plných päť!“ zvolal námorník s olovnicou chrapľavo a posádka víťazoslávne zajasala. Boli vnútri útesu v hlbšej vode, plávali na sever do chránenej zátoky medzi pobrežím ostrova a zahnutým výbežkom hornatej krajiny, ktorý lemoval zátoku od mora.

Hunter videl Opičiu zátoku v plnej rozlohe. Už na prvý pohľad vedel, že to nebolo pre jeho lode ideálne kotvisko. Voda bola hlboká pri ústí zátoky, no v chránenejších častiach oveľa plytšia. Galeónu bude musieť zakotviť na vode, ktorá nebola chránená voči oceánu a z tejto vyhliadky nemal z viacerých dôvodov radosť.

Aj Cassandra bezpečne preplávala cez prieplav. Držala sa tak blízko za Hunterovou loďou, že spozoroval ustarostený výraz na tvári námorníka s olovnicou na prove Cassandry. A za Cassandrou bola vo vzdialenosti nie viac ako dve míle španielska vojnová loď.

Slnko však zapadalo. Vojnovej lodi sa nepodarí vplávať do Opičej zátoky pred súmrakom. A ak sa Bosquet rozhodne vniknúť na úsvite, Hunter bude naňho pripravený.

„Spustite kotvu!“ zakričal Enders. „Rýchlo!“

El Trinidad so zachvením zastal v šere. Cassandra prekĺzla popri ňom hlbšie do zátoky; menšia loď s menším ponorom mohla zájsť do plytšej vody. O chvíľu nato šplechla do vody aj Sansonova kotva. Obidve lode boli zaistené.

Boli v bezpečí, aspoň na nejaký čas.

28. KAPITOLA

Po vypätí pri plavbe cez útes posádky obidvoch lodí jasali, kričali, smiali sa a v prítmí vyvolávali na seba gratulácie a posmešky. Hunter sa k všeobecným oslavám nepridal. Stál na kormovej nadstavbe galeóny a sledoval vojnovú loď, ako sa k nim blíži aj napriek rýchlo hustnúcej tme.

Španielska loď bola pol míle od zátoky, tesne pred vstupom do koralového pásu. Bosquet má veľkú odvahu, pomyslel si Hunter, že priplával takmer v tme tak blízko. Takisto podstupoval veľké a nepotrebné riziko.

Enders, ktorý to tiež sledoval, položil otázku: „Prečo?“

Hunter pokrútil hlavou. Videl, že vojnová loď spustila kotvové lano, zbadal šplechnutie, keď narazilo o hladinu.

Nepriateľské plavidlo bolo tak blízko, že počul kričať rozkazy v španielčine, ktoré k nemu doliehali ponad vodu. Na korme bol veľký ruch; spustili druhú kotvu.

„To nedáva zmysel,“ povedal Enders. „Má míle hlbokej vody, kam by mohol vyplávať na noc, no on zakotví v štyroch siahach.“

Hunter spozoroval, že cez bok lode preletela ďalšia kotva a veľa rúk zatiahlo za lano. Korma vojnovej lode sa natočila k brehu.

„Doparoma,“ zaklial Enders. „Nemyslíte, že…“

„Myslím,“ súhlasil Hunter. „Natáčajú sa bokom. Zdvihnúť kotvu.“

„Zdvihnúť kotvu!“ zakričal Enders prekvapenej posádke. „Pripravte sa tam vpredu pri čeleni! Pohnite si s lanami!“ Otočil sa späť k Hunterovi. „Určite narazíme na plytčinu.“

„Nemáme na výber,“ povedal Hunter.

Bosquetov zámer bol zrejmý. Zakotvil pri ústí do zátoky, hneď z vonkajšej strany útesu, no na dostrel bočnej salvy. Mal v pláne zostať tam a cez noc ostreľovať galeónu. Ak sa Hunter nepohne mimo dostrelu, hoci bude riskovať v plytkých vodách, do rána budú jeho lode zdemolované.

A veru, na španielskej vojnovej lodi sa otvorili strieľne a delá vypálili. Gule trhali lanovie na El Trinidade a so šplechotom padali do vody okolo nich.

„Rozhýbte loď, pán Enders!“ vyštekol Hunter.

Ako odpoveď zaznela druhá bočná salva zo španielskej vojnovej lode. Bola bližšie k cieľu. Viaceré gule zasiahli El Trinidad, trieštili drevo a trhali laná.

„Doparoma!“ zaklial Enders s toľkou bolesťou v hlase, akoby zranili jeho samého.

Hunterova loď sa však už hýbala a po centimetroch sa odsúvala z dostrelu, takže nasledujúca salva neškodne padla do vody a gule čľupli v rovnom rade. Tá rovnosť bola pôsobivá.

„Majú dobrú posádku,“ usúdil Enders.

„Sú chvíle,“ odvetil Hunter, „keď až príliš oceňujete dobré námorníctvo.“

Bolo už celkom tma; štvrtá salva prišla z čiernej siluety vojnovej lode ako rad rozpálených červených zábleskov. Za zadnou časťou lode počuli šplechot gúľ, no sotva ich videli.

A potom nízky hornatý oblúk pri pobreží zatienil výhľad na nepriateľské plavidlo.

„Spustite kotvu,“ zvolal Enders, no už bolo neskoro. El Trinidad v tom okamihu s tlmeným zaprašťaním nabehol na piesčité dno Opičej zátoky.

V noci sedel Hunter sám vo svojej kajute a zvažoval situáciu. Skutočnosť, že uviazli, mu nerobila ani najmenšie starosti; loď narazila na piesok pri odlive. O niekoľko hodín ju poľahky dostane na vodu.

V tejto chvíli boli obidve lode v bezpečí. Prístav nebol ideálny, ale bol dostatočne použiteľný; mal sladkú vodu aj zásoby, takže by tam vydržal dva týždne a posádka by netrpela. Keby na brehu našli potraviny a vodu – čo by sa im pravdepodobne podarilo mohli v Opičej zátoke zostať celé mesiace.

Prinajmenšom by tam mohli zostať, kým by sa neprihnala búrka. Tá by znamenala katastrofu. Opičia zátoka je na náveternej strane tohto oceánskeho ostrova a jej vody sú plytké. Silná búrka by mohla v priebehu niekoľkých hodín rozbiť Hunterove lode na triesky. A práve panovalo obdobie hurikánov; nemohol čakať, že prejde priveľa dní bez toho, aby zažili nejakú búrku. Keby sa prihnal hurikán, nemohli by zostať v zátoke.

Bosquet to vedel tiež. Ak bol trpezlivý, mohol jednoducho blokovať zátoku, plávať v hlbších vodách a čakať na nepriaznivé počasie, ktoré by prinútilo galeónu opustiť prístav a vystaviť sa jeho útoku.

Zdalo sa však, že Bosquet nie je trpezlivý. Skôr naopak: všemožne dával najavo svoje možnosti a odvahu. Bol to muž, ktorý keď mohol, radšej zaútočil. A boli dobré dôvody na to, aby zaútočil skôr, než príde zlé počasie.

Pri hocijakom námornom konflikte nepriaznivé počasie vyrovnávalo rozdiely. Slabšia strana si ho želala, silnejšia sa mu vyhýbala. Búrka sužovala obidve lode, no nepomerne znižovala efektívnosť lode v presile. Bosquet musel vedieť, že Hunterove plavidlá mali nedostatok námorníkov a boli iba ľahko vyzbrojené.

Hunter sedel v kajute, usiloval sa preniesť do mysle muža, s ktorým sa ešte nikdy nestretol, a pokúšal sa uhádnuť jeho myšlienky. Usúdil, že Bosquet ráno určite zaútočí.

Útok príde buď zo súše, z mora, alebo z obidvoch strán. Záviselo to od toho, koľko vojakov má Bosquet na palube a ako dobre poslúchajú svojho veliteľa. Hunter si pamätal vojakov, ktorí ho strážili v nákladných priestoroch vojnovej lode; boli to mladíci bez skúseností a so slabou disciplínou.

Nedalo sa na nich spoľahnúť.

Nie, usúdil, Bosquet najprv zaútočí z lode. Pokúsi sa vplávať do Opičej zátoky, kým nebude vidieť na galeónu. Pravdepodobne sa domnieva, že korzári sú v plytkej vode, čo im poriadne sťaží manévrovanie.

Práve teraz ukazovali nepriateľovi kormu, čo bola najzraniteľnejšia časť lode. Bosquetovi stačilo, aby vplával do ústia zátoky, natočil sa bokom a spustil paľbu, kým by obidve lode nepotopil. A mohol by to urobiť beztrestne, pretože poklad z galeóny by ležal v plytkej vode, odkiaľ by ho z piesku mohli zachrániť domorodí potápači.

Hunter zavolal Endersa a rozkázal, aby španielskych zajatcov dobre zamkli. Potom prikázal, aby sa všetci telesne zdatní korzári vyzbrojili mušketami a okamžite ich vysadili na breh.

Na Opičiu zátoku pozvoľna stúpal úsvit. Vial iba mierny vietor; oblohu zdobili chumáčovité obláčiky, ktoré chytili ružový nádych prvého svetla. Na palube španielskej vojnovej lode sa posádka lenivo a povrchne pustila do ranných prác. Slnko už bolo vysoko nad obzorom, keď zazneli rozkazy, aby námorníci vytiahli plachty a kotvu.

V tej chvíli skrytí korzári spustili paľbu z pušiek pozdĺž celého pobrežia z oboch strán prieplavu. Španielsku posádku to ohromilo. V priebehu niekoľkých okamihov korzári zabili alebo zranili všetkých mužov, čo vyťahovali kotvu pomocou navijaka; dôstojníkov na palube zastrelili; a mužov na lanoví zostrelili s udivujúcou presnosťou, tí s krikom padali na palubu.

Odrazu paľba ustala. Okrem štipľavého sivého oparu zo strelného prachu, ktorý visel vo vzduchu nad pobrežím, nerozoznali nijaký náznak pohybu, šelest v lístí, nič.

Hunter, usadený na končeku hornatého výbežku zeme nad morom, s uspokojením cez ďalekohľad pozoroval vojnovú loď. Počul zmätené výkriky a sledoval napoly spustené plachty, ako sa trhajú a trepocú vo vetre. Prešlo niekoľko minút a ďalší námorníci sa šplhali na lanovie a pracovali s navijakom. Spočiatku nesmelo, no keď z brehu nenasledovala žiadna paľba, osmelili sa.

Hunter čakal.

Vedel, že má jasnú výhodu. V časoch, keď sa muškety ani mušketieri nevyznačovali veľkou presnosťou, boli korzári vynikajúcimi strelcami. Jeho muži odstreľovali námorníkov na palube počas naháňačky pri kolísavom sklone na otvorenej lodi. Streľba z brehu bola pre nich hračkou.

Nebol to ani dobrý šport.

Hunter čakal, kým sa začalo hýbať kotvové lano, až potom dal signál na ďalšiu paľbu. Na vojnovú loď sa zosypala ďalšia spŕška s rovnako zničujúcim účinkom. Nasledovalo ticho.

Bosquet si už istotne uvedomil, že vplávať do prieplavu v koralovom útese – priblíženie k brehu – by ho stálo priveľa. Pravdepodobne by sa dostal cez prieplav a vplával do zátoky, no desiatky, možno stovky jeho mužov by prišli o život. Oveľa vážnejšie bolo riziko, že by mohli zastreliť kľúčových mužov na korme alebo dokonca samotného kormidelníka, čím by loď zostala v nebezpečných vodách bez vedenia.

Hunter čakal. Počul ďalšie rozkazy, a zase ticho. A potom lano hlavnej kotvy čľuplo do vody. Odrezali kotvu. O chvíľu prerezali aj laná na korme a loď pomaly unášalo od útesu.

Len čo bola loď mimo dostrelu muškiet, na palube a v lanoví sa zase objavili muži. Vytiahli plachty. Hunter čakal, či sa loď neotočí a nezamieri k brehu. No neotočila sa. Namiesto toho preplávala asi sto metrov smerom na sever a spustili ďalšiu kotvu. Zvinuli plachty; loď zľahka plávala okolo kotvy, priamo pred kopcami chrániacimi zátoku.

„Nuž,“ povedal Enders, „a je to. Španieli nemôžu dovnútra, my nemôžeme von.“

Na poludnie bola Opičia zátoka rozpálená dožerava a bez vzduchu. Hunter sa prechádzal po rozpálenej palube galeóny a pod nohami cítil lepkavú roztopenú smolu. Uvedomoval si iróniu svojej situácie. Podnikol najodvážnejšiu korzársku výpravu storočia, bol plne úspešný – a to všetko iba preto, aby ho teraz uväznila jediná španielska vojnová loď v dusnej, nezdravej zátoke.

Bola to preňho ťažká chvíľa a ešte ťažšia pre posádku. Korzári čakali od kapitána vedenie a nové plány, no bolo až príliš zrejmé, že Hunter ich nemá. Niekto sa vlámal do skladu s rumom a medzi posádkou sa strhla ruvačka; jedna škriepka prerástla na duel. Enders ho v poslednej chvíli zastavil. Hunter dal slovo, že každého muža, čo niekoho zavraždí, zabije vlastnou rukou. Kapitán potreboval svoju posádku nedotknutú a osobné nezhody museli počkať, kým pristanú v Port Royali.

„Neviem, či to strpia,“ uvažoval Enders zachmúrený ako vždy.

„Budú musieť,“ odvetil Hunter.

Stál na palube v tieni hlavného sťažňa s lady Sarah, keď odniekiaľ z podpalubia zaznel ďalší výstrel z pištole.

„Čo je to?“ spýtala sa lady Sarah vystrašene.

„Dopekla!“ zaklial Hunter.

Nato vyniesol obrovský Bassa na palubu zmietajúceho sa námorníka. Enders sa vliekol skľúčene za ním.

Hunter spoznal námorníka. Bol to nepodarený dvadsaťpäťročný muž menom Lockwood.

„Týmto postrelil Perkinsa do ucha,“ povedal Enders a podal Hunterovi pištoľ.

Posádka sa pomaly trúsila na hlavnú palubu a na horúcom slnku sa tvárila mrzuto a zachmúrene. Hunter vytiahol spoza opaska pištoľ a skontroloval mušku.

„Čo chcete urobiť?“ spýtala sa lady Sarah.

„Do toho vás nič,“ odvetil Hunter.

„Ale…“

„Odvráťte zrak,“ povedal Hunter a zdvihol pištoľ.

Maur Bassa pustil námorníka. Stál tam so sklonenou hlavou a bol opitý.

„Podrazil ma,“ povedal námorník.

Hunter mu strelil do hlavy. Jeho mozog postriekal okrajnicu lode.

„Ó, Bože!“ vykríkla lady Sarah Almontová.

„Hoďte ho cez palubu,“ rozkázal Hunter. Bassa chytil telo a ťahal ho. V poludňajšom tichu na palube bolo počuť hlasný šuchot námorníkových nôh. O chvíľu zaznel šplechot a telo bolo preč.

Hunter si premeriaval posádku. „Chcete si zvoliť nového kapitána?“ spýtal sa nahlas.

Námorníci sa s reptaním otočili. Nikto neprehovoril.

Čoskoro bola paluba zase prázdna. Muži zišli dole, aby unikli priamej slnečnej horúčave.

Hunter sa vzápätí obrátil k lady Sarah. Mlčala, no mala vyčítavý pohľad.

„Sú to tvrdí chlapi,“ povedal Hunter, „a žijú podľa pravidiel, ktoré sme prijali.“

Mlčky sa otočila na podpätku a odišla.

Enders len pokrčil plecami.

Popoludní pozorovatelia Huntera upozornili, že na palube vojnovej lode je nezvyčajný ruch. Všetky veslice spustili na vodu na oceánskej strane, mimo dohľadu z pevniny. Zrejme ich priviazali o loď, pretože žiadna sa neobjavila. Z paluby vojnovej lode stúpalo veľa dymu. Horel tam akýsi oheň, no jeho účel bol nejasný. Táto situácia pretrvávala do súmraku.

Súmrak bol požehnaním. V chladnom večernom vzduchu sa Hunter prechádzal po palube El Trinidadu okolo dlhého radu svojich diel. Kráčal od jedného k druhému, robil si prestávky, dotýkal sa ich, prstami prechádzal po bronze, z ktorého ešte sálalo denné teplo. Preskúmal vybavenie úhľadne uložené pri každom z nich: piest, vrecia s prachom, hromady gúľ, hroty a pomalé zápalné šnúry vo vrúbkovaných vedrách s vodou.

Všetko pripravené na použitie – ohromná palebná sila a výzbroj. Mal všetko, čo potreboval, okrem mužov, ktorí by z diel pálili. A bez mužov tam delá nemuseli byť.

„Ste zamyslený.“

Prekvapený Hunter sa otočil. Stála tam lady Sarah v bielej košeli. V tme vyzerala ako spodnička.

„Nemali by ste sa takto obliekať, keď je tu toľko mužov.“

„Na spanie je príliš horúco,“ povedala. „Okrem toho som bola nepokojná. Čoho som dnes bola svedkom…“ stratila hlas.

„Rozrušilo vás to?“

„Takúto krutosť som ešte nevidela, ani u monarchu. Ani sám Karol nie je taký bezcitný, taký svojvoľný.“

„Karol myslí na iné veci. Na svoje pôžitky.“

„Úmyselne prehliadate to, čo som chcela povedať.“ Aj v tme jej oči žiarili niečím ako hnevom.

„Madam,“ povedal Hunter, „v tejto spoločnosti…“

„Spoločnosti? Vy toto nazývate,“ rukou mávla k lodi a mužom spiacim na palube, „vy toto nazývate spoločnosť?“

„Samozrejme. Pretože všade, kde sa zhromaždia ľudia, platia isté pravidlá správania. Títo muži majú iné pravidlá ako Karolov alebo Ľudovítov dvor, alebo dokonca ako Massachusettská kolónia, kde som sa narodil. A predsa sú pravidlá, ktoré treba dodržiavať, a tresty za ich porušenie.“

„Ste filozof.“ Jej hlas znel v tme sarkasticky.

„Hovorím to, čo viem. Čo by vás postihlo na Karolovom dvore, keby ste sa nepoklonili pred monarchom?“

Odfrkla si, pretože vedela, kam smeruje jeho dôvodenie.

„Tu je to presne tak isto,“ povedal Hunter. „Títo muži sú diví a násilní. Ak im mám vládnuť, musia ma poslúchať. Ak ma majú poslúchať, musia ma rešpektovať. Ak ma majú rešpektovať, musia uznať moju autoritu, ktorá je absolútna.“

„Hovoríte ako kráľ.“

„Kapitán je kráľom svojej posádky.“

Podišla k nemu bližšie. „A nachádzate svoje potešenia, ako to robí kráľ?“

Mal iba okamih na rozmýšľanie, kým sa naňho vrhla, objala ho a tuho pobozkala na pery. Aj on ju objal. Keď sa od seba oddelili, lady Sarah povedala: „Tak veľmi sa bojím. Všetko tu je také nezvyčajné.“

„Madam, mojou povinnosťou je bezpečne vás priviesť späť k vášmu strýkovi a môjmu priateľovi guvernérovi sirovi Jamesovi Almontovi.“

„Nemusíte byť taký formálny. Ste puritán?“

„Iba pôvodom,“ ešte raz ju pobozkal.

„Možno sa uvidíme neskôr,“ povedala lady Sarah.

„Možno.“

Naposledy naňho pozrela v tme a zišla do podpalubia. Hunter sa oprel o jeden z kanónov a sledoval, ako odchádza.

„Pikantná, však.“

Bol to Enders. Škeril sa.

„Vytiahnite ženu z dobrej rodiny z ťažkostí a začne ju svrbieť, však?“

„Zdá sa, že je to tak,“ odvetil Hunter.

Enders sklopil zrak na rad diel a jedno potľapkal rukou. Tlmene zazvonilo. „Je to strašné, však. Toľko diel a pre nedostatok mužov ich nemôžeme použiť.“

„Bude lepšie, ak pôjdete spať,“ navrhol Hunter vecne a odišiel.

To, čo povedal Enders, však bola pravda. Hunter zabudol na ženu, myšlienky sa mu vrátili k delám. Ktorási nepokojná časť mozgu sa stále znovu a znovu vzrušovala nad týmto problémom a hľadala riešenie. Bol presvedčený, že existuje spôsob, ako delá použiť. Niečo, na čo zabudol, niečo, čo kedysi dávno vedel.

Tá žena si očividne myslela, že je barbar – alebo, čo bolo ešte horšie, puritán. Pri tejto myšlienke sa usmial. Hunter bol v skutočnosti vzdelaný muž. Učili ho všetky hlavné disciplíny poznania, ktoré zadefinovali už v stredoveku. Ovládal klasické dejiny, latinčinu a gréčtinu, prírodnú filozofiu, náboženstvo a hudbu. V tejto chvíli ho však nič z toho nezaujímalo.

Už ako mladík sa oveľa väčšmi zaujímal o praktické, empirické poznatky, ako o názory nejakého dávno mŕtveho mysliteľa. Každý malý školák vedel, že svet je oveľa väčší, ako sa snívalo Aristotelovi. Hunter sa narodil na pevnine, o ktorej existencii Gréci ani len netušili.

Teraz sa mu však isté prvky jeho formálneho vzdelania tlačili do mysle. Stále myslel na Grécko – na niečo, čo súviselo s Gréckom alebo Grékmi –, no nevedel na čo ani prečo.

Potom rozmýšľal o olejomaľbe v Cazallovej kajute na španielskej vojnovej lodi. Hunter si ju vtedy sotva všimol. Ani si ju jasne nepamätal. Na tej maľbe však bolo niečo, čo ho upútalo. Pre niečo to bolo dôležité.

Čo na tom záležalo? Hunter nevedel nič o maľovaní; považoval ho za bezvýznamné nadanie, vhodné na dekorácie, o ktoré sa zaujímali iba márnomyseľní a zámožní šľachtici, ktorí boli ochotní zaplatiť za svoje portréty s lichotivými zlepšeniami. Vedel, že maliari boli bezvýznamné duše, ktoré ako Cigáni putovali z jednej krajiny do druhej a hľadali patróna, ktorý by ich podporil. Nemali domov, nemali korene, boli to ľahkovážni muži, ktorým chýbalo silné puto, silný cit pre krajinu, kde sa narodili. Hunter aj napriek tomu, že jeho rodičia ušli z Anglicka do Massachusetts, sa považoval za Angličana a vášnivého protestanta. Bojoval proti Španielom a katolíckemu nepriateľovi a nechápal nikoho, kto nebol taký istý patriot. Starať sa iba o maľovanie, to bola naozaj chabá vernosť.

A predsa sa maliari potulovali. V Londýne boli Francúzi, v Španielsku Gréci a Taliani všade. Dokonca aj v časoch vojny maliari voľne prichádzali a odchádzali, predovšetkým Taliani. Bolo toľko Talianov.

Prečo sa o to staral?

Kráčal pozdĺž tmavej lode, prechádzal od dela k delu. Jedného sa dotkol. Na boku malo vyryté motto:

SEMPER VINCIT

Tie slová sa mu vysmievali. Nie vždy, pomyslel si. Nie bez mužov, ktorý by nabíjali, cielili a pálili. Dotkol sa písmen, prstami prešiel po zárezoch a cítil jemný, hladký ohyb písmena S, čisté línie písmena E.

SEMPER VINCIT

V strohosti latinčiny bola sila. Dve prísne slová, vojenské a tvrdé. Taliani o to všetko prišli; Taliani boli mäkkí a kvetnatí, a ich jazyk sa zmenil, aby odzrkadlil túto mäkkosť. Už to bolo dávno, čo Caesar stroho vyriekol: Veni, vidi, vici.

VINCIT

Zdalo sa, že toto slovo niečo naznačuje. Hunter sa prizrel čistým líniám písmen, vzápätí v mysli uvidel ďalšie čiary, čiary a uhly, a bol späť pri Grékoch, pri svojej euklidovskej geometrii, ktorá ho ako chlapca tak trýznila. Nikdy nevedel pochopiť, prečo záležalo na tom, že dva uhly sú vzhľadom na seba rovnaké alebo že dve čiary sa pretínajú v tom či onom bode. Aký bol v tom rozdiel?

VINCIT

Spomenul si na Cazallovu maľbu, umelecké dielo na vojnovej lodi, nepatričné, neslúžiace nijakému účelu. To bol ten problém s umením – nebolo praktické. Umenie nič nedobylo.

VINCIT

Dobýja. Hunter sa usmial nad iróniou motta, vyrytého do dela, ktoré nič nedobyje. Táto zbraň bola preňho rovnako bezcenná ako Cazallov obraz. Bola rovnako bezcenná ako Euklidove postuláty. Hunter si pošúchal unavené oči.

Celé toto rozmýšľanie nebolo nič platné. Točil sa v kruhoch bez zmyslu, bez účelu, bez cieľa. Bolo to iba neustávajúci nepokoj znechuteného muža, ktorý bol v pasci a márne hľadal východ.

Vtom začul výkrik, ktorého sa námorníci boja väčšmi ako hociktorého iného: „Oheň!“

29. KAPITOLA

Hunter práve včas náhlivo vybehol na najvyššiu palubu, aby zahliadol šesť zapálených člnov, mieriacich na galeónu. Boli to veslice z vojnovej lode, nahrubo natreté smolou, ktoré jasne horeli, osvetľovali pokojné vody zátoky a plávali vpred.

Hunter si nadával, že nepredvídal tento manéver; dym na palube vojnovej lode bol jasný záchytný bod, ktorý nepochopil. Nemárnil však čas sebaobviňovaním. Námorníci z El Trinidadu už naskakovali cez bok lode do veslíc, popriväzovaných k boku galeóny. Prvá veslica sa pohla a muži zúrivo veslovali k zapáleným člnom.

Hunter sa otočil na päte. „Kde sú hliadky?“ spýtal sa Endersa. „Ako sa to stalo?“

Enders pokrútil hlavou. „Neviem, hliadka bola na piesčitom výbežku a na brehu pod ním.“

„Došľaka!“

Muži buď zaspali na svojich stanovištiach, alebo Španieli v tme priplávali na breh, prekvapili ich a zabili. Hunter sledoval prvú veslicu s plnou posádkou námorníkov, ako bojuje s plameňmi na jednom z horiacich člnov. Usilovali sa ho odraziť veslami a prevrátiť. Jeden námorník začal horieť, s výkrikom skočil do vody.

Aj Hunter preliezol cez bok lode a skočil do veslice. Kým sa blížili k horiacim člnom, posádka sa pri veslovaní polievala morskou vodou. Hunter zbadal, že Sanson vedie veslicu z Cassandry, aby sa aj oni pridali do boja.

„Skrčte si chrbty, chlapci!“ zakričal Hunter, keď sa blížili do blčiaceho pekla. Aj vo vzdialenosti päťdesiat metrov bola horúčava zo zapálených člnov neľútostná. Plamene vyskakovali vysoko do noci, kusy horiacej smoly prskali do všetkých strán a syčali vo vode.

Nasledujúca hodina bola živou nočnou morou. Horiace člny jeden po druhom pritlačili k brehu alebo zdržali na vode, kým im nezhoreli trupy a nepotopili sa.

Keď sa napokon Hunter vrátil na loď pokrytý sadzami a s roztrhanými šatami, okamžite upadol do hlbokého spánku.

Ráno ho zobudil Enders so správou, že Sanson je dole v nákladnom priestore El Trinidadu. „Hovorí, že čosi našiel,“ povedal Enders pochybovačne.

Hunter sa obliekol a zliezol štyri poschodia do nákladného priestoru El Trinidadu. Na najspodnejšom podlaží páchnucom po dobytku našiel Sansona so širokým úsmevom.

„Bola to náhoda,“ povedal Sanson. „Nemôžem si robiť zásluhy. Poď a pozri sa.“

Sanson išiel prvý do oddelenia so záťažou. V úzkom, nízkom priechode nehybne stál horúci vzduch a páchlo tam kalom, ktorý špliechal sem a tam podľa jemných pohybov lode. Hunter videl kamene, ktoré tam boli naukladané ako záťaž. Potom sa však zamračil – neboli to kamene, mali príliš pravidelný tvar. Boli to delové gule.

Jednu z nich zdvihol, poťažkal ju, cítil jej váhu. Bola zo železa a klzká od bahna a kalu.

„Asi dva a pol kila,“ povedal Sanson. „Na palube nemáme nič, z čoho by sa dali strieľať dvaapolkilové gule.“

Stále sa usmievajúc viedol Huntera do zadnej časti lode. Vo svetle blikotajúceho lampáša Hunter uvidel v nákladnom priestore ďalší predmet, napoly ponorený vo vode. Okamžite ho spoznal – bolo to malé delo, ktoré sa už na lodiach veľmi nepoužívalo. Tieto delá prestali byť obľúbené asi pred tridsiatimi rokmi a nahradili ich malé otočné delá, alebo veľmi veľké kanóny.

Zohol sa nad delom a pod vodou po ňom prešiel rukami. „Bude sa z neho dať strieľať?“

„Je z bronzu,“ odvetil Sanson. „Žid hovorí, že je použiteľné.“

Hunter ohmatal kov. Keďže to bol bronz, veľmi nezhrdzavel. Pozrel späť na Sansona. „Španielom dáme okúsiť ich vlastné pôžitky.“

Hoci bolo delo malé, predsa to bol vyše dvojmetrový kus bronzu, ktorý vážil sedemsto kilogramov. Trvalo väčšiu časť dopoludnia, kým sa s ním popasovali a vyniesli ho na palubu El Trinidadu. Potom ho spustili cez bok lode do pristavenej veslice.

Na horúcom slnku bola táto práca neznesiteľná a museli ju urobiť s majstrovským citom. Enders vykrikoval rozkazy a nadávky, až začal chripieť, no napokon delo pristálo vo veslici tak jemne, akoby to bolo pierko. Veslica sa pod tou hmotnosťou znepokojivo ponorila. Jej okraje boli len niekoľko centimetrov nad vodou. Keď ju však ťahali k náprotivnému brehu, bola stabilná.

Hunter mal v úmysle osadiť delo na vrchole kopca, ktorý sa stáčal od Opičej zátoky. Ak by bola španielska vojnová loď na dostrel, dalo by sa z neho strieľať na plavidlo neďaleko pobrežia. Umiestnenie dela by bolo bezpečné. Španieli by nemohli dostatočne nadvihnúť svoje delá, aby pálili na odvetu. Hunterovi muži by ich mohli ostreľovať, kým by im nedošli delové gule.

Otázka znela, kedy začať paľbu. Hunter si nerobil ilúzie o sile svojho dela. Dvaapolkilová guľa sotva predstavovala nejakú hrozbu. Bude potrebných veľa sálv, aby spôsobili vážnu škodu. Ak by však začal páliť v noci, španielska loď by mohla vytiahnuť kotvu a vzdialiť sa z dostrelu. A v plytkej vode mohla v noci ľahko uviaznuť alebo sa dokonca potopiť.

V to dúfal.

Delo vo veslici dorazilo k brehu a tridsať námorníkov stonalo, kým ho vytiahli na pláž. Tam ho umiestnili na valce a úmorne ho teperili centimeter za centimetrom na okraj porastu.

Odtiaľ ho ťahali vyše tridsať metrov na vrchol kopca cez husté zhluky mangrovov a paliem. Bez navijakov či kladiek, ktoré by im pomohli s toľkou hmotnosťou, to bola hrozná drina, no posádka sa aj tak ochotne pustila do práce.

Ostatní pracovali rovnako usilovne. Žid dozeral na piatich chlapov, ktorí oškrabávali hrdzu zo železných gúľ a napĺňali strelné vrecká prachom. Maur, ktorý bol zručným tesárom, zhotovil pre delo podvozok s čapovými zárezmi.

Do súmraku bolo delo v pozícii a mierilo na vojnovú loď. Hunter počkal na okamih niekoľko minút pred úplným zotmením, a vtedy dal príkaz na paľbu. Prvá rana bola dlhá, čľupla do vody za španielskou loďou. Druhá trafila cieľ, rovnako aj tretia. Potom už bolo veľmi tma, a nič nevideli.

Delo ešte hodinu chrlilo gule na španielsku loď a v prítmí videli, ako vyťahujú biele plachty.

„Chystajú sa zdúchnuť!“ zakričal Enders chrapľavo.

Zazneli radostné výkriky posádky obsluhujúcej delo. Kým vojnová loď nastavovala plachty, uvoľňovala kotvu a ustupovala, pálili ďalšie salvy. Muži udržiavali stabilný rytmus striel, a hoci už vojnovú loď nebolo v tme vidieť, Hunter prikázal, aby pokračovali v paľbe. Rachot dela pokračoval celú noc.

Pri prvých náznakoch úsvitu napínali oči, aby videli plody svojej práce. Vojnová loď bola zakotvená asi štvrť míle ďalej od brehu. Slnko však vychádzalo za ňou, takže z nej bola iba čierna silueta. Nevideli nijaké poškodenie. Vedeli, že nejaké spôsobili, no nebolo možné odhadnúť rozsah.

Už po prvých okamihoch rozbrieždenia bol Hunter skľúčený. Na základe toho, ako loď plávala na kotve, usúdil, že ju vážne nepoškodili. S veľkým šťastím vymanévrovala v nočných vodách zo zátoky bez toho, aby narazila do koralov alebo uviazla na plytčine.

Jedno z rahien na hornej plachte sa odlomené hojdalo. Časť lanovia visela potrhaná a okraj provy bol vyštrbený a rozbitý na triesky. To však boli bezvýznamné drobnosti: Bosquetova loď bola v bezpečí a hladko plávala na vodách osvetlených slnkom ďaleko od brehu. Hunter cítil nesmierne vyčerpanie a skľúčenosť. Ešte niekoľko okamihov sledoval loď a všimol si jej pohyb.

„Pre Kristove rany,“ vypadlo z neho.

Enders si to tiež všimol. „Pozdĺžne vírenie,“ povedal.

„Vietor je priaznivý,“ dodal Hunter.

„Áno. Už druhý deň.“

Hunter civel na dlhé, pomalé morské vlny, ktoré hojdali španielsku vojnovú loď dopredu a dozadu na kotve. Zaklial. „Odkiaľ veje?“

„Tipoval by som,“ odvetil Enders, „že v tomto ročnom období fúka priamo z juhu.“

Všetci vedeli, že v neskorých letných mesiacoch mohli očakávať hurikány. Ako majstrovskí námorníci predpovedali príchod týchto hrôzostrašných búrok už dva dni dopredu. Prvé výstražné signály sa dali nájsť na hladine oceána: vlny, tlačené búrkovými vetrami rýchlosťou stoviek míľ za hodinu, sa na ďalekých miestach zmenili.

Hunter pozrel na oblohu bez mrakov. „Koľko času ešte máme, čo myslíte?“

Enders pokrútil hlavou. „Príde to najneskôr zajtra v noci.“

„Dopekla!“ zaklial Hunter. Otočil sa ku galeóne v Opičej zátoke. Bol príliv, neobvykle vysoký. „Dopekla!“ zaklial ešte raz a vrátil sa na loď.

Mal zlú náladu, na horúcom poludňajšom slnku sa prechádzal po palube svojej lode, akoby bol zavretý vo väzenskej cele. Nemal chuť na zdvorilú konverzáciu, a nanešťastie si lady Sarah Almontová vybrala práve tú chvíľu na rozhovor. Žiadala veslicu a posádku, ktorá ju mala zaviezť na breh.

„Načo?“ spýtal sa úsečne. Kdesi vzadu v mysli sa začudoval, že sa ani nezmienila o tom, že v predošlú noc navštívil jej kajutu.

„Nazbierať si ovocie a zeleninu na jedenie. Na palube nemáte nič vhodné.“

„Splnenie vašej požiadavky je nemožné,“ povedal a odvrátil sa od nej.

„Kapitán,“ podupkávala nohou, „musím vám oznámiť, že toto pre mňa nie je žiadna bezvýznamná záležitosť. Som vegetariánka a nejem mäso.“

„Madam, ani trochu ma nezaujímajú vaše výstredné rozmary a nemám čas ani trpezlivosť vychádzať im v ústrety.“

„Výstredné rozmary?“ zopakovala a menila farbu. „Musím vás upozorniť, že najväčší myslitelia v dejinách boli vegetariáni, od Ptolemaia po Leonarda da Vinci. Takisto vás musím upozorniť, pane, že ste obyčajný hlupák a grobian.“

Hunter vybuchol od hnevu. „Madam, uvedomujete si vo svojej kolosálnej nevedomosti, že sa zmenilo more?“

Rozpačito mlčala, nevedela si spojiť mierne vírenie v pobrežných vodách s Hunterovým očividným nepokojom. „Zdá sa, že pre takú veľkú loď, ako je vaša, je to dosť triviálne.“

„Áno, zatiaľ.“

„A obloha je čistá.“

„Zatiaľ.“

„Ja nie som námorník, kapitán,“ odvetila.

„Madam,“ povedal Hunter, „vlny sú dlhé a hlboké. To môže znamenať iba jedno. Do dvoch dní budeme uprostred hurikánu. Chápete to?“

„Hurikán je prudká búrka,“ povedala, akoby recitovala poučku.

„Prudká búrka,“ zopakoval Hunter. „Keď sa priženie hurikán a my budeme stále v tomto prekliatom prístave, rozmetá nás na kúsky. Chápete to?“

Veľmi nahnevaný sa na ňu pozrel a uvedomil si – nechápala. Na tvári mala nevinnosť. Ešte nikdy nezažila hurikán, a tak si mohla iba predstaviť, že bol asi silnejší ako iné búrky na mori.

Hunter vedel, že hurikán bol v rovnakom vzťahu k prudkej búrke ako divý vlk k domácemu psíkovi.

Skôr ako mohla zareagovať na jeho výbuch, odvrátil sa a oprel sa o istiaci klin. Vedel, že bol príliš drsný. Jeho starosti neboli jej starosťami a on nemal dôvod nevyhovieť jej. Celú noc bola hore, ošetrovala popáleniny námorníkom, čo bol veľmi nezvyčajný čin na ženu pochádzajúcu z dobrej rodiny.

„Odpustite mi,“ povedal ticho. „Spýtajte sa na Endersa, zariadi, aby ste sa dostali na breh a mohli pokračovať v ušľachtilej tradícii Ptolemaia a Leonarda.“

Zarazil sa.

„Kapitán?“

Pozeral do prázdna.

„Kapitán, ste v poriadku?“

Náhle od nej odišiel. „Don Diego!“ volal. „Nájdite mi dona Diega!“

Don Diego vošiel do Hunterovej kajuty a našiel kapitána, ako čosi zúrivo kreslí na ústrižky papiera. Stôl mal posiaty náčrtmi.

„Neviem, či sa to podarí,“ povedal Hunter. „Iba som o tom počul. Leonardo, ten Florenťan, to navrhol, no nevenovali mu pozornosť.“

„Vojaci neberú umelca vážne,“ riekol Don Diego.

Hunter sa naňho zamračil. „Možno múdro, možno nie.“

Don Diego pozrel na nákresy. Každý zobrazoval trup lode nakreslený v profile zhora, s čiarami vybiehajúcimi z bokov lode. Hunter kreslil ďalšiu.

„Myšlienka je jednoduchá,“ vysvetľoval. „Na bežnej lodi má každé delo vlastného kapitána, ktorý zodpovedá za streľbu z neho.“

„Áno…“

„Keď je delo nabité a vyčnieva von, kapitán sa skrčí za hlavňou a pozrie na cieľ. Mužom prikáže, aby ručnými pákami a bočnými kladkami zacielili delo. Potom prikáže, aby zasunuli klin a nastavili uhol sklonu – opäť podľa jeho oka. Potom kapitán vypáli. Takáto postupnosť platí pre každé delo.“

„Áno…“ potvrdil Žid. Don Diego v skutočnosti nikdy nevidel paľbu z veľkého dela, no poznal všeobecný spôsob obsluhy. Každé delo namierili samostatne a dobrý delostrelecký kapitán – muž, ktorý vedel presne odhadnúť správny uhol a sklon svojho dela – bol veľmi vážený. A vzácny.

„Zvyčajný postup,“ pokračoval Hunter, „spočíva teda v paralelnej paľbe.“ Načrtol rovnobežné čiary vybiehajúce z bokov lode na papieri. „Každé delo páli a každý kapitán sa modlí, aby jeho strela zasiahla cieľ. No popravde, mnohé delá triafajú mimo, až kým lode nie sú tak blízko, že cieľ zasiahnu pri akomkoľvek uhle či sklone dela. Povedzme, keď sú lode päťsto metrov od seba. Áno?“

Don Diego prikývol.

„Florenťan navrhol toto,“ Hunter horúčkovito načrtol novú loď. „Povedal, neverte delostreleckým kapitánom pri zameriavaní každej salvy. Namiesto toho zamierte všetky delá ešte pred bitkou. A teraz pozrite, čo sa dosiahne.“

Z trupu lode nakreslil palebné línie zbiehajúce sa v jednom bode vo vode.

„Vidíte? Paľbu zameriate na jedno miesto. Všetky gule zasiahnu cieľ v rovnakom bode a spôsobia veľkú skazu.“

„Áno,“ pritakal don Diego, „alebo ani jedna guľa netrafí cieľa všetky spadnú v rovnakom bode do mora. Alebo všetky zasiahnu čeleň alebo nejakú inú nedôležitú časť lode. Priznám sa, že nechápem hodnotu vášho plánu.“

„Hodnota,“ Hunter poklopkal po nákrese, „spočíva v spôsobe, ako sa páli z diel. Uvažujte: Ak sú vopred zacielené, na pálenie sálv mi stačí jeden muž na delo – alebo dokonca jeden muž na dve delá. A ak je môj cieľ na dostrel, viem, že ho zasiahnem každým delom.“

Žid, ktorý si bol vedomý nedostatku námorníkov, zopäl ruky. „Samozrejme,“ povedal. Vzápätí sa zamračil. „Čo sa však stane po prvej salve?“

„Spätný ráz spôsobí, že delo sa zasunie späť. Vtedy zhromaždím všetkých mužov do jednej skupiny, ktorá sa bude presúvať od dela k delu. Každé z nich nabije a vysunie na vopred stanovené značky. Toto možno urobiť pomerne rýchlo. Ak budú muži vycvičení, druhú salvu by som mohol vypáliť v priebehu desiatich minút.“

„Dovtedy ostreľovaná loď zmení polohu.“

„Áno, bude bližšie, v mojom zásahu. Strely budú rozptýlenejšie, ale stále pokope. Chápete?“

„A po druhej salve?“

Hunter si vzdychol. „Pochybujem, že budeme mať viac ako dve šance. Ak týmito dvomi salvami nepotopíme alebo nevyradíme z činnosti vojnovú loď, určite prehráme.“

„Nuž,“ povedal Žid napokon, „je to lepšie ako nič.“ Jeho hlas neznel optimisticky. V námornej bitke bojujúce lode zvyčajne vyriešili konflikt päťdesiatimi salvami alebo ešte väčším počtom. Dve rovnocenné lode s disciplinovanými posádkami mohli bojovať väčšiu časť dňa a vymeniť si vyše sto sálv. Dve salvy sa zdali bezvýznamné.

„Je,“ povedal Hunter, „ak nebudeme vedieť zasiahnuť zadnú nadstavbu alebo sklad so strelným prachom a guľami.“

To boli jediné naozaj zraniteľné miesta na vojnovej lodi. Na zadnej nadstavbe boli všetci lodní dôstojníci, kormidelník a kormidlo. Po plnom zásahu tam by loď zostala bez vedenia. Sklad so strelným prachom a guľami by v okamihu vyhodil loď do povetria.

Ani jedno z týchto miest nebolo ľahké trafiť. Mierenie priďaleko dopredu alebo dozadu zvyšovalo pravdepodobnosť, že gule zo všetkých diel by neškodne minuli cieľ.

„Problémom je náš cieľ,“ povedal Žid. „Všetky značky stanovíte na základe skúseností so streľbou z dela tu v prístave?“

Hunter prikývol.

„Ako však budete mieriť, keď budete na mori?“

„Práve preto som poslal po vás. Potrebujem nejaký nástroj na mierenie, na zrovnanie lode s nepriateľom. Je to otázka geometrie, ale už si nepamätám, čo som sa učil.“

Žid sa rukou bez prstov poškrabal na nose. „Nechajte ma porozmýšľať,“ kývol a odišiel z kajuty.

Stále vyrovnaný kormidelník Enders prežíval vzácny moment vyvedenia z miery. „Čo chcete?“ čudoval sa.

„Chcem postaviť všetkých tridsaťdva diel na ľavú stranu,“ zopakoval Hunter.

„Loď sa nakloní na ľavobok ako prasná prasnica,“ nedal sa Enders. Zdalo sa, že táto myšlienka urazila jeho cit pre dobré námorníctvo.

„Som si istý, že loď bude nemotorná,“ povedal Hunter. „Budete s ňou vedieť plávať aj tak?“

„Ako-tak,“ odvetil Enders. „Vedel by som plávať aj s pápežovou rakvou a dámskym obrúskom od stola. Ako-tak.“ Vzdychol si. „Samozrejme,“ povedal, „delá presuniete, keď budeme na otvorenom mori.“

„Nie,“ povedal Hunter. „Presuniem ich tu, v zátoke.“

Enders si opäť vzdychol. „Takže cez útes chcete preplávať s prasnou prasnicou?“

„Áno.“

„To znamená presunúť náklad navrch,“ povedal Enders pozerajúc do prázdna. „Truhlice z nákladného priestoru presunieme k zábradliu na pravý bok a priviažeme ich tam remeňmi. Trochu to pomôže, ale budeme ťažkí navrchu a nevyvážení. Loď bude plávať na vlnách ako korok. Strieľať z tých diel bude pekelná drina.“

„Ja sa vás pýtam len na to, či s ňou dokážete plávať.“

Nasledovala dlhá odmlka. „Dokážem s ňou plávať,“ rozhodol sa Enders napokon. „Budem s ňou plávať tak, ako si budete želať. Ale radšej ju vráťte do pôvodného stavu skôr, ako udrie búrka. V zlom počasí nevydrží ani desať minút.“

„To viem,“ odsekol Hunter.

Obidvaja muži pozreli na seba. Kým sedeli, počuli nad hlavami šíriace sa dunenie. Námorníci už presúvali prvé delo z pravej strany na ľavú.

„Hráte na malú šancu,“ povedal Enders.

„Je to jediná šanca, ktorú mám,“ odvetil Hunter.

Paľba sa začala skoro popoludní. Na breh vo vzdialenosti päťsto metrov upevnili kus bielej plachty a postupne strieľali z diel, kým netrafili terč. Polohu poznačili na palube nožom. Bol to dlhý, pomalý a prácny proces, ktorý pokračoval do noci, keď terč z bielej plachty nahradili malým ohňom. Do polnoci však zacielili, nabili a vystrčili všetkých tridsaťdva diel. Náklad vyniesli na palubu a remeňmi upevnili o zábradlie na pravej strane, aby čiastočne vyvážili nahnutie na ľavobok. Enders vyjadril spokojnosť so stavom lode, no tváril sa nešťastne.

Hunter všetkým prikázal, aby si niekoľko hodín pospali a oznámil, že s raňajším prílivom vyplávajú. Chvíľu predtým, ako sa ponoril do spánku, ho zaujímalo, čo si Bosquet myslel o streľbe z diel v zátoke počas včerajšieho dňa. Domyslí si jej význam? A čo urobí, ak áno?

Hunter sa nad tým nezamýšľal. Už čoskoro sa to dozvie, pomyslel si a zavrel oči.

30. KAPITOLA

Hunter sa prechádzal hore-dole po palube a sledoval prípravy posádky na boj. Laná a úpony zdvojili, aby sa dalo s loďou plaviť, aj keby im niektoré prestrelili. Posteľnú bielizeň a prikrývky namočili do vody a upevnili pozdĺž zábradlia a priečok ako ochranu pred lietajúcimi trieskami. Celú palubu opakovane zmyli, aby suché drevo nasiaklo vodou a tak znížili nebezpečenstvo požiaru.

Uprostred tohto všetkého sa objavil Enders. „Kapitán, hliadky práve podali hlásenie. Vojnová loď je preč.“

Hunter bol zarazený. „Preč?“

„Áno, kapitán. V noci odplávala.“

„Nie je na dohľad?“

„Nie, kapitán.“

„Nemohol sa vzdať,“ usúdil Hunter. Chvíľu zvažoval možnosti. Vojnová loď možno odplávala na severnú alebo južnú stranu ostrova, kde čakala v pohotovosti. Možno mal Bosquet nejaký iný plán alebo ostreľovanie malým delom narobilo väčšie škody, ako sa korzári domnievali. „V poriadku, pokračujte,“ povedal Hunter.

Vedel, že okamžitý účinok zmiznutia vojnovej lode je prospešný. Znamenalo to, že aj s nemotornou loďou bezpečne vypláva z Opičej zátoky.

Ten prechod mu robil starosti.

Ďalej v zátoke Sanson riadil prípravy na palube Cassandry. Dnes mala šalupa hlbší ponor; cez noc na ňu Hunter previezol polovicu pokladu zo svojho podpalubia. Hrozilo, že prinajmenšom jedna z lodí sa môže potopiť, a Hunter chcel, aby prežila aspoň časť pokladu.

Sanson mu zamával. Hunter odmával a pomyslel si, že Sansonovi nadchádzajúci deň nezávidí. Podľa ich plánu mala počas útoku menšia loď utiecť do najbližšieho bezpečného prístavu, zatiaľ čo Hunter napadne španielsku vojnovú loď.

Pre Sansona to však nebolo bez rizika, možno bude ťažké utiecť bez toho, aby ho Španieli napadli. Ak sa rozhodnú zaútočiť najprv na Sansona, Hunterova loď nedokáže zaútočiť. Delá na El Trinidade boli pripravené iba na dve obranné salvy.

Ak sa Sanson aj obával tejto možnosti, nedal to najavo; jeho zamávame bolo dostatočne veselé. O chvíľu obidve lode zdvihli kotvy a s ľahkými plachtami sa vydali na otvorené more.

More bolo nepokojné. Keď preplávali za koralové útesy a plytkú vodu, duli vetry s rýchlosťou dvadsaťštyri uzlov a dvíhali sa vyše triapolmetrové vlny. V takej vode sa Cassandra hojdala a nadskakovala, no Hunterova galeóna sa prevaľovala a čvachtala ako choré zviera.

Enders sa trpko sťažoval. Náhle požiadal Huntera, aby na chvíľu prevzal kormidlo. Hunter sledoval kormidelníka, ako išiel dopredu, až zastal na prove pred všetkými plachtami.

Enders zostal stáť chrbtom proti vetru, s doširoka upaženými rukami. Na okamih tam postál, potom sa mierne otočil a stále držal ruky upažené.

Hunter spoznal trik starých námorníkov, ako lokalizovať ohnisko hurikánu. Ak ste stáli s upaženými rukami a chrbtom proti vetru, ohnisko hurikánu sa nachádzalo o dva stupne vpredu v smere ľavej ruky.

Enders sa vrátil ku kormidlu, vrčal a nadával. „Je na juho-juhozápad,“ povedal, „a môžete ma prekliať, ak ho v plnej sile nepocítime ešte pred súmrakom.“

Veru, obloha nad ich hlavami bola tmavosivá a vietor každou minútou silnel. El Trinidad sa pri odchode z Mačacieho ostrova nešťastne nakláňal a v plnej miere pociťoval rozbúrenosť otvoreného mora.

„Doparoma,“ uľavil si Enders. „Kapitán, ja neverím všetkým tým kanónom. Môžeme presunúť aspoň dva či tri na pravobok?“

„Nie,“ odvetil Hunter.

„Urobte to, aby loď plávala elegantnejšie,“ povedal Enders. „Bude sa vám to páčiť, kapitán.“

„Aj Bosquetovi,“ odvetil Hunter.

„Ukážte mi Bosqueta,“ vyprskol Enders, „a môžete si tam tie delá nechať, nepoviem ani slovo.“

„Tam je,“ povedal Hunter a ukázal dozadu.

Enders uvidel španielsku vojnovú loď – vyplávala od severného brehu Mačacieho ostrova a hnala sa ku galeóne.

„Mieri nám presne na diery v zadku,“ konštatoval Enders. „Pre Kristove rany, má dobré postavenie.“

Vojnová loď plávala priamo na najzraniteľnejšiu časť galeóny, na kormu. Každá loď je vzadu slabá – práve preto sa cennosti vždy skladovali vpredu a najpriestrannejšie kajuty boli vzadu. Kapitán lode mohol mať veľkú kajutu, no v čase bitky sa predpokladalo, že v nej nebude.

Hunter nemal na korme nijaké delá; každý kus bronzu visel na ľavoboku. Ich nemotorný sklon zobral Endersovi možnosť tradičnej obrany proti útoku zozadu – točivý, nevyspytateľný kurz, aby bola loď zlým cieľom. Enders musel udržiavať najlepší kurz, aby loď nenaberala vodu, ale vôbec ho to netešilo.

„Držte kurz,“ rozkázal Hunter, „nech je pevnina po pravoboku.“

Potom odišiel dopredu k zábradliu na boku lode, kde don Diego zameriaval zvláštny prístroj, čo zhotovil. Bol to vynález z dreva, asi meter dlhý, upevnený na hlavný sťažeň. Na obidvoch koncoch mal malý štvorcový drevený rámček s prekríženými štetinami, tvoriacimi X.

„Je to dosť prosté,“ vysvetľoval Žid. „Sem sa pozriete. Keď sa vám obidve súpravy štetín prekryjú, znamená to, že ste v správnej pozícii. Nech bude na mieste, kde sa križujú štetiny, akákoľvek časť vášho cieľa, bude to to, čo zasiahnete.“

„A čo palebná vzdialenosť?“

„Na to budete potrebovať Lazue.“

Hunter prikývol. Lazue vedela so svojimi ostrými očami odhadnúť vzdialenosť s pozoruhodnou presnosťou.

„Vzdialenosť nebude problém,“ povedal Žid. „Problémom bude načasovanie spôsobené vlnami. Pozrite sem.“

Hunter sa postavil za prekrížené štetiny.

Zavrel jedno oko a žmúril, až kým sa obidve X neprekryli. Až potom uvidel, ako veľmi sa loď nadhadzuje a hojdá. V jednom okamihu prekrížené štetiny mierili na prázdnu oblohu; v ďalšom ukazovali na vlniace sa more.

V mysli si predstavoval, že dáva povel k salve. Medzi tým, keď vykríkne rozkaz, a okamihom, keď delostrelci potiahnu zápalnú šnúru, vznikne posun, to vedel. Musel ho odhadnúť. A aj sama guľa letela pomaly: kým zasiahne cieľ, uplynie ďalšia polsekunda. Celkovo to bolo vyše sekundy medzi rozkazom páliť a zásahom.

Počas tej sekundy bude loď divo nadskakovať a prevaľovať sa na oceáne. Hunter pocítil záchvat paniky. Jeho zúfalý plán bol na rozbúrenom mori nemožný. Nikdy nebudú vedieť vypáliť dve presne zamierené salvy.

„Kde je prvoradé načasovanie,“ pripomenul Žid, „môže byť užitočný ako príklad duel.“

„Dobre,“ odvetil Hunter. Bola to užitočná myšlienka. „Upozornite delostrelecké skupiny. Signály budú pripraviť sa na streľbu, jeden, dva, tri, páľ. Dobre?“

„Poviem im to,“ povedal Žid. „Ale v hluku boja…“

Hunter prikývol. Žid prenikavo uvažoval. Rozmýšľal oveľa jasnejšie ako Hunter. Len čo sa začne paľba, verbálne signály zaniknú alebo ich nesprávne pochopia. „Ja budem kričať príkazy. Vy budete stáť po mojom boku a dávať signály rukami.“

Žid prikývol a odišiel to povedať posádke. Hunter zavolal Lazue a vysvetlil jej, že potrebuje presný odhad vzdialenosti. Strely boli zacielené na vzdialenosť päťsto metrov; bude musieť odhadovať s citom. Lazue povedala, že to dokáže.

Hunter sa vrátil k Endersovi, ktorý chrlil neutíchajúci rad nadávok. „Čoskoro pocítime gule toho idiota,“ povedal. „Už cítim svrbenie na zadku.“

V tej chvíli španielska vojnová loď začala paľbu z dela na prove. Malá guľa zahvižďala vzduchom.

„Horúca ako rozvášnený mladík,“ povedal Enders a zamával päsťou vo vzduchu.

Druhá salva rozštiepila drevo na kormovej nadstavbe, no nespôsobila vážnu škodu.

„Držte kurz,“ prikázal Hunter. „Nech nás dobehne.“

„Nech nás dobehne! Povedzte mi, ako by som mohol robiť niečo iné?“

„Buďte v strehu,“ zahučal Hunter.

„Teraz nejde o môj streh,“ odvetil Enders, „ale o moju najdrahšiu dieru v zadku.“

Tretia salva neškodne minula strednú časť lode. Malé gule hvižďali vzduchom. Na to Hunter čakal.

„Dymové kotly,“ zvolal Hunter a posádka utekala zapáliť kotly so smolou a sírou na palube. Dym sa vznášal vo vzduchu a tiahol sa ku korme. Hunter vedel, že vďaka tomu sa bude zdať, že loď je poškodená. Vedel si veľmi dobre predstaviť, aký pohľad mali Španieli na El Trinidad – naklonená loď s problémami, z ktorej sa valí tmavý dym.

„Presúva sa na východ,“ povedal Enders. „Chystá sa na smrtiaci úder.“

„Dobre,“ povedal Hunter.

„Dobre,“ zopakoval Enders a krútil hlavou. „Drahý duch Judášov, náš kapitán hovorí, že dobre.“

Hunter sledoval, ako sa španielska vojnová loď presunula naľavo od galeóny. Bosquet začal útok klasickým spôsobom a rovnako v ňom aj pokračoval. Vzďaľoval sa od svojho cieľa, aby sa dostal na rovnobežný kurz vo vzdialenosti o trochu väčšej, ako bol dostrel diel.

Len čo sa nasmeruje bokom ku galeóne, začne sa približovať. Hneď ako budú na dostrel – počnúc vzdialenosťou asi dvetisíc metrov –, Bosquet spustí paľbu, bude sa približovať a pokračovať v streľbe. To bude pre Huntera a jeho posádku najťažšia fáza. Salvy z bočného postavenia budú musieť prečkať, kým nebude španielska loď na dostrel.

Hunter sledoval nepriateľské plavidlo, ako sa nastavilo do rovnobežného kurzu s El Trinidadom, niečo vyše míle od nich po ľavoboku.

„Držte kurz,“ povedal Hunter a položil Endersovi ruku na plece.

„Budete mať, čo chcete,“ zareptal Enders, „a ten španielsky idiot tiež.“

Hunter odišiel dopredu za Lazue.

„Práve je od nás o niečo menej ako dvetisíc metrov,“ oznámila žmúriac na nepriateľov profil.

„Ako rýchlo sa približuje?“

„Rýchlo. Nevie sa dočkať.“

„O to lepšie pre nás,“ usúdil Hunter.

„Teraz je od nás tisícosemsto metrov,“ riekla Lazue.

„Pripravená vypáliť,“ dodal Hunter.

Za okamih vyletela z vojnovej lode prvá bočná salva a so šplechotom dopadla do vody po ľavoboku.

Žid počítal. „Raz, Madonna, dva, Madonna, tri, Madonna, štyri, Madonna…“

„Menej ako tisícsedemsto,“ povedala Lazue.

Žid napočítal do sedemdesiatpäť, keď vypálila druhá salva. Železné gule kvílili vzduchom všade okolo nich, ani jedna však nezasiahla loď.

Žid začal okamžite počítať znova. „Raz, Madonna, dva, Madonna…“

„Nie sú až takí ostrí, ako by mohli byť,“ povedal Hunter. „Mali páliť už po šesťdesiatich sekundách.“

„Tisícpäťsto metrov,“ zašomrala Lazue.

Prešla ďalšia minúta a Španieli vypálili tretiu salvu. Tá zasiahla cieľ s ohromujúcim účinkom; Hunter bol zrazu ponorený vo svete absolútneho zmätku – muži kričali, vzduchom hvižďali triesky, rahná a laná padali na palubu.

„Poškodenie!“ zakričal. „Hlásim poškodenie!“ Cez dym pozrel na nepriateľskú loď, ktorá sa k nim stále približovala. Ani si neuvedomoval námorníka pri svojich nohách, zvíjajúceho sa a kričiaceho od bolesti, ktorý si pritláčal ruky k tvári a pomedzi prsty mu pretekala krv.

Žid videl, že námorníkovi cez líce a hore cez podnebie prenikla obrovská trieska. V nasledujúcom okamihu sa Lazue chladne sklonila nad muža a strelila mu pištoľou do hlavy. Po palube sa rozprskla ružovkastá syrovitá hmota. Žid si so zvláštnou nestrannosťou uvedomil, že to je mužov mozog. Pozrel späť na Huntera, ktorý uprene civel na nepriateľa.

„Hlásim poškodenie!“ zakričal Hunter, keď na nich dopadla ďalšia salva z vojnovej lode.

„Predná plachtová rozpera zničená.“

„Predná plachta zničená.“

„Delo číslo dva vyradené.“

„Delo číslo šesť vyradené.“

„Vrchol tretieho sťažňa odstrelený.“

„Pozor tam dole!“ zaznel výkrik, keď rahná tretieho sťažňa dopadali na palubu ako dážď ťažkého dreva a lanovia.

Hunter sa prikrčil pred rahnami, čo padali okolo neho. Prikryla ho plachta, chcel sa postaviť. Plachtu prepichol nôž len niekoľko centimetrov od jeho tváre. Stiahol sa a uzrel denné svetlo; Lazue ho vyslobodzovala.

„Takmer si mi odrezala nos,“ povedal.

„Nikdy ti nebude chýbať,“ odvetila Lazue.

Nad hlavami im zahvižďala ďalšia salva zo španielskej lode.

„Mieria vysoko,“ zakričal Enders so šialeným jasotom. „Páni, mieria vysoko!“

Hunter pozrel dopredu práve vo chvíli, keď posádku pri dele číslo päť rozdrvila delová guľa. Bronzové delo vyletelo do vzduchu; na všetky strany sa rozleteli ťažké drevené triesky. Jedna z nich, ostrá ako britva, prebodla jednému mužovi krk. Chytil si hrdlo a padol k zemi, kde sa zvíjal od bolesti.

Neďaleko ďalší muž dostal priamy zásah delovou guľou. Roztrhla ho napoly, nohy mu vypadli spod tela. Okyptené torzo niekoľko okamihov kričalo a gúľalo sa po palube, kým šok nepriniesol smrť.

„Hlásim poškodenie!“ zakričal Hunter. Kváder z kladky udrel chlapa stojaceho po jeho boku a roztrieštil mu lebku. Padol do kaluže lepkavej krvi.

Rahno z predného sťažňa spadlo dole a dvoch námorníkov prišpendlilo o palubu; rozmliaždilo im nohy, teraz žalostne kvílili a kričali.

Od Španielov prišla ešte ďalšia salva.

Bolo takmer nemožné stáť uprostred toľkých zranení a skazy a zachovať si chladnú hlavu, no presne o to sa Hunter usiloval, keď salva za salvou dopadali na jeho plavidlo. Odkedy vojnová loď začala paľbu, prešlo dvadsať minút. Paluba bola posiata lanami, rahnami a trieskami; výkriky ranených sa miešali so syčaním a kvílením delových gúľ. Hunterovi už dávno splynula skaza a zmätok okolo neho do nemenného pozadia, ktoré bolo také stále, že mu nevenoval pozornosť. Vedel, že Španieli jeho loď neúprosne zničia, no neprestával upierať pozornosť na nepriateľské plavidlo, ktoré sa každou sekundou približovalo.

Straty boli ťažké. Sedem mužov mŕtvych a dvanásť ranených; dve delostrelecké stanovištia zničené. Prišiel o prednú plachtovú rozperu a všetky plachty na nej; o vrch tretieho sťažňa a lanovie hlavnej plachty na záveternej strane; dva zásahy schytal pod čiarou ponoru a El Trinidad rýchlo naberal vodu. Hunter cítil, že loď pláva nižšie vo vode a hýbe sa menej obratne; jej pohyb vpred sa vyznačoval akousi mokrosťou a ťažkopádnosťou.

Nemohol sa pokúsiť opraviť škody. Jeho malá posádka mala dosť práce s tým, aby udržala loď v kurze. Bolo iba otázkou času, kedy sa stane neovládateľnou alebo sa rovno potopí.

Cez dym a opar žmúril na španielsku loď. Začínala byť slabá viditeľnosť. Napriek silnému vetru boli obidve lode obklopené štipľavým dymom.

Vojenská loď sa rýchlo približovala.

„Sedemsto metrov,“ povedala Lazue monotónne. Bola ranená; drsný drevený osteň jej pri piatej salve poškriabal predlaktie. Ranu si pri pleci rýchlo stiahla turniketom a pokračovala v pozorovaní, nevšímajúc si krv, ktorá jej kvapkala na palubu.

Rútila sa na nich ďalšia salva, ktorá rozhojdala loď viacerými zásahmi.

„Šesťsto metrov.“

„Pripraviť sa na paľbu!“ zakričal Hunter a zohol sa, aby videl cez prekrížené štetiny. Bol v postavení, z ktorého mal zasiahnuť stred lode, no ako sledoval, španielska loď sa mierne posunula dopredu. Teraz mieril na kormovú nadstavbu.

Nech je to teda tak, pomyslel si, keď odhadoval hojdanie El Trinidadu cez prekrížené štetiny a usiloval sa vytušiť časovanie, hore a dole, hore a dole. Najprv videl čistú oblohu, potom nič len vodu, a napokon opäť vojnovú loď. A vzápätí čistú oblohu, lebo El Trinidad pokračoval v hojdavom pohybe nahor.

Stále si pre seba počítal, mlčky hýbal ústami, akoby vyslovoval slová.

„Päťsto metrov,“ povedala Lazue.

Hunter ešte chvíľu pozoroval. Potom začal počítať.

„Jeden,“ zakričal, keď prekrížené štetiny mierili na oblohu. Potom sa loď naklonila dole a jeho X rýchlo prešlo siluetu vojnovej lode.

„Dva,“ zvolal, keď prekrížené štetiny mierili do rozbúreného mora.

Nasledovalo krátke zaváhanie v pohybe. Hunter čakal.

„Tri!“ vykríkol, keď sa opäť začal pohyb nahor.

„Páľ!“

Keď všetkých tridsať diel vypálilo salvu, galeóna sa divo rozhojdala a šialene nadvihla. Huntera hodilo dozadu o hlavný sťažeň silou, ktorá mu vyrazila dych. Sotva si to všimol; čakal, kým sa loď zase nakloní dole, aby videl, čo sa stalo nepriateľovi.

„Trafil si ju,“ povedala Lazue.

Naozaj. Náraz odhodil španielsku loď do boku a vychýlil jej kormu. Kormová nadstavba mala zboku zubatý profil, celý tretí sťažeň padal čudne, spomalene, s plachtami a so všetkým do vody.

V tom istom okamihu však Hunter zbadal, že loď trafili priďaleko vpredu na to, aby poškodil lopatky kormidla, a nie dosť ďaleko vpredu, aby zasiahol kormidelníka za kormidlom. Vojnová loď bola stále pod kontrolou.

„Znovu nabiť a vystrčiť delá!“ zakričal.

Na palube španielskej lode bol veľký zmätok. Hunter vedel, že získal čas. Nebol si však istý, či celých desať minút, ktoré potreboval na prípravu druhej salvy.

Po celej korme vojnovej lode sa hýbali námorníci, odrezávali spadnutý sťažeň. Na okamih sa zdalo, že trosky vo vode by mohli zauzliť kormidlo, no nestalo sa.

Hunter počul hrmot vo vlastnom podpalubí. Námorníci nabíjali jedno delo za druhým a vysúvali ich späť cez strieľne.

Vojnová loď už bola bližšie, menej ako štyristo metrov od ľavoboku, no bola natočená pod zlým uhlom a nemohla vypáliť salvu z bočného postavenia.

Prešla minúta, potom ďalšia.

Španieli dostali loď pod kontrolu a jej tretí sťažeň s plachtami aj lanovím unášali vlny za loďou.

Prova sa vychýlila do vetra. Loď sa otáčala a presúvala sa na Hunterovu slabú pravú stranu.

„Doparoma!“ zaklial Enders. „Vedel som, že to je prefíkaný bastard!“

Španielska loď zaujala pozíciu na paľbu z bočného postavenia na pravobok a o chvíľu vystrelila. Z takejto malej vzdialenosti bola skľučujúco účinná. Okolo Huntera padali rahná a laná.

„Ďalšiu už neznesieme,“ prorokovala Lazue potichu.

Hunter myslel na to isté. „Koľko diel je vystrčených?“ zvolal.

Don Diego vykukol z podpalubia na palubu. „Šestnásť pripravených!“

„Budeme páliť so šestnástimi,“ povedal Hunter.

Ďalšia salva zo španielskej vojnovej lode ich zasiahla s ničivými dôsledkami. Všade okolo Huntera sa jeho loď trieštila.

„Pán Enders!“ zreval Hunter. „Pripravte sa na otočenie!“

Enders neveriacky hľadel na Huntera. Otočenie by v tejto chvíli priviedlo Hunterovu loď priečne na provu španielskej lode – a oveľa bližšie.

„Pripravte sa na otočenie!“ zakričal Hunter zase.

„Pripraviť na otočenie!“ zreval Enders. Udivení námorníci bežali k lanám a urputne ich rozuzľovali.

Vojnová loď sa priblížila.

„Tristopäťdesiat metrov,“ povedala Lazue.

Hunter ju sotva počul. Už sa nezaujímal o vzdialenosť. Cez prekrížené štetiny mieril na zadymený profil vojnovej lode. Štípali ho oči a slzy mu rozmazávali pohľad. Zažmurkal, aby sa ich zbavil, zrak uprel na imaginárny bod na profile španielskej lode. Dole, hneď za okrajom provy.

„Pripravte sa! Kormidlo je v závetrí!“ reval Enders.

„Pripravte sa na paľbu!“ zakričal Hunter.

Enders bol užasnutý. Hunter to vedel aj bez toho, aby sa pozrel kormidelníkovi do tváre. Oči nespúšťal z vlasového kríža. Hunter sa chystal vypáliť počas otáčania lode. Urobiť niečo také bolo neslýchané šialenstvo.

„Jeden!“ zakričal Hunter.

Vo vlasovom kríži videl svoju loď knísať sa vo vetre a otáčať, aby zamierila k Španielom…

„Dva!“

Jeho vlastná loď teraz pomaly plávala, vlasový kríž sa po centimetroch približoval k nejasnému profilu vojnovej lode. Cez predné strieľne na holé drevo…

„Tri!“

Vlasový kríž sa plazil dopredu na cieľ, no bol privysoko. Hunter počkal, na pokles vlastnej lode. Zároveň vedel, že v tom istom okamihu vojnová loď mierne stúpne a odhalí väčšiu časť boku.

Čakal, neodvážil sa ani dýchať, neodvážil sa dúfať. Vojnová loď sa trochu zdvihla, a potom…

„Páľ!“

Jeho loď sa po náraze diel opäť rozhojdala. Bola to nevyrovnaná salva; Hunter to počul a cítil, nič však nevidel. Čakal, kým sa rozplynie dym a loď sa vráti do pôvodnej polohy. Pozrel sa. „Matka Božia,“ povedala Lazue.

Na španielskej lodi nebola nijaká zmena. Hunter ju úplne minul.

„Dopekla, nech som prekliaty!“ hrešil Hunter a pomyslel si, že v tých slovách je teraz zvláštna pravda. Všetci boli prekliati a pôjdu do pekla; ďalšia salva od Španielov ich dorazí.

Don Diego konštatoval: „Bol to ušľachtilý pokus. Ušľachtilý pokus a statočne vykonaný.“

Lazue pokrútila hlavou. Pobozkala ho na líce. „Svätí nás všetkých ochránia,“ povedala. Po líci sa jej kotúľala slza.

Hunter pocítil zdrvujúce zúfalstvo. Premrhali poslednú šancu; všetkých sklamal. Teraz už neostávalo urobiť nič iné, iba vytiahnuť bielu vlajku a vzdať sa.

„Pán Enders,“ zvolal, „vytiahnite bielu…“

Zasekol sa: Enders tancoval za kormidlom, plieskal sa po stehne a hurónsky sa smial.

Z podpalubia začul radostné výkriky. Posádky pri delách jasali.

Sú pomätení?

Lazue po jeho boku vykríkla a smiala sa rovnako hlasno ako Enders. Hunter sa otočil k španielskej lodi. Vlna nadvihla provu – a vzápätí zazrel pod čiarou ponoru škľabiacu sa dieru vysokú dva či dva a pol metra, otvorenú doširoka. O chvíľu sa prova opäť ponorila a zakryla poškodenie.

Hunter nemal čas uvedomiť si význam toho, čo videl, keď sa z provovej nadstavby vojnovej lode vzniesli oblaky dymu. Zdvihli sa s prekvapujúcou prudkosťou. Vzápätí zaznel výbuch.

A potom vojnová loď zmizla v obrovskej guli vybuchujúcich plameňov, explodoval sklad so strelným prachom. Zaznela burácajúca detonácia, bola taká silná, že pod jej tlakom sa zatriasol aj El Trinidad. Potom nasledovala ďalšia a hneď tretia; vojnová loď sa im v priebehu niekoľkých sekúnd stratila pred očami. Hunter videl iba veľmi útržkovité obrazy skazy – padajúce sťažne, delo, ktoré do vzduchu vyhodili neviditeľné ruky, celé teleso lode boriace sa do seba a vybuchujúce smerom von.

Do hlavného sťažňa nad jeho hlavou niečo vrazilo a padlo mu na hlavu. Skĺzlo mu to na plece a na palubu. Myslel si, že to musí byť vták, keď sa však pozrel dole, zbadal ľudskú ruku odtrhnutú v zápästí. Na jednom prste sa ligotal prsteň.

„Dobrý Bože,“ zašepkal, a keď sa pozrel späť na vojnovú loď, naskytol sa mu rovnako ohromujúci pohľad.

Vojnová loď bola preč.

Doslova preč: v jednej chvíli tam bola, a hoci ju pohlcovali plamene a žeravé guľovité explózie, bola tam. Teraz zmizla. Na hladine plávali horiace trosky, plachty a rahná. Medzi nimi námorníci. Hunter počul výkriky a volanie tých, čo prežili. Vojnová loď však bola preč.

Jeho posádka sa smiala, skákala a horúčkovito oslavovala. Hunter civel na vodu, kde bola predtým vojnová loď. Oko mu padlo na telo plávajúce hore chrbtom medzi horiacimi troskami. Patrilo španielskemu dôstojníkovi, Hunter to vedel podľa modrej uniformy. Výbuchy roztrhali mužovi nohavice, takže mu vytŕčal nahý zadok. Hunter civel na obnažené telo, užasnutý, že chrbát mohol zostať nezranený. Na náhodnosti a prirodzenosti tohto zranenia bolo čosi obscénne. Keď telo nadskočilo na vlnách, Hunter zbadal, že nemá hlavu.

Vtedy si uvedomil, že jeho posádka už nejasá. Všetci zmĺkli a obrátili pohľady naňho. Mali unavené, zadymené a krvácajúce tváre, oči vysušené a prázdne od vyčerpania, a predsa bolo v ich pohľadoch zvláštne očakávanie.

Čakali, že niečo urobí. Na okamih si nevedel predstaviť, čo od neho chcú. A potom si uvedomil niečo na svojich lícach.

Dážď.

31. KAPITOLA

Hurikán udrel s nespútanou silou. V priebehu niekoľkých minút vietor kvílil v lanoví s rýchlosťou vyše štyridsať uzlov a dážď ich bičoval štipľavými brokmi. More sa rozbúrilo ešte väčšmi, takmer päťmetrové vlny a hory vody šialene kolísali loď. V jednej chvíli boli vysoko vo vzduchu a plávali po hrebeni vlny, vzápätí sa so zovretými žalúdkami ponorili do žľabu a všade okolo nich sa dovysoka týčila voda.

Všetci vedeli, že to je iba začiatok. Vietor, dážď a more budú ešte oveľa horšie a búrka bude trvať hodiny, možno dni.

S energiou, ktorá odporovala únave, čo všetci cítili, sa vrhli do práce. Vyprázdnili palubu, zvinuli roztrhané plachty; s námahou prehodili cez bok plachtu a upchali diery v lodi pod čiarou ponoru. Mlčky pracovali na kĺzkej, pohybujúcej sa mokrej palube, pričom každý vedel, že v nasledujúcom okamihu ho môžu vlny zmiesť do oceána a nikto si to ani nevšimne.

Prvoradou úlohou – a tou najhoršou – bolo vrátiť loď do pôvodného stavu a presunúť delá späť na pravobok. To nebolo ľahké ani na pokojnom mori a na suchej palube. V búrke, keď loď cez boky naberala vodu, bol sklon paluby miestami štyridsaťpäť stupňov a každý kúsok povrchu a každé lano boli nasiaknuté vodou a klzké, to bolo proste nemožné, bola to nočná mora. A predsa, ak chceli prežiť, museli to urobiť.

Hunter riadil túto drinu, postupovali od dela k delu. Bola to otázka predvídania sklonu a využitia uhlov, aby vykonali prácu za mužov, ktorí zápasili s vyše dvojtonovými delami.

O prvé delo prišli; lano sa pretrhlo a delo sa rozkotúľalo po naklonenej palube ako raketa, roztrieštilo zábradlie na náprotivnej strane a spadlo do vody. Muži boli zdesení z rýchlosti, akou sa to udialo. Okolo druhého dela uviazali zdvojené laná, no aj to sa vytrhlo a rozmliaždilo námorníka, čo mu stál v ceste.

Nasledujúcich päť hodín bojovali s vetrom a dažďom, aby dostali delá na miesto a bezpečne ich uviazali. Keď skončili, všetci na El Trinidade boli vyčerpaní za hranice znesiteľnosti. Námorníci sa držali podpier a zábradlia ako topiace sa zvieratá a posledné zvyšky energie vynakladali na to, aby ich vlny nezmietli cez bok lode.

Hunter však vedel, že búrka sa iba začína.

Hurikán, najdesivejší prírodný úkaz, objavili cestovatelia do Nového sveta. Názov – hurikán – je arawacké slovo pre búrku, ktoré nemá v Európe ekvivalent. Hunterova posádka vedela o strašnej sile týchto gigantických búrlivých úkazov a na desivú fyzickú skutočnosť búrky reagovala najstaršími námorníckymi poverami a rituálmi.

Enders za kormidlom sledoval kopce z vody okolo seba a mrmlal si všetky modlitby, čo sa naučil ako chlapec, zároveň zvieral žraločí zub, čo mu visel na krku, a želal si, aby mohol vytiahnuť viac plachiet. El Trinidad v tej chvíli zápasil s tromi plachtami, a tri plachty neprinášali šťastie.

V podpalubí si Maur dýkou zarezal do prsta. Na palubu vlastnou krvou nakreslil trojuholník. Do jeho stredu položil pierko a držal ho tam, kým nemo odriekaval akési zaklínadlo.

Vpredu Lazue hodila cez zábradlie sud so solenou bravčovinou a do vzduchu zdvihla tri prsty. Táto povera bola najstaršia, hoci Lazue poznala iba starý námornícky príbeh, že prehodenie jedla cez palubu a tri prsty vo vzduchu môžu zachrániť potápajúcu sa loď. Tri prsty predstavovali Neptúnov trojzubec a jedlo obetu bohu oceánov.

Sám Hunter tvrdil, že opovrhuje poverami, no zišiel do kajuty, zamkol dvere, kľakol si na kolená a modlil sa. Okolo neho sa presúval nábytok hore-dole, odrážal sa od jednej steny k druhej, zatiaľ čo sa loď divo hojdala na mori.

Vonku s démonickou zúrivosťou kvílila búrka, loď vŕzgala a vydávala dlhé, mučivé stony. Spočiatku nezaregistroval žiadny iný zvuk, no potom začul ženský výkrik. A vzápätí ďalší.

Vyšiel z kajuty, našiel päť námorníkov, ako vlečú lady Sarah Almontovú na rebrík pod vstupným prístreškom. Kričala a metala sa v ich zovretí.

„Stojte!“ Hunter vyšiel k nim. Padali na nich vlny trieštiace sa o palubu.

„Čo sa tu deje?“ dožadoval sa Hunter.

Nikto z mužov neprehovoril. Až lady Sarah zapišťala: „Chcú ma hodiť do oceána!“

Zdalo sa, že vodcom je Edwards, surový námorník, veterán desiatok korzárskych výprav.

„Je to bosorka,“ vzdorovito pozrel na Huntera. „O to ide, kapitán. Túto búrku nemôžeme prestáť, kým bude na palube.“

„Nebuďte smiešny,“ odvrkol Hunter.

„Pamätajte si,“ povedal Edwards. „S ňou na palube neprežijeme. Je to bosorka, ako som si od začiatku myslel.“

„Ako to viete?“

„Vedel som to hneď, ako som ju prvý raz uvidel,“ odvetil Edwards.

„Na základe akých dôkazov?“ neprestával Hunter.

„Ten chlap je šialenec,“ zaúpela lady Sarah. „Úplný šialenec.“

„Aké máte dôkazy?!“ dožadoval sa Hunter a prekrikoval vietor.

Edwards sa zdráhal. Napokon pustil dievča a otočil sa. „Je zbytočné o tom hovoriť,“ povedal. „Ale pamätajte si. Pamätajte.“

Odišiel. Po ňom aj ostatní muži. Hunter zostal s lady Sarah.

„Choďte do svojej kajuty,“ povedal jej, „dvere si zavrite na závoru a zostaňte tam. Za nijakých okolností nevychádzajte a neotvárajte dvere.“

Oči mala rozšírené od strachu. Prikývla a vrátila sa do kajuty. Hunter počkal, kým sa dvere na jej kajute nezavreli. Po chvíľkovom zaváhaní vyšiel na palubu do besniacej búrky.

Z podpalubia sa búrka zdala desivá, no na hlavnej palube prevýšila všetko, na čo bol človek pripravený. Vietor ho kmásal ako neviditeľný surovec, tisícky silných rúk ho ťahali za ruky a nohy, chceli ho odtrhnúť od akéhokoľvek miesta na zachytenie či oporu. Dážď doňho udieral takou silou, že hlasno vykríkol. Počas prvých sekúnd sotva videl. Potom rozoznal Endersa pevne priviazaného za kormidlom.

Hunter k nemu prešiel, držal sa vodiaceho lana napnutého pozdĺž paluby. Napokon dorazil do prístrešia na kormovej nadstavbe. Vzal ďalšie lano a omotal ho okolo seba. Nahol sa bližšie k Endersovi a zakričal: „Ako sa vám darí?“

„Ani lepšie, ani horšie,“ reval Enders naspäť. „Držíme sa a chvíľu ešte vydržíme, no budú to celé hodiny. Cítim, že sa začína lámať.“

„Koľko hodín ešte?“

Endersova odpoveď zanikla v kopci vody, ktorý ich zalial a zrazil na palubu.

Hunter si pomyslel, že to bola rovnako dobrá odpoveď ako každá iná. Nijaká loď nemohla vydržať takéto nárazy dlho, a už vôbec nie poškodená.

Keď bola lady Sarah Almontová späť v kajute, preskúmala skazu, čo spôsobila búrka a námorníci, ktorí vrazili dovnútra a vrhli sa na ňu. Loď sa kolísala, a tak opatrne ponaprávala sviečky na podlahe a jednu po druhej ich zapálila, až kým ich nehorelo všetkých päť. Potom na dosky nakreslila pentagram a vstúpila doň.

Veľmi sa bála. Keď jej Francúzka madame de Rochambeuová ukázala najnovšiu módu na dvore Ľudovíta XIV., zabávala sa a možno sa jej i trochu posmievala. Vo Francúzsku sa hovorilo, že ženy zabíjali novorodencov, aby si zaistili večnú mladosť. Ak to bolo tak, možno by jej mohlo drobné kúzlo zachrániť život…

Komu by tým mohla poškodiť? Zažmúrila oči a počula, ako okolo nej zavýja búrka. „Greedigut,“ zašepkala a precítila tie slová na perách. Kľakla si na zem v nakreslenom pentagrame. „Greedigut, Greedigut, príď ku mne.“

Dlážka sa divoko nakláňala, sviečky sa kĺzali raz sem, raz tam. Musela na chvíľu prestať, aby ich zachytila. Všetko ju to veľmi rozptyľovalo. Aké ťažké je byť čarodejnicou! Madame de Rochambeauová jej nepovedala nič o čarovaní na lodi. Možno to nefungovalo. Možno to všetko bola iba francúzska pochabosť.

„Greedigut,“ zanariekala. Objala sa.

Potom sa jej zazdalo, že počuje, ako búrka slabne.

Alebo to bola len jej predstavivosť?

„Greedigut, príď ku mne, zober si ma, prebývaj vo mne…“

Predstavila si pazúry, cítila, ako jej vietor trepoce nočnou košeľou, cítila prítomnosť…

A potom vietor ustal.

5. ČASŤ

DRAČIA PAPUĽA

32. KAPITOLA

Hunter sa zobudil z nepokojného spánku s čudným pocitom, že čosi nie je v poriadku. Posadil sa v posteli a uvedomil si, že všetko je iné: pohyby lode boli menej zúrivé a vietor utíchol na šelest.

Ponáhľal sa na palubu, kde padal ľahký dážď. More bolo pokojnejšie a zlepšila sa viditeľnosť. Enders, ktorý ešte stále stál za kormidlom, vyzeral napoly mŕtvy, no škeril sa.

„Prestáli sme ho, kapitán,“ radoval sa. „Veľa z nás nezostalo, ale prežili sme.“

Enders ukázal napravo. Bola tam pevnina – nízka, sivá silueta ostrova.

„Čo je to?“ spýtal sa Hunter.

„Neviem,“ odvetil Enders. „Ale zakotvíme tam.“

Víchor hnal loď dva dni a dve noci a nemali ani poňatia o svojej polohe. Priplávali k ostrovčeku, ktorý bol nízky, zarastený a nevľúdny. Už z diaľky pozdĺž pobrežia rozoznali hustý kaktusový porast.

„Počítam, že sme pod Náveternými ostrovmi,“ povedal Enders s uvážlivo prižmúrenými očami. „Pravdepodobne neďaleko Boca del Dragon a v tých vodách si nemožno urobiť prestávku.“ Vzdychol si. „Želal by som si, aby sme videli slnko, odmeral by som to.“

Boca del Dragon – Dračia papuľa – bol pás mora medzi Náveternými karibskými ostrovmi a pobrežím Južnej Ameriky. Bol to známy a obávaný úsek, hoci teraz vyzeral dosť pokojne.

El Trinidad sa aj napriek pokojnému moru prevaľovať a gúľal ako opilec. Predsa sa im však podarilo aj s roztrhanými plachtami oboplávať južný výbežok ostrova a nájsť peknú zátoku pri západnom brehu. Bola chránená a mala piesčité dno vhodné na naklonenie lode. Hunter zaistil loď a vyčerpaná posádka si išla oddýchnuť na breh.

Po Sansonovi a Cassandre nebolo ani stopy. Hunterovým mužom vyčerpaným za hranice primeranej únavy bolo ľahostajné, či prežili búrku. Ležali na pláži rozvalení vo vlhkých šatách a spali s tvárami v piesku. Ich telá boli porúcané ako kláty. Spoza rednúcich mrakov vyšlo na okamih slnko. Hunter cítil, že ho premáha únava a tiež zaspal.

Nasledujúce tri dni boli priaznivé. Posádka usilovne pracovala na naklonení lode, na oprave škody pod čiarou ponoru a na rahnách rozlámanej nadstavby. Keď prehľadali loď, nenašli v nej nijaké drevo. Galeóny o veľkosti El Trinidadu za normálnych okolností viezli v nákladných priestoroch rahná a sťažne navyše, no Španieli ich vyložili, aby mohli naložiť viac nákladu. Museli si pomôcť, ako najlepšie vedeli.

Enders zmeral slnko svojím astrolábom a stanovil zemepisnú šírku. Neboli ďaleko od španielskych pevností Cartagena a Maracaibo na juhoamerickom pobreží. Okrem toho však nevedeli nič o svojom ostrove, ktorý nazvali Bezmenný ostrovček.

Hunter mal pocit zraniteľnosti, keď videl El Trinidad zvalený na boku a neschopný plavby. Keby na nich teraz zaútočili, mali by veľké ťažkosti. Zatiaľ však nemal dôvod obávať sa. Ostrov bol očividne neobývaný, rovnako ako dva najbližšie ostrovčeky na juhu.

Na Bezmennom ostrovčeku však bolo čosi nepriateľské a nehostinné. Zem vyprahnutá a husto porastená kaktusmi, miestami tak husto ako les. Vysoko v poraste štebotali žiarivo sfarbené vtáky a ich štebot sa niesol vo vetre. Vietor nikdy neustal; bol horúci, neznesiteľný, vial rýchlosťou takmer desať uzlov, celý deň a celú noc, s jedinou krátkou prestávkou na úsvite. Muži si zvykli na prácu a spánok za kvílenia vetra v ušiach.

Niečo na tomto mieste prinútilo Huntera umiestniť stráže okolo lode. Povedal si, že je treba znovunastoliť medzi mužmi disciplínu, no v skutočnosti to bola nejaká iná zlá predtucha. Na štvrtý večer pri večeri rozdelil nočné hliadky. Enders si vezme prvú; on sám si zoberie polnočnú hliadku a vystrieda ho Bellows. Poslal muža, aby o tom upovedomil Endersa aj Bellowsa. Muž sa vrátil o hodinu.

„Prepáčte, kapitán,“ povedal. „Neviem nájsť Bellowsa.“

„Čo myslíte tým, že ho neviete nájsť?“

„Nedá sa nikde nájsť, kapitán.“

Hunter skúmavo preletel pohľadom podrast pozdĺž pobrežia. „Určite niekde spí,“ konštatoval. „Nájdite ho a priveďte mi ho. Bude to preňho o to horšie.“

„Áno, kapitán,“ odvetil muž.

No ani hľadanie v zátoke neprinieslo nijaké stopy po Bellowsovi. V hustnúcej tme Hunter odvolal pátranie a zhromaždil mužov okolo ohňov. Napočítal ich tridsaťštyri, vrátane španielskych zajatcov a lady Sarah. Prikázal im, aby sa nevzďaľovali od ohňov a určil ďalšieho muža, ktorý prevezme hliadku namiesto Bellowsa.

Noc prešla bez výnimočných udalostí.

Ráno Hunter viedol skupinku, ktorá sa vybrala hľadať drevo. Na Bezmennom ostrovčeku žiadne nebolo, tak sa vydal s desiatimi ozbrojenými mužmi na najbližší ostrov južným smerom. Z diaľky bol podobný ich ostrovu a Hunter neočakával, že nájdu drevo.

Cítil však povinnosť, hľadať ho.

S veslicou pristáli pri východnom brehu a celá skupinka sa vydala do vnútrozemia, prechádzali cez husté zhluky kaktusov, ktoré im šklbali a trhali šaty. Skoro predpoludním dorazili na výšinu, odkiaľ urobili dva objavy.

Ako prvé videli ďalší ostrov v súostroví južne od nich. Z pol tucta ohňov sa do vzduchu dvíhali tenké sivé pásiky dymu; ostrov bol teda obývaný.

Čo ich zaujímalo bezprostrednejšie, boli strechy dediny pri vode na západnom pobreží ostrova. Z miesta, kde stáli, mali budovy vzhľad nahrubo postavenej španielskej základne.

Hunter opatrne zaviedol mužov k dedine. S mušketami v pohotovosti sa zakrádali od kaktusu ku kaktusu. Keď už boli veľmi blízko, jeden z Hunterových námorníkov predčasne vystrelil z muškety.

Výstrel sa ozýval a zvuk sa niesol vo vetre. Hunter zahrešil a sledoval dedinu, ako ju zachváti panika.

Nebol tam však nijaký ruch, nijaké známky života.

Po krátkej prestávke viedol mužov do dediny. Takmer okamžite vedel, že dedina je opustená. Domy boli prázdne. Hunter vošiel do prvého, no nenašiel tam nič okrem Biblie vytlačenej v španielčine a zopár diek prežratých moľami na drsných, rozlámaných posteliach. Tarantuly sa rozutekali do úkrytov v tme.

Vyšiel von. Muži sa zakrádali od domu k domu, no vychádzali s prázdnymi rukami a krútili hlavami.

„Možno ich varovali, že prídeme,“ skúsil jeden námorník.

Hunter pokrútil hlavou. „Pozrite na zátoku.“

V zátoke boli štyri loďky, všetky uviaznuté na plytčine, a jemne ich pohojdávali špliechajúce vlny. Utekajúci osadníci by ušli po vode.

Nedáva zmysel, nechať tu člny.

„Pozrite sem,“ povedal chlap na pláži. Hunter podišiel k nemu. Uvidel päť dlhých rýh v piesku, stopy po úzkych lodiach alebo možno nejakých kanoe vytiahnutých z pláže. Bolo tam veľa stôp bosých chodidiel. A akési červené škvrny.

„Je to krv?“

„Neviem.“

Na severnom konci mestečka stál kostol, postavený rovnako nahrubo ako ostatné budovy. Hunter a ostatní doň vošli. Vnútrajšok bol zdemolovaný a všetky steny pokryté krvou. Odohralo sa tu nejaké vraždenie, ale už dávnejšie. Prinajmenšom pred niekoľkými dňami. Pach zaschnutej krvi bol odporný.

„Čo je toto?“

Hunter podišiel k námorníkovi, ktorý uprene hľadel na šupinatú kožu na zemi. „Vyzerá ako krokodíl.“

„Áno, ale odkiaľ?“

„Nie odtiaľto,“ povedal Hunter. „Tu nie sú krokodíly.“

Zdvihol ju. Bolo to veľké zviera, aspoň meter a pol dlhé. Iba málo karibských krokodílov narástlo do takej dĺžky. Krokodíly vo vnútrozemských barinách Jamajky merali iba meter či meter dvadsať.

„Už je to nejaký čas, čo z neho stiahli kožu,“ konštatoval Hunter. Pozorne ju preskúmal. Okolo hlavy boli vyrezané diery, cez ktoré bol prestrčený kus surovej kože, akoby ju nejaký muž nosil na pleciach.

„Doparoma, pozrite tam, kapitán.“

Hunter sa obzrel na vedľajší ostrov južne od nich. Dym z ohňov, ktorý predtým videli, zmizol. Vtedy začuli tlmené bubnovanie.

„Najlepšie bude, keď sa vrátime k člnu,“ povedal Hunter. Na popoludňajšom slnku kráčali rýchlo. Trvalo im takmer hodinu, kým sa vrátili k veslici vytiahnutej na východnom brehu. Keď k nej prišli, v piesku objavili ďalšiu záhadnú ryhu po kanoe.

A ešte čosi.

Neďaleko lode bola časť piesku nahladko utľapkaná a olemovaná kruhom z kamienkov. V strede kruhu vytŕčalo päť prstov.

„Pochovaná ruka,“ povedal jeden z námorníkov. Načiahol sa a chcel ju vytiahnuť za prst.

Prst však povolil. Muž sa tak vyľakal, že ho pustil na zem a cúvol. „Pre Božie rany!“

Hunter cítil, že mu búši srdce. Námorníci sa krčili.

„No tak poďte,“ povedal, načiahol sa a postupne povyťahoval všetky prsty. Všetky ľahko povolili. Hunter ich podržal v dlani. Posádka sa s hrôzou prizerala.

„Čo to znamená, kapitán?“

Netušil. Strčil si ich do vrecka. „Vrátime sa na galeónu a uvidíme,“ povedal.

Pri večernom svetle ohňov sedel a civel na prsty. Odpoveď, ktorú všetci hľadali, im poskytla Lazue.

„Pozrite sa na konce,“ ukázala na hrubý spôsob, akým boli prsty odrezané od dlane. „To je bezpochyby práca Karibov.“

„Karibovia,“ zopakoval užasnutý Hunter. Karibskí Indiáni, kedysi takí bojovní na mnohých karibských ostrovoch, boli teraz niečo ako mýtus, ľudia stratení v minulosti. Španieli vyhubili všetkých Indiánov v Karibiku počas prvých sto rokov nadvlády. Vo vnútrozemských oblastiach niektorých odľahlých ostrovov bolo možno nájsť zopár mierumilovných

Arawakov žijúcich v biede a špine. Krvilační Karibovia však už dávno vymizli.

Tak sa aspoň hovorilo.

„Ako to vieš?“ spýtal sa Hunter.

„Podľa koncov,“ zopakovala Lazue. „Takýto rez neurobí nijaký kov. Urobili ich kamennými čepeľami.“

Hunterov mozog sa namáhal, aby prijal túto novú informáciu.

„Musí to byť španielsky trik, aby nás odstrašili,“ no už keď to vyslovil, nebol o tom presvedčený. Všetko do seba zapadalo – ryhy po kanoe, krokodília koža s dierami na pásiky surovej kože.

„Karibovia sú kanibali,“ povedala Lazue. „Prsty však nechávajú na výstrahu. To je ich spôsob.“

Vtedy k nim pristúpil Enders. „Prepáčte, pane, ale slečna Almontová sa nevrátila.“

„Čo?“

„Nevrátila sa, pane.“

„Odkiaľ?“

„Dovolil som jej ísť do vnútrozemia,“ povedal Enders skrúšene a ukázal smerom k tmavým kaktusom a ďalej od žiary ohňov okolo lode. „Chcela si nazbierať ovocie a plody. Zdá sa, že je vegetariánka…“

„Kedy ste jej dovolili ísť do vnútrozemia?“

„Dnes popoludní, kapitán.“

„A ešte sa nevrátila?“

„Poslal som s ňou dvoch námorníkov,“ povedal Enders. „Nikdy by som si nepomyslel…“

Zarazil sa.

V tme sa rozozvučalo vzdialené dunenie indiánskych bubnov.

33. KAPITOLA

Hunter sedel v prvej z troch veslíc a počúval jemný šplechot vody o boky člna. Cez nočnú tmu zízal na približujúci sa ostrov. Údery na bubon boli hlasnejšie a vo vnútrozemí videli matný blikot ohňa.

Lazue sedela vedľa neho. „Ženy nejedia.“

„Máš šťastie,“ odvetil Hunter.

„Aj lady Sarah.“

„Hovorí sa,“ povedala Lazue a pochechtávala sa v tme, „že Karibovia nejedia ani Španielov. Sú príliš tvrdí. Holanďania sú bucľatí, ale bez chuti, Angličania priemerní, ale Francúzi lahodní. Myslíš, že to je pravda?“

„Chcem ju späť,“ odvetil Hunter zamračene. „Potrebujeme ju. Ako môžeme guvernérovi povedať, že sme mu zachránili neter len preto, aby nám ju divosi ukradli na svoj večierok?“

„Nemáš zmysel pre humor,“ odvetila Lazue.

„Dnes večer nie.“

Obzrel sa na ostatné lode, čo plávali za nimi v tme. Vzal so sebou dvadsaťsedem mužov. Endersa nechal na El Trinidade. Náhlivo sa usiloval opraviť ho pri svetle ohňov. Pokiaľ išlo o lode, Enders bol čarodejník, no toto bolo naňho veľa. Keby aj s lady Sarah ušli, ešte deň, možno aj viac by nemohli opustiť Bezmenný ostrovček. A za ten čas by Indiáni zaútočili.

Hunter cítil, že ich veslica narazila na piesčitý breh. Povyskakovali do vody, ktorá im siahala po kolená. Hunter zašepkal: „Všetci von okrem Žida. Opatrne s ním.“

Naozaj, o chvíľu nato Žid opatrne vystúpil na suchú zem a v náručí zvieral drahocenný náklad.

„Nezvlhlo to?“ zašepkal Hunter.

„Nemyslím,“ odvetil don Diego. „Bol som opatrný.“ Zažmurkal slabými očami. „Nevidím dobre.“

„Nasledujte ma,“ povedal Hunter. Skupinu viedol do vnútrozemia ostrova. Na pláži za nimi vystupovali z veslíc ozbrojené posádky. Muži sa zakrádali medzi kaktusy na brehu. Bola bezmesačná, veľmi tmavá noc. Čoskoro vnikli hlboko do vnútrozemia a blížili sa k ohňom a búšeniu bubnov.

Karibská dedina bola oveľa väčšia, ako očakávali: tucet hlinených chatrčí so slamenými strechami, rozmiestnených do polkruhu okolo niekoľkých blčiacich ohňov. Tancovali a zavýjali tam bojovníci pomaľovaní tuhou červenou farbou, ich telá vrhali dlhé, pohybujúce sa tiene. Viacerí mali na hlavách krokodílie kože; iní dvíhali do vzduchu ľudské lebky. Všetci boli nahí. Vydávali desivý, monotónny spev.

Objekt ich tanca bolo vidno nad ohňom. Na mriežke z kusov čerstvého dreva spočívalo vypitvané torzo námorníka bez rúk a bez nôh. Bokom od neho skupina žien čistila mužove črevá.

Hunter nevidel lady Sarah. Maur ukázal rukou. Uvidel ju ležať bokom od ohňa. Vlasy mala zlepené od krvi. Nehýbala sa. Pravdepodobne bola mŕtva.

Na tvárach Hunterových mužov sa zračilo zhrozenie a hnev. Hunter zašepkal pár slov Lazue, potom sa spolu s Bassom a donom Diegom zakrádali po obvode táboriska.

Všetci traja vošli do jednej chatrče s pripravenými nožmi. Chatrč bola prázdna. Z povaly viseli lebky, cinkali vo vetre, ktorý fúkal cez tábor. V rohu stál kôš s kosťami.

„Rýchlo,“ zašepkal Hunter.

Don Diego postavil do stredu miestnosti svoj grenade a zapálil šnúru. Všetci traja vykĺzli von a prešli do protiľahlého kúta táboriska. Don Diego zapálil šnúru na druhom grenade a čakal.

Prvý grenade vybuchol s ohromujúcim účinkom. Chatrč sa rozletela na tisíc kúskov. Šokovaní bojovníci červení ako raky kvílili od údesu a prekvapenia. Don Diego hodil druhý grenade vysokým oblúkom do ohňa. Vzápätí vybuchol. Bojovníci kričali, zatiaľ čo lietajúce úlomky kovu a skla ich premenili na rešeto.

Hunterovi muži zároveň spustili paľbu z podrastu.

Hunter a Maur sa prikradli k lady Sarah Almontovej a stiahli sa s ňou späť do krovia. Všade okolo kričali, kvílili a zomierali karibskí bojovníci. Slamené strechy chatrčí sa chytili od ohňa. Keď sa Hunter naposledy obzrel na táborisko, videl ohnivé peklo.

Ich ústup bol náhlivý a neplánovaný. Bassa so svojou nesmiernou silou poľahky niesol Angličanku. Zastonala.

„Žije,“ oznámil Hunter.

Opäť zastonala.

Muži sa poklusom ponáhľali na pláž a do člnov.

Do úsvitu boli všetci bezpečne späť na lodi. Kormidelník Enders odovzdal práce na galeóne Hunterovi a išiel ošetriť rany lady Sarah. Neskôr predpoludním podal Hunterovi hlásenie.

„Bude žiť. Bol to nepríjemný úder do hlavy, no inak nič vážne.“ Pozrel na loď. „Želal by som si, aby sme stadeto už odišli.“

Hunter sa pokúšal pripraviť naklonenú loď na plavbu. Stále však ostalo veľa nedokončených opráv: hlavný sťažeň bol slabý, chýbal mu vrchol; predný sťažeň celkom zničený, pod čiarou ponoru zívala veľká diera. Veľkú časť paluby vytrhali, aby získali drevo na opravy. Čoskoro budú musieť vytrhať aj časť spodnej paluby s delami. Napredovali pomaly.

„Skôr ako zajtra ráno nebudeme môcť odísť,“ usúdil Hunter.

„Nechcem si predstaviť noc,“ Enders sa obzrel po ostrove. „Zatiaľ je celkom pokojne. Nepáči sa mi však predstava, že tu zostaneme na noc.“

„Ani mne,“ odvetil Hunter.

Pracovali aj v noci. Vyčerpaní muži sa motali bez spánku v horúčkovitom úsilí dokončiť nevyhnutné opravy. Postavili početnú stráž, čím sa práce ešte väčšmi spomalili, no Hunter bol presvedčený, že je to potrebné.

O polnoci sa znova rozozvučalo bubnovanie a pokračovalo takmer celú hodinu. Potom nastalo zlovestné ticho.

Muži boli vynervovaní, nechceli pracovať, Hunter ich však nútil. Na úsvite stál na pláži po boku námorníka a pomáhal mu niesť dosku. Muž si zrazu pľasol po krku.

„Prekliate moskyty,“ zahrešil.

Vzápätí sa so zvláštnym výrazom v tvári zvalil, zakašľal a zomrel.

Hunter sa nad neho sklonil. Na krku mu uvidel iba bodku po uštipnutí a kvapku krvi. Muž však bol mŕtvy.

Od provy začul výkrik a do piesku sa zvalil ďalší mŕtvy muž. Posádka bola zmätená; rozostavené stráže pribehli späť k lodi; pracujúci chlapi sa skrčili pod trup lode.

Hunter si ešte raz prezrel mŕtveho pri svojich nohách. Až vtedy si všimol, že drží malú operenú šípku s hrotom.

Otrávené šípy.

„Prichádzajú!“ vykríkli hliadky. Muži sa ukryli za kusy dreva a trosiek. S napätím čakali. Nikto sa však neobjavil; v kríkoch a zhlukoch kaktusov pozdĺž pobrežia bolo ticho.

Enders sa prikradol k Hunterovi. „Máme sa vrátiť k práci?“

„Koľkých mužov sme stratili?“

„Petersa, pane.“ Enders sklopil zrak. „A tuto Maxwella.“

Hunter pokrútil hlavou. „O ďalších už nemôžeme prísť.“ Posádka bola skresaná na tridsiatich mužov. „Počkáme do úsvitu.“

„Poviem to ostatným,“ povedal Enders a odkradol sa. Práve v tej chvíli niečo zakvílilo a bum! Do dreva pri Hunterovom uchu sa zaborila malá operená šípka. Skrčil sa a čakal.

Až do úsvitu sa nič nestalo. Vtedy s hrôzostrašným revom vyskočili spoza húštin červeno pomaľovaní Indiáni a vybehli na pláž. Hunterovi námorníci odpovedali salvou z muškiet. Tucet divochov popadalo na piesok, ostatní sa stiahli späť do úkrytu.

Hunter aj jeho muži, skrčení v nepríjemnej polohe, čakali do poludnia. Keď sa nič nedialo, Hunter oznámil, že majú pokračovať v práci. So skupinkou mužov sa vybral do vnútrozemia. Divosi zmizli bez stopy.

Vrátili sa k lodi. Boli ustatí, vyčerpaní, hýbali sa pomaly. Enders však veselo prehodil: „Držte palce a velebte prozreteľnosť. Čoskoro odplávame.“

Keď sa opäť rozozvučali údery kladiva a stavebných prác, Hunter zašiel za lady Sarah.

Ležala na piesku a civela na prichádzajúceho Huntera.

„Madam,“ opýtal sa, „ako vám je?“

Uprene naňho pozerala, ale neodpovedala. Oči mala otvorené, no nevidela ho.

„Madam?“

Neodpovedala.

„Madam?“

Rukou jej prešiel popred tvár. Nežmurkla. Neprejavila ani náznak, že by ho spoznala.

Hunter krútil hlavou.

Pri večernom prílive spustili El Trinidad na vodu, no odplávať zo zátoky mohli až ráno. Hunter sa prechádzal po palube a pozoroval pobrežie. Opäť sa rozozvučali bubny. Bol veľmi unavený, ale nespal. Cez noc vzduchom občas zase kvílili smrtiace šípky. Nikoho však nezasiahli a Enders, ktorý sa preplazil po lodi ako bystrozraká opica, vyhlásil, že je spokojný s opravami, keď už nie priam nadšený.

Na svitaní vytiahli zadnú kotvu, napli plachty a vycúvali na otvorené more. Hunter dával pozor, očakával, že na nich zaútočí flotila kanoe s červenými bojovníkmi. Teraz by im dal okúsiť delovú guľu.

Indiáni však nezaútočili, keď zdvihli plachty, aby zachytili vietor, a Bezmenný ostrovček zmizol za nimi, predchádzajúce udalosti im pripadali ako zlý sen. Hunter bol veľmi unavený. Väčšine prikázal, aby sa vyspala, Endersa za kormidlom nechal iba s kmeňovým stavom posádky.

Enders si robil starosti.

„Preboha,“ hneval sa Hunter, „večne si robíte starosti. Práve sme ušli divochom, pod nohami máme svoju loď a pred sebou čisté more. Kedy budete spokojný?“

„Áno, voda je čistá,“ pritakal Enders, „teraz sme však v Boca del Dragon, o tom niet pochýb. Toto nie je miesto na kmeňový stav posádky.“

„Muži sa musia vyspať,“ trval na svojom Hunter a zišiel do podpalubia. Vo svojej rozhorúčenej, nevetranej kajute okamžite upadol do mučivého, nepokojného spánku. Snívalo sa mu, že jeho loď sa prevrhla v Boca del Dragon, kde bola voda hlbšia ako hocikde inde v západných moriach. Potápal sa do modrej hlbiny, potom čiernej…

S trhnutím sa zobudil na ženský výkrik. Vybehol na palubu. Bolo šero a pofukoval veľmi ľahký vánok; plachty na El Trinidade sa trepotali a od žiary zapadajúceho slnka chytali červenkastý nádych. Za kormidlom stála Lazue, ktorá vystriedala Endersa. Ukázala na more: „Pozri tam.“

Po ľavoboku sa pod hladinou vírila voda. Rútil sa k nim fosforeskujúci modrozelený svietiaci predmet.

„Krak,“ povedala Lazue. „Už asi hodinu nás sleduje Krak.“

Hunter ho pozoroval. Svetielkujúca stvora priplávala bližšie a pohybovala sa pozdĺž lode. Musela spomaliť, aby prispôsobila svoju rýchlosť El Trinidadu. Bola to nesmierne veľká kopa svetielkujúceho mäsa s dlhými chápadlami vystretými dozadu.

„Nie!“ zvolala Lazue, keď sa jej páka kormidla vykrútila z rúk. Loď sa rozkolísala. „Útočí!“

Hunter schmatol kormidlo. No neudržal ho, ovládala ho akási úžasná sila. Huntera hodilo o okraj lode a vyrazilo mu dych. Na palubu vybehli námorníci, ktorých pritiahlo Lazuino volanie. Zazneli vystrašené výkriky: „Krak! Krak!“

Hunter sa postavil práve vo chvíli, keď sa ponad zábradlie preplazilo slizké chápadlo a omotalo sa mu okolo pása. Ostré, zrohovatené prísavky mu trhali oblečenie a ťahali ho k zábradliu. Cítil chlad živočíchovho tela. Prekonal odpor a sekal dýkou do chápadla. Malo nadľudskú silu a nadvihlo ho vysoko do vzduchu. Hunter doň stále znovu a znovu a zabodával dýku. Po nohách mu stekala zelenkastá krv.

Chápadlo náhle uvoľnilo zovretie a Hunter padol na palubu. Keď sa postavil, všade videl chápadlá ovíjať sa okolo zadnej časti lode a šplhať sa až nad kormovú nadstavbu. Príšera zdvihla zvíjajúceho sa námorníka do vzduchu a takmer pohŕdavo ho šmarila do vody.

Enders zvolal: „Choďte do podpalubia! Do podpalubia!“ Hunter začul zo strednej časti lode výstrely z muškiet. Muži sa nakláňali cez bok a strieľali do obludy.

Hunter prebehol na kormu a pozeral sa dole na desivý výjav. Príšera mala hruškovité telo priamo za nimi a veľkým počtom chápadiel uchopila loď aspoň na desiatich miestach, šľahala a vlnila nimi. Telo živočícha v rastúcej tme zeleno svetielkovalo. Jeho zelené chápadlá sa vinuli do okien kajút v zadnej časti lode.

Hunter si spomenul na lady Sarah a ponáhľal sa dole. Našiel ju v jej kajute, stále s kamennou tvárou.

„Poďte, madam…“

V tej chvíli sa roztrieštili okná s tabuľami z oloveného skla a do kajuty sa vplazilo obrovské chápadlo hrubé ako kmeň stromu. Omotalo sa okolo dela a ťahalo ho; delo sa uvoľnilo z klinových klátov, kotúľalo sa po miestnosti. Na miestach, kde sa ho dotkli zrohovatené prísavky, zostali v ligotavom žltom kove hlboké ryhy.

Lady Sarah vykríkla.

Hunter schmatol sekeru a zaťal do vlniaceho sa chápadla. Do tváre mu vystrekla odporná zelená krv. Prísavky sa mu obtreli o líce a poškriabali mu pokožku.

Chápadlo sa stiahlo, no vzápätí sa zase plazilo dopredu, ako svietiaca zelená hadica sa mu omotalo okolo nohy a zhodilo ho na zem. Potom ho ťahalo po podlahe k oknu. Hunter zaťal sekeru do podlahy, aby sa udržal; sekera sa však uvoľnila. Vtedy lady Sarah vykríkla ešte raz, pretože chápadlo prudko vytiahlo Huntera cez rozbitú okennú tabuľu von nad kormu lode.

Chápadlo ho vo vzduchu nieslo za nohu a hojdalo sem a tam, ako dieťa bábiku. Potom ním tresklo o kormu El Trinidadu. Hunter sa boľavou rukou chytil zábradlia na kajute. Druhou rúbal sekerou do chápadla, ktoré ho napokon pustilo.

Na okamih bol voľný. Bol veľmi blízko pri zvierati, čo vírilo vodu pod ním.

Ohromila ho jeho veľkosť. Zdalo sa, že požiera loď, tak pevne sa mnohými chápadlami držalo kormy. Vzduch žiaril zelenkastým svetlom, ktoré príšera vydávala.

Priamo pod sebou Hunter zbadal obrovské oko, široké asi meter a pol, väčšie ako stôl. Oko nežmurkalo; nemalo nijaký výraz; zdalo sa, že čierna zrenica obklopená svetielkujúcim zeleným telom nezaujato skúma Huntera. Ďalej za loďou malo telo príšery tvar ako rýľ s dvomi plochými čepeľami. Hunterovu pozornosť upútali chápadlá.

Ďalšie sa už blížilo k nemu. Videl prísavky veľké ako taniere lemované rohmi. Driapali mu mäso. Hunter sa krútil, aby sa im vyhol, vratko sa držal zábradlia na kajute.

Nad jeho hlavou námorníci strieľali do netvora. Enders zakričal: „Zastavte paľbu! To je kapitán!“

Vzápätí jedno z tučných chápadiel jediným úderom zhodilo Huntera zo zábradlia, padol do vody, priamo na obludu.

Chvíľu mútil zelenú svetielkujúcu vodu, krútil sa v nej, kým si nenašiel oporu na nohy. Stál na príšere! Bola klzká a slizká, akoby stál na vreci s vodou. Pokožka zvieraťa – cítil ju vždy, keď padol na ruky a kolená – bola drsná a studená. Telo príšery pulzovalo a hýbalo sa pod ním.

Hunter sa plazil dopredu, špliechal vo vode, až kým sa nedostal k oku. Pri pohľade z takej blízkosti bolo oko ako obrovská, nekonečná diera v žiarivej zeleni.

Hunter neváhal, zahnal sa sekerou a zaťal ju hlboko do zakrivenej očnej gule. Sekera sa odrazila od vypukliny. Zahnal sa ešte raz a ešte. Napokon sa kov zaboril hlboko dovnútra. Z oka vytryskol ako gejzír prúd čistej vody. Zdalo sa, že svalovina okolo oka sa sťahuje.

Vtedy more zbelelo ako mlieko, Hunter stratil oporu pod nohami, pretože príšera sa ponorila a on sa voľne vznášal v oceáne a kričal o pomoc. Hodili mu lano, hneď ho schmatol, no príšera sa opäť vynorila. Náraz ho vyhodil nad kalnú bielu vodu. Pristál na vakovitej koži živočícha.

Vtedy preskočili Enders a Maur s kopijami cez okraj lode. Kopije zapichli hlboko do tela živočícha. Vystrekli z neho stĺpy zelenkastej krvi. Nasledoval príval vody ako pri výbuchu – a zviera zmizlo. Odplávalo do hlbín oceána.

Hunter, Enders a Maur zápasili vo zvírenej vode.

„Ďakujem,“ lapal po dychu Hunter.

„Mne neďakujte,“ odvetil Enders a hlavou pokynul na Maura. „Tento čierny bastard ma sotil.“

Nemý Bassa sa zaškeril.

Vysoko nad sebou videli, ako sa El Trinidad otáča a vracia, aby ich vytiahli z vody.

„Viete,“ povedal Enders, zatiaľ čo všetci traja šliapali vodu, „keď sa vrátime do Port Royalu, toto nám nikto neuverí.“

Hodili im laná. Premočených, kašľajúcich a vyčerpaných ich vytiahli na palubu.

6. ČASŤ

PORT ROYAL

34. KAPITOLA

V skorých popoludňajších hodinách 20. októbra 1665 španielska galeóna El Trinidad doplávala k východnému kanálu vedúcemu do Port Royalu pred zarastenými odkryvmi horniny na Južnom ostrovčeku a kapitán Hunter dal povel zakotviť.

Boli dve míle od Port Royalu. Hunter s posádkou stáli pri zábradlí lode a pozerali k mestu. V prístave bolo ticho; ich príchod si ešte nevšimli, ale vedeli, že o chvíľu budú počuť výstrely a hysterické ovácie, ktoré vždy sprevádzajú príchod ukoristenej nepriateľskej lode. Taká oslava neraz trvá dva dni aj viac.

Hodiny sa však míňali úplne bez odozvy. Naopak, zdalo sa, že mesto je každou minútou tichšie. Ponad tiché vody nepočuli nijaké výstrely ani výkriky na pozdrav, nevideli vítacie vatry.

Enders sa zamračil. „Zaútočili Španieli?“

Hunter pokrútil hlavou. „Nemožné.“ Port Royal bola najsilnejšia anglická usadlosť v Novom svete. Španieli mohli zaútočiť na Ostrov svätého Krištofa alebo na niektorú inú základňu. Ale nie na Port Royal.

„Niečo rozhodne nie je v poriadku.“

„Čoskoro sa to dozvieme,“ povedal Hunter, pretože z pevnosti Fort Charles, pod ktorej delami kotvili, vyplávala veslica.

Veslica sa priviazala k boku El Trinidadu a na palubu vyšiel kapitán kráľovskej milície. Hunter ho poznal; bol to Emerson, mladý nastupujúci dôstojník. Emerson bol napätý; až príliš nahlas povedal: „Kto je uznaný za kapitána tohto plavidla?“

„Ja,“ odvetil Hunter a podišiel dopredu. „Ako sa máš, Peter?“

Emerson zostal strnulo stáť. Nedal nijako najavo, že ho pozná. „Prosím vás, preukážte svoju totožnosť, pane.“

„Peter, vieš veľmi dobre, kto som. Čo to znamená…“

„Preukážte sa, pane, pod hrozbou trestu.“

Hunter sa zamračil. „Čo je to za frašku?“

Emerson s nekompromisným dôrazom povedal: „Ste Charles Hunter, občan kolónie v Massachusettskom zálive a donedávna kolónie jeho veličenstva Jamajka?“

Hunter odvetil: „Som.“ Všimol si, že napriek chladnému večernému vánku sa Emerson potil.

„Preukážte, prosím vás, totožnosť svojho plavidla.“

„Je to španielska galeóna známa ako El Trinidad.“

„Španielska loď?“

Hunter začínal byť netrpezlivý. „Áno, veď je to jasné ako tvoj nos medzi očami.“

„Potom, Charles Hunter,“ povedal Emerson a nadýchol sa, „je mojou prísažnou povinnosťou zatknúť vás pre obvinenie z pirátstva…“

„Pirátstva?!“

„… a takisto celú vašu posádku. Žiadam vás, aby ste išli so mnou do veslice.“

Hunter bol ohromený. „Na základe čieho rozkazu?“

„Na základe rozkazu pána Roberta Hackletta, zastupujúceho guvernéra Jamajky.“

„Ale sir James…“

„Kým sa tu rozprávame, sir James zomiera,“ odvetil Emerson. „Teraz poďte, prosím, so mnou.“

Otupený, akoby v akomsi tranze, Hunter zliezol cez bok lode do veslice. Vojaci veslovali k brehu. Hunter sa obzrel na zmenšujúcu sa siluetu svojej lode. Vedel, že jeho posádka je ohromená rovnako ako on.

Otočil sa k Emersonovi. „Čo, dopekla, sa tu deje?“

Keď už bol Emerson v člne, bol uvoľnenejší. „Mnohé sa tu zmenilo,“ povedal. „Pred dvomi týždňami sir James ochorel na horúčku…“

„Akú horúčku?“

„Poviem vám, čo viem,“ povedal Emerson. „Celé dni bol pripútaný na posteľ v guvernérskej rezidencii. V jeho neprítomnosti pán Hacklett prevzal riadenie kolónie. Pomáha mu veliteľ Scott.“

„Áno?“

Hunter vedel, že reaguje pomaly. Nedokázal uveriť, že výsledkom jeho početných dobrodružstiev, ktoré prežil za posledných šesť týždňov, bude to, že ho zavrú do väzenia – a bezpochyby popravia – ako obyčajného piráta.

„Áno,“ povedal Emerson. „Pán Hacklett je prísny na mesto. Mnohí sú vo väzení, alebo už popravení. Pittsa obesili minulý týždeň…“

„Pittsa!“

„… a Morelyho včera. A na vás je vypísaný stály zatykač.“

Hunterovi sa do mysle tislo tisíc argumentov a tisíc otázok. Ale mlčal. Emerson bol úradník, muž poverený vykonávaním rozkazov veliteľa, frajerského fičúra Scotta. Emerson si bude vykonávať povinnosti, ktoré mu stanovili.

„Do ktorého väzenia ma pošlú?“

„Do Marshallsea.“

Hunter sa nad touto absurdnosťou zasmial. „Poznám žalárnika v Marshallsea.“

„Už nie, je tam Hacklettov muž.“

„Rozumiem.“

Hunter nič viac nepovedal. Počúval zábery vesiel vo vode a sledoval približujúcu sa pevnosť Fort Charles.

V pevnosti naňho zapôsobila pohotovosť a ostražitosť vojakov. V minulosti človek poľahky našiel tucet spitých strážnikov na cimburí Fort Charlesu vyspevovať oplzlé pesničky. V tento večer nebolo počuť nijaké a vojaci mali úhľadne oblečenú kompletnú uniformu.

Huntera sprevádzala skupina ozbrojených a ostražitých vojakov do mesta, cez Vápennú cestu, ktorá bola nezvyčajne pokojná, a potom na sever pozdĺž Yorkskej ulice, okolo potemnených taverien, v ktorých v takúto hodinu zvyčajne svietilo teplé svetlo. Ticho v meste a opustenosť blatistých ulíc bili do očí.

Mužské väzenie Marshallsea stálo na konci Yorkskej ulice. Bola to veľká kamenná budova s päťdesiatimi celami na dvoch poschodiach. Vnútri to páchlo močom, výkalmi a po trstine, na zemi cupotali potkany. Muži v celách civeli prázdnymi očami na Huntera, keď ho za svetla pochodní viedli do cely a zamkli.

Hunter sa poobzeral po cele. Nič tam nebolo; nijaká posteľ ani lôžko, iba slama na zemi a vysoké okná s mrežami. Cez okno videl mrak presúvajúci sa krížom cez tvár ubúdajúceho mesiaca.

Keď za ním zacvendžali dvere, otočil k Emersonovi. „Kedy ma budú súdiť za pirátstvo?“

„Zajtra,“ odvetil Emerson a odvrátil sa.

Súdne pojednávanie s Charlesom Hunterom sa konalo v sobotu 21. októbra 1665. Súdny dvor sa zvyčajne neschádzal v sobotu, no napriek tomu Huntera postavili pred súd práve v tento deň. Keď Huntera voviedli dovnútra, budova poškodená zemetrasením bola z väčšej časti prázdna. Huntera predvolali bez ostatných členov posádky a postavili pred vysoký tribunál siedmich mužov sediacich za dreveným stolom. Tribunálu predsedal sám Robert Hacklett, zastupujúci guvernér kolónie Jamajka.

Hunterovi prikázali, aby sa postavil, kým mu prečítajú obžalobu.

„Zdvihnite pravú ruku.“

Urobil tak.

„Charles Hunter, vy a každý člen vašej posádky, ste z právomoci nášho zvrchovaného panovníka Karola, kráľa Veľkej Británie, obvinený z nasledujúcich trestných činov.“

Nasledovala odmlka. Hunter si skúmavo prezeral tváre sudcov: Hacklett naňho zagánil, Lewisham, sudca admirality, očividne nebol vo svojej koži; veliteľ Scott si špáral v zuboch zlatým špáradlom; obchodníci Foster a Poorman uhýbali očami; zámožný dôstojník milície poručík Dodson si upravoval uniformu; James Phips, obchodný kapitán. Hunter ich všetkých poznal a videl, akí sú nesvoji.

„Vzhľadom na otvorené pohŕdanie zákonmi svojej krajiny a zvrchovaných spojencov svojho kráľa ste sa zlomyseľne spolčili a zhromaždili za účelom obťažovania a rušenia osôb a majetku jeho najkresťanskejšieho veličenstva Filipa Španielskeho na súši aj na mori. V súlade s týmito najzlomyseľnejšími a najzákernejšími úmyslami ste navštívili španielsku usadlosť na ostrove Matanceros za účelom drancovania, podpaľačstva a lúpeže lodí a plavidiel tak, ako sa vám vyskytli v ceste.

Ďalej stojíte pred obžalobou z nezákonného odporu proti španielskemu plavidlu v úžinách južne od Matancerosu a potopenia tej istej lode vrátane straty všetkých životov a majetku na palube lode.

A napokon ste pri páchaní a dosahovaní tohto všetkého všetci a každý jeden z vás v zlomyseľnej kombinácii zamýšľali vykonať, a skutočne aj vykonali a na viacerých miestach využili svoje najvyššie úsilie na obťažovanie a útok na spomínané španielske lode a dŕžavy a na zavraždenie občanov Španielska. Priznávate sa, Charles Hunter?“

Nasledovala krátka odmlka. „Som nevinný,“ odvetil Hunter.

Pre Huntera bolo pojednávanie už teraz výsmechom. Nariadenie parlamentu z roku 1612 uvádzalo, že súdny tribunál musí pozostávať z mužov, ktorí nemajú nijaký priamy či nepriamy záujem v súvislosti s podrobnosťami prípadu. A každý muž tohto tribunálu by mal z Hunterovho odsúdenia a následnej konfiškácie lode a jej cenností nemalý zisk.

Čo ho miatlo, bol podrobný charakter obžaloby. Nikto nemohol vedieť, čo sa dialo počas výpravy na Matanceros, okrem neho a jeho mužov. No súčasťou obžaloby bola jeho úspešná obrana proti španielskej vojnovej lodi. Odkiaľ má tribunál túto informáciu? Mohol sa iba domnievať, že niektorý člen posádky prehovoril v predchádzajúci večer, pravdepodobne po mučení.

Súdny tribunál prijal jeho vyhlásenie bez najmenšieho ohlasu. Hacklett sa naklonil dopredu. „Pán Hunter,“ povedal pokojným hlasom, „tento tribunál si je vedomý vášho vysokého postavenia, ktoré zastávate v kolónii Jamajka. Neželáme si, aby sa pri tomto pojednávaní trvalo na prázdnej ceremónii, ktorá by nemusela slúžiť spravodlivosti. Prehovoríte teraz na obhajobu vo veci svojej obžaloby?“

Toto Huntera prekvapilo. Skôr ako odpovedal, na chvíľu sa odmlčal. Hacklett porušoval pravidlá súdnej procedúry. Muselo to byť preňho výhodné. Napriek tomu sa táto príležitosť zdala pridobrá, aby ju nevyužil.

„Ak si želajú významní členovia tohto spravodlivého súdneho tribunálu,“ začal Hunter bez akejkoľvek stopy irónie, „pousilujem sa o to.“

Muži v tribunáli hĺbavo, opatrne a uvážlivo prikyvovali.

Skôr ako Hunter prehovoril, postupne pozrel na každého z nich.

„Džentlmeni, nikto spomedzi vás nie je dôkladnejšie informovaný o posvätnej dohode, ktorá bola nedávno podpísaná medzi jeho veličenstvom kráľom Karolom a španielskym kráľovským dvorom, ako ja. Tieto novo nadviazané putá medzi našimi národmi by som bez provokácie nikdy neporušil. K takýmto provokáciám však došlo, a to v hojnej miere. Moje plavidlo Cassandra napadla španielska vojnová loď a všetkých mojich mužov bez oprávnenia zajali. Ďalej, dvoch z nich zavraždil kapitán tej lode, istý Cazalla. Ten istý Cazalla zadržal anglickú obchodnú loď, ktorá viezla okrem iného nákladu, o ktorom ja neviem, lady Sarah Almontovú, neter guvernéra tejto kolónie.

Tento Španiel Cazalla, dôstojník kráľa Filipa, zničil anglickú obchodnú loď Entrepid a spáchal krvilačný násilný čin, keď všetkých na palube zabil. Medzi zavraždenými bol aj obľúbenec jeho veličenstva Karola, istý kapitán Warner. Som si istý, že jeho veličenstvo veľmi smúti nad stratou tohto džentlmena.“

Hunter sa odmlčal. Tribunál nevedel o tejto informácii a bolo zrejmé, že ho netešilo, že ju počuje.

Kráľ Karol zastával veľmi osobný pohľad na život; jeho zvyčajne dobrú náladu by mohlo pokaziť, keby bol zranený či napadnutý – nieto ešte zabitý – niektorý z jeho priateľov.

„Vzhľadom na viaceré provokácie,“ pokračoval Hunter, „sme v rámci odvety napadli španielsku pevnosť na ostrove Matanceros, zachránili sme lady Almontovú a ako lup sme zobrali to, čo sme považovali za primerané a náležité ako zanedbateľné odškodnenie. Toto v prvom rade nie je pirátstvo, džentlmeni. Toto je čestná odplata za ohavné zločiny za hranicou teritoriálnych vôd a taká je podstata a charakter mojich skutkov.“

Odmlčal sa a pozrel na tváre tribunálu. Nezúčastnene naňho hľadeli; uvedomil si, že všetci poznajú pravdu.

„Lady Sarah Almontová môže podať svedectvo k mojej výpovedi, rovnako ako každý muž na palube mojej lode, ak ho predvoláte. Na obžalobe, ako bola prečítaná, nie je ani trochu pravdy, pretože o pirátstve možno hovoriť iba za neprítomnosti náležitej provokácie, a v tomto prípade došlo vskutku k najzávažnejšej provokácii.“

Pozrel im do tvárí. Boli mdlé, prázdne a nečitateľné. Zamrazilo ho.

Hacklett sa naklonil ponad stôl. „Je ešte niečo, čo by ste chceli povedať ako odpoveď na vašu obžalobu, pán Charles Hunter?“

„Nič ďalšie,“ odvetil Hunter. „Povedal som všetko, čo som chcel povedať.“

„A takisto najúctyhodnejšie, ak si to môžem dovoliť povedať,“ poznamenal Hacklett. Ostatní šiesti prikyvovali a súhlasne mrmlali. „Ale pravdivosť vašej výpovede je iná otázka, ktorú teraz musíme zvážiť. Buďte taký dobrý a poinformujte súdny tribunál, v akej záležitosti vaše plavidlo vôbec vyplávalo?“

„Ťažba kampeškového dreva,“ odvetil Hunter.

„Mali ste oprávňujúcu listinu?“

„Mal, od samotného síra Jamesa Almonta.“

„A kde sú tie dokumenty?“

„Stratili sa s Cassandrou,“ odpovedal Hunter, „nepochybujem však, že sir James potvrdí, že ich vyhotovil.“

„Sira Jamesa,“ povedal Hacklett, „veľmi sužuje choroba a nemôže pred týmto súdom potvrdiť ani vyvrátiť akúkoľvek záležitosť. Napriek tomu môžeme uveriť vášmu slovu, že túto listinu vystavil.“

Hunter sa mierne uklonil.

„Nuž teda,“ povedal Hacklett. „Kde vás zajala španielska vojnová loď? V akých vodách?“

Hunter okamžite vytušil dilemu, pred ktorou stál, a chvíľu váhal, kým odpovedal, hoci vedel, že zaváhanie poškodí jeho vierohodnosť. Rozhodol sa, že povie pravdu – takmer.

„V Náveternom prielive severne od Portorika.“

„Severne od Portorika?“ spýtal sa Hacklett s výrazom starostlivo prepracovaného prekvapenia. „Rastú v tých končinách kampešky?“

„Nie,“ odvetil Hunter, „dva dni nás však zmietala silná búrka a zahnala nás ďaleko z nášho zamýšľaného kurzu.“

„Musela byť veru silná, pretože Portoriko je na sever a na východ od Jamajky, zatiaľ čo všetky kampeškové porasty sú južným a západným smerom.“

Hunter povedal: „Ja nie som zodpovedný za búrky.“

„Aký bol dátum tejto búrky?“

„Dvanásty a trinásty september.“

„Zvláštne,“ povedal Hacklett. „V tých dňoch bolo na Jamajke priaznivé počasie.“

„Počasie na mori nie je vždy také ako na súši,“ odvetil Hunter. „To je dobre známe.“

„Pán Hunter, súdny tribunál vám ďakuje za lekciu z námorníctva,“ povedal Hacklett. „Hoci ja si myslím, že džentlmenov tu zhromaždených nemáte veľmi čo naučiť, hm?“ Krátko sa zachechtal. „Nuž teda, pán Hunter – odpustite mi, že vás neoslovujem kapitán Hunter tvrdíte, že ste nikdy, v žiadnom čase, nemali s vaším plavidlom a vašou posádkou úmysel zaútočiť na žiadnu španielsku usadlosť či dŕžavu?“

„To tvrdím.“

„Nikdy ste sa s nikým neradili pri plánovaní takéhoto nezákonného útoku?“

„Nie.“ Hunter hovoril s takou istotou, ako sa mu podarilo v sebe nazbierať, pretože vedel, že posádka sa mu v tomto bode neodváži protirečiť. Priznať sa k voľbe, ktorá sa konala v Býčej zátoke, by sa rovnalo usvedčeniu z pirátstva.

„Prisaháte pod hrozbou trestu na vašej smrteľnej duši, že ste o takomto zámere nikdy nediskutovali so žiadnym členom vašej posádky?“

„Prisahám.“

Hacklett sa odmlčal. „Dovoľte mi, aby som sa uistil, že rozumiem významu vašej výpovede. Vyplávali ste na prostú výpravu za kampeškovým drevom a nešťastnou náhodou vás búrka, ktorá sa nedotkla týchto brehov, zaviala ďaleko na sever. Následne vás bez akejkoľvek provokácie zajala španielska vojnová loď. Je to správne?“

„Áno, je.“

„Ďalej ste zistili, že tá istá vojnová loď zaútočila na anglickú obchodnú loď a ako rukojemníčku vzala lady Sarah Almontovú, čím vám dala dôvod na odplatu. Je to tak?“

„Áno.“

Hacklett sa opäť odmlčal. „Ako to, že ste vedeli, že vojnová loď zajala lady Sarah Almontovú?“

„V čase nášho zajatia už bola na palube vojnovej lode,“ odvetil Hunter. „To som sa dozvedel – od španielskeho vojaka, ktorý sa preriekol.“

„Veľmi príhodné.“

„Taká však bola pravda. Po tom, čo sme ušli – čo, dúfam, nie je pred týmto tribunálom zločin sme prenasledovali vojnovú loď na Matanceros, a tam sme uvideli, že lady Sarah vylodili do pevnosti.“

„Takže ste zaútočili výlučne iba z dôvodu zachovania cnosti tejto Angličanky?“ V Hacklettovom hlase bolo počuť silný sarkazmus.

Hunter pozrel do tvárí všetkým členom tribunálu. „Džentlmeni,“ povedal, „chápem, že úlohou tohto tribunálu nie je stanoviť, či som svätec,“ – zaznel pobavený smiech – „ale iba to, či som pirát. Samozrejme, vedel som o galeóne v prístave Matanceros. To bola najúctyhodnejšia korisť. A predsa sa modlím za to, aby súd pochopil, že tam bola prítomná provokácia na desiatky takýchto útokov – a provokácia v širokom význame slova, nepripúšťajúca nijaké právnické chytanie za slovo ani technické body zvratu.“

Hunter pozrel na súdneho zapisovateľa, ktorého povinnosťou bolo písať záznam z pojednávania. S úžasom si všimol, že pokojne sedí a nič nezapisuje.

„Povedzte nám,“ povedal Hacklett, „ako sa vám podarilo ujsť zo španielskej lode, keď vás zajali?“

„Bolo to vďaka úsiliu Francúza menom Sanson, ktorý konal s najúctyhodnejšou odvahou.“

„Tohto Sansona si vysoko vážite?“

„To veru áno, pretože mu vďačím za svoj život.“

„Dobre teda,“ povedal Hacklett. Otočil sa na stoličke. „Zavolajte prvého dôkazného svedka, pána Andreho Sansona!“

„Andre Sanson!“

Hunter sa ohromený otočil k dverám. Sanson vošiel do súdnej siene. Francúz sa pohyboval rýchlo, s hladkými, plynulými krokmi, sadol si na miesto na svedeckej lavici. Zdvihol pravú ruku.

„Andre Sanson, sľubujete slávnostne a prisaháte na svätých evanjelistov, že budete pravdivo a verne svedčiť medzi kráľom a uväzneným vo vzťahu k faktu alebo faktom pirátstva a lúpeže, z ktorých je teraz obžalovaný, nech vám Boh pomáha?“

„Prisahám.“

Sanson spustil pravú ruku a pozrel sa na Huntera. Pohľad mal prázdny a súcitný.

„Pán Sanson,“ prehovoril Hacklett.

„Pane.“

„Pán Sanson, pán Hunter nám podal vlastný výklad priebehu jeho plavby. Teraz by sme si chceli vypočuť príbeh vašimi slovami, ako svedka, ktorého udatnosť už spomenul obžalovaný. Poviete nám, prosím, aký bol účel plavby Cassandry – ako ste ho najskôr pochopili?“

„Ťažba kampeškového dreva.“

„A zistili ste niekedy neskôr nejaký rozdiel?“

„Áno.“

„Vysvetlite to, prosím, súdu.“

„Po tom, čo sme deviateho septembra vyplávali,“ povedal Sanson, „pán Hunter zamieril do Opičej zátoky. Tam oznámil niekoľkým členom posádky, že jeho cieľom je Matanceros, aby tam ukoristil španielske cennosti.“

„A ako ste reagovali vy?“

„Bol som šokovaný,“ povedal Sanson. „Upozornil som pána Huntera, že takýto útok je pirátstvom a trestá sa smrťou.“

„A aká bola jeho reakcia?“

„Nadávky a kliatby,“ odvetil Sanson, „a výstraha, že ak sa bezvýhradne nezapojím, zabije ma ako psa a mojím telom nakŕmi žraloky.“

„Takže ste sa zúčastnili na všetkom, čo nasledovalo, pod nátlakom a nie dobrovoľne?“

„Tak to bolo.“

Hunter civel na Sansona. Francúz bol pri rozprávaní úplne pokojný. Nebolo na ňom vidieť ani stopu klamstva. Viackrát vzdorovito pozrel na Huntera, nech sa odváži poprieť príbeh, ktorý s takou istotou porozprával.

„Čo sa potom udialo?“

„Vydali sme sa na plavbu na Matanceros a dúfali sme, že sa nám podarí náhly útok.“

„Prepáčte, myslíte tým útok bez provokácie?“

„Áno.“

„Pokračujte, prosím.“

„Počas plavby na Matanceros sme stretli španielsku vojnovú loď. Videli sme, že Španieli sú v prevahe, a tak nás zajali ako pirátov.“

„A čo ste urobili vy?“

„Nechcel som zomrieť v Havane ako pirát,“ povedal Sanson, „najmä preto nie, lebo som bol dovtedy nútený plniť príkazy pána Huntera. A tak som sa ukryl a následne som umožnil svojim druhom utiecť, pretože som veril, že sa rozhodnú vrátiť do Port Royalu.“

„A nestalo sa tak?“

„Veru nie. Len čo sa pán Hunter dostal späť k veleniu svojej lode, prinútil nás plaviť sa ďalej na Matanceros a vykonať jeho pôvodný zámer.“

Hunter to už nemohol vydržať. „Prinútil som vás? Ako som mohol prinútiť šesťdesiatich mužov?“

„Ticho!“ zakričal Hacklett. „Väzeň bude mlčať, alebo ho vykážem zo súdnej miestnosti.“ Hacklett sa obrátil späť k Sansonovi. „Ako ste v tom čase vychádzali s obžalovaným?“

„Zle,“ odvetil Sanson. „Po zvyšok plavby ma zavrel do okov.“

„Matanceros a galeónu následne dobyli?“

„Áno, džentlmeni,“ povedal Sanson. „A mňa umiestnili na Cassandru: pán Hunter prišiel na palubu a usúdil, že po útoku na Matanceros nie je spôsobilá na plavbu. Odovzdal mi velenie nad tou úbohou loďou, akoby ma ponechal na pustom ostrove, pretože neočakával, že loď na otvorenom mori vydrží. Dal mi malú posádku zloženú z mužov, ktorí mali podobné pocity ako ja. Vydali sme sa na plavbu do Port Royalu, no zastihol nás hurikán, ktorý rozbil loď. Celá posádka prišla o život. Mne samému sa podarilo doplávať vo veslici do Tortugy a odtiaľ sem.“

„Čo viete o lady Sarah Almontovej?“

„Nič.“

„Vôbec nič?“

„Do tejto chvíle nič,“ odvetil Sanson. „Existuje taká osoba?“

„Skutočne,“ povedal Hacklett a letmo pozrel na Huntera. „Pán Hunter tvrdí, že ju zachránil z Matancerosu a bezpečne ju sem priviedol.“

„Pri odchode z Matancerosu s ním nebola,“ povedal Sanson. „Keby som mal vysloviť svoju domnienku, povedal by som, že pán Hunter napadol anglickú obchodnú loď a vzal jej pasažierku ako korisť, aby ospravedlnil svoje zločiny.“

„Veľmi príhodná udalosť,“ povedal Hacklett. „Prečo sme však nepočuli o tejto obchodnej lodi?“

„Pravdepodobne zabil všetkých na palube a potopil ju,“ povedal Sanson. „Na ceste domov z Matancerosu.“

„Ešte posledná otázka,“ povedal Hacklett. „Spomínate si na búrku na mori dvanásteho a trinásteho septembra?“

„Na búrku? Nie, džentlmeni. Nijaká búrka nebola.“

Hacklett prikývol. „Ďakujem vám, pán Sanson. Môžete odísť.“

„Ak si to súdny tribunál želá,“ povedal Sanson a odišiel z miestnosti.

Keď sa dvere zavreli, nasledovala dlhá odmlka. Členovia súdneho tribunálu sa otočili k Hunterovi, ktorý bol bledý a triasol sa od hnevu, no predsa sa snažil zachovať si pokojnú myseľ.

„Pán Hunter,“ oslovil ho Hacklett, „viete si spomenúť na akékoľvek podrobnosti, aby ste nám vysvetlili rozpor medzi príbehmi, ktoré ste nám porozprávali vy, a tým, čo povedal pán Sanson, o ktorom ste povedali, že si ho tak veľmi vážite?“

„Je to klamár, pane. Nechutný a podlý klamár.“

„Súd je pripravený zvážiť takéto obvinenie, ak ho viete oboznámiť s podrobnosťami, ktoré poslúžia ako dôkazy, pán Hunter.“

„Mám len svoje slovo,“ odvetil Hunter, „ale dostatočné dôkazy vám môže poskytnúť sama lady Sarah Almontová, ktorá vo všetkých ohľadoch poprie Francúzov príbeh.“

„Určite ju predvoláme ako svedkyňu,“ povedal Hacklett. „No ešte predtým, ako ju zavoláme, zostáva otvorená mätúca otázka. Útok na Matanceros – či už bol oprávnený, alebo nie – sa uskutočnil dvadsiateho prvého septembra. Do Port Royalu ste sa vrátili dvadsiateho októbra. Človek by očakával, že medzi pirátmi takéto oneskorenie znamená, že sa plavili na nejaký neznámy ostrov a ukryli ukoristené cennosti, čo je podvod voči kráľovi. Ako to vysvetlíte?“

„Boli sme účastníkmi námornej bitky,“ povedal Hunter. „Potom sme tri dni zápasili s hurikánom. Na štyri dni sme museli nakloniť a opraviť loď na ostrove pred Boca del Dragon. Následne sme vyplávali, no obťažoval nás krak…“

„Prepáčte. Myslíte tú príšeru z morských hlbín?“

„Áno.“

„Aké zábavné.“ Hacklett sa zasmial a ostatní členovia tribunálu spolu s ním. „Vaša predstavivosť pri vysvetľovaní mesačného zdržania si zasluhuje náš obdiv, keď už nie dôveru.“ Hunter sa otočil na stoličke. „Zavolajte lady Sarah Almontovú, aby podala svedectvo.“

„Lady Sarah Almontová!“

O chvíľu nato vošla do miestnosti lady Sarah, bledá, s ustarosteným výrazom, zložila prísahu a čakala na otázky. Hacklett na ňu úzkostlivo hľadel.

„Lady Sarah, v prvom rade by som vás chcel privítať v kolónii Jamajka a chcem sa vám ospravedlniť za nehanebné skutky, ktoré boli vaším prvým kontaktom so spoločnosťou na tomto území.“

„Ďakujem vám, pán Hacklett,“ mierne sa uklonila. Ani raz sa nepozrela na Huntera. To ho znepokojilo.

„Lady Sarah,“ pokračoval Hacklett, „pre tento tribunál sa stala dôležitou otázka, či vás zajali Španieli a následne vás oslobodil kapitán Hunter, alebo či vás najskôr zajal kapitán Hunter. Môžete nám to objasniť?“

„Môžem.“

„Urobte tak, prosím, slobodne.“

„Bola som na palube obchodnej lode Entrepid,“ povedala, „ktorá sa plavila z Bristolu do Port Royalu, keď…“

Hlas jej zoslabol. Nasledovala dlhá odmlka. Pozrela na Huntera. Uprene jej hľadel do očí, ktoré boli vystrašené, ako ich ešte nikdy nevidel.

„Pokračujte, prosím.“

„… keď sme na obzore zbadali španielsku loď. Začala na nás strieľať a zajala nás. S prekvapením som zistila, že kapitánom tejto španielskej lode je Angličan.“

„Myslíte Charlesa Huntera, obžalovaného, ktorý tu teraz pred nami stojí?“

„Áno.“

„Pokračujte, prosím.“

Hunter sotva počul jej zvyšné slová: hovorila, že ju vzal na galeónu, pozabíjal anglickú posádku a zapálil loď. Potom lady Sarah povedal, že sa bude tváriť, akoby ju zachránil pred Španielmi, aby ospravedlnil svoj útok na Matanceros. Celý príbeh vyrozprávala vysokým, napätým hlasom, hovorila rýchlo, akoby tú záležitosť chcela čo najrýchlejšie ukončiť.

„Ďakujem vám, lady Sarah. Môžete odísť.“

Odišla z miestnosti.

Členovia tribunálu sa otočili k Hunterovi, sedem mužov s prázdnymi tvárami bez výrazu, premeriavali si Huntera ako bytosť, ktorá je už mŕtva. Uplynula dlhá chvíľa.

„Od svedkyne sme nepočuli nič o vašich farbistých dobrodružstvách z Boca del Dragon či s morskou príšerou. Máte nejaké dôkazy?“ spýtal sa Hacklett pokojne.

„Iba toto,“ povedal Hunter a pohotovo sa vyzliekol do pása. Na hrudi mal tržné rany a jazvy po prísavkách obrovských ako taniere, bol to neľudský výjav. Členovia tribunálu zalapali po dychu. Šepkali si medzi sebou.

Hacklett buchol kladivkom, aby obnovil poriadok.

„Zaujímavé pobavenie, pán Hunter, ale nepresvedčivé pre prítomných vzdelaných džentlmenov. Určite si všetci vieme predstaviť nástroje, ktoré ste vo svojom zúfalom rozpoložení použili, aby ste napodobili dopady stretnutia s takouto príšerou. Súdny tribunál ste nepresvedčili.“

Hunter videl na tvárach siedmich mužov, že sú presvedčení. Hacklett však zase udrel kladivkom.

„Charles Hunter,“ povedal, „tento súd vás považuje za spravodlivo odsúdeného za zločin pirátstva a lúpeže na otvorenom mori, z ktorého ste obžalovaný. Chcete uviesť akýkoľvek dôvod, prečo by sa nemal rozsudok vykonať?“

Hunter mlčal. Myslel na tisícky kliatob a nadávok, no žiadna by nesplnila účel. „Nie,“ povedal ticho.

„Nepočul som vás, pán Hunter.“

„Povedal som nie.“

„Potom, Charles Hunter, je nad vami a celou vašou posádkou vynesený rozsudok, ste odsúdený na prevoz späť na miesto, odkiaľ ste prišli, a odtiaľ v pondelok na popravisko na námestí na Vyšnej ulici, kde vás obesia za krk, kým nebudete mŕtvy, mŕtvy, mŕtvy. A potom každého z vás zvesia a vaše telá zavesia na rahná vášho plavidla. Nech je Boh milostivý k vašim dušiam. Žalárnik, odveďte ho.“

Huntera vyviedli zo súdnej budovy. Keď vychádzal z dverí, začul Hacklettov smiech: čudné, vysoké kotkodákanie. Potom sa dvere zavreli a odviedli ho naspäť do väzenia.

35. KAPITOLA

Huntera odviedli do inej cely. Žalárnikom v Marshallsea zrejme nezáležalo, či to bola tá, alebo oná. Sedel na slame a starostlivo zvažoval svoju neutešenú situáciu. Sotva mohol uveriť, čo sa stalo, bol veľmi nahnevaný.

Prišla noc a väzenie stíchlo až na chrápanie a vzdychy spoluväzňov. Aj Hunter už zaspával, keď začul zasyčať známy hlas: „Hunter!“

Sadol si.

„Hunter!“

Ten hlas poznal. „Šepot, kde si?“

„Vo vedľajšej cele.“

Všetky cely sa otvárali dopredu; Hunter nemohol vidieť do susednej, ale mohol dobre počuť, keď si pritlačil líce tesne ku kamennému múru.

„Šepot, ako dlho si tu?“

„Týždeň, Hunter. Súdili ťa?“

„Áno.“

„A uznali ťa za vinného?“

„Áno.“

„Mňa tiež,“ zasyčal Šepot. „Obvinili ma z krádeže. Bolo to vymyslené.“

Krádež, rovnako ako pirátstvo, mala osudové následky.

„Šepot,“ povedal Hunter, „čo sa stalo so sirom Jamesom?“

„Tvrdia, že je chorý,“ zasyčal Šepot, „ale nie je. Je zdravý, ale je pod dozorom v guvernérskej rezidencii, v ohrození života.

Hacklett a Scott prevzali moc. Všetkým v meste hovoria, že umiera.“

Hacklett sa musel vyhrážať lady Sarah, pomyslel si Hunter, a prinútil ju falošne svedčiť.

„Sú aj ďalšie chýry,“ zasyčal Šepot. „Madam Emily Hacklettová čaká dieťa.“

„Áno?“

„Áno, ibaže sa zdá, že jej manžel, zastupujúci guvernér, si nikdy nevykonáva svoje povinnosti voči manželke. Nie je toho schopný. Preto je z jej stavu mrzutý.“

„Rozumiem,“ povedal Hunter.

„Nasadil si parohy tyranovi, o to horšie pre teba.“

„A Sanson?“

„Prišiel sám vo veslici. Bez posádky. Povedal, že všetci zahynuli v hurikáne, prežil iba on.“

Hunter si pritlačil líce o kamenný múr a cítil studenú vlhkosť. Poskytovala mu niečo ako spoľahlivú úľavu.

„Aký je dnes deň?“

„Sobota.“

Hunterovi ostávali do popravy dva dni. Vzdychol si, sadol si a pozeral sa von cez zamrežované okno na mraky zakrývajúce bledý ubúdajúci mesiac.

Guvernérsku rezidenciu postavili z pevných tehál, bola to ozajstná pevnosť na severnom konci Port Royalu. V suteréne ležal prísne strážený sir James Almont v horúčkach na posteli. Lady Sarah Almontová mu položila na rozhorúčené čelo studený uterák a nabádala ho, aby zľahka dýchal.

Vošli pán Hacklett s manželkou.

„Sir James!“

Almont pozrel na svojho zástupcu skleným pohľadom. „Čo sa stalo?“

„Postavili sme pred súd kapitána Huntera. Odvisne v pondelok ako obyčajný pirát.“

Vtedy lady Sarah odvrátila zrak. Do očí jej vošli slzy.

„Súhlasíte, sir James?“

„Čokoľvek… čo si myslíte… že je najlepšie…“ povedal sir James a ťažko dýchal.

„Ďakujem vám, sir James,“ zasmial sa Hacklett, otočil sa na päte a odišiel. Dvere sa za ním zabuchli s ťažkým zadunením.

Sir James okamžite ožil. Zamračene sa pozrel na Sarah. „Daj mi túto prekliatu handru dole z čela, žena. Máme prácu.“

„Ale, strýko…“

„Doparoma, čo nič nechápeš? Celé roky som strávil v tejto Bohom zabudnutej kolónii, financoval som korzárske výpravy a čakal práve na okamih, keď jeden z mojich korzárov privedie späť španielsku galeónu naloženú cennosťami. Teraz k tomu došlo, nechápeš výsledok?“

„Nie, strýko.“

„Nuž, desatina pôjde Karolovi,“ povedal Almont. „A zvyšných deväťdesiat percent si medzi sebou rozdelia Hacklett a Scott. Pamätaj si moje slová.“

„Oni ma však vystríhali…“

„Vykašli sa na ich výstrahy, poznám pravdu. Štyri roky som čakal na tento okamih, nikto ma oň nepripraví. Ani ďalších dobrých občanov tohto, hm, pokojného mesta. Nepodvedie ma žiadny moralistický gauner s uhrami na tvári ani vyparádený vojenský fičúr. Hunter sa musí dostať na slobodu.“

„Ale ako?“ spýtala sa lady Sarah. „O dva dni ho majú popraviť.“

„Ten starý pes,“ povedal Almont, „neodvisne na žiadnom rahne, to ti sľubujem. Mesto je s ním.“

„Ako to?“

„Pretože keď sa vráti domov, musí poplatiť dlhy, a to štedro. S úrokmi. Mne aj iným. Potrebné je iba to, aby bol znovu na slobode…“

„Ale ako?“ spýtala sa lady Sarah.

„Spýtaj sa Richardsa,“ odvetil Almont.

A vtedy sa ozval hlas z prítmia v zadnej časti miestnosti: „Ja sa spýtam Richardsa.“

Lady Sarah sa otočila.

Bola tam Emily Hacklettová.

„Musím si vybaviť nejaké účty,“ povedala Emily a odišla.

Keď osameli, lady Sarah sa spýtala strýka: „Bude to stačiť?“

Sir James Almont sa zachichotal. „Viac než dostatočne, moja drahá. Viac než dostatočne.“ Nahlas sa zasmial. „Ešte pred úsvitom potečie v Port Royali krv, pamätaj na moje slová.“

„Veľmi rád vám pomôžem, moja pani,“ povedal Richards. Verný sluha už týždne trpel nespravodlivosťou, pretože na jeho pána uvalili ozbrojený dozor.

„Kto smie vstúpiť do Marshallsea?“ spýtala sa pani Hacklettová.

Zvonku budovu už videla, no, samozrejme, ešte do nej nikdy nevošla. Vlastne bolo nemožné, aby tak niekedy urobila. Tvárou v tvár zločinnosti žena z dobrej rodiny opovržlivo ohŕňa nos a odvracia zrak. „Môžete vojsť do väznice?“

„To nie, madam,“ odvetil Richards. „Váš manžel umiestnil zvláštnu stráž; hneď by ma zbadala a zabránila mi v tom.“

„Kto teda môže?“

„Žena,“ povedal Richards. Jedlo a osobné potreby nosia väzňom priatelia a príbuzní; je to bežný zvyk.

„Aká žena? Musí byť šikovná a musí sa vyhnúť prehliadke.“

„Napadá mi iba jedna,“ povedal Richards. „Slečna Sharpová.“

Pani Hacklettová prikývla. Pamätala si slečnu Sharpovú, jednu z trestankýň, ktoré sa plavili s nimi na lodi Godspeed. Odvtedy sa slečna Sharpová stala jednou z najobľúbenejších kurtizán v prístave.

„Postarajte sa o to,“ povedala pani Hacklettová, „a bezodkladne.“

„Čo jej mám sľúbiť?“

„Povedzte, že kapitán Hunter ju štedro a spravodlivo odmení, som si istá, že to urobí.“

Richards prikývol, no hneď zaváhal.

„Madam,“ povedal, „verím, že si uvedomujete následky oslobodenia kapitána Huntera.“

S chladom, z ktorého Richardsa zamrazilo, odvetila: „Nielenže si ich uvedomujem, ale si ich túžobne želám.“

„Výborne, madam,“ povedal Richards a odkradol sa do noci.

Korytnačky uväznené v Čokoládovom výmoli sa vynárali nad hladinu a cvakali ostrými papuľami. Neďaleko postávala slečna Sharpová, krútila sa, smiala, chichotala a odvracala sa od jedného zo strážnikov, ktorý jej hladkal prsia. Dala mu letmý bozk a vošla ďalej do tieňa vysokého múru väznice Marshallsea. V náručí niesla hlinený hrniec s korytnačím vývarom.

Ďalší strážnik ju sprevádzal k Hunterovej cele. Bol mrzutý a napoly spitý. Zarazil sa s kľúčom v zámke.

„Prečo váhate?“ spýtala sa.

„Ktorá zámka sa otvorí bez silného otočenia?“ spýtal sa so žiadostivým pohľadom.

„Zámka je lepšia, keď sa správne naolejuje,“ odvetila a opätovala mu túžobný pohľad.

„Áno, lady, ale treba mať správny kľúč.“

„Myslím, že vy kľúč máte,“ povedala. „Ale pokiaľ ide o zámku, nuž, musí to počkať na správny čas. Doprajte mi zopár minút s týmto hladným psom, potom zatočíme zámkou, že na to nikdy nezabudnete.“

Strážnik sa zachechtal a odomkol dvere. Slečna Sharpová vošla dnu. Strážnik za ňou zamkol a zostal tam.

„Zopár minút s týmto mužom,“ povedala, „ako slušnosť káže.“

„To nie je dovolené.“

„A komu na tom záleží?“ povedala a lačne si oblizla pery na strážnika.

Strážnik jej opätoval úsmev a odišiel.

Len čo bol preč, slečna Sharpová položila hrniec s vývarom na zem. Hunter ju nespoznal, bol však hladný a vôňa korytnačieho vývaru bola silná a príjemná.

„Ste veľmi milá,“ povedal.

„To sotva,“ odvetila a rýchlym pohybom si zdvihla sukne a vytiahla si ich až po pás. Bol to úžasne obscénny okamih, no ešte ohromujúcejšie bolo to, čo odkryla.

K lýtkam a stehnám mala priviazanú ozajstnú výzbroj – dva nože a dve pištole.

„O mojich skrytých telesných partiách sa povráva, že sú nebezpečné,“ povedala, „a teraz poznáte pravdu.“

Hunter si vzal zbrane a skryl si ich za opasok.

„Nestrieľajte priskoro, pane.“

„Môžete počítať so zvyškami mojich síl.“

„Ako dlho môžem počítať?“

„Do sto,“ povedal Hunter, „sľubujem.“

Pozrela k strážnikovi.

„Za slovo vás zoberiem inokedy,“ povedala. „Znásilníte ma zatiaľ?“

„Myslím, že to bude najlepšie,“ odvetil Hunter a hodil ju na zem.

Začala jačať a kričať. Pribehol strážnik. Okamžite pochopil scénu, náhlivo odomkol dvere a vbehol do cely.

„Ty prekliaty pirát!“ zavrčal, no vtedy sa mu do krku zapichol nôž v Hunterovej pästi, strážnik sa zatackal, chytil si čepeľ pod bradou. Vytiahol ju a krv vytryskla ako syčiaca fontána. Potom sa zvalil a zomrel.

„Rýchlo, lady,“ povedal Hunter a pomohol Anne Sharpovej na nohy. Muži okolo nich uväznení v Marshallsea mlčali; počuli, čo sa deje, no boli ticho. Hunter pootváral dvere na celách, dal kľúče mužom a nechal ich, nech dokončia úlohu.

„Koľko strážnikov je pri bráne?“ spýtal sa Anne Sharpovej.

„Videla som štyroch,“ povedala, „a tucet na cimburí.“

To bol pre Huntera problém. Strážnici boli Angličania, na to, aby ich pozabíjal, nemal žalúdok.

„Musíme použiť lesť,“ povedal. „Zavolajte k sebe kapitána.“

Prikývla a vyšla na dvor. Hunter sa držal v tieni.

Hunter nežasol nad vyrovnanosťou tejto ženy, veď práve videla brutálne zavraždeného muža. Nebol zvyknutý na bojazlivosť žien, ktorá bola taká módna na francúzskom a španielskom dvore. Angličanky boli tvrdohlavé, v niektorých ohľadom tvrdšie ako muži, a platilo to rovnako pre ženy zo šľachtických aj obyčajných rodín.

Kapitán stráže v Marshallsea podišiel k Anne Sharpovej a v poslednej chvíli zazrel hlaveň Hunterovej pištole, ktorá vytŕčala z tieňa. Hunter mu pokynul, aby išiel k nemu.

„Teraz ma počúvajte,“ povedal Hunter. „Môžete odvolať svojich mužov a prikázať im, aby odhodili muškety na zem a nikto nepríde o život. Alebo môžete bojovať a určite všetci zomrú.“

Kapitán stráže odvetil: „Očakával som váš útek, pane, dúfam, že si ma budete v budúcnosti pamätať.“

„Uvidíme,“ povedal Hunter, nič nesľuboval.

Oficiálnym hlasom kapitán povedal: „Kapitán Scott bude zajtra viesť vlastný zásah.“

„Kapitán Scott,“ povedal Hunter, „sa nedožije zajtrajška. A teraz zaujmite pozíciu.“

„Dúfam, že si ma budete pamätať…“

„Možno,“ povedal Hunter, „si spomeniem a nepodrežem vám krk.“

Kapitán odvolal svojich mužov a Hunter dozrel na ich zamknutie vo väznici.

Keď pani Hacklettová dala pokyny Richardsovi, vrátila sa k manželovi. Bol v knižnici a popíjal po večeri s veliteľom Scottom. Oboch mužov v posledných dňoch očarila guvernérova vínna pivnica a činorodo sa podieľali na jej likvidácii, kým sa guvernér uzdraví.

Boli už hlboko v nálade.

„Moja drahá,“ povedal jej manžel, keď vošla do miestnosti, „prichádzate v najpríhodnejšom okamihu.“

„Naozaj?“

„Naozaj,“ prisvedčil Robert Hacklett. „Práve v tejto chvíli som totiž vysvetľoval veliteľovi Scottovi spôsob, akým vám ten pirát Hunter urobil dieťa. Samozrejme, chápete, že čoskoro sa bude hojdať vo vetre, až kým mu mäso neodhnije z kostí. Povedali mi, že v tomto pľuhavom podnebí sa to stane rýchlo. Hovoríme o vašom zvedení, lebo veliteľ Scott nebol oboznámený s podrobnosťami prípadu. Práve som ho informoval.“

Pani Hacklettová sa začervenala.

„Aká hanblivá,“ povedal Hacklett a jeho hlas dostával odporný tón. „Človek by si o nej nemyslel, že je to obyčajná prostitútka. A predsa, presne to je. Čo myslíte, koľko by vynieslo, keby sa predávala?“

Veliteľ Scott si privoňal k naparfumovanej vreckovke. „Mám byť úprimný?“

„Rozhodne, buďte úprimný. Buďte úprimný.“

„Na bežný vkus je príliš štíhla.“

„Jeho veličenstvu sa páčila…“

„Možno, možno, ale to nie je bežný vkus, hm? Náš kráľ uprednostňuje cudzinky s horúcou krvou…“

„Nech je tak,“ povedal Hacklett podráždene. „Koľko by teda bola hodna?“

„Myslím, že by nebola hodna viac – nuž, keby sme zobrali do úvahy, že ochutnala kráľovský hrot, možno viac –, ale v žiadnom prípade nie viac ako sto reálov.“

Pani Hacklettová, veľmi červená, sa zvrtla na odchod. „Toto nebudem počúvať!“

„Naopak,“ povedal jej manžel, vyskočil z kresla a zahatal jej cestu. „Budete počúvať ešte oveľa viac. Veliteľ Scott, vy ste svetaznalý muž. Zaplatili by ste sto reálov?“

Scott preglgol víno a zakašľal. „Ja nie, pane,“ odvetil.

Hacklett schmatol ženu za rameno. „Koľko by ste za ňu dali?“

„Päťdesiat reálov.“

„Dohodnuté!“ povedal Hacklett.

„Robert!“ zaprotestovala jeho manželka. „Dobrý milostivý Bože, Robert…“

Robert Hacklett udrel manželku do tváre, až preletela cez miestnosť. Zvalila sa do kresla.

„Nuž teda, veliteľ,“ povedal Hacklett. „Ste muž, ktorý drží svoje slovo. V tejto záležitosti sa spolieham na vašu česť.“

Scott pozrel ponad okraj pohára. „Hm?“

„Povedal som, že sa v tejto záležitosti spolieham na vašu česť. Vezmite si, čo vám za vaše peniaze patrí.“

„Hm? Myslite, ach…“ ukázal smerom k pani Hacklettovej, ktorá mala oči rozšírené od hrôzy.

„Áno, presne to, a takisto to myslím rýchlo.“

„Tu? Teraz?“

„Presne tak, veliteľ,“ Hacklett, ktorý bol už veľmi opitý, sa pretackal cez miestnosť a potľapkal vojaka po pleci. „A ja sa budem prizerať, pre pobavenie.“

„Nie!“ vykríkla pani Hacklettová.

Výkrik bol prenikavo hlasný, no zdalo sa, že ani jeden z mužov ju nepočuje. Opito sa uškŕňali.

„No,“ zapochyboval Scott, „nie som si istý, či to je rozumné.“

„Nezmysel,“ povedal Hacklett. „Ste džentlmen s dobrým menom a dobré meno si musíte zachovať. Napokon, táto žena je hodna kráľa – teda, aspoň kedysi bola hodna kráľa. Pustite sa do toho, chlape.“

„Doparoma,“ zaklial veliteľ Scott a vstával na vratké nohy. „Doparoma, urobím to, pane. Čo je dosť dobré pre kráľa, bude dosť dobré aj pre mňa. Urobím to.“ A rozopínal si nohavice.

Veliteľ Scott bol nesmierne spitý a ukázalo sa, že nohavice mu robia ťažkosti. Pani Hacklettová kričala, jej manžel prešiel krížom cez knižnicu, udrel ju do tváre a rozrazil jej peru. Po brade sa jej pustil pramienok krvi.

„Pirátova šľapka – alebo kráľova – nemôže byť afektovaná. Veliteľ Scott, poslúžte si.“

Scott sa dotackal k žene.

„Dostaň ma odtiaľto,“ zašepkal guvernér Almont neteri.

„Ale ako, strýko?“

„Zabi strážnika,“ povedal a podal jej pištoľ.

Lady Sarah Almontová vzala pištoľ a pocítila neznámy tvar zbrane.

„Takto natiahneš kohútik,“ ukázal jej Almont. „A teraz opatrne! Choď k dverám, požiadaj ho, že chceš odísť, a vystreľ…“

„Kam mám vystreliť?“

„Priamo do tváre. Teraz nesmieš urobiť nijakú chybu, moja drahá.“

„Ale strýko…“

„Som chorý človek, pomôž mi.“

Podišla k dverám.

„Rovno do krku,“ povedal Almont s istým zadosťučinením. „Zaslúži si to, pes zradcovský.“

Lady Sarah zaklopala na dvere.

„Čo je, slečna?“ spýtal sa strážnik.

„Otvorte,“ povedala. „Chcem odísť.“

S kovovým cvaknutím sa zámka otočila. Dvere sa otvorili. Lady Sarah letmo zazrela strážnika, devätnásťročného mladíka s čistou, nevinnou tvárou a pobaveným výrazom. „Všetko, čo si vaša milosť žiada…“

Strelila mu medzi pery. Výstrel jej zatriasol rukou a mladíka odhodil dozadu. Stočil sa a zošmykol na zem, vzápätí sa prevrátil na chrbát. Lady Sarah s hrôzou zistila, že medzi plecami mu nezostala tvár, iba krvavá kaša. Telo sa zvíjalo na zemi. Po nohaviciach mu stekal moč a lady Sarah zacítila aj výkaly. Potom telo znehybnelo.

„Pomôž mi,“ zachripel jej strýko, guvernér Jamajky, ktorý s bolesťami sedel na posteli.

Hunter zhromaždil svojich mužov na severnom konci Port Royalu, blízko pevniny. Jeho bezprostredný problém bol čisto politický – anulovať rozsudok voči nemu. Pokiaľ išlo o praktické otázky, keď už ušiel, ľudia z mesta sa zhromaždia okolo neho a viac ho do väzenia nezatvoria.

Rovnako praktická však bola otázka Hunterovej odplaty za nespravodlivé zaobchádzanie, pretože v stávke bola jeho reputácia v meste.

V mysli si zopakoval osem mien:

Hacklett

Scott

Lewisham, sudca admirality

Foster a Poorman, obchodníci

poručík Dodson

James Phips, obchodný kapitán

a v neposlednom rade Sanson.

Všetci konali s plným vedomím nespravodlivosti. Každý z nich by mal zisk zo skonfiškovanej koristi.

Zákony korzárov boli prísne: takéto úskoky nevyhnutne znamenali smrť a zhabanie podielu. Zároveň by však musel zabiť viacerých vysokopostavených občanov mesta. To by nebol problém, no neskôr by mu to mohlo sťažiť situáciu, keby sir James neprežil bez zranenia.

Ak sir James stál za niečo, už dávno ušiel do bezpečia. Hunter usúdil, že sa na to bude musieť spoľahnúť. A medzitým pozabíja tých, čo ho podrazili.

Krátko pred úsvitom prikázal svojim mužom, aby sa stiahli do Modrých vrchov na severe Jamajky a zostali tam dva dni.

Sám sa potom vrátil do mesta.

36. KAPITOLA

Foster, úspešný obchodník s hodvábom, vlastnil veľký dom na Pembrokeskej ulici, severovýchodne od prístaviska. Hunter prekĺzol dovnútra zozadu a prešiel okolo kuchynskej časti. Po schodoch vyšiel na prvé poschodie do pánovej spálne.

Fostera našiel spať s manželkou. Zobudil ho tak, že mu zľahka pritlačil pištoľ na nozdry.

Tučný päťdesiatnik Foster zachrápal, potiahol nosom a prevalil sa nabok. Hunter mu pritlačil hlaveň o nozdru.

Foster zažmurkal a otvoril oči. Posadil sa a nepovedal ani slovo.

„Upokoj sa,“ zašomrala jeho manželka rozospato. „Veľmi sa prevaľuješ.“ Nezobudila sa však. Hunter a Foster na seba uprene hľadeli. Foster striedavo na pištoľ a Huntera.

Napokon Foster zdvihol prst a potichu vyšiel z postele. Jeho manželka spala. Foster v nočnej košeli prešiel krížom k truhlici.

„Dobre vám zaplatím,“ zašepkal. „Pozrite.“ Otvoril falošnú priehradku a vytiahol veľmi ťažký mešec zlata. „Mám ešte viac, Hunter. Zaplatím vám, koľko budete chcieť.“

Hunter mlčal. Foster v nočnej košeli natiahol ruku s mešcom zlata. Ruka sa mu chvela.

„Prosím,“ zašepkal. „Prosím, prosím…“

Kľakol si na kolená.

„Prosím, Hunter, zaprisahávam vás, prosím…“

Hunter mu strelil do tváre. Náraz odhodil telo dozadu, nohy mu vyleteli do vzduchu, bosé chodidlá kopali do prázdna. Manželka spiaca v neďalekej posteli sa nezobudila, len sa rozospato obrátila a niečo zamrmlala.

Hunter zdvihol mešec so zlatom a odišiel tak, ako prišiel.

Poorman vôbec nebol chudobný, ako to naznačoval anglický význam jeho mena. Bol to zámožný obchodník so striebrom a cínom. Dom mal na Vyšnej ulici. Hunter ho našiel spať v kuchyni za stolom s napoly prázdnou fľašou vína.

Hunter vzal kuchynský nôž a preťal Poormanovi obe zápästia. Poorman sa opito prebudil, zbadal Huntera, a vzápätí krv vytekajúcu na stôl. Zdvihol krvácajúce ruky, no nemohol nimi pohnúť. Šľachy mal prerezané, dlane mu bez života padli nadol ako prsty na handrovej bábike a už naberali sivobiely odtieň.

Poorman položil ruky naspäť na stôl. Pozeral sa na krv, ktorá tvorila mláku na dreve a kvapkala cez praskliny na zem. Potom sa obrátil späť na Huntera. Na tvári mal zvedavý, zmätený výraz.

„Zaplatil by som,“ povedal chrapľavo. „Urobil by som, čo by ste… čo by ste…“

Vstal spoza stola, so závratom sa prehol a zranené ruky držal zohnuté v lakťoch. Krv kvapkala na dlážku so zvláštnou hlasitosťou.

„Bol by som…“ začal Poorman, no vtom sa prehol dozadu a vystrel sa na zemi.

„Vy, vy, vy, vy,“ hovoril čoraz slabšie a slabšie. Hunter nečakal, kým muž zomrie. Vyšiel na nočný vzduch a zakrádal sa tmavými ulicami Port Royalu.

Na poručíka Dodsona natrafil náhodou. Vojak si pospevoval a opitý sa tackal s dvomi šľapkami po boku. Hunter ho zbadal na konci Vyšnej ulice, otočil sa, prešmykol sa dole Kráľovninou ulicou a zabočil na východ na Howellovu aleju práve včas, aby sa na rohu stretol s Dodsonom.

„Kto to tam ide?“ dožadoval sa Dodson. „Viete, že je zákaz vychádzania? Zmiznite, lebo vás zavriem do Marshallsea.“

Hunter v tieni povedal: „Práve som odtiaľ prišiel.“

„Hm?“ povedal Dodson a naklonil hlavu za hlasom. „Čo majú znamenať tieto nevychované reči? Ja vás naučím…“

„Hunter!“ zvrieskli šľapky a ušli. Bez opory sa opitý Dodson zvalil do blata.

„Doparoma aj s neistou pošvou,“ zavrčal a usiloval sa postaviť. „Pozrite sa na moju uniformu, dočerta s vami všetkými!“ Bol celý od blata a hnoja.

Už sa zdvihol na kolená, keď mu slová žien dorazili do mozgu zatemneného alkoholom. „Hunter?“ spýtal sa tlmene. „Vy ste Hunter?“

Hunter v tieni prikývol.

„Potom vás zatknem za to, aký ste lotor a pirát,“ povedal Dodson. No skôr, ako sa postavil na nohy, Hunter ho kopol do žalúdka, takže sa zase rozvalil.

„Au!“ povedal Dodson. „Zranili ste ma, dopekla.“

To boli posledné slová, čo vyslovil. Hunter schmatol vojaka za krk, zatlačil mu tvár do blata a hnoja, držal zvíjajúce sa telo, ktoré zápasilo so stupňujúcou sa silou a napokon s divokým šklbaním a vykrúcaním, až sa prestalo hýbať.

Hunter ustúpil a od vyčerpania lapal po dychu.

Obzrel sa po tmavom, opustenom meste. Naokolo prešla pochodujúca hliadka desiatich členov milície. Hunter sa stiahol späť do tieňa, kým neprešli.

Šľapky sa vrátili. „Ty si Hunter?“ spýtala sa jedna bez známky strachu.

Prikývol.

„Nech ti Boh žehná,“ povedala. „Nezabudni ma navštíviť a prídeš si na svoje bez jedinej pence.“ Zasmiala sa.

Ženy s chichotom zmizli v tme.

Hunter stál v taverne Čierny kanec. Bolo tam zo päťdesiat ľudí, no videl iba Jamesa Phipsa, elegantného a pekného, ako pije s ďalšími obchodníkmi. Phipsovi spoločníci sa okamžite stratili a na tvárach sa im zračila hrôza. Phips sa však po prvotnom ľaku správal srdečne.

„Hunter!“ povedal so širokým úsmevom. „Nech parom vezme moje oči, ale urobil si presne to, čo sme všetci vedeli, že spravíš. Pohárik pre každého, aby sme oslávili tvoju novú slobodu.“

U Čierneho kanca bolo absolútne ticho. Nikto nerozprával. Nikto sa ani nepohol.

„No tak,“ povedal Phips nahlas. „Objednávam pohárik pre každého na počesť kapitána Huntera! Pohárik pre každého!“

Hunter vykročil k Phipsovmu stolu. Jeho tiché kroky na hlinenej podlahe taverny boli jediným zvukom v miestnosti.

Phips znepokojene sledoval Huntera. „Charles,“ ozval sa, „Charles, tento vážny výraz ti nepristane. Je čas veseliť sa.“

„Je?“

„Charles, priateľu,“ povedal Phips, „určite chápeš, že voči tebe neprechovávam zlú vôľu. Prinútili ma, aby som sa objavil na súde. Všetko to bola práca Hackletta a Scotta, prisahám. Nemal som na výber. Charles, mám loď, ktorá má o týždeň vyplávať. Povedali, že by mi nedali papiere na nalodenie. Vedel som, že sa ti podarí utiecť. Pred necelou hodinou som hovoril Timothymu Flintovi, že presne toto očakávam. Timothy: povedz, nehovoril som ti, že Hunter sa dostane na slobodu? Timothy?“

Hunter vytiahol pištoľ a namieril ju na Phipsa.

„No tak, Charles,“ povedal Phips. „Prosím ťa, aby si bol rozumný. Muž musí byť praktický. Myslíš, že by som ťa odsúdil na smrť, keby som veril, že rozsudok sa vykoná? Myslíš si to? Áno?“

Hunter mlčal. Natiahol kohútik a v tichu miestnosti sa ozvalo jediné kovové cvaknutie.

„Charles,“ povedal Phips, „moje srdce sa teší, že ťa zase vidí. Poď, vypime si a zabudnime…“

Hunter mu strelil do hrude. Všetci sa prikrčili, keď Phipsovi z hrude vyleteli úlomky kostí a zo srdca vystrekol prúd krvi. Phips pustil pohár; ten narazil o stôl a skotúľal sa na dlážku.

Phips ho sledoval očami. Načiahol sa za ním a chrapľavo povedal: „Vypime si, Charles…“

Vzápätí sa zvalil na stôl. Na drsné drevo presakovala krv. Hunter sa otočil a odišiel.

Keď vyšiel na ulicu, počul vyzváňať zvony na Kostole svätej Anny. Zvonili bez prestania, čo bol signál oznamujúci útok na Port Royal alebo nejaký iný stav núdze.

Hunter vedel, že to mohlo znamenať iba jedno – odhalili jeho útek z väznice Marshallsea.

Vôbec mu to neprekážalo.

Sudca admirality Lewisham býval za budovou súdu.

Znepokojený sa zobudil na vyzváňanie a poslal von sluhu, aby zistil, o čo ide.

„Čo sa deje?“ spýtal sa Lewisham, keď sa sluha vrátil. „Hovorte, chlape.“

Potom zdvihol zrak. Bol to Hunter.

„Ako je to možné?“ spýtal sa Lewisham.

Hunter natiahol kohútik na pištoli. „Jednoducho,“ povedal.

„Povedzte mi, čo si želáte.“

„Poviem,“ odvetil Hunter. A povedal mu to.

Veliteľ Scott, rozospatý po pitke, ležal rozvalený na pohovke v knižnici guvernérskej rezidencie. Pán Hacklett a jeho pani už dávno odišli. Zobudil sa na zvonenie a ihneď vedel, čo sa stalo; prepadla ho hrôza, aká ešte nikdy predtým.

O chvíľu sa vrútil do miestnosti jeden zo strážnikov s novinami: Hunter ušiel, všetci piráti zmizli, Poorman, Forster, Phips a Dodson sú mŕtvi.

„Pripravte mi koňa,“ prikázal Scott a náhlivo si upravil rozgajdané šaty. Vyšiel pred guvernérsku rezidenciu, opatrne sa poobzeral a vyskočil na žrebca.

Vzápätí ho zhodili zo sedla, nepríjemne spadol na dlažobné kocky ani nie sto metrov od guvernérskej rezidencie. Skupina povaľačov na čele s guvernérovým sluhom Richardsom – a riadená Hunterom, tým lotrom – mu nasadila okovy a odviedla ho do Marshallsea.

Aby tam čakal na súdny proces: akú mali tí výtržníci guráž!

Hacklett sa zobudil na zvonenie kostolných zvonov a takisto si domyslel jeho význam. Vyskočil z postele, nevšímal si manželku, ktorá celú noc ležala a nespala, civela na strop a počúvala jeho opilecké chrápanie. Mala bolesti, cítila sa veľmi ponížene.

Hacklett podišiel k dverám na spálni a zavolal na Richardsa.

„Čo sa stalo?“

„Hunter ušiel,“ odvetil Richards nevýrazne. „Dodson, Poorman a Phips sú mŕtvi, možno aj ďalší.“

„A ten chlap je stále na slobode?“

„Neviem,“ povedal Richards a zámerne zabudol dodať vaša excelencia.

„Dobrý Bože,“ zhrozil sa Hacklett. „Zavrite dvere na závoru. Zavolajte stráže. Upozornite veliteľa Scotta.“

„Veliteľ Scott pred pár minútami odišiel.“

„Odišiel? Dobrý Bože,“ horekoval Hacklett, zabuchol dvere a zamkol ich. Otočil sa k posteli. „Dobrý Bože, ten pirát nás všetkých pozabíja.“

„Všetkých nie,“ povedala jeho žena a mierila naňho pištoľou. Jej manžel mával pri posteli dve nabité pištole. Pani Hacklettová držala v každej ruke jednu a mierila naňho.

„Emily,“ povedal Hacklett, „nebuď blázon. Teraz nie je čas na pochabosti, ten muž je krutý zabijak.“

„Nepribližuj sa,“ povedala.

Zaváhal. „Žartuješ.“

„Nežartujem.“

Hacklett hľadel na ženu a na pištole, ktoré držala. Nebol zručný v zaobchádzaní so zbraňami, no aj zo svojich obmedzených skúseností vedel, že z pištole je extrémne ťažké vystreliť presne. Nepociťoval ani tak strach, ako skôr podráždenie.

„Emily, si nehanebný blázon.“

„Zostaň stáť,“ prikázala mu.

„Emily, si suka a šľapka, ale stavím sa, že nie si vrahyňa, a budem mať…“

Vystrelila z jednej pištole. Miestnosť sa zaplnila dymom. Hacklett vykríkol od hrôzy. Prešlo niekoľko okamihov, kým obaja manželia zistili, že netrafila.

Hacklett sa rozosmial, predovšetkým od úľavy.

„Ako vidíš,“ povedal, „nie je to také jednoduché. A teraz mi daj tú pištoľ, Emily.“

Podišiel k nej. Opäť vystrelila a trafila ho do slabín. Náraz nebol silný. Hacklett zostal stáť. Urobil ešte krok, podišiel k nej tak blízko, že by sa jej mohol dotknúť.

„Vždy som ťa nenávidel,“ povedal konverzačným tónom. „Od prvého dňa, keď som ťa spoznal. Pamätáš si? Povedal som ti: ‚Dobrý deň, madam,‘ a ty si mi povedala…“

Zachvátil ho kašeľ, prehol sa od bolesti a zvalil sa na zem.

Presakovala mu krv.

„Povedala si mi,“ pokračoval. „Povedala si… Ó, doparoma s tvojimi čiernymi očami, žena… bolí to… povedala si mi…“

Hojdal sa na zemi s rukami pritlačenými na slabiny, tvár mal skrútenú od bolesti, oči pevne zavreté. Vzdychal do rytmu s hojdaním: „Aaach… aaach… aaach…“

Emily Hacklettová si sadla na posteľ a pustila pištoľ. Bola ešte taká horúca, že keď sa dotkla plachty, vypálila do tkaniny odtlačok hlavne. Rýchlo ju zodvihla a hodila na zem.

Hacklett sa hojdal ako predtým, stále stonal, no odrazu prestal a cez zovreté zuby prehovoril.

„Ukonči to.“

Pokrútila hlavou. Nábojové komory boli prázdne, a keby tam aj bol zvyšný prach a guľky, nevedela, ako ich nabiť.

„Ukonči to,“ zopakoval.

V hlave sa jej pretláčal tucet protichodných emócií. Keď si uvedomila, že manžel tak skoro nezomrie, podišla k stolu, naliala pohár červeného vína a priniesla mu ho. Nadvihla mu hlavu a pomohla mu, aby sa napil. Trochu si odpil, no vtedy ho premohla zlosť a krvavou rukou ju odstrčil. Mal prekvapujúcu silu. Cúvla s červeným odtlačkom dlane na nočnej košeli.

„Dopekla aj s kráľovou sukou!“ zaklial a opäť sa začal hojdať. Bolesť ho pohltila, takže sa zdalo, že manželku celkom prestal vnímať. Postavila sa, naliala si pohár vína a sledovala ho.

Keď do miestnosti o pol hodiny vošiel Hunter, ešte stále tam stála. Hacklett žil, no bol úplne popolavý a mal veľmi slabé pohyby, až na príležitostné šklbnutie. Ležal v ohromnej kaluži krvi. Hunter vytiahol pištoľ.

„Nie,“ vyhŕkla pani Hacklettová.

Hunter zaváhal, napokon ustúpil.

„Ďakujem vám za láskavosť,“ povedala mu.

37. KAPITOLA

Dvadsiateho tretieho októbra 1665 sudca admirality Lewisham, ktorý sa stretol na uzavretom sedení so znovunastoleným guvernérom kolónie Jamajka sirom Jamesom Almontom, v skrátenom konaní odvolal rozsudok nad Charlesom Hunterom a jeho posádkou za zločin pirátstva a lúpeže.

Na tom istom pojednávaní veliteľa Edwina Scotta, hlavného veliteľa posádky v pevnosti Fort Charles, súdili za velezradu, odsúdili ho na obesenie na nasledujúci deň. Pod prísľubom zmiernenia rozsudku od neho získali vlastnoručne napísané priznanie. Len čo list napísal, neznámy dôstojník Scotta zastrelil v jeho cele vo Fort Charles. Dôstojníka nikdy nezadržali.

Kapitánovi Hunterovi, ktorý sa stal miláčikom mesta, zostal jediný problém: Andre Sanson. Francúza nenašiel, hovorilo sa, že ušiel do hôr vo vnútrozemí. Hunter rozhlásil, že za akúkoľvek zvesť o Sansonovi dobre zaplatí a podvečer mal prekvapivé správy.

Hunter sa ubytoval u Čierneho kanca a čoskoro za ním prišla vykričaná starena Simmonsová. Poznal ju, prevádzkovala nevestinec. Nervózne k nemu pristúpila.

„Hovorte, žena,“ objednal jej pohárik pálenky, aby zmiernil jej obavy.

„Nuž, pane,“ napila sa pálenky, „pred týždňom prišiel do Port Royalu beznádejne chorý muž menom Carter.“

„John Carter, námorník?“

„Presne ten.“

„Pokračujte.“ povedal Hunter.

„Hovoril, že ho vzala na palubu poštová loď z Ostrova svätého Krištofa. Zbadali oheň na neobývanom ostrovčeku, a keď zastali, aby to preskúmali, našli stroskotaného Cartera a priviezli ho odtiaľ.“

„Kde je teraz?“

„Ó, ušiel, veru áno. Desí sa stretnutia so Sansonom, tým francúzskym zlosynom. Teraz je v horách, no porozprával mi svoj príbeh, a to stačí.“

Hunter povedal: „A ten znie?“

Majiteľka nevestinca mu narýchlo vyrozprávala príbeh. Carter bol na palube šalupy Cassandra, ktorá viezla časť pokladu z galeóny a velil jej Sanson. Zachytil ich silný hurikán, v ktorom loď stroskotala na vnútornom koralovom páse akéhosi ostrova a väčšina posádky zahynula.

Sanson zhromaždil ostatných, zachránili poklad a prikázal, aby ho zahrabali na ostrove. Potom postavili z trosiek stroskotanej šalupy veslicu.

A následne, podľa toho, čo rozprával Carter, ich Sanson všetkých dvanástich pozabíjal a vyplával sám. Carter bol vážne zranený, no akosi prežil a zostal žiť, aby sa vrátil domov a rozpovedal svoj príbeh. A ešte povedal, že nepozná meno ostrova, ani presnú polohu pokladu, no Sanson si vyryl mapu na mincu, ktorú si zavesil na krk.

Hunter si mlčky vypočul príbeh, poďakoval žene a dal jej mincu za to, že sa obťažovala. Teraz ešte väčšmi túžil nájsť Sansona. Sedel u Čierneho kanca a trpezlivo si vypočul každého, kto mal nejaké chýry o tom, kde sa Francúz nachádza. Existoval prinajmenšom tucet príbehov.

Sanson odišiel do Port Morantu. Sanson ušiel do Inaguy. Sanson sa ukryl v horách.

Keď sa napokon ukázala pravda, bola šokujúca. Enders sa vrútil do taverny: „Kapitán, je na palube galeóny!“

„Čo?“

„Áno, pane. Boli sme tam šiesti ako stráž; dvoch zabil a nás zvyšných poslal v člne, aby sme vám to povedali.“

„Čo aby ste mi povedali?“

„Buď zariadite, aby mu udelili milosť, a verejne ukončíte spor s ním, alebo potopí loď, kapitán. Potopí ju na kotve. Do súmraku musí mať vaše slovo, kapitán.“

Hunter zaklial. Podišiel k oknu na taverne a vyzrel na prístav. El Trinidad zľahka plával okolo kotvy, no kotvil dosť ďaleko od brehu, v hlbokej vode – prihlbokej na to, aby zachránili poklad, keby sa potopil.

„Je čertovsky prešibaný,“ usúdil Enders.

„Veru,“ pritakal Hunter.

„Odpoviete mu?“

„Ešte nie,“ odvetil Hunter. Odvrátil sa od okna. „Je na lodi sám?“

„Áno, ak na tom záleží.“

Sám Sanson bol v otvorenom boji hodný tucta mužov, ba i viac.

Galeóna s pokladom nekotvila v blízkosti iných lodí v prístave; zo všetkých strán ju obklopovalo takmer štvrť míle otvoreného mora. Stála v očarujúcej, nedobytnej izolácii.

„Musím porozmýšľať,“ povedal Hunter a išiel si opäť sadnúť.

Loď kotviaca na otvorenej, pokojnej vode bola bezpečná ako pevnosť obohnaná priekopou.

A to, čo Sanson spravil ako ďalšie, urobilo loď ešte bezpečnejšou: okolo lode pohádzal pomyje a odpad, aby prilákal žraloky. V prístave bolo aj tak veľa žralokov, takže plávať k El Trinidadu by bola istá samovražda.

K lodi sa nedalo priblížiť ani na člne bez toho, aby ho Sanson ľahko nezbadal.

Príchod preto musel byť otvorený a zdanlivo neškodný. Otvorená veslica však neposkytovala príležitosť na ukrytie sa. Hunter sa poškrabal na hlave. Prechádzal sa u Čierneho kanca a nepokojný vyšiel na ulicu.

Zbadal chrliča vody, obyčajného kúzelníka, ktorý chrlil spomedzi pier prúdy viacfarebnej vody. Kúzelníctvo bolo v Massachusettskej kolónii zakázané ako snaha šíriť dielo diablovo; Huntera však akosi zvláštne fascinovalo.

Chvíľu sledoval chrliča vody, ako sa napil a postupne chrlil rôzne druhy vody. Napokon podišiel k mužovi.

„Chcem poznať vaše tajomstvo.“

„Mnohé krásne ženy na dvore kráľa Karola hovorili to isté a ponúkali viac ako vy.“

„Ja vám ponúkam,“ povedal Hunter, „váš život.“ A pritlačil mu na tvár nabitú pištoľ.

„Nezastrašíte ma,“ odvetil kúzelník.

„Myslím, že áno.“

O chvíľu bol v kúzelníkovom stane a počúval podrobnosti o jeho pozoruhodných výkonoch.

„Nie všetko je také, ako sa zdá,“ povedal kúzelník.

„Ukážte mi to,“ naliehal Hunter.

Kúzelník mu vysvetlil, že pred vystúpením prehltol tabletku pripravenú z jalovičej pečene a pečenej pšeničnej múky. „To mi vyčistí žalúdok, chápete.“

„Chápem. Pokračujte.“

„Ďalej zjem zmes z brazílskych orechov a vody, varenú, až kým sa nezafarbí na tmavočerveno. Zmes pred vystúpením prehltnem.“

„Ďalej.“

„Potom umyjem poháre bielym octom.“

„Pokračujte.“

„A niektoré poháre až tak veľmi neumyjem.“

„Rozumiem.“

Potom mu chrlič vody vysvetlil, že sa napil vody z čistých pohárov a vyvrátil obsah žalúdka, čím dosiahol, že v pohári bolo jasnočervené „víno“. V iných pohároch, ktoré boli pokryté octom, sa z rovnakej tekutiny stalo „pivo“ tmavohnedej farby.

Keď vypil a vyvrátil viac vody, dosiahol svetlejší odtieň červenej, ktorý nazval „sherry“.

„Nie je to žiadny iný trik,“ povedal kúzelník. „Nie všetko je také, ako sa zdá, a to je celé.“ Vzdychol si. „Všetko to spočíva v upútaní pozornosti na nesprávne miesto.“

Hunter sa poďakoval a odišiel pohľadať Endersa.

„Poznáte ženu, ktorá nám umožnila ujsť z Marshallsea?“

„Volá sa Anne Sharpová.“

„Nájdite ju,“ povedal Hunter. „A zo šiestich najlepších mužov, akých nájdete, zostavte posádku do veslice.“

„Prečo, kapitán?“

„Pôjdeme navštíviť Sansona.“

38. KAPITOLA

Mocný Francúz Andre Sanson nebol zvyknutý na strach, nebál sa, ani keď uvidel, že sa od brehu odrazila veslica. Pozorne sledoval loď; z diaľky videl šesť veslárov a dvoch ľudí sediacich na prove, no nevedel rozoznať, kto to je.

Očakával nejaký úskok. Angličan Hunter bol prešibaný, a ak bude môcť, určite svoju prefíkanosť využije. Sanson vedel, že nie je taký bystrý ako Hunter. Jeho vlohy boli živočíšnejšie, priamejšie, telesné. A predsa si veril, že Hunter naňho nemôže zahrať nejaký trik. Bolo to nemožné. Na lodi bol sám a v bezpečí tam zostane sám až do súmraku. Do súmraku bude mať slobodu, alebo zničí loď.

Vedel, že Hunter nikdy nedovolí, aby loď zničil. Príliš tvrdo bojoval a priveľa si pre ten poklad vytrpel. Urobí čokoľvek, aby si ho mohol nechať – zájde až tak ďaleko, že prepustí Sansona. V tom si Francúz veril.

Pozeral na približujúcu sa veslicu. Keď priplávala bližšie, rozoznal, že na prove stojí Hunter s akousi ženou. Čo by to mohlo znamenať? Až ho rozbolela hlava, ako si ju lámal nad tým, čo mal Hunter v pláne.

Napokon sa však uspokojil s uistením, že nebol možný nijaký úskok. Hunter je prefíkaný, no aj prefíkanosť má svoje hranice. A Hunter musel vedieť, že z diaľky ho môže rýchlo a prosto odstreliť, ako keď chlap odoženie muchu z rukáva. Sanson by ho mohol zabiť hneď, keby chcel. Nemal však dôvod. Chcel iba slobodu a milosť. Na to potreboval Huntera živého.

Veslica sa priblížila a Hunter veselo zamával. „Sanson, ty francúzske prasa!“ zvolal.

Sanson s úškrnom odmával. „Hunter, ty anglická ovčia kiahňa,“ zakričal so žoviálnosťou, ktorú vôbec neprežíval. Pociťoval značné napätie a ešte sa vystupňovalo, keď si uvedomil, ako nenútene sa Hunter správa.

Veslica prirazila zboku k El Trinidadu. Sanson sa mierne naklonil a ukázal im kušu. Nechcel sa však vykláňať priďaleko, hoci túžil nazrieť dovnútra člna.

„Prečo si prišiel, Hunter?“

„Priniesol som ti dar. Môžeme vyjsť na palubu?“

„Iba vy dvaja,“ odvetil Sanson a ustúpil od zábradlia. Rýchlo prebehol na opačnú stranu lode, aby sa pozrel, či z druhej strany neprichádza ďalšia veslica. Nevidel nič iba pokojnú vodu, ktorú čerili plutvy žralokov brázdiacich zátoku.

Keď sa otočil späť, počul, ako sa dvaja ľudia šplhajú po boku lode. Namieril kušu. Ako prvá sa objavila žena. Bola mladá a čertovsky pekná. Usmiala sa takmer hanblivo a ustúpila nabok, aby Hunter vyšiel na palubu. Hunter zastal, Sanson s kušou bol od neho dvadsať krokov.

„To nie je veľmi vľúdne privítanie,“ povedal Hunter.

„Musíš mi odpustiť,“ riekol Sanson. Pozrel na dievča, a vzápätí späť na Huntera. „Zariadil si všetko podľa mojich požiadaviek?“

„V tejto chvíli sa na tom robí, kým sa tu rozprávame, sir James pripravuje papiere a o pár hodín ich sem doručia.“

„A zmysel tvojej návštevy?“

Hunter sa krátko zasmial. „Sanson, vieš, že som praktický muž. Vieš aj to, že máš všetky karty. Musím súhlasiť so všetkým, čo povieš. Tentoraz si bol príliš bystrý, dokonca aj na mňa.“

„Viem,“ odvetil Sanson.

„Jedného dňa,“ povedal Hunter a oči sa mu zúžili, „si ťa nájdem a zabijem ťa. To ti sľubujem. Ale nateraz si vyhral.“

„Toto je lesť,“ povedal Sanson a náhle si uvedomil, že niečo nie je v poriadku.

„Žiadna lesť,“ povedal Hunter. „Muky.“

„Muky?“

„Veru,“ povedal Hunter. „Nie všetko je také, ako sa zdá. Priviedol som ti túto ženu, aby si mohol stráviť popoludnie príjemnými hrami. Istotne sa zhodneme, že je veľmi šarmantná – na to, že je Angličanka. Nechám ti ju tu.“ Hunter sa zasmial. „Ak sa odvážiš.“

Teraz sa zasmial Sanson. „Hunter, ty si sluha samého diabla. Túto ženu si nemôžem vziať bez toho, aby som prestal dávať pozor, však?“

„Nech ťa mučí jej anglická krása,“ povedal Hunter, a vzápätí sa krátko uklonil a preliezol cez bok lode. Sanson počúval dupot jeho nôh na trupe lode, a napokon buchnutie, keď Hunter pristál vo veslici. Počul, ako rozkázal, aby sa odrazili, a začul zábery vesiel.

Bola to lesť, pomyslel si. Akýsi trik. Pozrel na ženu: musela byť nejako ozbrojená.

„Ľahni si,“ zavrčal drsne.

Zdalo sa, že žena je v pomykove.

„Ľahni si!“ povedal a dupol o palubu.

Ľahla si na palubu, opatrne k nej podišiel a prehľadal jej šaty. Nemala zbraň. A predsa si bol istý, že je to lesť.

Podišiel k zábradliu, veslica rýchlo plávala k brehu. Hunter sedel na prove, tvárou otočený k súši, neobzeral sa. Bolo tam šesť vesliarov. Zarátal každého.

„Môžem vstať?“ spýtalo sa dievča s chichotom.

Otočil sa k nej a pozrel jej do tváre. „Áno,“ povedal.

Vstala a naprávala si šaty. „Páčim sa vám?“

„Ako anglické prasa,“ odvetil surovo.

Bez ďalších slov sa začala vyzliekať.

„Čo to robíš?“ spýtal sa.

„Kapitán Hunter mi povedal, že si mám vyzliecť šaty.“

„A ja ti hovorím, aby si si ich nechala tak, ako ich máš,“ zavrčal Sanson. „Odteraz budeš robiť, čo ti ja poviem.“ Preskúmal obzor na všetky strany. Nebolo tam nič okrem vzďaľujúcej sa veslice.

Musí to byť lesť, pomyslel si. Musí.

Pôvabné stvorenie si oblizlo pery. Kam by ju mohol vziať? Kde by bol v bezpečí? Vtedy si uvedomil, že keby ju zobral na kormovú nadstavbu, videl by na všetky strany, a predsa by si mohol užiť s tou anglickou šľapkou.

„Budem mať to lepšie z kapitána Huntera,“ povedal, „a aj z teba.“

Vyviedol ju na kormovú nadstavbu. O chvíľu ho čakalo ďalšie prekvapenie – toto drobné stvorenie bolo kričiaca, vášnivá nezbedníčka, ktorá jačala, lapala po dychu a driapala ho, na Sansonovu veľkú radosť a spokojnosť.

„Si taký veľký!“ lapala po dychu. „Nevedela som, že Francúzi sú takí veľkí!“

Jej prsty mu bolestivo škriabali chrbát. Bol šťastný.

Bol by menej šťastný, keby vedel, že jej výkriky blaženosti – za ktoré dostala bohato zaplatené – boli signálom Hunterovi. Visel tesne nad úrovňou ponoru, držal sa lanového rebríka a sledoval bledé siluety žralokov, ako plávajú všade okolo neho.

Hunter tam visel, odkedy odplávala veslica. Na prove člna sedela postava strašiaka, predtým skrytá pod celtou. Vztýčili ju, kým bol Hunter na lodi.

Všetko prebiehalo presne podľa Hunterovho plánu. Sanson sa neodvážil nazrieť príliš dôkladne do veslice, a keď sa čln odrazil od lode, musel istý čas stráviť prehľadávaním dievčaťa. Kým sa dostal k tomu, aby sa pozrel na odchádzajúci čln, bol už dosť ďaleko a figúra pôsobila presvedčivo. Keby sa vtedy pozrel priamo dole, uvidel by sa tam hojdať Huntera. A dievča dostalo pokyny, aby čo najskôr odviedlo jeho pozornosť.

Hunter čakal, visel na lanách dlhé minúty, kým nezačul jej vášnivé výkriky. Prichádzali z kormovej nadstavby, presne ako očakával. Potichu sa vyšplhal k strieľňam a prešmykol sa do podpalubia El Trinidadu.

Hunter nebol ozbrojený, jeho prvou úlohou bolo nájsť zbrane. V zbrojnici našiel krátku dýku a pár pištolí, ktoré nabil a starostlivo zazátkoval. Potom vzal kušu, zohol chrbát ku kovu a zaistil ju. Až potom vyšiel po schodíkoch na hlavnú palubu.

Na korme zbadal stáť Sansona s dievčaťom. Naprávala si šaty; Sanson si skúmavo prezeral obzor. Vášnivými hrami strávil iba niekoľko minút, no boli to osudné minúty. Hunter sledoval Sansona, ako zliezol na strednú časť paluby. Vyzrel ponad jeden bok, potom ponad druhý.

Zastal.

Pozrel sa ešte raz.

Hunter vedel, čo uvidel. Zbadal mokré odtlačky na trupe, ktoré tam zanechali Hunterove šaty v nevyspytateľnom obrazci, keď liezol po boku lode k strieľňam.

Sanson sa otočil. „Ty suka!“ vykríkol a vystrelil z kuše na dievča, ktoré stálo na nadstavbe. V zápale hnevu ju netrafil; zajačala a utekala dole. Sanson sa rozbehol za ňou, no vzápätí si to rozmyslel. Zastal a nabil si kušu. Potom čakal a počúval.

Bolo počuť zvuk utekajúcich chodidiel dievčaťa, potom sa zabuchli dvere. Hunter si domyslel, že sa zamkla do jednej z kajút v zadnej časti lode. Nateraz tam bude v bezpečí.

Sanson prešiel do stredu paluby, postavil sa k hlavnému sťažňu.

„Hunter,“ zvolal. „Hunter, viem, že si tu.“ A potom sa zasmial.

Nateraz mal výhodu. Stál pri sťažni a vedel, že je mimo dostrelu hocijakej pištole, z ktoréhokoľvek smeru, a čakal. Opatrne krúžil okolo sťažňa a pomaly, pravidelne otáčal hlavu. Bol nanajvýš ostražitý a bdelý. Pripravený na akúkoľvek taktiku.

Hunter sa zachoval nelogicky: vypálil z obidvoch pištolí. Jedna guľka odlúpila triesky z hlavného sťažňa, druhá zasiahla Sansona do pleca. Francúz zavrčal, no zdalo sa, že si sotva všimol zranenie. Zvrtol sa a vystrelil z kuše. Šíp preletel okolo Huntera a zaboril sa do schodiska.

Hunter zliezol po schodoch a počul, že Sanson uteká za ním. Letmo ho zazrel, ako s vystrčenými pištoľami vyrazil dopredu.

Hunter ustúpil za rebrík a zadržal dych. Sanson bežal priamo nad jeho hlavou, náhlil sa dole po rebríku.

Sanson zišiel na podlažie s delami, chrbtom otočený k Hunterovi, vtom Hunter povedal chladným hlasom: „Zostaň stáť.“

Sanson sa zvrtol a vystrelil z obidvoch pištolí.

Guľky prehvižďali Hunterovi ponad hlavu, zohol sa však takmer k zemi. Už zase stál a kušu držal v pohotovosti.

„Nie všetko je také, ako sa zdá,“ povedal.

Sanson sa zaškeril a zdvihol ruky. „Hunter, priateľu. Som bezbranný.“

„Vyjdi hore,“ povedal Hunter nevýrazným hlasom.

Sanson vychádzal po schodoch a stále držal vystreté ruky. Za opaskom mal dýku. Ľavá ruka mu začala klesať k nej.

„Nerob to.“

Ľavá ruka zamrzla.

„Hore.“

Sanson vyšiel hore, Hunter ho nasledoval.

„Predsa ťa dostanem, priateľu,“ povedal Sanson.

„Dostaneš akurát tak šíp do zadku,“ sľuboval mu Hunter.

Obaja vyšli na hlavnú palubu. Sanson cúval k hlavnému sťažňu.

„Musíme sa porozprávať. Musíme byť rozumní.“

„Prečo?“ spýtal sa Hunter.

„Pretože som ukryl polovicu pokladu. Pozri,“ Sanson si prstami ohmatal zlatú mincu na krku. „Tu som si poznačil, kde sa nachádza poklad. Poklad z Cassandry. Nezaujíma ťa to?“

„Zaujíma.“

„Nuž teda. Máme dôvod vyjednávať.“

„Pokúsil si sa ma zabiť,“ povedal Hunter a pevne držal kušu.

„Nepokúsil by si sa na mojom mieste o to isté?“

„Nie.“

„Samozrejme, že áno,“ povedal Sanson. „Popierať to je číra nehanebnosť.“

„Možno by som sa pokúsil,“ pripustil Hunter.

„Medzi nami niet lásky.“

„Nepodrazil by som ťa.“

„Keby si mohol, tak by si ma podrazil.“

„Nie,“ povedal Hunter, „mám niečo ako česť…“

V tej chvíli spoza neho zjačal ženský hlas: „Ó, Charles, ty si ho…“

Hunter sa nepatrne zvrtol k Anne Sharpovej a v tom okamihu Sanson urobil výpad.

Hunter automaticky vystrelil. Z kuše vyletel šíp. Preletel cez palubu a trafil Sansona do hrude, zhodil ho z nôh a prišpendlil k hlavnému sťažňu. Rozhodil ruky a šklbal sa.

„Ukrivdil si mi,“ povedal Sanson a z pier mu kvapkala krv.

Hunter odvetil: „Bol som čestný.“

Vzápätí Sanson zomrel, hlava mu padla na hruď. Hunter vytiahol šíp, telo padlo na zem. Potom mu z krku strhol zlatú mincu, ktorá mala na povrchu vyrytú mapu vedúcu k pokladu. Anne Sharpová ho sledovala a rukou si prikrývala ústa. Hunter odtiahol telo a prehodil ho cez bok lode.

Plávalo na vode.

Žraloky okolo neho opatrne krúžili. Potom jeden vyrazil vpred, šklbol za telo a kus odtrhol. Vzápätí ďalší a ďalší; voda sa sčerila a spenila od krvi. Trvalo to iba chvíľu, potom sa farba rozptýlila a hladina zostala pokojná. Hunter odvrátil zrak.

EPILÓG

Podľa vlastných memoárov nazvaných Život medzi korzármi Karibského mora Charles Hunter v priebehu celého roku 1666 pátral po Sansonovom poklade, no nikdy ho nenašiel. Na povrchu zlatej mince nebola vyškriabaná mapa; namiesto toho tam bol smiešny rad trojuholníkov a čísel, ktoré sa Hunterovi nikdy nepodarilo dešifrovať.

Sir James Almont sa spolu s neterou lady Sarah Almontovou vrátili do Anglicka. Obaja zahynuli roku 1666 pri veľkom požiari v Londýne.

Pani Emily Hacklettová zostala v Port Royali do roku 1686, keď zomrela na syfilis. Jej syn Edgar sa stal významným obchodníkom v Karolínskej kolónii. Jeho syn James Charles Hacklett Hunter bol guvernérom Karolínskej kolónie v roku 1777, keď naliehal, aby kolónia podporila povstalcov zo severu proti anglickej armáde pod velením generála Howa v Bostone.

Slečna Anne Sharpová sa v roku 1671 vrátila do Anglicka ako herečka; v tom čase už ženské roly nehrávali chlapci, ako to bolo začiatkom storočia. Slečna Sharpová sa stala druhou najznámejšou ženou z Antíl v celej Európe (najslávnejšou bola, samozrejme, madame de Maintenonová, milenka Ľudovíta XIV., ktorá sa narodila na Guadeloupe). Anne Sharpová zomrela v roku 1704 po živote „rozkošnej slávy“, ako ho sama opísala.

Kormidelník, holič a lekár Enders sa pridal k výprave na Campeche, na ktorej v roku 1668 zahynul v búrke.

Maur Bassa zomrel v roku 1669 pri útoku Henryho Morgana na Panamu. Zrazil ho býk, jedno z mnohých zvierat, ktoré Španieli vypustili v úsilí ochrániť mesto.

Žid don Diego žil v Port Royali do roku 1692, keď v pokročilom veku zahynul pri zemetrasení, ktoré naveky zničilo „hriešne mesto“.

Lazue zajali a obesili v roku 1704 ako pirátku v Charlestone v Južnej Karolíne. Hovorilo sa, že bola milenkou piráta Čierna brada.

Charles Hunter, oslabený maláriou počas pátrania po Sansonovom poklade, sa vrátil v roku 1669 do Anglicka. Dovtedy sa z útoku na Matanceros stala politická nepríjemnosť, a tak Huntera nikdy neprijal Karol II., nedostal ani nijaké pocty. Zomrel na zápal pľúc roku 1670 v chalupe v Tunbridge Wells a zanechal po sebe skromnú nehnuteľnosť a zápisník s poznámkami, ktorý je uložený na Trinity College v Cambridgei. Zápisník stále existuje, rovnako Hunterov hrob na cintoríne pri Kostole svätého Antona v Tunbridge Wells. Náhrobný kameň je už takmer ošúchaný dohladka, no stále na ňom možno prečítať nápis:

TU SPOČÍVA

KAPT. CHAS. HUNTER

1627 – 1670

ČESTNÝ DOBRODRUH A NÁMORNÍK

MILOVANÝ SVOJIMI KRAJANMI

V NOVOM SVETE

VINCIT

MICHAEL CRICHTON

PIRÁTSKA ODYSEA

Z anglického originálu Pirate Latitudes (Harper, HarperCollins

Publishers, New York, USA) preložil Martin Štulrajter.

Redigoval Peter Mitter.

Obálku navrhlo 3H creative studio, spol s r. o., Bratislava.

Technická redaktorka Helena Oleňová.

Vydalo vydavateľstvo Ikar, a. s., Bratislava v roku 2011

ako svoju 3 262. publikáciu.

Sadzba a zalomenie do strán 3H creative studio, spol. s r. o., Bratislava.

Vytlačili Tlačiarne BB, spol. s r. o., Banská Bystrica.

ISBN 978-80-551-2310-3

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai