Proud času

Michael Crichton

(2000)

Hodnocení:

****

Štítky:

Romány, Sci-fi a fantasy

„Cestování časem není možné, to ví přece každý,“ vysvětluje v knize Michaela Crichtona Proud času viceprezident výzkumné společnosti ITC. Jenže – ono to není tak docela cestování časem, jako spíš…

Výsledkem zkrátka je, že dva vysokoškolští učitelé a dva postgraduální studenti historie se ocitnou ve čtrnáctém století, v době pokroku a válek, zbožnosti a krveprolévání. Jejich akademické znalosti jsou vystaveny těžké zkoušce a oni musejí použít všechny duševní a fyzické schopnosti, veškerou svou obratnost, odvahu a sílu vůle, aby dokázali přežít a vrátit se do současnosti.

Pokud je ta současnost bude vůbec ochotna přijmout zpátky…

Michael Crichton

Proud času

Překladatelka děkuje za radu a pomoc

Aleši Drašnarovi, zasvěcenému průvodci světem rytířů.

Taylorovi

„Všechny velké říše budoucnosti budou říšemi ducha.“

WINSTON CHURCHILL, 1953

„Neznáte-li historii, neznáte nic.“

EDWARD JOHNSTON, 1990

„Nezajímá mě budoucnost. Zajímá mě budoucnost té budoucnosti.“

ROBERT DONIGER, 1996

PŘEDMLUVA

Věda na konci století

Před sto lety, když se uzavíralo devatenácté století, byli vědci přesvědčeni, že dospěli k přesnému obrazu fyzického světa. Jak to řekl fyzik Alastair Rae: „Koncem devatenáctého století se zdálo, že jsou známy základní principy, jimiž se řídí chování fyzického vesmíru.“ (Alastair I. M. Rae, Quantum Physics: Illusion or Reality? (Kvantová fyzika - iluze nebo skutečnost? Cambridge, 1994). Viz též Richard Feynman, The Character of Physical Law (Charakter fyzikálního zákona, MIT, 1965). Rovněž Rae, Quantum Mechanics (Kvantová mechanika, Hilger, 1986).) Mnoho vědců dokonce tvrdilo, že studium fyziky je téměř u konce: nezbývají už žádné velké objevy, jen detaily a dokončovací práce.

Ale koncem posledního desetiletí se vyskytlo několik podivností. Roentgen objevil paprsky procházející tělem; protože byly nevysvětlené, nazval je paprsky X. O dva měsíce později Henri Becquerel náhodou zjistil, že kus uranové rudy vydává cosi, co zamlžuje fotografické desky. A elektron, nosič elektřiny, byl objeven v roce 1897.

Ale fyzikové obecně zůstávali klidní, protože očekávali, že tyto zvláštnosti se časem vysvětlí v rámci existující teorie. Nikdo by tehdy nepředvídal, že během pěti let se jejich poklidný pohled na svět šokujícím způsobem zvrátí, že se objeví zcela nová koncepce vesmíru a zcela nové technologie, které změní každodenní život dvacátého století nepředstavitelným způsobem.

Kdybyste fyzikovi v roce 1899 řekli, že v roce 1999, tedy za sto let, budou do lidských domovů po celém světě přenášeny pohyblivé obrazy ze satelitů na nebi; že celý náš druh budou ohrožovat bomby nepředstavitelné síly; že antibiotika odstraní nemoci, ale nemoci podniknou protiútok; že ženy budou mít volební právo a pilulky pro plánované početí; že miliony lidí budou každou hodinu vzlétat do vzduchu v letadlech schopných odstartovat a přistát bez doteku lidské ruky; že Atlantik bude možno překonat rychlostí tří tisíc kilometrů za hodinu; že lidstvo vstoupí na Měsíc a pak o něj ztratí zájem; že mikroskopy budou schopny rozlišit jednotlivé atomy; že lidé budou s sebou nosit telefony vážící pár gramů a mluvit spolu odkudkoli ze světa bez drátů; nebo že většina těchhle zázraků bude postavena na zařízeních velkých jako poštovní známka, která využívají nové teorie, jakési kvantové mechaniky – kdybyste mu tohle všechno řekli, prohlásil by ten fyzik téměř jistě, že jste se zbláznili.

„Většina z toho se v roce 1899 nedala vůbec předvídat, protože tehdejší fyzikální teorie tyto věci považovaly za nemožné. A u těch několika, které nemožné nebyly, například u letadel, by se zase vymykal pochopení obrovitý rozsah jejich využití. Člověk by si snad dokázal představit letadlo – ale deset tisíc letadel vznášejících se ve vzduchu v témže okamžiku, to by bylo nad síly i té největší představivosti.

Můžeme tedy klidně říci, že i ten nejinformovanější vědec by na prahu 20. století neměl nejmenší ponětí o tom, co přijde.

Teď, když stojíme na prahu 21. století, je situace podivně podobná. Fyzikové jsou zase přesvědčeni, že fyzický svět byl vysvětlen a že nás už nečekají žádné další revoluce. Někteří pozorovatelé dokonce jdou až tak daleko, že tvrdí, že fyzika jako disciplína skončila svou práci, že už nezbývá nic významného, co by tento vědní obor měl ještě objevovat. (John Horgan: The End of Science (Konec vědy, Addison-Wesley, 1996).Rovněž Gunther Stent: Paradoxes of Progress (Paradoxy pokroku, W. H. Freeman, 1978).) Ale právě tak jako na konci devatenáctého století už se vyskytovaly náznaky toho, co přijde, také konec 20. století do jisté míry naznačuje budoucí vývoj. Jednou z nejdůležitějších stop je zájem o takzvanou kvantovou technologii. To je snaha, projevující se na mnoha frontách, vytvořit novou teorii využívající podstatu subatomové skutečnosti, a tato teorie slibuje v mnoha ohledech revolučně zvrátit naše názory na to, co je a není možné.

Kvantová technologie ostře protiřečí představám našeho „zdravého rozumu“ o tom, jak svět funguje. Je to svět, kde počítače pracují, aniž by byly zapnuty, a věci se nacházejí, aniž bychom je hledali.

Nepředstavitelně výkonný počítač se dá postavit z jediné molekuly. Mezi dvěma body proudí soustavný tok informací bez drátů a sítí. Vzdálené předměty jsou zkoumány bez kontaktu. Počítače vykonávají své výpočty v jiných vesmírech. A teleportace je běžná a využívá se mnoha různými způsoby.

V devadesátých letech začaly výzkumy kvantové technologie přinášet výsledky. V roce 1995 byly kvantové ultra-tajné zprávy odeslány na vzdálenost 60 kilometrů, což naznačuje, že v nadcházejícím století bude vybudován kvantový internet. V Los Alamos vědci změřili tloušťku lidského vlasu pomocí laserového paprsku, který nikdy skutečně nedopadl na samotný vlas, ale jen tam dopadnout mohl. Tento bizarní a „faktům odporující“ výsledek otevřel celé nové pole zkoumání bez přímého kontaktu, takzvaného „zjišťování bez dívání“.

A v roce 1998 byla ve třech laboratořích na světě demonstrována kvantová teleportace: v Innsbrucku, v Římě a na CalTech. (Dik Bouwmeester et al., "Experimental Quantum Teleportation" (Experimentální kvantová teleportace), Nature, 11. prosince 1997, str. 575—9.) Fyzik Jeff Kimble, šéf týmu na CalTech, řekl, že kvantová teleportace se dá aplikovat i na pevné předměty. „Kvantový stav jedné entity by mohl být transportován do jiné entity… A myslíme, že víme, jak to udělat.“ ( Maggie Fox: "Spooky Teleportation Study Brings Future Closer" (Přízračná teleportace přibližuje budoucnost), Reuters, 22. Října 1998. Jeffrey R. Kimble viz A. Furusawa et al., " Unconditional Quantum Teleportation " (Nepodmíněná kvantová teleportace), Science 282, 23. října 1998, str. 706-9.) Kimble ani zdaleka nenaznačoval možnost teleportace člověka, ale uměl si představit, že by to někdo zkusil s bakterií.

Tyto kvantové kuriozity, odporující logice a zdravému rozumu, zatím mezi veřejností velký zájem nevyvolaly, ale to přijde. Podle některých odhadů v prvních desetiletích nového století bude většina světových fyziků pracovat na nějakém aspektu kvantové technologie. (Colin P. Williams a Scott H. Clearwater: Explorations in Quantum Compu-ting (Zkoumání kvantových výpočtů, Springer-Verlag, New York 1998). Viz též Gerard J. Milburn, Schrodinger' s Machines, (Schrodingerovy stroje, W. H. Freeman, New York 1997) a The Feynman Processor (Feynmanův procesor, Perseus, Reading, Mass., 1998).)

Není tedy překvapující, že kolem poloviny devadesátých let se několik velkých společností pustilo do kvantového výzkumu. Fujitsu Quantum Devices byla založena v roce 1991. IBM vytvořil tým pro kvantový výzkum v roce 1993, pod vedením průkopníka Charlese Bennetta. (C. H. Bennet et al., "Teleporting an Unknown Quantum State via Duál Classical and Einstein-Podolsky-Rosen Channels" (Teleportace neznámého kvantového stavu podvojným klasickým a Einstein-Podolsky-Rosenovým kanálem), Physical Review Letters, 70 (1993), str. 1895.) ATT a jiné společnosti je brzo následovaly, podobně jako univerzity – třeba CalTech – a vládní zařízení jako Los Alamos. Stejný krok podnikla i výzkumná společnost z Nového Mexika jménem ITC. Její sídlo leží jen hodinu cesty od Los Alamos. ITC dosáhla pozoruhodných kroků hned na začátku desetiletí. Dnes je už jasné, že ITC byla první společností, která už v roce 1998 měla praktickou a fungující aplikaci používající pokročilou kvantovou technologii.

Když se na to díváme zpětně, přivedla ITC na špičku dramaticky nové technologie kombinace zvláštních okolností – a značné štěstí. I když společnost oficiálně tvrdí, že jejich objevy byly zcela neškodné, jejich takzvaná záchranná expedice ukázala všechna nebezpečí velmi jasně. Jedna osoba během expedice zmizela a další utrpěla vážná zranění. Pro mladé postgraduální studenty, kteří expedici podnikli, nebyla tato nová kvantová technologie, závdavek jednadvacátého století, neškodná ani zdaleka.

Typická epizoda takových soukromých válek se odehrála v roce 1357. Sir Oliver de Vannes, anglický rytíř, šlechtic rodem i povahou, dobyl města Castelgard a La Roque u řeky Dordogne. Podle všech zpráv vládl důstojně a čestně a lidé ho milovali. V dubnu vtrhla na pozemky sira Olivera loupeživá tlupa dvou tisíc brigantů, renegátských rytířů pod velením Arnauta de Cervole, zběhlého mnicha, zvaného „Velekněz“. Cervole nejprve vypálil Castelgard do základů a pak přepadl nedaleký klášter Sainte-Mere, vyvraždil mnichy a zničil slavný mlýn na řece Dordogne. Cervole pak pronásledoval sira Olivera do pevnosti La Roque, kde se strhla strašlivá bitva.

Oliver bránil svůj hrad obratně a statečně. Podle soudobých zpráv za to Oliver vděčil svému vojenskému poradci Edwardovi de Johnesovi. O tomto muži je známo jen málo skutečných fakt – spíše ho obklopuje mytologie ne nepodobná té merlinovské. Říkalo se, že dokáže zmizet v záblesku světla. Kronikář Audreim uvádí, že Johnes pocházel z Oxfordu, ale podle jiných zpráv byl Miláňan. Protože cestoval s družinou mladých pomocníků, byl velmi pravděpodobně putujícím odborníkem, který své služby nabízel tomu, kdo za ně zaplatil. Vyznal se v použití střelného prachu a dělostřelectva, což byla technologie v té době nová…

Nakonec Oliver svůj nedobytný hrad ztratil, když špeh otevřel průchod zevnitř, takže Veleknězovi vojáci mohli do hradu proniknout. Takové zrady byly pro složité intriky té doby typické.

Stoletá válka ve Francii,

M. D. Backes, 1996

CORAZÓN

„Koho kvantová teorie nešokuje, ten jí nerozumí.“

NIELS BOHR, 1927

„Kvantové teorii nerozumí nikdo.“

RICHARD FEYNMAN, 1967

Tou zkratkou neměli jezdit.

Dan Baker se bolestně ušklíbl, když jeho nový Mercedes S 500 už pokolikáté tvrdě nadskočil na prašné cestě, vedoucí stále hlouběji do navažské rezervace v severní Arizoně. Kolem nich byla čím dál větší pustina: na východě vzdálené narudlé náhorní plošiny, na západě nekonečná plochá poušť. Asi před půlhodinou projížděli kolem vesnice – zaprášené domky, kostel a malá škola, přikrčené pod skalou – ale od té doby nic, dokonce ani plot. Jen prázdná červená poušť. Jiné auto už neviděli asi hodinu. Teď bylo poledne a slunce je přímo peklo. Baker, čtyřicetiletý majitel stavební firmy z Phoenixu, začínal být nervózní. Zvlášť proto, že jeho žena, architektka, byla z těch uměleckých typů, které nezajímaly praktické otázky, třeba benzin nebo voda. Nádrž měl napůl prázdnou. A auto se začínalo přehřívat.

„Liz,“ řekl, „víš určitě, že jedeme správně?“

Jeho žena seděla vedle něj, skloněná nad mapou, a ukazovala si v ní prstem.

„Jinde to být nemůže,“ odpověděla. „V průvodci se říkalo šest kilometrů za odbočkou na Corazón Canyon.“

„Jenže Corazón Canyon jsme minuli před dvaceti minutami. Určitě jsme to minuli.“

„Prosím tě, jak bychom mohli minout obchodní stanici?“ zeptala se.

„To já nevím.“ Baker se zadíval na silnici před sebou. „Ale tady nikde nic není. Určitě na tom trváš? Navažské koberečky přece dostaneme i v Sedoně. V Sedoně prodávají všechny možné koberečky.“

„V Sedoně,“ ušklíbla se. „Ty nejsou pravé.“

„Ale jistě že jsou pravé, miláčku. Kobereček jako kobereček.“

„Přikrývka.“

„No dobře,“ povzdechl. „Tak přikrývka.“

„A není to totéž,“ řekla. „V těch obchodech v Sedoně mají šunty pro turisty – samý akryl, ne vlna. Chci takové přikrývky, jaké prodávají v rezervaci. A tahle obchodní stanice má prý starou přikrývku z dvacátých let, se vzorem písečných kreseb. A já ji chci.“

„No tak dobře, Liz.“

On osobně neviděl důvod, proč by měli kupovat ještě další navažský kobereček – nebo přikrývku. Už jich mají asi dvacet. Jsou po celém domě. A další ve skříních.

Jeli dál mlčky. Cesta před nimi se chvěla žárem, že vypadala jako stříbrné jezero. A objevovaly se miráže, domy nebo lidé, kteří jako by vyrostli ze silnice, ale když k nim člověk dojel blíž, nebylo tam nic.

Dan Baker znovu povzdychl. „Určitě jsme to minuli.“

„Pojď, pojedeme ještě pár kilometrů,“ přemlouvala ho jeho žena.

„Kolik ještě?“

„Já nevím. Ještě pár.“

„Kolik, Liz? Musíme se rozhodnout, jak dlouho to ještě budeme zkoušet.“

„Tak ještě deset minut,“ řekla.

„Dobře,“ kývl. „Deset minut.“

Právě se díval na ukazatel benzinu, když si Liz prudce zakryla ústa rukou a vykřikla: „Dane!“ Baker se podíval znova na silnici, právě včas, aby uviděl cosi mihnout kolem – muže v hnědém na kraji cesty – a uslyšel od boku auta hlasité buchnutí.

„Bože můj,“ řekla. „Přejeli jsme ho!“

„Cože?“

„Přejeli jsme toho člověka.“

„Ale kdepak. Zapadli jsme do díry na silnici.“

Ve zpětném zrcátku Baker uviděl toho muže, jak stále ještě stojí u cesty. Postava v hnědém, rychle mizející v oblaku prachu, jak se vzdalovali.

„Nemohli jsme ho přejet,“ uklidňoval ženu Baker. „Pořád stojí.“

„Dane. Narazili jsme do něj. Já jsem to viděla.“

„Já myslím, že ne, miláčku.“

Baker se znova podíval do zpětného zrcátka. Teď už ale neviděl nic, jen oblak prachu za autem.

„Radši se vrátíme,“ řekla.

„Proč?“

Baker si byl prakticky jistý, že se jeho žena mýlí a že toho člověka na silnici nezasáhli. Ale jestli ano a jestli je třeba jen trochu zraněný má třeba rozseknutou kůži na hlavě nebo nějaké škrábnutí – tak to bude znamenat hrozné zdržení. Do soumraku se v žádném případě nedostanou do Phoenixu. Jakýkoli člověk tady je určitě Navaho; budou ho muset odvézt do nemocnice nebo aspoň do nejbližšího většího města, což je Gallup, a to nemají při cestě –“

„Já myslela, že se chceš vrátit,“ podotkla.

„To chci.“

„Tak se vrátíme.“

„Já jen nestojím o problémy, Liz.“

„Dane, to nemyslíš vážně!“

Povzdechl, zpomalil. „No dobře, už obracím, už obracím.“

Otočil auto, opatrně, aby neuvízl v červeném písku kolem cesty, a zamířil tam, odkud přijeli.

„Proboha.“

Baker zastavil a vyskočil do prašného oblaku z vlastního auta. Zalapal po dechu, když ho zasáhla vlna vedra. Tady je snad padesát stupňů, pomyslel si.

Když se prach usadil, uviděl toho člověka, jak leží u cesty a pokouší se zvednout na loket. Ten chlapík byl roztřesený, asi sedmdesátník, plešatějící a vousatý. Pleť měl bledou; na Navaha nevypadal. Na sobě měl hnědé… snad by se tomu dalo říct roucho. Třeba je to kněz, napadlo Bakera.

„Jste v pořádku?“ ptal se Baker a pomáhal mu posadit se na prašné cestě.

Stařík zakašlal. „Jo. Jsem v pořádku.“

„Chcete se postavit?“ ptal se. Ulevilo se mu, že nevidí krev.

„Za chvilku.“

Baker se rozhlédl. „Kde máte auto?“ zeptal se.

Muž zase zakašlal. S hlavou ochable svěšenou hleděl na prašnou silnici.

„Dane, já myslím, že je zraněný,“ řekla jeho manželka.

„Jo,“ kývl Baker. Přinejmenším ten stařík vypadal zmatený. Baker se znovu rozhlédl: Všude kolem nebylo nic než plochá poušť, rozplývající se do chvějivého oparu.

Žádné auto. Nic.

„Jak se sem dostal?“ uvažoval nahlas Baker.

„Pojď,“ řekla Liz, „musíme ho odvézt do nemocnice.“

Baker vzal muže v podpaží a pomohl staříkovi vstát. Mužovo oblečení bylo těžké, z nějakého materiálu podobného plsti, ale přesto se v tom vedru nepotil. Jeho tělo bylo vlastně spíš chladné, skoro studené.

Stařík se ztěžka opřel o Bakera, když přecházeli přes silnici. Liz otevřela zadní dveře. Stařec řekl: „Chodit můžu. Mluvit můžu.“

„Dobře. Dobře.“ Baker mu pomohl na zadní sedadlo.

Muž se položil na kožené sedadlo a schoulil se jako dítě. Pod rouchem měl obyčejné šaty – džínsy, kostkovanou košili, sportovní boty Nike. Baker zavřel zadní dveře a Liz nasedla na místo spolujezdce. Baker zůstal venku ve vedru a nemohl si to srovnat v hlavě. Co tady ten děda dělá, tady a úplně sám? A jak to, že je tak nabalený a nepotí se? Jako by zrovna teď vystoupil z auta.

No, možná přece jen přijel autem, pomyslel si Baker. Třeba usnul, třeba jeho auto sjelo z cesty a havarovalo. A třeba tam v tom autě uvízl ještě někdo další.

Slyšel staříka mumlat: „Nechal jsem, spěchal jsem. Hezky zpátky, je to krátký.“

Baker se šel přes silnici podívat. Překročil hodně velký výmol, uvažoval o tom, že ho ukáže manželce, ale pak tu myšlenku zavrhl. Mimo cestu neviděl žádné stopy po pneumatikách, ale jasně mohl sledovat otisky mužových nohou v písku. Ty vedly od silnice do pouště. Asi třicet metrů odtud uviděl Baker okraj vyschlého koryta říčky, zařezávajícího se do krajiny. Stopy se zdály vést odtamtud.

Šel tedy po stopách až ke korytu, zastavil se na okraji a podíval se dolů. Auto žádné. Neviděl nic než hada, který se plazil směrem od něj mezi kameny. Zachvěl se.

Zahlédl něco bílého, co se lesklo na svahu kousek pod ním. Baker slezl dolů, aby si to lépe prohlédl. Byl to kousek bílé keramiky, tak třikrát tři centimetry. Vypadalo to jako elektrický izolátor. Baker to sebral a s překvapením zjistil, že je to na dotek chladné. Třeba je to některý z těch nových materiálů, co nepohlcují teplo.

Když se na kousek keramiky podíval blíž, uviděl na jednom okraji písmena ITC. A pak tam bylo něco jako tlačítko. Uvažoval, co by se asi stalo, kdyby to tlačítko stiskl. A hned tam v tom vedru, s velkými kameny všude kolem, ho zmáčkl.

Nestalo se nic.

Zmáčkl znova. Zase nic.

Baker vylezl z koryta a vracel se k autu. Stařík spal a hlasitě chrápal. Liz se dívala na mapu. „Nejbližší větší město je Gallup.“

Baker nastartoval. „Tak do Gallupu.“

Vrátili se na dálnici, šlápli na to a hnali se na jih ke Gallupu. Stařík pořád spal. Liz se na něj ohlédla a řekla: „Dane…“

„Co?“

„Vidíš jeho ruce?“ ‚ „Co je s nimi?“

„Ty špičky prstů.“

Baker odvrátil oči od silnice a rychle se ohlédl na zadní sedadlo. Špičky staříkových prstů byly červené až po druhý kloub. „No a co?

Spálil se od sluníčka.“

„Jenom špičky prstů? Proč ne celou ruku?“

Baker pokrčil rameny.

„A ty prsty předtím takovéhle neměl,“ pokračovala. „Když jsme ho naložili, neměl je červené.“

„Miláčku, to sis jich nejspíš jen nevšimla.“

„Ale všimla, protože má manikúru. A mně přišlo zajímavé, že nějaký děda uprostřed pouště má upravené ruce.“

„Hm.“ Baker se podíval na hodinky. Uvažoval, jak dlouho jim bude trvat, než se dostanou do Gallupu do nemocnice. Nejspíš hodiny.

Povzdechl si.

Dálnice pokračovala rovně vpřed.

V půli cesty do Gallupu se chlapík vzbudil. Zakašlal a řekl: „Jedeme tam? Jedeme kam?“

„Jak se cítíte?“ zeptala se Liz.

„Jak se cítím? Jako že se řítím. Dobrý. Všechno dobrý.“

„Jak se jmenujete?“ ptala se dál Liz.

Muž na ni zamrkal „Kantova věna, život je změna.“

„Ale jak se jmenujete?“

Muž odpověděl: „Jméno léno, vina špína.“

Baker podotkl: „Všechno rýmuje.“

„To jsem si všimla, Dane,“ řekla.

„Viděl jsem o tom jednou pořad v televizi,“ pokračoval Baker. „Že rýmuje, to znamená, že je schizofrenik.“

„Rýmování je časování,“ řekl muž. A pak začal nahlas zpívat, skoro hulákat na melodii jedné staré country písničky:

„Kantova věna, život je změna, jdu tam, kam patřím, kde je můj svět, na starý Black Rock, dál ani o krok,

Kantova věna, na toulky vpřed.“

„No nazdar,“ ulevil si Baker.

„Pane,“ zkusila to Liz znova, „můžete mi říct, jak se jmenujete?“

„Niobium je ostuda jak dům. Vlasaté singularity nepovolují parity.“

Baker povzdechl. „Miláčku, ten člověk je cvok.“

„Cvok nebo necvok, to je, co tu leží.“

Ale jeho žena se nevzdávala. „Pane? Víte, jak se jmenujete?“

„Volejte Gordona,“ hulákal teď stařík. „Volejte Gordona, volejte Stanleyho. Rodinu schovejte.“

„Ale pane –“

„Liz,“ řekl Baker, „nech ho být. Nech ho, ať se uklidní, ano? Ještě to máme dost daleko.“

Muž z plna hrdla vyzpěvoval: „Kde je můj svět, je to tragédie, ta černá magie, venkovská pěna, blednu jak stěna.“ A okamžitě začal zase od začátku.

„Jak je to ještě daleko?“ zeptala se Liz.

„Ani se neptej.“

Předem do nemocnice zavolal, takže když zajel s mercedesem pod červené a krémové sloupořadí pohotovostního oddělení McKinleyovy nemocnice, čekali tam už zřízenci s nosítky. Stařík zůstal klidný, když ho na ně pokládali, ale jen ho začali připoutávat, začal být rozčilený a vykřikoval: „Netázat, nevázat!“

„Je to pro vaši vlastní bezpečnost, pane,“ řekl jeden ze zřízenců.

„Kdo mi vleze do cesty, toho potká neštěstí: Bezpečnost je poslední útočiště padoucha!“

Na Bakera udělalo dojem, jak zřízenci toho člověka zvládli – laskavě, ale pevně ho nakonec připoutali. Stejný dojem na něj udělala i drobná tmavovlasá žena v bílém plášti, která se k nim přidala.

„Jmenuji se Beverly Tsosie,“ představila se a potřásla jim rukama. „Jsem službukonající lékařka.“ Zůstávala zcela klidná, i když muž na vozíku nepřestával hulákat, zatímco ho vezli do ordinace: „Kantova věna, život je změna…“

V čekárně se po něm všichni podívali. Baker uviděl chlapce asi deseti nebo jedenáctiletého, s rukou na šátku, který tam seděl se svou matkou a zvědavě se po staříkovi díval. Chlapec něco zašeptal své matce.

Starý muž zpíval: „Kde jééé můůůůj svěěěěět…“

Dr. Tsosie se zeptala: „Jak dlouho už se chová takhle?“

„Od začátku. Od té chvíle, co jsme ho naložili.“

„Kromě té doby, co prospal,“ dodala Liz.

„Byl někdy v bezvědomí?“

„Ne.“

„Nějaká nevolnost, zvracení?“

„Ne.“

„A našli jste ho kde? Za kaňonem Corazón?“

„Nějakých pět deset kilometrů za ním.“

„Dost pustina,“ podotkla.

„Vy to tam znáte?“ zeptal se Baker.

„Vyrostla jsem tam poblíž.“ Trochu se usmála. „V Chinle.“ Vozík se stále hulákajícím staříkem právě projížděl lítačkami. Doktorka Tsosie řekla: „Počkejte prosím tady, přijdu za vámi, jen se něco dozvím. Ale může to chvilku trvat. Možná by bylo nejlepší, abyste si zašli na oběd.“

Beverly Tsosie byla zaměstnankyní Univerzitní nemocnice v Albuquerque, ale v poslední době jezdila dvakrát týdně do Gallupu za svou starou babičkou, a v těch dnech si vždycky brala službu na pohotovosti, aby si vydělala nějaké peníze navíc. McKinleyova nemocnice se jí líbila, i ten její moderní vzhled s červenými a krémovými pruhy. Nemocnice se skutečně poctivě snažila pomáhat lidem svého města. A i sám Gallup se jí líbil – bylo to menší město než Albuquerque a také tu nevzbuzoval takovou pozornost její indiánský původ.

Pohotovost byla většinou poměrně klidná. Příjezd tohoto staříka, rozčileného a pokřikujícího, vyvolal tedy dost velký rozruch. Prošla závěsy do kóje, kde zřízenci už svlékli pacientovi hnědé roucho a zuli boty. Stařík se ale bránil, pral se s nimi, a tak ho museli zase přivázat. Zrovna mu rozstříhávali džínsy a kostkovanou košili.

Nancy Hoodová, vrchní sestra, podotkla, že je to jedno, protože košile už stejně není v pořádku; přes kapsu vedla klikatá linie, na které nesouhlasil vzorek. „Už jednou si ji roztrhl a znova zašil. A dost mizerně.“

„Kdepak,“ odporoval jeden ze zřízenců a košili jí ukázal. „To není sešívané, je to jeden kus látky. A je to divné, vzorek nesedí proto, že jedna strana je větší než ta druhá…“

„Ať tak nebo tak, chybět mu nejspíš nebude,“ uzavřela Nancy Hoodová a hodila košili na zem. Obrátila se k doktorce Tsosie. „Chceš ho teď zkusit vyšetřit?“

Muž byl příliš divoký. „Ještě ne. Nejdřív mu dáme kapačku do obou paží. A prohlédni mu kapsy. Podívej se, jestli má nějaký doklad. A jestli nemá, tak mu vezmi otisky a odfaxuj je do Washingtonu – třeba ho tam mají v databázi.“

O dvacet minut později vyšetřovala Beverly Tsosie toho chlapce s rukou zavěšenou na pásku. Byl to brýlatý kluk, spíš vypadal jako knihomol, ale ruku si zlomil, když se snažil doběhnout včas na třetí metu. Zdálo se, že je na své sportovní zranění téměř hrdý.

Přišla Nancy Hoodová. „Tak jsme toho našeho neznámého prohledali.“

„A výsledek?“

„Nic, co by nám pomohlo. Žádná peněženka, kreditní karty, žádné klíče. Jediné, co měl u sebe, bylo tohle.“ Podala Beverly složený list papíru. Vypadalo to jako výstup z počítače a byla tam podivná mřížka z teček. Dole bylo napsáno „kl. ste. mere“.

„Říká ti to něco?“

Hoodová zavrtěla hlavou. „Podle mě je to psychiatrický případ.“

Beverly Tsosie řekla: „No, rozhodně mu nemůžu podat sedativa, dokud nezjistíme, co se mu děje v hlavě. Radši mu uděláme rentgen hlavy, abychom vyloučili úraz nebo hematom.“

„Radiologie udělala určitý pokrok, Bev. Rentgen trvá hrozně dlouho. Nech udělat magnetickou rezonanci. Můžeš proběhnout celé tělo a hned uvidíš.“

„Objednej to,“ kývla lékařka.

Nancy Hoodová se obrátila k odchodu. „Jo, a kdo by to byl čekal: je tady Jimmy. Od policie.“

Dan Baker neměl stání. Přesně jak čekal, museli strávit v čekárně nemocnice McKinley několik hodin. Dali si oběd – burros v chilli omáčce – a cestou zpátky uviděli na parkovišti mladého policistu, jak přejíždí rukou po dvířkách jejich auta. Při tom pohledu Bakera zamrazilo. Napadlo ho, jestli má za policistou jít, ale rozhodl se to raději neudělat. Místo toho se vrátili do čekárny. Baker zavolal dceři a upozornil ji, že přijedou pozdě; dokonce je možné, že se do Phoenixu dostanou až zítra.

A pak čekali. Nakonec, kolem čtvrté hodiny, když se Baker šel na recepci zeptat, co se staříkem je, otázala se recepční: „Vy jste příbuzný?“

„Ne, ale –“

„Tak tady prosím počkejte. Paní doktorka přijde hned.“

Povzdechl a šel si zase sednout. Pak znova vstal, došel k oknu a pohlédl na své auto. Policista byl pryč, ale za stěračem se třepetal nějaký lístek. Baker nervózně bubnoval prsty o parapet.

V těchhle malých městečkách, jak se něco semele, může se stát cokoli. A čím déle čekal, tím bláznivější scénáře spřádala jeho mysl. Stařík je v bezvědomí; nesmějí odjet, dokud se neprobere. Stařík zemřel; jsou obviněni ze zabití. Nejsou obviněni, ale musejí se dostavit na soudní vyšetřování, které se koná za čtyři dny.

Když za nimi konečně někdo přišel, nebyla to drobná doktorka, ale ten policista. Byl to mladý muž, tak kolem sedmadvacítky, v pečlivě nažehlené uniformě. Vlasy měl dlouhé a na jmenovce stálo JAMES WAUNEKA.

Baker uvažoval, jaké jméno to asi je. Nejspíš hopijské nebo navažské.

„Manželé Bakerovi?“ zeptal se Wauneka velmi zdvořile a představil se.

„Právě jsem mluvil s doktorkou. Skončila s prohlídkou a přišly také výsledky z magnetické rezonance. Nemá na sobě naprosto žádné známky toho, že by ho srazilo auto. A já jsem sám vaše auto prohlédl. Také žádné stopy po nárazu. Nejspíš jste vjeli do výmolu a jen jste si mysleli, že jste ho zasáhli. Cesty jsou tam mizerné.“

Baker se zamračil na svou ženu, která uhnula pohledem. Liz se zeptala:

„A bude v pořádku?“

„Vypadá to tak, ano.“

„Tak můžeme odjet?“ zeptal se Baker.

„Miláčku,“ vložila se do toho Liz, „nechceš mu dát tu věc, kterou jsi našel?“

„Aha, vidíš.“ Baker vytáhl malý keramický čtvereček. „Našel jsem tohle, kousek od něj.“

Policista obracel kousek keramiky v rukou. „ITC,“ přečetl nahlas označení po straně. „Kde přesně jste to našel?“

„Asi třicet metrů od silnice. Myslel jsem, že tam možná sjelo auto ze silnice, tak jsem se šel podívat. Ale žádné auto tam nebylo.“

„Ještě něco?“

„Ne. Jen tohle.“

„Dobře. Takže vám děkuju,“ řekl Wauneka a strčil destičku do kapsy. A pak si ještě na něco vzpomněl: „Moment, málem jsem zapomněl.“ Vytáhl z kapsy list papíru a opatrně ho rozložil. „Tohle jsme našli v jeho šatech. Napadlo mě, jestli jste to třeba někdy neviděli.“

Baker pohlédl na papír: pár teček uspořádaných do jakési mřížky. „Ne,“ zavrtěl hlavou, „to jsem neviděl.“

„Vy jste mu to nedali?“

„Ne.“

„A nemáte ponětí, co by to mohlo být?“

„Ne,“ odpověděl Baker. „Nemáme nejmenší ponětí.“

„No, já možná ano,“ ozvala se jeho žena.

„Vážně?“ zeptal se policista.

„Ano,“ kývla. „Když dovolíte…“ A vzala si od policisty papír.

Baker si povzdechl. Teď se Liz chovala jako architektka. Mžourala zkoumavě na papír, obracela ho na všechny strany, prohlížela si tečky vzhůru nohama a ze stran. Baker věděl proč. Snažila se odvést pozornost od faktu, že se spletla, že auto skutečně jen vjelo do výmolu a že tady zbytečně strávili celý den. Snažila se nějak ospravedlnit tu ztrátu času, dodat jí na významu.

„Ano,“ řekla konečně. „Vím, co to je. Je to kostel.“

Baker se nevěřícně zadíval na papír. „Tohle je kostel?“

„No, přesněji řečeno jeho půdorys,“ vysvětlovala. „Vidíte to? Tady je dlouhé břevno kříže, chrámová loď… Vidíš? To je určitě kostel, Dane. A zbytek obrázku, ty obdélníky v obdélníkách, všude pravé úhly, to vypadá jako… víte, on to mohl být klášter.“

„Klášter?“ opakoval policista.

„Myslím,“ řekla. „A pak, ta zkratka dole: ‚kl. ste. mere‘. Kl. By mohla být zkratka pro klášter. Skoro bych se vsadila, že je. Říkám vám, podle mě je to klášter.“ Vrátila obrázek policistovi.

Baker významně pohlédl na hodinky. „Už bychom skutečně měli jet.“

„Samozřejmě,“ pochopil narážku Wauneka. Potřásl si s nimi rukama.

„Děkujeme vám za pomoc. A omlouvám se za to zdržení. Šťastnou cestu.“

Baker pevně uchopil svou ženu kolem pasu a vedl ji ven do slunečného odpoledne. Teď už bylo chladněji; na východě stoupaly k nebi horkovzdušné balony. Gallup byl známým střediskem balonového létání. Baker šel k autu. Třepetající se lísteček na předním skle byl reklamní leták na slevy šperků s tyrkysy v místním klenotnictví. Vytáhl ho zpod stěrače, zmačkal ho a sedl za volant. Jeho žena seděla s rukama založenýma na prsou a dívala se přímo před sebe. Nastartoval motor.

Řekla: „No jo. Promiň.“ Řekla to nevrle a Baker věděl, že žádná další omluva následovat nebude.

Naklonil se k ní a políbil ji na tvář. „Ne,“ řekl. „Zachovala ses správně. Tomu dědovi jsme zachránili život.“ Jeho manželka se usmála.

Vyjel z parkoviště a zamířil k dálnici.

Starý muž v nemocnici spal, tvář mu částečně zakrývala kyslíková maska. Byl teď klidný; dala mu lehké sedativum a on ležel uvolněně a klidně dýchal. U nohou postele stála Beverly Tsosie a radila se o případu s Joem Nietem, mescalerským Apačem, který byl zkušeným internistou a výborným diagnostikem. „Bílý muž, odhadem sedmdesát let starý. Při přijetí zmatený, otupený, naprosto dezorientovaný. Drobná srdeční vada, mírně zvýšené jaterní enzymy, jinak nic.“

„A tím autem ho tedy nezasáhli?“

„Zřejmě ne. Ale je to zvláštní. Říkají, že ho našli severně od kaňonu Corazón. Tam okolo dobrých patnáct kilometrů nikde nic není.“

„No a?“

„A na tom člověku nebylo vůbec znát, že by se déle pohyboval v poušti, Joe. Žádná dehydratace, žádná ketóza. Dokonce není ani spálený sluncem.“

„Myslíš, že ho tam někdo nechal? Že už měl někdo dost toho, že děda pořád přepíná televizi?“

„Jo. To je můj odhad.“

„A co ty prsty?“

„Já nevím,“ zavrtěla hlavou. „Má nějaké oběhové problémy. Špičky prstů má chladné a fialovějí mu, dokonce je nebezpečí gangrény. Ale ať je to co je to, od té doby, co jsme ho přijali, se to pořád zhoršuje.“

„Je diabetik?“

„Ne.“

„Reynaudův syndrom?“

„Ne.“

Nieto přešel k boku postele a prohlédl si prsty. „Jde jen o ty špičky. Veškeré poškození je distální.“

„Přesně tak.“ Kývla. „Kdyby ho nenašli v poušti, řekla bych, že jsou to omrzliny.“

„Těžké kovy jsi testovala, Bev? Protože tohle by mohla být otrava těžkými kovy. Kadmiem nebo arzenem. To by vysvětlilo jednak ty prsty a jednak tu demenci.“

„Vzala jsem vzorky. Jenže těžké kovy musejí do ústřední nemocnice do Albuquerque. Zprávu dostanu až za dvaasedmdesát hodin.“

„Máš nějaký doklad totožnosti, anamnézu nebo tak něco?“

„Nic. Poslali jsme dotaz do evidence pohřešovaných a jeho otisky jsme odeslali do Washingtonu, aby je ověřili v databázi, ale to může trvat týden.“

Nieto kývl. „A když byl rozčilený a blábolil? Co říkal?“

„Samé rýmovačky, pořád totéž dokola. Něco o Gordonovi a Stanleym. A pak:

‚Kantova věna, život je změna.‘ Tak si asi umíš představit…“

„Kantova? To myslel toho filozofa?“

Pokrčila rameny: „Filozofie nebyla nikdy můj koníček.“

„A říkal ‚věna‘? Nemohlo to být ‚věta‘? Jako Kantova poučka nebo tak?“

A pak se ozval jiný hlas: „Dovolíte?“ Byl to ten brýlatý chlapec na druhém konci pokoje. Jeho matka seděla u postele.

„Ještě čekáme, až přijede chirurg, Kevine,“ uklidňovala ho Beverly.

„Ten ti pak dá ruku dohromady.“

„On neříkal ‚Kantova věna‘. On říkal ‚kvantová pěna‘.“

„Cože?“

„Kvantová pěna. Říkal ‚kvantová pěna‘.“

Přešli k němu. Nieta to zřejmě pobavilo. „A co to přesně je, ta kvantová pěna?“

Chlapec se na něj vážně podíval a za brýlemi mrknul. „Ve velmi malých, subatomových dimenzích je struktura časoprostoru nepravidelná. Není hladká, je jakoby bublinková nebo pěnovitá. No, a protože je to až na kvantové úrovni, tak se tomu říká kvantová pěna.“

„Kolik je ti let?“ zeptal se Nieto.

„Jedenáct.“

Jeho matka se do toho vložila: „Hodně čte. Jeho otec pracuje v Los Alamos.“

Nieto kývl. „A k čemu je dobrá ta kvantová pěna, Kevine?“

„Jak, k čemu?“ ptal se chlapec. „Takový je prostě vesmír, na subatomové úrovni.“

„A proč by o tom měl ten děda mluvit?“

„Protože je to známý fyzik,“ odpověděl Wauneka, který právě vešel.

Podíval se na list papíru, který držel v ruce. „Zrovna to přišlo z oddělení pohřešovaných osob. Joseph A. Traub, jednasedmdesát let, materiálový fyzik. Specialista na supravodivé kovy. Jeho zmizení ohlásil jeho zaměstnavatel, ITC Research, se sídlem v Black Rocku, dnes kolem poledne.“

„Black Rock? To je dost daleko, až u Sandie.“ Bylo to několik hodin cesty, ve středním New Mexiku. „Jak se ten člověk proboha dostal do Arizony ke kaňonu Corazón?“

„To nevím,“ řekla Beverly, „ale je –“

Rozječel se alarm.

Stalo se to všechno tak strašně rychle, že to Jimmyho Wauneku úplně ohromilo. Stařík zvedl hlavu z postele, zadíval se na ně s panickým výrazem v očích a pak začal zvracet krev. Kyslíkovou masku měl najednou jasně červenou; krev mu vytékala zpod ní, rudé potůčky mu tekly po tvářích a po bradě, stříkaly na polštář, na zeď. Vydal bublavý zvuk; topil se ve vlastní krvi.

Beverly už běžela přes pokoj. Wauneka se hnal za ní. „Otoč hlavu!“ volal na ni v běhu Nieto. „Otoč ji!“ Beverly už strhla kyslíkovou masku a snažila se starci otočit hlavu, ale on se s ní rval, zalykal se krví, v očích měl paniku.

Wauneka se protáhl kolem ní, popadl starcovu hlavu do obou dlaní a celé jeho tělo otočil na stranu. Muž znova začal zvracet; krev postříkala přístroje i Wauneku. „Odsávání!“ volala Beverly a ukazovala na trubici na zdi.

Wauneka se snažil držet starce a zároveň dosáhnout na trubici na zdi, ale podlaha byla kluzká krví. Smekl se a zachytil se postele.

„Dělejte, lidi!“ řvala doktorka. „Potřebuju vás! Odsávání!“ Klečela, prsty měla v starcových ústech a vytahovala mu jazyk. Wauneka se vydrápal na nohy a viděl, že Nieto mu podává odsávací trubici. Uchopil ji prsty kluzkými od krve. Zahlédl, jak Nieto otáčí kohoutkem na zdi. Beverly vzala sondu a začala odsávat starcova ústa a nos. Trubicí proudila rudá krev. Muž lapal po dechu, kašlal, ale slábl.

„Mně se to nelíbí,“ řekla Beverly, „radši ho –“ Poplachový signál změnil tón – byl teď rovnoměrný a vysoký. Zástava srdce!

„Kruci,“ zaklela. Plášť i halenku měla celé od krve. „Defibrilátor! Dejte ho sem!“

Nieto stál nad postelí, přístroj v natažených rukou. Wauneka neobratně couvl od postele, když se kolem něj protlačila Nancy Hoodová; kolem staříka už teď byl celý chumel lidí. Wauneka ucítil ostrý pach a pochopil, že pacientova střeva povolila. Náhle si uvědomil, že starý muž zemřel.

„Pozor,“ řekl Nieto a opřel se o elektrody. Tělo na stole nadskočilo. Láhve na stěně zarachotily. Poplašný signál pokračoval.

Beverly řekla: „Zatáhněte ty závěsy, Jimmy.“

Ohlédl se a uviděl toho obrýleného kluka, jak na ně zírá z opačného konce místnosti s otevřenými ústy. Wauneka prudce stáhl závěs.

O hodinu později vyčerpaná Beverly Tsosie těžce dopadla k psacímu stolu v rohu, aby sepsala zprávu o případu. Tentokrát musela být obzvlášť úplná, protože pacient zemřel. Jak listovala v papírech, objevil se Jimmy Wauneka a nesl jí šálek kávy. „Díky,“ kývla. „Mimochodem, máte číslo na ten podnik, na to ITC? Musím jim zavolat.“

„Já to za vás udělám,“ položil jí Wauneka krátce ruku na rameno. „Vy toho máte dneska za sebou až dost.“

Dřív než stačila něco říct, přešel Wauneka k vedlejšímu psacímu stolu, otevřel svůj zápisník a začal vytáčet. Usmál se na ni, zatímco čekal na spojení.

„ITC Research.“

Představil se a pak řekl: „Volám kvůli vašemu pohřešovanému zaměstnanci Josephu Traubovi.“

„Okamžik, prosím, přepojím vás na vedoucího našeho personálního oddělení.“

Wauneka pak čekal na telefonu několik minut. Do ucha mu hrála hudba. Přikryl mluvítko dlaní a co nejsamozřejměji se zeptal Beverly: „Měla byste čas na večeři, nebo jdete za babičkou?“

Psala dál a ani nevzhlédla. „Jdu za babičkou.“

Pokrčil rameny. „Jen mě to tak napadlo,“ řekl.

„Ale ona si chodí brzo lehnout. Tak kolem osmé.“

„Vážně?“

Usmála se, oči pořád ještě upřené do poznámek. „Ano.“

Waunekovi se na tváři objevil široký úsměv. „Tak dobře.“

„Dobře.“

V telefonu to zase cvaklo a nějaká žena řekla: „Ještě okamžik, prosím, přepojím vás na našeho prvního viceprezidenta doktora Gordona.“

„Díky.“ První viceprezident, pomyslel si.

Další cvaknutí, pak vážný hlas: „U telefonu John Gordon.“

„Doktore Gordone, tady James Wauneka z policejního oddělení v Gallupu.

Volám vás ze zdejší McKinleyovy nemocnice,“ řekl. „Bohužel mám pro vás špatné zprávy.“

Z velkého okna zasedací síně ITC bylo vidět, jak žluté odpolední slunce zlatí pět laboratorních budov ze skla a oceli, které dohromady tvořily výzkumný komplex Black Rock. V dálce nad pouští se sbíraly odpolední bouřkové mraky. Ale dvanáct členů správní rady ITC se nedívalo z okna. Pili kávu u stolku u stěny, hovořili spolu a čekali, až začne schůze. Schůze správní rady se vždycky táhly dlouho do noci, protože prezident ITC Robert Doniger, známý nespavec, je takhle plánoval. To, že členové rady, vesměs významní ředitelé a bankéři, na ně jezdili i tak, svědčilo o respektu, který chovali k Donigerově genialitě.

Teď tu Doniger ještě nebyl. John Gordon, mohutný Donigerův viceprezident, věděl, proč asi. S mobilním telefonem u ucha vykročil ke dveřím.

Gordon býval kdysi šéfem projektu ve vojenském letectvu a dodnes měl vojenské držení těla. Modrý oblek měl pečlivě vyžehlený a černé boty se mu leskly. Do telefonu řekl: „Ano, rozumím,“ a vyklouzl ze dveří.

Bylo to přesně, jak se domníval: Doniger byl na chodbě, přecházel sem a tam jako hyperaktivní kluk, kdežto Diane Kramerová, hlavní právnička ITC, stála stranou a naslouchala mu. Gordon viděl, jak jí Doniger vztekle šermuje prstem před obličejem. Bylo jasné, že jí za něco nadává.

Robertu Donigerovi bylo osmatřicet, byl to vynikající fyzik a miliardář. I přes bříško a prošedivělé vlasy se choval pořád mladě – nebo pubertálně, to podle toho, s kým jste mluvili. Věk ho rozhodně nijak nezměkčil. ITC byla už třetí společnost, kterou založil; na těch prvních dvou zbohatl, ale jeho styl řízení byl pořád stejně nepříjemný a kousavý jako vždycky. Skoro každý v podniku se ho bál.

Vzhledem k nadcházející schůzi rady vyměnil obvyklé vojenské kalhoty a tričko za modrý oblek, ale vypadal v něm nesvůj, jako kluk, kterého rodiče donutili se vyparádit.

„V každém případě vám děkuji, pane Wauneko,“ řekl Gordon do telefonu.

„Všechno zařídíme. Ano. To uděláme okamžitě. Ještě jednou děkuji.“

Gordon vypnul telefon a obrátil se k Donigerovi. „Traub je mrtvý. Identifikovali jeho tělo.“

„Kde?“

„V Gallupu. Ten policajt mě volal z pohotovosti.“

„Na co podle nich umřel?“

„Nevědí. Domnívají se, že na rozsáhlý infarkt. Ale měl nějaké problémy s prsty. Oběhové. Budou ho pitvat. Zákon to přikazuje.“

Doniger podrážděně a přezíravě mávl rukou. „Ale bude jim to na hovno. Nic nenajdou. Traub měl transkripční chyby. Na to nikdy nemůžou přijít. Proč mě zdržuješ takovýma sračkama?“

„Jeden z našich zaměstnanců právě umřel, Bobe,“ připomněl mu Gordon.

„To je fakt,“ kývl chladně Doniger. „A víš co? Já s tím hovno nadělám. Je mi líto. Ach ach ach. Pošli kytky. Ale hlavně s tím neotravuj mě, jo?“

V takovýchhle chvílích se musel Gordon nadechnout a připomenout si, že Doniger se nijak neliší od většiny ostatních agresivních mladých podnikatelů. Musel si připomínat, že i přes svůj sarkasmus má Doniger skoro vždycky pravdu. A taky si připomínal, že se Doniger koneckonců takhle choval celý život.

Genialita Roberta Donigera se začala projevovat už v raném věku. Ještě na základní škole si četl ve strojírenských skriptech. Když mu bylo devět, dokázal spravit jakýkoli elektronický přístroj – rádio, televizi tak, že si hrál s elektronkami a dráty, dokud zařízení nezačalo zase fungovat. Když jeho matka vyjádřila obavu, aby ho nezabil elektrický proud, odpověděl: „Nebuď blbá.“ A když jeho milovaná babička zemřela, Doniger bez jediné slzy informoval svou matku, že stará paní mu dlužila sedmadvacet dolarů a on že tedy očekává, že to matka vyrovná.

V osmnácti letech graduoval s vyznamenáním na fyzice ve Stanfordu a pak nastoupil do Fermilabu poblíž Chicaga. Po šesti měsících odtud odešel, když předtím sdělil řediteli laboratoře, že „fyzika částic je pro idioty“. Vrátil se na Stanford, kde začal pracovat na poli, jež považoval za slibnější: v supravodivém magnetismu.

Byla to doba, kdy vědci nejrůznějších oborů odcházeli z univerzity a zakládali si vlastní společnosti, komerčně využívající jejich objevů. Doniger odešel po roce a založil Tech-Gate, firmu vyrábějící zařízení pro přesné leptání čipů, které Doniger jen tak mimochodem vynalezl. Když Stanford protestoval, že Doniger tyto objevy učinil při své práci v univerzitní laboratoři, Doniger řekl: „Jestli vám něco vadí, tak mě žalujte. Jinak držte hubu.“

V TechGate se Doniger proslavil bezohledným manažerským stylem. Během schůzek se svými vědci sedával v koutě, houpal se na židli a pálil otázky:

„A co tohle?“

„Proč neděláte tamhleto?“

„Jaký důvod máte pro tohle?“

Když ho odpověď uspokojila, řekl: „Snad…“ To byla nejvyšší chvála, jakou kdo kdy od Donigera slyšel. Ale když se mu odpověď nelíbila – a to bylo většinou – zavrčel něco jako: „Ty nemáš mozek?“

„To se musíš hodně snažit, abys byl takový pitomec, co?“

„Ty fakt chceš umřít jako blbec?“

„Říct, že jsi obecní idiot, tak ti ještě lichotím.“ A když se vážně rozčílil, házel tužkami a bloky a řval: „Pitomci blbí! Idioti zasraný!“

Zaměstnanci TechGate ty vzteklé scény „Smrťáka Donigera“ snášeli proto, že byl tak výborný fyzik, lepší než oni; protože znal problémy, s nimiž se jeho týmy musely vypořádat, a protože jeho kritika byla vždycky odůvodněná. Jeho styl byl sice nepříjemný, ale fungoval. TechGate za dva roky učinila pozoruhodné pokroky.

V roce 1984 prodal svou společnost za sto milionů dolarů. Téhož roku ho časopis Time uvedl v seznamu padesáti lidí pod pětadvacet let, „kteří budou formovat zbytek století“. Na seznamu byl také Bill Gates a Steve Jobs.

„Sakra,“ obrátil se Doniger ke Gordonovi. „To tady fakt musím dělat všechno sám? Ježíšikriste. Kde Trauba našli?“

„V poušti. V navažské rezervaci.“

„Kde přesně?“

„Nevím víc, než že to bylo asi patnáct kilometrů severně od Corazónu. Zřejmě tam kolem nikde nic není.“

„No jo,“ kývl Doniger. „Tak ať Baretto z bezpečnostního odveze Traubovo auto za Corazón a nechá ho v poušti. Ať propíchne pneumatiku a jde pryč.“

Diane Kramerová si odkašlala. Byla tmavovlasá, něco přes třicet, na sobě měla černý kostým. „Já nevím, Bobe,“ řekla svým nejvybranějším advokátským tónem. „Falšuješ důkazy –“

„Samozřejmě že falšuju důkazy! O to přece jde! Někdo se zeptá, jak se tam Traub dostal. Tak tam musíme nechat jeho auto, aby ho našli.“

„Ale nevíme přesně, kde –“

„Na tom přece nezáleží, kde přesně. Prostě to udělejte.“

„To ale bude znamenat, že o tom bude vědět Baretto plus ještě někdo…“

„No a co? Prostě to udělej, Diane.“

Chvilku bylo ticho. Kramerová se dívala dolů a mračila se. Zřejmě ji nepřesvědčil.

„Koukej,“ obrátil se Doniger ke Gordonovi. „Vzpomínáš, jak měl Garman dostat ten kontrakt a moje minulá společnost ne? Vzpomínáš na ty zprávy, co tenkrát pronikly do tisku?“

„Vzpomínám,“ kývl Gordon.

„A takové jsi měl strachy,“ ušklíbal se samolibě Doniger. Kramerové vysvětlil: „Garman byl tlustý jako prase. Pak hodně zhubnul, protože ho jeho žena donutila držet dietu. Pustili jsme do světa, že Garman má neoperovatelnou rakovinu a jeho společnost že se položí. Popřel to, ale nikdo mu nevěřil, vzhledem k tomu, jak vypadal. Ten kontrakt jsme dostali my. Poslal jsem jeho ženě velký koš ovoce.“ Zasmál se. „Ale co je podstatné, ty zprávy nikdy nikdo nevysledoval až k nám. Všechno je v pohodě, Diane. Kšeft je kšeft. Prostě to auto nech odvézt do pouště.“

Kývla, ale pořád ještě hleděla k zemi.

„A pak,“ pokračoval Doniger, „chci vědět, jak se sakra Traub vůbec dostal do tranzitního sálu. Protože přece už měl za sebou těch cest moc a nashromáždily se mu transkripční chyby. Už neměl nikam cestovat. Na tranzit už neměl povolení. A kolem té místnosti jsou dost důkladná bezpečnostní opatření. Tak jak se tam dostal?“

„Myslíme, že měl údržbářské povolení, k práci na strojích,“ vysvětlovala Kramerová. „Počkal do večera, když se střídaly směny, a vzal si stroj. Ale to všechno zrovna prověřujeme.“

„Já nechci, abyste to prověřili, Diane,“ odpověděl Doniger sarkasticky. „Já chci, abyste tomu napříště zabránili.“

„Zařídíme to, Bobe.“

„No to doufám, sakra,“ odsekl Doniger. „Protože tahle společnost teď má tři velké problémy. A Traub je z nich ten nejmenší. Ty ostatní dva jsou horší. Mnohem, mnohem horší.“

Doniger měl vždycky dar dlouhodobého vidění. Už v roce 1984 prodal TechGate, protože předpokládal, že počítačové čipy se dostanou do slepé uličky. V té době to vypadalo jako nesmysl. Počítačové čipy každých osmnáct měsíců zdvojnásobovaly svoji výkonnost a o polovinu snižovaly cenu. Doniger ale pochopil, že tohoto pokroku se dosahuje tím, že se na čipu jednotlivé prvky namačkávají stále blíž a blíž k sobě. To ale nemohlo pokračovat donekonečna. Nakonec budou obvody tak přehuštěné, že se čipy začnou horkem tavit. To znamenalo, že existuje horní hranice výkonnosti počítačů. Doniger věděl, že společnost bude vyžadovat víc a víc hrubé výpočetní síly, ale neviděl způsob, jak jí dosáhnout.

Nespokojeně se vrátil k dřívější sféře svých zájmů, k supravodivému magnetismu. Založil druhou společnost, Advanced Magnetics, vlastnící několik patentů nezbytných pro nové přístroje vyšetřující pomocí magnetické rezonance, které začínaly revolučním způsobem měnit medicínu. Advanced Magnetics dostala čtvrt milionu dolarů honoráře za každý vyrobený přístroj. Byla to „dojná kráva“, jak se jednou Doniger vyjádřil, „a asi stejně zábavná jako dojení“. Doniger se nudil a hledal nové výzvy. Společnost prodal kolem roku 1988. Bylo mu osmadvacet a byl miliardářem. Ale podle jeho vlastního názoru ten pravý úspěch dosud nepřišel.

Následujícího roku, 1989, založil ITC.

Jedním z Donigerových hrdinů byl fyzik Richard Feynman. Na počátku osmdesátých let Feynman vyslovil názor, že by snad bylo možné postavit počítač využívající kvantových atributů atomů. Teoreticky by takový „kvantový počítač“ byl miliardkrát a miliardkrát mocnější než jakýkoli počítač, který byl kdy postaven. Ale Feynmanova myšlenka naznačovala možnost zcela nové technologie – technologie, která by se musela vystavět úplně od začátku, technologie, která by změnila všechna pravidla. Protože nikdo neviděl žádnou praktickou možnost, jak kvantový počítač postavit, Feynmanova myšlenka brzo upadla v zapomenutí. Nikoli však u Donigera.

V roce 1989 se Doniger rozhodl, že postaví první kvantový počítač. Ta myšlenka byla tak radikální – a tak riskantní – že svůj záměr nikdy veřejně nevyhlásil. Svou novou společnost nevinně nazval ITC, International Technology Corporation, Mezinárodní technologická korporace. Sídlo si zřídil v Ženevě, kde mohl čerpat z širokého okruhu fyziků pracujících v CERN.

Několik dalších let nebylo o Donigerovi ani jeho společnosti slyšet. Pokud si na něj vůbec někdo vzpomněl, předpokládal, že z oboru odešel. Nebylo ostatně nic neobvyklého, aby se úspěšný podnikatel stáhl do soukromí, poté co vydělal dostatečný majetek.

V roce 1994 sestavil Time seznam pětadvaceti lidí do čtyřiceti let, kteří formují naše století. Robert Doniger mezi nimi nebyl. Nikoho to nezajímalo; nikdo si ho nepamatoval.

Téhož roku přestěhoval ITC zpátky do Spojených států a nechal si postavit výzkumné laboratoře v Black Rock v New Mexiku, asi hodinu cesty severně od Albuquerque. Pozorný pozorovatel by zjistil, že se znovu přestěhoval do míst, kde je k dispozici hodně fyziků. Ale žádní pozorovatelé se nenašli, pozorní ani jiní.

Nikdo si tedy nevšiml, jak ITC během devadesátých let neustále rostla. V New Mexiku se stavěly další laboratoře, přijímali se další fyzikové. Donigerova správní rada se rozrostla ze šesti členů na dvanáct. Všechno to byli ředitelé společností nebo bankéři, kteří investovali do ITC. Všichni podepsali drakonické podmínky utajení, které jim například ukládaly složit značně vysokou částku jako osobní záruku, na požádání se podrobit testu na detektoru lži a dovolit ITC, aby jim bez varování odposlouchávala telefony. Kromě toho Doniger vyžadoval minimální investici 300 milionů dolarů. Arogantně vysvětlil, že tolik stojí židle ve správní radě. „Chcete vědět, o co mi jde? Chcete se podílet na tom, co se tu děje? Tak vás to bude stát třetinu miliardy dolarů. Berte nebo nechte být. Mně je to jedno.“

Ale samozřejmě mu to jedno nebylo. ITC spotřebovávala prostředky neuvěřitelným tempem: za posledních devět let proinvestovala víc než tři miliardy. A Doniger věděl, že bude potřebovat ještě víc.

„Problém číslo jedna,“ pokračoval Doniger. „Kapitalizace. Potřebujeme ještě miliardu, než se konečně k něčemu prokopeme.“ Kývl k zasedačce, „Oni nám ji nedají. Budu je muset přinutit, aby schválili přijetí tří nových členů rady.“

Gordon podotkl: „No, to nebude jednoduché.“

„Já vím, že ne,“ kývl Doniger. „Vidí, jakým tempem spotřebováváme peníze, a chtějí vědět, kdy to skončí. Chtějí vidět konkrétní výsledky. A já jim je dneska taky dám.“

„Jaké konkrétní výsledky?“

„Vítězství,“ odpověděl Doniger. „Ti srabáci potřebují vítězství. Nějakou tu vzrušující zprávu o jednom z projektů.“

Kramerová se významně, hlasitě nadechla. Gordon namítl: „Bobe, ale všechny ty projekty jsou dlouhodobé.“

„Jeden z nich se už musí blížit dokončení. Co třeba Dordogne?“

„To není pravda. Já bych tenhle přístup nedoporučoval.“

„A já zas potřebuju vítězství,“ odsekl Doniger.

„Profesor Johnston a ta jeho parta z Yale už je ve Francii tři roky, a za naše prachy. Už by to mělo být někde vidět.“

„Ještě ne, Bobe. Kromě toho ještě nemáme všechny pozemky.“

„Máme jich dost.“

„Bobe…“

„Diane tam pojede. Může na ně trochu zatlačit.“

„Profesoru Johnstonovi se to líbit nebude.“

„Diane Johnstona zvládne.“

Jedna ze sekretářek otevřela dveře od zasedačky a vyhlédla do haly.

Doniger se vztekle utrhl: „No jo, sakra, hned jsem tam!“

Ale přesto hned vykročil ke dveřím.

Ohlédl se na ně přes rameno a ještě na ně houkl: „Zkrátka to udělejte!“

Pak vešel do místnosti a zavřel za sebou.

Gordon šel s Kramerovou chodbou. Její vysoké podpatky cvakaly. Gordon pohlédl dolů a uvědomil si, že pod velmi důstojným a obchodnickým kostýmem od Jil Sanderové má černé lodičky s volnou patou a na jehle. Tohle byl její typický vzhled: svůdný a nedostupný zároveň.

Gordon se zeptal: „Věděla jsi o tom předem?“

Kývla. „Ale ne dlouho. Řekl mi to asi před hodinou.“

Gordon neodpověděl. Potlačil podráždění. Gordon už s Donigerem pracoval dvanáct let, od doby Advanced Magnetics. V ITC řídil rozsáhlé výzkumné projekty na dvou kontinentech, zaměstnával desítky fyziků, chemiků, programátorů. Musel se naučit znát supravodivé kovy, fraktálovou kompresi, iontovou výměnu a o kvantové teorii skoro úplně všechno. Topil se po uši v záplavě teoretických fyziků – a to je ten vůbec nejhorší druh – a přesto se postupné cíle plnily; vývoj běžel podle plánu; náklady se překračovaly jen mírně. Ale přes všechny ty úspěchy se mu Doniger pořád ještě nesvěřoval docela.

Naopak Kramerová měla s Donigerem vždycky trochu zvláštní vztahy. Začala jako právnička v najaté právní firmě, která pro ITC pracovala. Doniger ji považoval za chytrou a na úrovni, takže ji najal. Další rok s ním pak chodila, a i když to už dávno skončilo, pořád ještě jí naslouchal. Za ty roky dokázala odvrátit několik potenciálních katastrof.

„Deset let,“ pokračoval Gordon, „jsme tu technologii tajili. Když o tom budeš uvažovat, tak je to zázrak. Traub byl první případ, který se nám vymkl z rukou. Naštěstí to dostal do ruky nějaký venkovský policajt, a tím to taky skončí. Ale jestli Doniger začne tlačit na pilu ve Francii, může si někdo dát dvě a dvě dohromady. Už teď po nás jde jedna reportérka v Paříži. Bob to taky může všechno pěkně profláknout.“

„Já vím, že o tomhle všem uvažoval. To je ten druhý velký problém.“

„Že se to prozradí?“

„Ano. Že to všechno vyjde na veřejnost.“

„A on z toho nemá strach?“

„Má. Ale zjevně má nějaký plán, jak si s tím poradit.“

„No, to doufám,“ uzavřel Gordon. „Protože se nemůžeme spoléhat na to, že se nám v našem špinavém prádle vždycky bude hrabat nějaký venkovský balík.“

Strážník James Wauneka přišel druhý den ráno do nemocnice McKinley a hledal Beverly Tsosie. Napadlo ho, že si ověří výsledky pitvy toho staříka, co tu včera umřel. Řekli mu, že Beverly šla do třetího patra na magnetickou rezonanci. Šel tedy za ní.

Našel ji v malé okrové místnůstce vedle bílého přístroje. Mluvila s technikem Calvinem Chee. Seděl u počítače a ukazoval jí černobílé obrázky jeden po druhém. Na nich bylo pět kroužků v řadě. Jak Chee pokračoval, kroužky se pořád zmenšovaly.

„Calvine,“ řekla Beverly, „to přece není možné. To musí být chyba.“

„Tak ty na mě chceš, abych ti předvedl výsledky,“ durdil se, „a pak mi nevěříš? Říkám ti, Bev, to není žádná chyba. To je pravé. Koukni na tu druhou ruku.“

Chee ťukl na klávesnici a na obrazovce se objevil vodorovně položený ovál s pěti bledými kroužky uvnitř. „Vidíš? Tohle je dlaň levé ruky, příčný řez asi uprostřed.“ Obrátil se k Waunekovi. „Takhle nějak by to vypadalo, kdybyste položil ruku na řeznický špalek a nechal si ji přeseknout.“

„Moc hezké přirovnání, fakt, Calvine.“

„No, jen jsem chtěl, aby všichni věděli, o co jde.“

Obrátil se zase k obrazovce. „Takže význačné body. Tady těch pět kroužků je pět dlaňových kůstek. Tyhle věci, to jsou šlachy k prstům. Víš sama, že svaly, které pohybují rukou, jsou převážně na předloktí. Tak. Tenhle malý kroužek je céva, která přes zápěstí přivádí do ruky krev. Tak. A teď budeme postupovat směrem dolů od zápěstí po jednotlivých řezech.“ Obrázky se měnily. Ovál se zužoval a kosti se jedna po druhé od sebe oddělovaly, jako když se dělí měňavka. Teď už byly na obrazovce jen čtyři kruhy. „Tak. Teď už jsme mimo dlaň a vidíme jen prsty. V každém prstu jsou malé žíly, dělí se, jak postupujeme ke konečkům, ale pořád jsou vidět. Tady a tady, vidíte? No. A teď, jak postupujeme ke konečkům, tak se kosti zvětšují, tohle je spodní článek, kloub… a teď sledujte ty žíly, dívejte se, jak vedou, řez po řezu… a teď.“

Wauneka se zamračil. „Vypadá to jako chyba. Jako by něco poskočilo.“

„Ono poskočilo,“ kývl Chee. „Ty vlásečnice jsou posunuté. Nenavazují. Ukážu vám to ještě jednou.“ Vrátil se k předchozímu řezu, pak k následujícímu. Bylo to zjevné – kroužky drobných žilek uskočily stranou. „Proto měl ten člověk v prstech gangrénu. Neměl tam krevní oběh, protože vlásečnice nenavazovaly. Jako by to byl zmetek.“

Beverly zavrtěla hlavou. „Calvine.“

„Ne, vážně, povídám ti. A nejen to, ono je to i na jiných místech těla. Například v srdci. Umřel na těžkou srdeční příhodu, co? Není divu, protože stěny komory taky nenavazovaly.“

„V důsledku staré jizvy,“ vrtěla pořád hlavou. „Calvine, neblázni. Bylo mu jednasedmdesát. Ať bylo s jeho srdcem, co chtělo, přece jen fungovalo přes sedmdesát let. Totéž ty ruce. Kdyby tam skutečně ty nenavazující žíly byly, tak mu ty prsty už před léty upadly. Jenže neupadly. Ostatně to určitě bylo nové zranění; zhoršovalo se to ještě tady v nemocnici.“

„Takže mi chceš říct, že je něco s přístrojem?“

„Musí být. Je to pravda, že i samotný hardware může působit chyby? A co ten software, tam přece taky může něco být.“

„Já jsem přístroj zkontroloval, Bev. Je v pořádku.“

Pokrčila rameny. „Je mi líto, ale tohle neberu. Někde tu musíš mít problém. Koukej, jestli si seš tak jistý, že máš pravdu, tak jdi na patolku a prověř si ho osobně.“

„To jsem zkoušel,“ podotkl Chee. „Tělo už si vyzvedli.“

„Vážně?“ podivil se Wauneka. „Kdy?“

„Dnes v pět ráno. Někdo z jeho firmy.“

„Jenže ta firma je až u Sandie,“ namítl Wauneka. „Třeba to tělo ještě vezou –“

„Ne,“ zavrtěl hlavou Chee. „Dnes ráno ho zpopelnili.“

„Vážně? Kde?“

„V gallupském krematoriu.“

„Oni ho nechali zpopelnit tady?“ divil se Wauneka.

„Jak vám říkám,“ podotkl Chee, „na tom chlápkovi je rozhodně něco divného.“

Beverly Tsosie si založila ruce na prsou. Podívala se na oba muže. „Na tom nic divného není,“ namítla. „Ta firma to tak udělala proto, že se to dalo zařídit po telefonu. Zavolají do krematoria, ti ho převezmou a zpopelní. To se stává každou chvíli, zvlášť když někdo nemá rodinu.

A teď přestaňte s těmi nesmysly,“ pobídla je, „a ty zavolej opraváře, ať ti tu mašinku spraví. Ty máš problém s přístrojem, a ne ten stařík se žílami.“

Jimmy Wauneka chtěl mít ten Traubův případ z krku co nejdřív. Ale na pohotovosti uviděl plastikový pytel se starcovými šaty a osobními věcmi. Nezbývalo mu než znova zavolat ITC. Tentokrát mluvil s jiným členem vedení, s viceprezidentkou Kramerovou. Dr. Gordon měl schůzi a nebyl dosažitelný.

„Jde o dr. Trauba,“ vysvětlil.

„Aha.“ Smutný povzdech. „Chudák doktor Traub. Moc milý člověk.“

„Jeho tělo bylo dnes zpopelněno, ale máme tu pořád ještě jeho osobní věci. Nevím, co chcete, abychom s nimi udělali.“

„Dr. Traub nemá žádné žijící příbuzné,“ odpověděla paní Kramerová. „Pochybuji, že by tady někdo chtěl jeho šaty nebo něco. O jaké osobní věci se jedná?“

„No, v kapse měl nějaký diagram. Vypadá to jako kostel, nebo možná klášter.“

„Mhm.“

„Víte, proč by mohl mít v kapse diagram kláštera?“

„Ne, to skutečně nemůžu říct. Popravdě řečeno, dr. Traub se v posledních několika týdnech choval poněkud zvláštně. Od té doby, co zemřela jeho žena, trpěl dost velkými depresemi. Víte určitě, že je to klášter?“

„Ne. Nevím, co to je. Chcete ten diagram zpátky?“

„Když vám nebude dělat moc velké potíže poslat nám ho.“

„A co tu keramickou věc?“

„Keramickou věc?“

„Měl u sebe kousek keramiky. Je to čtverec o straně asi tři centimetry a je na něm vyraženo, ITC.“

„Aha. Hm. No, to není problém.“

„Uvažoval jsem, co to asi je.“

„Co to je? Identifikační štítek.“

„Takovýhle identifikační štítek jsem ještě nikdy neviděl.“

„Je to nový druh. Používáme je tady jako klíč k bezpečnostním dveřím a tak.“

„A ten chcete také zpátky?“

„Jestli vás to příliš neobtěžuje. Víte co, dám vám naše číslo FedEx a vy to jenom zalepte do obálky a hoďte, ano?“

Jimmy Wauneka zavěsil a pomyslel si: Pěkné kecy.

Zavolal otce Grogana, kněze své místní katolické farnosti, a řekl mu o diagramu a o zkratce pod ním: kl. ste. mere.

„To je určitě klášter Sainte-Mere,“ odpověděl okamžitě.

„Takže to je klášter?“

„No určitě.“

„Kde?“

„Nemám tušení. Není to španělské jméno. ‚Mere‘ je francouzsky ‚matka‘.

Svatá Matka znamená Pannu Marii. Možná je to v Louisianě.“

„Jak bych to našel?“ ptal se Wauneka.

„Mám tady někde seznam klášterů. Dejte mi hodinku nebo dvě a já ho vyhrabu.“

„Je mi líto, Jimmy. Já v tom žádnou záhadu nevidím.“

Carlos Chavez byl zástupce policejního šéfa v Gallupu, těsně před důchodem, a rádcem Jimmyho Wauneky byl od samého začátku. Teď seděl s nohama na stole a naslouchal Waunekovi s velmi skeptickým pohledem.

„No, ale je to přece divné,“ nedal se Wauneka. „Toho chlápka sebrali u kaňonu Corazón, byl úplně mimo a mluvil z cesty, ale nebyl ani spálený sluncem, ani dehydrovaný, nic takového.“

„Tak ho tam někdo nechal. Jeho rodina ho vystrčila z auta.“

„Ne. Žádné žijící příbuzné nemá.“

„No tak tam dojel autem.“

„Nikdo žádné neviděl.“

„Kdo nikdo?“

„Ti lidé, co ho naložili.“

Chavez si povzdechl. „Jel jsi ke kaňonu Corazón sám a koukal ses tam po autě?“

Wauneka zaváhal. „To ne.“

„Takže se spoléháš na to, co ti řekl někdo jiný.“

„Ano. Vlastně ano.“

„Vlastně? Takže to auto tam ještě může někde být?“

„Možná. Jo.“

„Dobře. Tak co jsi udělal potom?“

„Zavolal jsem k němu do firmy, do ITC.“

„A tam ti řekli co?“

„Říkali, že měl deprese, protože jeho žena umřela.“

„Tak vidíš.“

„Já nevím,“ vrtěl hlavou Wauneka. „Protože jsem volal do toho domu, kde Traub bydlel. Mluvil jsem s domovníkem. Ta manželka umřela už před rokem.“

„Takže teď někdy je první výročí její smrti, ne? Tak se to obvykle stává, Jimmy.“

„Napadlo mě, že bych tam měl zajet a promluvit si s pár lidmi z ITC Research.“

„Proč? Ti jsou dvě stě padesát kilometrů daleko od místa, kde se ten člověk našel.“

„Já vím, ale –“

„Ale co? Kolikrát do roka nám nějací turisté uváznou v rezervaci? Třikrát, čtyřikrát? A v polovině případů jsou mrtví, ne? Nebo umřou potom, ne?“

„Ano…“

„A vždycky je to jeden ze dvou důvodů. Buď jsou to cvoci, co mají hlavu plnou New Age a přijdou do pouště rozmlouvat s orlím bohem, jenže tam zůstanou, protože se jim rozbije auto. Nebo mají depresi. Jedno nebo druhé. A tenhle měl depresi.“

„To mi říkali…“

„Protože jeho žena umřela. Koukej, já tomu věřím.“ Carlos povzdechl.

„Někdo je v depresi, někdo bez sebe radostí.“

„Ale jsou tady nezodpovězené otázky,“ namítl Wauneka.

„Nějaký diagram a ten keramický čip –“

„Jimmy. Nezodpovězené otázky jsou vždycky.“ Chavez na něj zamžoural.

„O co ti jde? Chceš udělat dojem na tu hezkou malou doktorku?“

„Jakou malou doktorku?“

„No však víš, koho myslím.“

„Sakra ne. Ta si myslí, že na tom nic není.“

„Má pravdu. Nech to být.“

„Ale –“

„Jimmy.“ Carlos Chavez zavrtěl hlavou. „Poslechni mě. Nech to být.“

„No dobře.“

„Já to myslím vážně.“

„No dobře,“ opakoval Wauneka. „Nechám to být.“

Druhý den policie v Shiprocku pochytala partu třináctiletých kluků, kteří se projížděli v autě s poznávací značkou New Mexika. Registrace, která se ve voze našla, zněla na jméno Joseph Traub. Kluci říkali, že auto našli kus od cesty za kaňonem Corazón a že v něm byly i klíče. Kluci při jízdě pili a celý vnitřek auta byl politý pivem.

Wauneka se neobtěžoval jet se na auto podívat.

Den poté ho volal otec Grogan. „Prověřil jsem vám to,“ řekl, „a na celém světě není jediný klášter Sainte-Mere.“

„Dobře,“ řekl Wauneka. „Děkuju vám.“ Něco takového čekal. Další slepá ulička.

„Kdysi takový klášter stával ve Francii, ale ten ve čtrnáctém století vypálili do základů. Teď je to ruina. Ostatně zrovna tam na vykopávkách pracují nějací studenti z Yale a z univerzity v Toulouse. Ale nejspíš tam moc k vidění není.“

„Mhm.“ Ale pak si vzpomněl na něco, co ten stařík říkal, než umřel. Něco z těch jeho nesmyslných rýmovaček. „Yale a Francie, bez všech šancí je.“ Tak něco.

„Kde to je?“ zeptal se.

„Někde v jihozápadní Francii, poblíž řeky Dordogne.“

„Dordogne? Jak se to píše?“ zeptal se Wauneka.

DORDOGNE

„Minulá sláva je iluze. Přítomná sláva také.

EDWARD JOHNSTON

Helikoptéra si razila cestu hustou šedou mlhou. Diane Kramerová na zadním sedadle nervózně poposedla. Kdykoli mlha prořídla, viděla špičky lesa velmi blízko pod sebou. Zeptala se: „Musíme letět tak nízko?“

André Marek, který seděl na sedadle vedle pilota, se zasmál. „Nebojte se, to vůbec není nebezpečné.“ Jenže Marek nevypadal na člověka, který by se něčeho bál. Bylo mu devětadvacet, byl vysoký a velmi silný; pod tričkem se mu vlnily svaly. Člověka by nikdy nenapadlo, že je asistentem na katedře historie na Yale. Nebo zástupcem vedoucího projektu Dordogne, kam teď právě směřovali.

„Ta mlha se za chvilku rozplyne,“ řekl Marek jen s nepatrnou stopou svého rodného holandského přízvuku. Kramerová o něm věděla všechno: vystudoval v Utrechtu a patřil k té nové sortě „experimentálních“ historiků, kteří se snažili obnovit určité části minulosti, aby ji poznali na vlastní kůži a lépe ji pochopili. Marek byl v tomhle ohledu fanatik; naučil se o středověkých oděvech, jazyce a zvycích kdejakou podrobnost; prý dokonce uměl i bojovat na koni a s dřevcem jako kdysi rytíři při turnajích. Když se teď na něj dívala, docela tomu věřila.

Řekla: „Překvapuje mě, že s námi neletěl profesor Johnston.“ Kramerová skutečně očekávala, že bude jednat přímo s Johnstonem. Koneckonců byla vysoká šéfka ve společnosti, která financovala výzkum. Protokol si žádal, aby ji na tuhle prohlídku doprovodil sám Johnston. A ona na něm chtěla začít pracovat už v helikoptéře.

„Profesor Johnston měl bohužel už dříve domluvenou schůzku.“

„Ano?“

„S Francoisem Bellinem, ministrem památkové péče. Jede sem z Paříže.“

„Aha.“ To Kramerovou trochu uklidnilo. Johnston se samozřejmě musí nejprve věnovat úřední návštěvě. „Nějaký problém?“ zeptala se.

„Pochybuji. Jsou staří přátelé. No a tady to je.“

Helikoptéra vyrazila z mlhy do ranního slunce. Kamenná zemědělská stavení vrhala dlouhé stíny. Když přelétali nad jednou z farem, husy na dvoře zapleskaly křídly a žena v zástěře zahrozila směrem nahoru.

„Velkou radost z nás nemá,“ ukázal Marek mohutnou tlapou.

Kramerová na sedadle za ním si nasadila sluneční brýle a podotkla: „No, ono přece jen je teprve šest ráno. Proč jsme letěli tak brzo?“

„Kvůli světlu,“ objasňoval Marek. „Ranní stíny odhalují obrysy, náznaky jinak neviditelné a tak podobně.“ Ukázal dolů, někam ke svým nohám. K předním vzpěrám helikoptéry byly připevněny tři velké žluté schránky.

„Teď zrovna s sebou máme stereo mapovače terénu, infračervené a ultrafialové snímače a postranní radary.“

Kramerová ukázala přes zadní okénko na asi dva metry dlouhou stříbrnou trubici, která visela za helikoptérou vzadu.

„A co je tohle?“

„Protonový magnetometr.“

„Hm. A to dělá co?“

„Hledá magnetické anomálie v půdě pod námi. Ty můžou naznačovat, že tam jsou skryté zdi, keramika nebo kov.“

„Ještě nějaké zařízení byste rádi měli a nemáte?“

Marek se usmál. „Ne, paní Kramerová. Dostali jsme všechno, oč jsme požádali, díky.“

Helikoptéra prolétala nad zvlněnými obrysy hustého lesa. Ale brzo zahlédla výběžky šedých skal, prudké srázy rozdělující krajinu. Marek jí podával výklad, o němž byla přesvědčena, že musí být nacvičený – vůbec nepřestával mluvit.

„Tyhle pískovcové skály jsou pozůstatky dávné pláže,“ vysvětloval. „Před miliony let byla tahle část Francie pokrytá mořem. Když moře ustoupilo, zanechalo po sobě pláž. Za ty věky se pláž vlastní vahou změnila v pískovec. Je to hodně měkký kámen. Ty útesy jsou samá jeskyně.“

Kramerová skutečně viděla hodně jeskyní, tmavých otvorů ve skále.

„Je jich dost,“ souhlasila.

Marek kývl. „Tahle část jižní Francie je jednou z nejsouvisleji obydlených částí planety. Lidské bytosti tu žijí nejméně čtyři sta tisíc let. Jsou tu nepřetržité doklady jejich existence od neandertálců až po dnešního člověka.“

Kramerová netrpělivě kývla. „A kde je projekt?“ zeptala se.

„Hned přijde.“

Les končil, objevily se roztroušené statky a pole. Směřovali teď k vesnici na vršku kopce; uviděla shluk kamenných domů, úzkých silniček a kamennou zeď hradu tyčící se k nebi.

„To je Beynac,“ ukázal jí Marek. „A tohle už je náš Dopplerův signál.“

Kramerová uslyšela ve sluchátkách elektronické pípání, které se stále zrychlovalo.

„Připravte se,“ řekl pilot.

Marek zapnul své přístroje. Pět nebo šest světélek se zeleně rozsvítilo.

„Oukej,“ řekl pilot. „Začíná první sektor. Tři… dva… jedna.“

Zvlněné lesnaté kopce skončily prudkým srázem a před Diane Kramerovou se rozprostřelo údolí řeky Dordogne.

Dordogne se jako hnědý had vinula v zákrutech údolím, které si vyhloubila před statisíci let. A dokonce i takhle brzo po ní jelo několik kajaků.

„Ve středověku byla Dordogne vojenskou hranicí,“ vysvětloval Marek. „Tahle strana řeky patřila Francouzům a ta druhá Angličanům. Bojovalo se tady neustále. Přímo pod námi je Beynac, francouzská pevnost.“

Kramerová se podívala na barvité turistické městečko se starobylými domy a tmavými břidličnými střechami. Úzké, pokroucené uličky byly plné turistů. Městečko Beynac bylo postaveno na útesu, který sahal od řeky až k hradbám staré pevnosti.

„A támhle,“ ukázal Marek přes řeku, „vidíte protilehlé město Castelnaud.

To byla zase anglická pevnost.“

Vysoko na protějším kopci viděla Kramerová druhý hrad, tentokrát celý ze žlutého kamene. Hrad byl malý, ale krásně obnovený, tři válcové věže, propojené vysokými hradbami, se elegantně tyčily k nebi. I tenhle hrad měl na svém úpatí malebné turistické městečko.

„Ale tohle není náš projekt…,“ podotkla.

„Ne,“ potvrdil Marek. „Jen vám to ukazuji, abyste si udělala obecnou představu, jak to v téhle oblasti vypadalo. Kolem celé Dordogne najdete tyhle dvojice protilehlých hradů. V našem projektu jsou také, ale to je ještě pár kilometrů po řece. Teď tam poletíme.“

Helikoptéra se naklonila a pustila se k východu přes mírné kopce. Turistickou oblast nechali za sebou; Kramerovou potěšilo, že krajina pod ní je většinou lesnatá. Minuli malé městečko Envaux poblíž řeky a pak znovu začali stoupat do kopců. Za jedním z nich náhle uviděla rozsáhlou plochu zelené mýtiny. Uprostřed stály pozůstatky zničených kamenných budov, zdí přiléhajících k sobě navzájem v podivných úhlech. Zjevně to kdysi bývalo město, rozložené kolem hradeb tvrze. Ale ze zdí zbyly jen řádky rozvalin a z hradu skoro nic; viděla jen základny dvou okrouhlých věží a části rozpadlých zdí, které je spojovaly. Tu a tam byly mezi troskami postaveny bílé stany. Viděla u nich pracovat několik desítek lidí.

„Tohle všechno ještě před pěti lety patřilo k jedné ovčí farmě,“ vysvětloval Marek. „Francouzi na tyhle rozvaliny víceméně zapomněli a ony zarostly lesem. Ten mýtíme a zříceninu částečně opravujeme. To, co vidíte, bývala kdysi slavná anglická pevnost Castelgard.“

„Tohle je Castelgard?“ Kramerová si povzdechla. Zbylo tak málo. Několik dochovaných zdí naznačovalo, kde stávalo město. A z hradu samého nezůstalo skoro nic.

„Myslela jsem, že je tu toho víc,“ řekla.

„Ono časem bude. Castelgard byl ve své době velké město a hrad byl impozantní,“ řekl Marek. „Ale ještě bude trvat několik let, než se to zrestauruje.“

Kramerovou napadlo, jak asi tohle všechno vysvětlí Donigerovi. Projekt Dordogne zdaleka nebyl tak daleko, jak si myslel. Bude krajně obtížné začít s nějakou větší rekonstrukcí, když je celé místo dosud v takovýchhle zlomcích. A profesor Johnston bude v téhle fázi proti zcela určitě.

Marek pokračoval: „Hlavní stan máme támhle na tom statku.“ Ukázal na usedlost z několika kamenných budov kousek od zřícenin. Vedle jedné z budov stál zelený stan. „Chcete Castelgard obletět ještě jednou, abyste si ho mohla lépe prohlédnout?“

„Ne,“ Kramerová se snažila nedat najevo zklamání. „Poletíme dál.“

„Tak dobře, letíme k mlýnu.“

Helikoptéra se obrátila a vyrazila k severu podle řeky. Půda se svažovala a pak se vyrovnala kolem břehů Dordogne. Přelétli řeku, širokou a temně hnědou, a dostali se k zalesněnému ostrůvku u protějšího břehu. Mezi ostrůvkem a severním břehem byl užší, prudký proud, nějakých pět metrů široký. A tam uviděla zbytky nějaké jiné stavby – tak zničené, že bylo těžko říct, co to kdysi bývalo.

„A tohle?“

zeptala se. „Co je tohle?“

„To je mlýn. Tady byl kdysi přes řeku most a pod ním mlýnská kola. Vodní pohon používali jednak na mletí obilí a jednak jím pohybovali obrovskými měchy pro výheň, kde vyráběli ocel.“

„Tady se ještě neobnovilo vůbec nic,“ podotkla Kramerová a povzdechla.

„Ne,“ potvrdil Marek. „Ale studujeme ho. Chris Hughes, jeden z našich postgraduálních studentů, ho zkoumal dost podrobně. Zrovna je támhle dole. Vidíte? Profesor a vedle něj Chris.“

Kramerová uviděla podsaditého tmavovlasého mladíka a vedle něj vysokou, imponující postavu, v níž poznala profesora Johnstona. Ani jeden z mužů se nepodíval nahoru, když nad nimi helikoptéra přeletěla; byli soustředění na svou práci.

Helikoptéra nechala řeku za sebou a letěla přes pláň k severu. Minuli komplex nízkých pravoúhlých zdí, které v šikmém ranním světle byly vidět jako temné čáry. Kramerová odhadla, že ty zdi jsou jen pár centimetrů vysoké. Ale zjevně to byly základy něčeho jako malého městečka.

„A co je tohle? Další město?“

„Ne tak docela. Tohle je klášter Sainte-Mere,“ vysvětloval Marek. „Jeden z nejbohatších a nejvlivnějších klášterů ve Francii.

Ve čtrnáctém století ho vypálili do základů.“

„Hodně se tam kope,“ všimla si Kramerová.

„Ano, to je naše nejvýznamnější lokalita.“

Jak přelétali nad ruinami, viděla velké čtvercové jámy, jimiž se prokopali do katakomb pod klášterem. Kramerová věděla, že archeologové těmhle místům věnují velké úsilí, protože doufají, že tu najdou další schránky s klášterními dokumenty; už teď jich měli na kontě poměrně dost.

Helikoptéra se začala vzdalovat klášteru a blížit se k pískovcovým útesům na francouzské straně a k malému městečku. Pomalu stoupala nad útesy.

„Teď se blížíme ke čtvrté a poslední lokalitě,“ řekl Marek.

„To je ta pevnost nad městem Bezenac. Ve středověku se jmenovala La Roque. I když je na francouzské straně řeky, postavili ji Angličané, kteří si chtěli zajistit stálý záchytný bod na francouzském území. Jak vidíte, je dost rozsáhlá.“

A byla to pravda: mohutný vojenský komplex na vrcholu kopce, s trojí soustřednou hradbou. Zabírala nějakých dvacet hektarů. Oddechla si úlevou. Pevnost La Roque byla v lepším stavu než ostatní lokality projektu a víc jejích zdí zůstalo stát. Bylo snazší rozeznat, co to kdysi bylo. Ale také se tu hemžili turisté.

„Kdo tam pustil turisty?“ zeptala se zděšeně.

„Naše rozhodnutí to nebylo,“ vysvětloval Marek. „Jak víte, je to nová lokalita a francouzská vláda chtěla, aby se otevřela pro veřejnost. Ale než začneme s rekonstrukcí, tak ji samozřejmě zase zavřeme.“

„A to bude kdy?“

„No… odteď tak za dva až pět roků.“

Neřekla nic. Helikoptéra zakroužila a stoupala výš.

„Tak,“ uzavřel Marek. „Jsme u konce. Odtud vidíte celý projekt: pevnost La Roque, klášter v rovině, mlýn a za řekou tvrz Castelgard. Chcete to obletět ještě jednou?“

„Ne,“ zavrtěla hlavou Diane Kramerová. „Můžeme se vrátit. Viděla jsem dost.“

Edward Johnston, profesor historie na Yale, zamžoural, když nad sebou uslyšel helikoptéru. Směřovala k jihu, k Domme, kde byla přistávací plocha. Johnston pohlédl na hodinky a řekl: „Tak budeme pokračovat, Chrisi.“

„Dobře,“ kývl Chris Hughes. Otočil se znovu k počítači postavenému na stojanu před nimi, připojil globální polohovací systém a zapnul ho.

„Bude mi chvilku trvat, než to připravím.“

Christopher Stewart Hughes byl jedním z Johnstonových postgraduálních studentů. Profesor – nikdo mu neřekl jinak – tu měl pět postgraduantů a kromě nich nějaké dva tucty normálních studentů, kteří se do něj zamilovali během jeho úvodního kurzu Západní civilizace.

Chrise napadlo, že zamilovat se do Edwarda Johnstona není nic těžkého. Bylo mu sice už hodně přes šedesát, ale měl široká ramena a byl fit; pohyboval se rychle a vyzařoval vitalitu a energii. Byl opálený, měl tmavé oči a sardonické chování, a obvykle vypadal víc jako Mefisto než jako profesor historie.

Oblékal se ale jako zcela typický univerzitní profesor; dokonce i tady v terénu měl na sobě denně košili a kravatu. Jediným ústupkem prostředí byly džínsy a důkladné boty.

Ale studenti Johnstona především milovali pro to, jak se zajímal o jejich životy; jednou týdně je zval do svého domu na večeři; staral se o ně; když některý z nich měl problémy se studiem, s financemi, s rodinou, vždycky byl připraven potíž vyřešit, aniž by to vůbec vypadalo, že něco dělá.

Chris opatrně otevřel kovový kufřík u svých nohou. Vytáhl nejdřív obrazovku z tekutých krystalů, kterou svisle nasadil do držáků nad počítačem. Pak počítač restartoval, aby vzal na vědomí obrazovku.

„Už jenom chvilku,“ řekl. „GPS se kalibruje.“

Johnston trpělivě kývl a usmál se.

Chris byl postgraduálním studentem historie vědy – což bylo těžce kontroverzní pole – ale on se potížím elegantně vyhnul tak, že se soustředil nikoli na moderní vědu, ale na středověkou vědu a techniku. Stával se z něj tedy pomalu expert na techniky metalurgie, výrobu zbroje, trojhonný zemědělský systém, chemické procesy vydělávání kůží a deset dalších oborů té doby. Rozhodl se, že jeho doktorská disertace se bude zabývat technologií středověkých mlýnů – což byla fascinující a hodně zanedbávaná oblast.

A obzvlášť ho samozřejmě zajímal mlýn na Sainte-Mere.

Johnston klidně čekal.

Chris byl v prvním ročníku, když se jeho rodiče zabili při automobilové nehodě. Chris, jejich jediné dítě, byl úplně zničený; uvažoval o odchodu ze školy. Johnston si mladého studenta na tři měsíce nastěhoval k sobě domů a po mnoho dalších let mu dělal náhradního otce radil mu se vším, od vyřízení dědictví po problémy s přítelkyněmi. A těch problémů s přítelkyněmi bylo víc než dost.

Po smrti rodičů se Chris zapletl se spoustou žen. To mu značně zkomplikovalo život – zlé pohledy, kterými ho na seminářích pronásledovala odložená milenka; zděšené půlnoční telefonáty kvůli opožděné menstruaci, zatímco on byl v posteli s jinou; tajné schůzky v hotelu s profesorkou filozofie, která se právě za nepříjemných okolností rozváděla – to všechno se stalo běžnou součástí jeho života. Jeho studijní výsledky samozřejmě trpěly, a tak si ho Johnston vzal stranou a strávil s ním několik večerů tím, že to s ním všechno probral.

Jenže Chris neměl chuť ho poslouchat; krátce poté se jeho jméno objevilo v oné rozvodové při. Jen na profesorův přímý zásah nebyl vyloučen z Yale. Chris na toto náhlé ohrožení zareagoval tím, že se ponořil do studia; známky se rychle lepšily; nakonec graduoval jako pátý ve svém ročníku. Ale během té doby se z něj stal konzervativec. Teď, ve čtyřiadvaceti, začínal být nedůtklivý a mít problémy se zažíváním. Lehkomyslný byl jen ve vztahu k ženám.

„No konečně,“ podotkl Chris. „Už to bude.“

Na obrazovce se objevily jasně zelené obrysy. Přes průhlednou obrazovku viděli trosky mlýna a přes ně zelenou siluetu. Tohle byla nejnovější metoda modelování archeologických staveb. Dřív se spoléhali jen na obyčejné architektonické modely, vyrobené z bílé pěnové hmoty, vyřezané a sestavené ručně. Ale ta technika byla pomalá a úpravy obtížné.

Dnes se všechny modely dělaly na počítači. Modely se daly snadno sestavit a rychle upravovat. Kromě toho umožňovaly i tuto metodu, jak si model prohlédnout přímo v terénu. Do počítače se vložily zmapované souřadnice ze zříceniny; podstavec se umísťoval pomocí GPS tak, aby obraz byl v přesné perspektivě.

Sledovali, jak se zelený obrys vyplňuje a nabývá pevnějších forem. Byl na něm mohutný krytý most, postavený z kamene, a pod ním tři kola.

„Chrisi,“ podotkl Johnston, „ty jsi ho udělal opevněný.“ Znělo to potěšeně.

„Já vím, že je to riziko…,“ začal Chris.

„Ne, ne,“ zarazil ho profesor. „Dává to smysl.“

V literatuře se vyskytovaly zmínky o opevněných mlýnech a docela jistě existovaly záznamy o nespočetných bitvách o mlýny a mlýnská práva. Ale jen několik opevněných mlýnů bylo skutečně známo: jeden v Buerge a další nedávno odhalený poblíž Montaubanu, ve vedlejším údolí. Většina historiků středověku byla přesvědčena, že takové opevněné mlýny jsou vzácné.

„Základny sloupů u hladiny jsou hodně mohutné,“ vysvětloval Chris. „A stejně jako všechno ostatní tady kolem, jak byl jednou mlýn opuštěn, místní lidé si z něj udělali kamenolom. Odnesli si kameny a postavili z nich vlastní domy. Ale mohutné balvany u základů tu zůstaly, protože byly prostě příliš velké, než aby se s nimi hnulo. Podle mého názoru to znamená mohutný most. Pravděpodobně opevněný.“

„Můžeš mít pravdu,“ kývl Johnston. „A já myslím –“

Vysílačka, kterou měl připnutou u pasu, zapraskala.

„Chrisi? Je s tebou profesor? Ministr už přijel.“

Johnston se podíval k vykopávkám kláštera, k prašné cestě vedoucí podél řeky. Zelený landrover s bílým nápisem na bocích se k nim hnal v oblaku prachu. „No jistě,“ kývl. „To bude Francois. Ten pořád někam spěchá.“

„Edouarde! Edouarde!“ Francois Bellin popadl profesora za ramena a políbil ho na obě tváře. Bellin byl mohutný, plešatějící, nadšením překypující muž. Mluvil kulometnou francouzštinou.

„Příteli drahý, je to pokaždé taková doba. Máš se dobře?“

„Mám, Francoisi,“ odpověděl Johnston a o krok couvl před jeho výlevy.

Kdykoli byl Bellin nadměrně přátelský, znamenalo to problémy.

„A ty, Francoisi?“ zeptal se Johnston. „Jak to jde?“

„Pořád stejně, pořád stejně. Ale v mém věku to stačí.“ Rozhlédl se kolem a pak Johnstonovi položil spiklenecky ruku na rameno.

„Edouarde, musím tě požádat o laskavost. Mám menší nepříjemnost.“

„Jakou?“

„Znáš tu reportérku z Ľ Expressu –“

„Ne,“ zavrtěl Johnston hlavou. „V žádném případě.“

„Ale Edouarde –“

„Už jsem s ní mluvil telefonicky. Je z těch lidí, co ve všem vidí spiknutí.

Kapitalismus je špatný, všechny velké společnosti jsou zlé –“

„Jistě, jistě, Edouarde, všechno, co říkáš, je pravda.“ Naklonil se blíž. „Jenže ona spí s ministrem kultury.“

„To na věci mnoho nemění,“ zavrtěl hlavou Johnston.

„Edouarde, prosím. Lidé ji začínají poslouchat. Mohla by způsobit potíže. Mně. Tobě. Tomuhle projektu.“

Johnston si povzdechl.

„Víš přece, že tady převládá pocit, že Američané ničí veškerou kulturu, protože sami žádnou nemají. Jsou tu potíže s filmy a s hudbou. A vedou se diskuse o tom, že by se Američanům mělo zakázat pracovat na francouzských kulturních památkách. Hmm?“

„To jsou staré věci,“ zavrčel Johnston.

„A i tvůj vlastní sponzor ITC tě žádá, aby sis s ní promluvil.“

„Vážně?“

„Ano. Jistá paní Kramerová žádala, aby sis s ní promluvil.“

Johnston znova povzdechl.

„Zdrží tě to jen pár minut, slibuji,“ mávl Bellin rukou k landroveru.

„Je v autě.“

„Ty jsi ji přivezl osobně?“ podivil se Johnston.

„Edouarde, to se ti přece pokouším vysvětlit celou dobu,“ řekl Bellin.

„Tu ženskou je potřeba brát vážně. Jmenuje se Louise Delvertová.“

Když vystoupila z auta, uviděl Johnston ženu tak kolem pětatřicítky, štíhlou a tmavovlasou, s hezkým, výrazným obličejem. Byla elegantní tak, jak bývá určitý typ evropských zralých žen, vyzařovala z ní rafinovaná a nezdůrazňovaná sexualita. Oblečená byla jako na výpravu, měla khaki košili a kalhoty, na krku pověšený fotoaparát, videokameru a magnetofon. V ruce držela zápisník a rázně k nim kráčela.

Ale když se přiblížila, trochu zpomalila.

Delvertová vztáhla ruku. „Profesore Johnstone,“ řekla angličtinou bez přízvuku. Usmála se vřele a otevřeně. „Nemůžu ani vypovědět, jak moc si cením toho, že jste si na mě udělal čas.“

„Ale to přece vůbec nic není,“ stiskl jí Johnston ruku.

„Vážila jste dlouhou cestu, slečno Delvertová. Rád vám pomohu, jak jen bude v mých silách.“

Johnston jí dál tiskl ruku. Ona se na něj dál usmívala. Tak to pokračovalo ještě deset vteřin, přičemž ona řekla, že on je příliš laskavý, a on jí sdělil, že naopak, že je to to nejmenší, co pro ni může udělat.

Vykopávkami kláštera kráčeli v sevřené skupince: profesor a slečna Delvertová vepředu, Chris a Bellin za nimi, ale tak, aby pokud možno slyšeli rozhovor. Bellin se klidně a spokojeně usmíval; Chrise napadlo, že existuje víc než jeden způsob, jak si poradit s tím nepříjemným ministrem kultury.

Pokud šlo o profesora, ten byl už léta vdovcem; a i když se ledacos povídalo, Chris ho nikdy neviděl s jinou ženou. Teď ho fascinovaně sledoval. Johnston nezměnil své chování; prostě jen věnoval reportérce svou bezvýhradnou pozornost. Dával jí najevo, že na celém širém světě není nic důležitějšího než ona. A Chris měl dojem, že otázky, které Delvertová klade, jsou mnohem méně nepříjemné, než měla původně v plánu.

„Jak víte, profesore,“ řekla, „můj list už nějakou dobu pracuje na článku o americké společnosti ITC.“

„Ano, to vím.“

„A pokud se nemýlím, ITC sponzoruje zdejší vykopávky?“

„Ano, to ano.“

Pokračovala: „Podle našich informací vám poskytují milion dolarů ročně.“

„To je přibližně správná suma.“

Chvíli šli mlčky. Zdálo se, že se snaží svou příští otázku formulovat pečlivě.

„V našem listě jsou lidé,“ řekla, „kteří se domnívají, že to je hodně velká částka pro středověkou archeologii.“

„No, tak těm lidem v listě můžete říct, že není,“ odpověděl Johnston. „Na velkou lokalitu, jako je tahle, je to běžný průměr. ITC nám dává dvě stě padesát tisíc na přímé náklady, stopětadvacet v nepřímých nákladech placených univerzitě, dalších osmdesát ve stipendiích, cestovních výdajích a dietách a padesát na náklady na laboratorní a archivní práce.“

„Ale těch peněz je jistě víc,“ řekla. Hrála si přitom perem s vlasy a rychle mrkala. Ona na něj doslova dělá oči, uvědomil si Chris. Ještě nikdy to neviděl žádnou ženu dělat. To asi projde jen Francouzkám.

Zdálo se, že profesor si ničeho nevšiml. „Ano, jistěže je jich víc,“ řekl, „ale ty nejdou nám. Zbytek jsou náklady na samotnou rekonstrukci lokality. Ty se účtují zvlášť, protože, jak jistě víte, na nákladech na rekonstrukci se podílí francouzská vláda.“

„Jistě,“ řekla. „Takže ten půlmilión dolarů, který spotřebuje váš vlastní tým, je podle vás celkem běžný?“

„No, můžeme se zeptat Francoise,“ řekl Johnston. „Ale v tomhle koutě Francie se bádá na sedmadvaceti archeologických nalezištích. Od paleolitických vykopávek, na kterých pracuje curyšská univerzita s Cárnegie-Mellon, po římské castrum, tedy pevnost, na kterém dělá Bordeaux a Oxford. Průměrné roční náklady těchto projektů jsou kolem půl milionu dolarů.“

„To jsem nevěděla.“ Hleděla mu do očí s neskrývaným obdivem. Až příliš neskrývaným, pomyslel si Chris. Najednou si uvědomil, že možná situaci posoudil špatně. Možná je to prostě její způsob, jak získat článek.

Johnston se ohlédl po Bellinovi, který šel za ním. „Francoisi? Co bys řekl ty?“

„Myslím, že víš, co děláš – tedy říkáš,“ odpověděl Bellin. „Financování se liší od čtyř do šesti set tisíc dolarů. Skandinávci, Němci a Američané jsou dražší. Paleolit je dražší. Ale myslím, že půl milionu může být tak průměrná částka.“

Slečna Delvertová se i dál soustřeďovala na Johnstona. „A za ten kapitál, profesore Johnstone, jak velké kontakty musíte s ITC mít?“

„Téměř žádné.“

„Téměř žádné? Skutečně?“

„Jejich prezident, Robert Doniger, sem přijel asi před dvěma lety. On je historik amatér a je hrozně nadšený, jako malý kluk. A někdo z viceprezidentů sem jezdí tak jednou do měsíce. Jeden tu zrovna teď je. Ale víceméně nás nechávají na pokoji.“

„A co víte o samotné ITC?“

Johnston pokrčil rameny. „Provádějí výzkum v oboru kvantové fyziky. Dělají součástky užívané v magnetické rezonanci, lékařských přístrojích a tak. A také na kvantovém základě vyvíjejí několik technik, kterými by se dal jakýkoli artefakt přesně datovat. S tím jim pomáháme.“

„Aha. A fungují ty techniky?“

„V kanceláři na farmě máme prototypy takových zařízení. Zatím se ale zdá, že na práci v terénu jsou moc choulostivé. Neustále jsou porouchané.“

„Ale to je důvod, proč vás ITC financuje – aby tady mohli zkoušet svoje zařízení?“

„Ne, to je naopak. ITC vyvíjí datovací přístroje ze stejného důvodu, ze kterého financuje nás – protože Bob Doniger je nadšenec, pokud jde o historii. Jsme jeho koníček.“

„Dost nákladný koníček.“

„Pro něj ne. Je to miliardář. Koupil si Guttenbergovu Bibli za třiadvacet milionů. Koupil si v dražbě Rouenskou tapiserii za sedmnáct milionů. Náš projekt, to jsou jen drobné.“

„Možná ano. Ale pan Doniger je také tvrdý byznysmen.“

„Ano.“

„Skutečně se domníváte, že vás financuje ze soukromého zájmu?“

Řekla to zlehka, skoro škádlivě.

Johnston se na ni zpříma podíval. „Člověk nikdy neví přesně, slečno Delvertová, jaké jsou něčí motivy.“

Je taky podezřívavý, uvědomil si Chris.

I Delvertová to zřejmě vycítila a okamžitě se vrátila ke střízlivějšímu chování. „Jistě, to jistě. Ale ptám se na to z určitého důvodu. Je přece pravda, že výsledky svého výzkumu nevlastníte? Všechno, co najdete nebo objevíte, je majetkem ITC?“

„Ano, je to tak.“

„A to vám nedělá starosti?“

„Kdybych pracoval pro Billa Gatese, vlastnil by výsledky mého výzkumu Microsoft. Všechno, co bych našel a objevil, by patřilo Billu Gatesovi.“

„Ano. Ale to zdaleka není totéž.“

„Proč ne? ITC je technická společnost a Doniger tenhle fond založil, tak jak to technologické společnosti dělají. Mně to uspořádání starosti nedělá. Máme právo své objevy publikovat – dokonce nám ty publikace platí.“

„Poté co je schválí.“

„Ano. Své zprávy posíláme nejdřív jim. Ale nikdy je nekomentovali.“

„Takže vy za tím nevidíte žádný větší plán ITC?“ zeptala se.

„Vy ano?“ odpověděl Johnston otázkou.

„Já nevím,“ řekla. „Proto se ptám vás. Protože v chování ITC jako společnosti existují jisté velmi zvláštní aspekty.“

„Jaké aspekty?“

„Například patří k největším světovým spotřebitelům xenonu,“ řekla.

„Xenonu? Myslíte ten plyn?“

„Ano. Používá se v laserech a elektronkách.“

Johnston pokrčil rameny. „Pro mě za mě můžou mít tolik xenonu, kolik jen chtějí. Nevím, proč by se to mělo týkat mě.“

„A co jejich zájem o exotické kovy? ITC nedávno koupila společnost v Nigérii, aby si zajistila dodávky niobu.“

„Niobu?“ zavrtěl hlavou Johnston. „Co je to niob?“

„Je to kov podobný titanu.“

„A k čemu se používá?“

„V supravodivých magnetech a jaderných reaktorech.“

„A vás zajímá, k čemu ho používá ITC?“ Johnston znova zavrtěl hlavou.

„To se budete muset zeptat jich, slečno Delvertová.“

„To jsem udělala. Řekli mi, že pro ‚výzkum v oboru magnetismu‘.“

„Tak vidíte. Máte nějaký důvod jim nevěřit?“

„Ne,“ odpověděla. „Ale jak jste sám řekl, ITC je výzkumná společnost. Zaměstnávají dvě stě fyziků jen v hlavním sídle, v komplexu Black Rock. To je v New Mexiku. Je to zcela zjevně a nepochybně společnost zabývající se velmi pokročilou technologií.“

„Ano.“

„Takže mi připadá divné, proč technologická společnost nakupuje tolik půdy?“

„Půdy?“

„ITC koupila velké pozemky na různých odlehlých místech světa: v horách Sumatry, v severní Kambodži, v jihovýchodním Pákistánu, v džunglích střední Guatemaly, v Peruánské vysočině.“

Johnston svraštil čelo: „Víte to jistě?“

„Ano. Koupili také něco v Evropě. Západně od Říma pět set hektarů. V Německu poblíž Heidelbergu sedm set hektarů. Ve Francii tisíc hektarů pískovcových kopců nad řekou Lot. A konečně i přímo tady.“

„Tady?“

„Ano. Prostřednictvím britských a švédských holdingových společností velmi nenápadně nakoupili pět set hektarů tady kolem vaší lokality. Většinou jsou to lesy a zemědělská půda, aspoň teď.“

„Holdingové společnosti?“ opakoval.

„Tím se všechny obchody velmi špatně sledují. Ať už ITC dělá cokoli, zjevně si to žádá utajení. Ale proč ta společnost financuje váš výzkum a zároveň nakupuje okolní půdu?“

„Nemám nejmenší ponětí,“ řekl Johnston. „Zvlášť proto, že ITC nevlastní samotnou lokalitu. Jistě si vzpomenete, že celou oblast – Castelgard, Sainte-Mere a La Roque – loni věnovali francouzské vládě.“

„Jistě. Za osvobození od daní.“

„Ale i tak ITC tuhle lokalitu nevlastní. Proč by měli kupovat pozemky kolem?“

„Ráda vám ukážu všechno, co k tomu mám.“

„Možná byste měla,“ kývl Johnston.

„Výsledky svých dosavadních výzkumů mám v autě.“

Vykročili spolu k landroveru. Bellin se za nimi díval, pak starostlivě zamlaskal a podotkl: „Ach, ach. Dnes je tak těžké někomu důvěřovat.“

Chris chtěl zrovna odpovědět svou špatnou francouzštinou, když zapraskala jeho vysílačka.

„Chrisi?“ To byl David Stern, technolog projektu. „Chrisi, je s tebou profesor? Zeptej se ho, jestli zná nějakého Jamese Wauneku.“

Chris stiskl tlačítko na vysílačce. „Profesor teď zrovna nemůže. O co jde?“

„To je nějaký chlápek z Gallupu. Už dvakrát volal. Chce nám poslat obrázek našeho kláštera, který prý našel v poušti.“

„Cože? V poušti?“

„Možná je to trochu cvok. Tvrdí, že je policajt, a pořád něco mele o nějakém mrtvém zaměstnanci ITC.“

„Ať nám to pošle e-mailem,“ řekl Chris. „A podívej se na to.“

Vypnul vysílačku. Bellin pohlédl na hodinky, znovu zamlaskal, pak se podíval na auto, u něhož stáli Johnston a Delvertová nad papíry tak těsně, že se jejich hlavy skoro dotýkaly.

„Mám další schůzky,“ prohlásil nešťastně. „A kdo ví, jak dlouho to potrvá.“

„Já myslím, že moc dlouho ne,“ řekl Chris.

O dvacet minut později Bellin odjížděl se slečnou Delvertovou po boku a Chris stál vedle profesora a mával jim na rozloučenou. „Myslím, že to šlo docela dobře,“ podotkl profesor.

„Co vám ukázala?“

„Nějaké záznamy o prodeji pozemků tady kolem. Ale není to přesvědčivé. Čtyři parcely koupila německá investorská skupina, o které se toho mnoho neví. Dvě si koupil nějaký britský právník, který tvrdí, že se tu hodlá usadit, až bude v důchodu; další pozemek koupil holandský bankéř pro svou dospělou dceru a tak dál.“

„Britové a Holanďané si kupují pozemky v Périgordu už roky,“ podotkl Chris. „To není nic nového.“

„Přesně tak. Ona si myslí, že by se ty koupě daly vysledovat až k ITC. Ale je to dost pochybné. Člověk tomu musí věřit.“

Auto bylo pryč. Obrátili se a vykročili k řece. Slunce mezitím vystoupilo na obloze výš a začínalo hřát.

Chris opatrně řekl: „Okouzlující žena.“

„Já myslím, že se své práci věnuje až příliš intenzivně,“ řekl Johnston.

Nasedli do člunu přivázaného u břehu, Chris se chopil vesel a začal veslovat na druhou stranu ke hradu Castelgard.

Člun nechali u břehu a začali stoupat k vrcholu kopce Castelgard. Uviděli první náznaky hradeb. Na téhle straně z nich zbyly jen trávou porostlé základy, které končily dlouhými jizvami odhalené a rozdrolené skály. Po šesti stech letech to skoro vypadalo jako přírodní útvar. Ale ve skutečnosti to byly zbytky valů.

„Víš,“ řekl profesor, „ono se jí ve skutečnosti hlavně nelíbí, když výzkum sponzoruje nějaká společnost. Jenže archeologický výzkum byl vždycky závislý na mecenáších zvenčí. Před sto lety to všechno byly soukromé osoby: Carnegie, Peabody, Stanford. Ale dnes je bohatství ve společnostech, takže Nippon TV financuje Sixtinskou kapli, British Telecom financuje York, Philips Electronics financuje to castrum v Toulouse a ITC financuje nás.“

„A my o vlku,“ podotkl Chris. Když vystoupili na vrcholek, uviděli Diane Kramerovou stát vedle Andrého Marka.

Profesor povzdechl. „Tenhle den je úplně zabitý. Jak dlouho tady hodlá zůstat?“

„V Bergeraku na ni čeká letadlo. Odletět má dneska odpoledne ve tři.“

„Za tu novinářku se omlouvám,“ řekla Kramerová, když k ní Johnston došel. „Otravuje kdekoho, ale nedokázali jsme s ní nic udělat.“

„Bellin říkal, že jste si přála, abych s ní promluvil.“

„Chceme, aby si s ní promluvili všichni,“ vysvětlovala Kramerová. „Děláme, co můžeme, abychom jí ukázali, že žádná tajemství nemáme.“

„Největší starosti jí zřejmě dělalo,“ podotkl Johnston, „že ITC nakupuje tady v okolí pozemky.“

„Pozemky? ITC?“ Kramerová se zasmála. „To je pro mě novinka. Ptala se vás na niob a jaderné reaktory?“

„Abych řekl pravdu, tak ptala. Říkala, že jste koupili nějakou nigerijskou společnost, abyste si zajistili dostatečné zásoby.“

„Nigerijskou,“ opakovala Kramerová a zavrtěla hlavou. „Ach jo. Náš niob je z Kanady. Niob není zase tak zvláštní kov, víte? Prodává se za nějakých šedesát dolarů za kilo.“ Zavrtěla hlavou. „Nabídli jsme jí prohlídku našich laboratoří, interview s naším prezidentem, ať si přivede fotografa, vlastní odborníky a co bude chtít. Ale ne. To je ta moderní žurnalistika: nenechat se ovlivnit fakty.“

Kramerová se otočila a ukázala gestem na rozvaliny hradu Castelgard kolem sebe. „No nic,“ řekla, „doktor Marek mi poskytl vynikající prohlídku, jednak v helikoptéře a jednak pěšky. Je jasné, že tady odvádíte naprosto úžasnou práci. Postupuje to dobře, práce mají velmi vysokou vědeckou úroveň, lokalita je dobře spravovaná. Nemohla bych být spokojenější. Ale doktor Marek říkal, že přijde pozdě na – na co?“

„Na lekci boje širokým mečem,“ usmál se Marek.

„Na boj mečem, ano. Já myslím, že to by kvůli mně rozhodně neměl zmeškat. Nezdá se mi, že by se to dalo tak snadno odložit jako třeba hodina klavíru. Mohla bych se zatím připojit k vám a prohlédnout si lokalitu s vámi?“

„Samozřejmě,“ řekl Johnston.

Chrisova vysílačka pípla. Nějaký hlas řekl: „Chrisi? Volá tě Sophie.“

„Že se jí ozvu.“

„Ne, ne,“ zarazila ho Kramerová. „Jen běžte. Já si s profesorem popovídám sama.“

Johnston se do toho rychle vložil. „Chris obvykle chodí se mnou, vede mi poznámky.“

„Myslím, že poznámky dnes potřebovat nebudeme.“

„No dobře.“ Obrátil se k Chrisovi. „Ale pro všechny případy mi dej svou vysílačku.“

„Jasně,“ kývl Chris. Odepnul si vysílačku od pásku a podal ji Johnstonovi. Když si ji Johnston od něj bral, viditelně ji přepnul na hlasovou aktivaci a pak si ji zavěsil k pasu.

„Díky,“ řekl profesor. „A teď běž zavolat Sophii. Víš dobře, že nemá ráda, když musí čekat.“

„Jdu,“ kývl Chris.

Johnston a Kramerová vykročili do zřícenin a on se rozběhl přes pole ke statku, který sloužil jako kancelář projektu.

Hned pod rozpadajícími se zdmi městečka Castelgard koupil tým zanedbanou kamennou stodolu, opravil ji a dal jí novou střechu. Tady teď ukládali veškerou elektroniku, laboratorní zařízení a archivační počítače. Nezpracované záznamy a artefakty byly rozložené na zemi pod velkým zeleným stanem vedle stodoly.

Chris vběhl do skladiště, což byla jedna velká místnost, rozdělená na dvě. Vlevo se Elsie Kastnerová, lingvistka a grafoložka týmu, hrbila nad nějakými pergameny. Chris si jí nevšímal a šel rovnou do místnosti nacpané elektronikou. David Stern, hubený, brýlatý technický expert projektu, tam hovořil do telefonu.

„No,“ říkal právě Stern, „budete ten dokument muset naskenovat v poměrně vysokém rozlišení a poslat nám ho. Máte tam skener?“

Chris rychle hledal mezi vybavením na stole náhradní vysílačku. Žádnou neviděl, všechny nabíječky byly prázdné.

„Policejní oddělení nemá skener?“ opakoval Stern překvapeně.

„Aha, vy nejste na… No tak tam dojeďte a použijte policejní skener.“

Chris poklepal Sternovi na rameno. Beze zvuku ústy vyslovil: Vysílačku.

Stern kývl a podal mu svou vlastní. „No ano, nemocniční skener bude stačit. Třeba vám tam s tím někdo pomůže. Potřebujeme 1280 na 1024, uložit jako JPEG soubor. Ten nám pak pošlete…“

Chris vyběhl ven a cestou ladil vysílačku.

Ze dveří stodoly byl rozhled na celou lokalitu. Viděl Johnstona a Kramerovou, jak spolu kráčejí po okraji plošiny, odkud bylo vidět na klášter. Měla otevřený blok a ukazovala mu něco v něm.

A pak je našel na kanálu osm.

„– tatné urychlení postupu výzkumu,“ říkala právě.

A profesor odpověděl: „Prosím?“

Profesor Johnston se svými drátěnými brýlemi díval na ženu vedle sebe. „To není možné,“ řekl.

Zhluboka se nadechla. „Možná jsem se nevyjádřila dost přesně. Už teď děláte určité rekonstrukce. Bob by ale rád, aby se to už rozšířilo na plný program rekonstrukce.“

„Ano. A to není možné.“

„Povězte mi proč.“

„Protože toho ještě zdaleka nevíme dost, proto,“ vztekal se Johnston.

„Koukejte: jediné rekonstrukce, které jsme zatím dělali, byly ty, které byly nezbytné z bezpečnostních důvodů. Obnovili jsme zdi, aby našim výzkumníkům nepadaly na hlavu. Ale ještě nejsme připraveni začít se skutečnou výstavbou samotného objektu.“

„Ale určité části jistě,“ namítla. „Podívejte se třeba tam na ten klášter. Kostel by se zcela jistě postavit dal, a vedle něj ambit, a refektář, a –“

„Cože?“ zarazil ji Johnston. „Refektář?“ Refektář byla místnost, kde mniši jedli. Johnston ukázal dolů, kde nízké zdi a křížící se příkopy vytvářely nejasné obrazce. „Kdo říká, že refektář byl vedle ambitu?“

„No, já nevím –“

„Vidíte? A přesně tohle mám na mysli,“ přerušil ji Johnston. „Ještě si ani nejsme jistí, kde refektář byl. Teprve nedávno jsme se začali domnívat, že by skutečně mohl být vedle křížové chodby, ale ještě to nevíme jistě.“

Podrážděně řekla: „Profesore, vědecké výzkumy se můžou táhnout donekonečna, ale ve skutečném světě mají výsledky –“

„Já jsem taky pro výsledky,“ nenechal ji Johnston domluvit.

„Ale význam takovýchhle vykopávek je právě v tom, abychom neopakovali chyby minulosti.

Před sto lety architekt jménem Viollet-le-Duc znova vystavěl památky po celé Francii. Některé dobře. Ale když neměl dost informací, tak si je prostě vymyslel. Ty budovy byly jen výplodem jeho fantazie.“

„Já chápu, že chcete být přesní –,“

„Kdybych věděl, že ITC chce mít Disneyland, nikdy bych nebyl podepsal smlouvu.“

„Žádný Disneyland nechceme.“

„Jenže když začnete přestavovat teď, tak nic jiného nedostanete, paní Kramerová. Bude to fantazie. Středověký zábavní park.“

„Ne,“ zavrtěla hlavou. „Můžu vás ujistit, jak nejrozhodněji to jde. Nechceme fantazii. Chceme historicky přesnou rekonstrukci lokality.“

„Ale to se nedá provést.“

„My jsme přesvědčeni, že ano.“

„Jak?“

„Při vší úctě, profesore, jste až příliš opatrný. Víte víc, než si myslíte. Například město Castelgard, pod samotným hradem. To by se jistě obnovit dalo.“

„Snad… aspoň část ano.“

„No a víc po vás nechceme. Jen obnovit určitou část.“

David Stern vyšel ze skladiště a našel Chrise s vysílačkou přitisknutou na uchu. „Posloucháš za dveřmi, Chrisi?“

„Pššt,“ okřikl ho Chris. „Je to důležité.“

Stern pokrčil rameny. Vždycky si zachovával trochu odstup od nadšení postgraduálních studentů kolem sebe. Ostatní byli historikové, ale Stern byl vzděláním fyzik a měl sklon dívat se na věci jinak. Prostě nedokázal sdílet jejich nadšení nad objevem dalšího středověkého ohniště nebo několika kostí na pohřebišti. Ostatně Stern tuhle práci – která od něj vyžadovala, aby obsluhoval elektroniku, prováděl různé chemické analýzy, karbonové datování a tak dále – vzal jen proto, aby byl nablízku své dívce, která byla na letní škole v Toulouse. Zaujala ho myšlenka kvantového datování, ale přístroje zatím odmítaly fungovat.

Z vysílačky říkala Kramerová: „A když obnovíte část města, tak byste mohli také obnovit část obvodové zdi hradu v místech, kde s městem sousedí. Tady tuhle část.“ Ukazovala na nízkou, rozvalenou zeď táhnoucí se od severu k jihu.

Profesor odpověděl: „No, to bychom asi mohli…“

„No a,“ pokračovala Kramerová, „pak byste mohli s tou zdí pokračovat k jihu, tam, kde vede do lesa. Támhle. Ten les by se dal vymýtit a obnovit i věž.“

Stern a Chris se podívali jeden na druhého.

„O čem to mluví?“ zeptal se Stern. „Jakou věž?“

„Ty lesy ještě nikdo ani neprozkoumal,“ řekl Chris.

„Chtěli jsme je vymýtit koncem léta a průzkum provést na podzim.“

Z vysílačky slyšeli profesora: „Váš návrh je velice zajímavý, paní Kramerová. Když dovolíte, proberu to s ostatními a spolu se znova setkáme u oběda.“

A pak Chris uviděl, jak se dole na poli pod ním profesor obrátil, podíval se přímo na ně a výrazným gestem ukázal do lesů.

Nechali za sebou volnou plochu rozvalin, vyšplhali po zeleném břehu a vkročili do lesa. Stromy byly štíhlé, ale rostly těsně vedle sebe a pod jejich baldachýnem bylo chladno a šero. Chris Hughes sledoval starou hradní zeď, která se rychle snižovala od valu vysokého až po pás k nízké ohrádce z kamenů a nakonec docela zmizela v podrostu.

Od té chvíle musel jít v předklonu a rozhrnovat rukama kapradí a rostliny, aby zeď vůbec dokázal sledovat.

Les kolem nich houstl. Cítil z něj klid a mír. Vzpomněl si, že když vůbec prvně uviděl Castelgard, skoro celá lokalita byla zarostlá takovýmhle lesem. Těch pár zdí, které stály, pokrýval mech a lišejník, a zdálo se, jako by je ani nevytvořila lidská ruka. Tehdy byla celá lokalita záhadou. Ale ten pocit zmizel, jen les vymýtili a začali s vykopávkami.

Stern šel za ním. Stern ze své laboratoře moc nevycházel a zdálo se, že je současným výletem nadšený. „Proč jsou všechny ty stromy tak tenké?“ zeptal se.

„Protože je to mladý les,“ vysvětloval Chris. „Skoro všechny lesy v Périgordu nejsou ani sto let staré. Celá tahle oblast byla vymýcená a byly tady vinice.“

„A pak?“

Chris pokrčil rameny. „Nemoc. Fyloxera, viniční mor. Na přelomu století tady kolem zničil veškeré vinice. A les se vrátil.“ Pak dodal: „Francouzský vinný průmysl skoro zmizel ze světa. Zachránili se tím, že dovezli z Kalifornie révu, která byla proti fyloxeře odolná. Jenže na to by radši zapomněli.“

Při řeči se dál díval na zem, tu a tam našel kus kamene, jen právě tolik, aby dokázal sledovat směr bývalé zdi.

Ale náhle byla zeď pryč. Úplně zmizela. Teď se bude muset vrátit a znovu ji najít.

„Kruci.“

„Co je?“ zeptal se Stern.

„Nemůžu tu zeď najít. Pořád vedla přímo takhle –“ ukázal rukou, „a teď je pryč.“

Stáli v místě s obzvlášť hustým podrostem – vysoké kapradí se tu mísilo s nějakými trnitými šlahouny, které mu poškrábaly holé nohy. Stern měl dlouhé kalhoty, a tak ho předešel: „Já nevím, Chrisi, ale přece musí být někde tady…“

Chris věděl, že se musí vrátit. Právě se otočil, že půjde po vlastních stopách zpátky, když uslyšel Sternův výkřik.

Chris se otočil.

Stern byl pryč. Zmizel.

Chris byl v lese sám.

„Davide?“

Zasténání. „Krucisakrafix.“

„Co se stalo?“

„Natloukl jsem si koleno. Bolí to jako mrcha.“

Chris ho pořád ještě neviděl. „Kde jsi?“

„V jámě,“ odpověděl Stern. „Spadl jsem dolů. Jestli půjdeš tímhle směrem, tak si dej pozor. I když…“ Zasyknutí. Zaklení. „Nemusíš. Můžu vstát. Je to dobrý. Vlastně – a hele.“

„Co je?“

„Počkej moment.“

„Co se děje?“

„Počkej chvilku, jo?“

Chris viděl, jak se podrost pohnul, jak se kapradiny rozkývaly Stern – zřejmě vyrazil doleva. Pak se Stern zase ozval. Mluvil divně. „Ty, Chrisi?“

„Co je?“

„Kus zdi. Obloukový.“

„Cože?“

„Myslím, že stojím na dně něčeho, co kdysi byla kulatá věž, Chrisi.“

„To myslíš vážně?“ neudržel se Chris. A pak ho napadlo: Jak mohla Kramerová vědět tohle?

„Ověřte to v počítači,“ přikázal profesor. „Podívejte se, jestli tam máme nějaké záběry z průzkumné helikoptéry – infračervené nebo radarové, na kterých ta věž je. Třeba ji už máme zaznamenanou, jen jsme si toho nevšimli.“

„Největší šance je na infračervených z pozdního odpoledne,“ radil Stern. Seděl na židli se sáčkem ledu na koleni.

„Proč z pozdního odpoledne?“

„Protože pískovec zadržuje teplo. Proto se tady tak líbilo jeskynním lidem. Dokonce i v zimě bylo v jeskyni v périgordských pískovcových skalách o nějakých pět stupňů tepleji než venku.“

„Takže odpoledne…“

„Kámen zadržuje teplo a les chladne. A na infračervených snímcích se zeď ukáže.“

„I když je zarostlá?“

Stern pokrčil rameny.

Chris seděl u počítače a začal ťukat na klávesnici. Počítač pípnul a obraz se prudce změnil.

„Ale kruci. Jsme v e-mailu.“

Chris kliknul na schránku. Byla tam jen jedna zpráva a trvalo dlouho, než se stáhla. „Co to je?“

„Vsadím se, že je to od toho Wauneky,“ vysvětloval Stern. „Řekl jsem mu, aby poslal poměrně velký grafický soubor. Nejspíš ho nesbalil.“

Pak se na obrazovce objevil obrázek: řady teček vytvářejících geometrické obrazce. Všichni ho okamžitě poznali. Nepochybně to byl klášter Sainte-Mere. Jejich vlastní lokalita.

A detailnější než jejich dosavadní výsledky.

Johnston se na obrázek podíval. Zabubnoval prsty o stůl.

„Je to zvláštní,“ řekl nakonec, „že se tady Bellin a Kramerová objevili ve stejný den.“

Postgraduální studenti se na sebe podívali.

„Co je na tom zvláštního?“ zeptal se Chris.

„Bellin se s ní nechtěl sejít. A on se vždycky chce sejít osobně s lidmi, kteří projekty financují.“

Chris pokrčil rameny. „Jak jsem ho viděl, měl hodně naspěch.“

„Ano. Tak to vypadalo.“ Obrátil se ke Sternovi. „V každém případě to vytiskni,“ řekl. „Uvidíme, co na to řekne naše architektka.“

Katherine Ericksonová – popelavě plavá, modrooká a do temna opálená – visela patnáct metrů vysoko, s tváří těsně pod rozbitým gotickým stropem kaple hradu Castelgard. Ležela na zádech v postroji a klidně si dělala poznámky o konstrukci nad sebou.

Ericksonová byla služebně nejmladší postgraduální studentkou na vykopávkách, k projektu se připojila teprve před několika měsíci. Původně přišla na Yale studovat architekturu, ale zjistila, že ji zvolený obor nebaví, a tak přestoupila na historii. Tam ji vyhledal Johnston a přesvědčil ji, tak jako přesvědčil všechny ostatní: „Co kdybyste nechala být ty staré knížky a zkusila chvilku dělat opravdovou historii? Historii na vlastní kůži?“

Na vlastní kůži tedy teď znamenalo ve vzduchu. Ne že by to Kate vadilo – vyrostla v Coloradu a horolezectví milovala. Každou neděli strávila na skalách kolem Dordogne. Málokdy tam lezl ještě někdo jiný, což byla příjemná změna oproti Coloradu, kde na dobrý výstup musel člověk málem čekat ve frontě.

Pomocí sekáčku odštípla pár kousků malty z různých míst pro spektrografickou analýzu. Každý kousek vložila do jedné z plastikových krabiček podobných krabičkám na filmy, které měla upevněné přes rameno a přes prsa jako šerpu.

Právě krabičky označovala, když slyšela zdola hlas: „Jak se odtamtud dostanete? Chci vám něco ukázat.“

Ohlédla se přes rameno a uviděla dole pod sebou Johnstona. „Jednoduše,“ řekla. Uvolnila lana, hladce sklouzla na podlahu a měkce přistála. Odhrnula si z tváře pramének světlých vlasů. Kate Ericksonová nebyla krasavice – jak jí často připomínala její matka, bývalá univerzitní královna krásy – ale měla v sobě jistou typicky americkou svěžest, kterou muži shledávali přitažlivou.

„Vy byste vyšplhala úplně na všechno, co?“ smál se Johnston.

Odepnula si postroj. „Jinak se ty údaje získat nedají.“

„No, když myslíte.“

„Fakt,“ nedala se. „Jestli chcete znát architektonickou historii téhle kaple, tak musím vylézt nahoru a odebrat vzorky malty. Protože ten strop se mnohokrát přestavoval – buď proto, že byl špatně postavený a pořád se propadal, nebo proto, že ho během válek prolomily obléhací stroje.“

„Určitě to druhé,“ kývl Johnston.

„No, já bych si tím tak jistá nebyla,“ namítla Kate. „Hlavní stavby hradu – velká síň, obytné pokoje – jsou pevné, ale některé ty zdi nejsou postavené moc dobře. Zdá se, že některé zdi byly přidány, aby vznikly tajné chodby. Na tomhle hradě je jich několik. Jedna dokonce vede i do kuchyně! Ten, kdo ty změny dělal, musel být paranoik. A možná že to stavěli moc rychle.“ Otřela si dlaň o šortky. „No. Tak co jste mi to chtěl ukázat?“

Johnston jí podal kus papíru. Byl to výstup z počítače, řady teček uspořádaných v pravidelných geometrických obrazcích. „Co je to?“ zeptala se.

„To se ptám já vás.“

„Vypadá to jako Sainte-Mere.“

„A je?“

„Řekla bych, že ano. Jenomže…“

Vyšla z kaple a pohlédla dolů na vykopávky kláštera, vzdálené něco přes kilometr dole v rovině. Odtud byl jeho půdorys vidět skoro tak zřetelně jako kresbu, kterou držela v ruce.

„Hm.“

„Co je?“

„Na té kresbě jsou věci, které jsme ještě neodhalili,“ řekla. „Kaple s apsidou připojená ke kostelu, druhý ambit v severovýchodním kvadrantu, a… tohle vypadá jako vnitřní zahrada… Odkud ten obrázek máte?“

Restaurace v Marqueyssac stála na kraji vyvýšené plošiny a byl odtud výhled na celé údolí Dordogne. Kramerová vzhlédla od stolu a s překvapením zjistila, že profesor s sebou vede i Marka a Chrise. Zamračila se. Očekávala, že spolu poobědvají v soukromí. Seděla u stolu pro dva.

Posadili se všichni, Marek donesl dvě další židle od vedlejšího stolu. Profesor se naklonil vpřed a upřeně se na ni zadíval.

„Paní Kramerová,“ řekl profesor, „jak jste věděla, kde je refektář?“

„Refektář?“ pokrčila rameny. „Já ani nevím. Nebylo to v některé týdenní zprávě? Ne? Tak se o tom možná zmínil doktor Marek.“ Pohlédla do vážných tváří, které ji sledovaly. „Pánové, kláštery nejsou zrovna moje specialita. Musela jsem to někde slyšet.“

„A ta věž v lese?“

„Musí být v některém z průzkumů. Nebo na starých fotkách.“

„Kontrolovali jsme to. Není.“

Profesor k ní přistrčil kresbu. „A proč měl zaměstnanec ITC jménem Joseph Traub obrázek kláštera, který je úplnější než ten náš?“

„Nevím… Kde jste to vzali?“

„Od nějakého policisty z Gallupu v New Mexiku, který klade podobné otázky jako já.“

Neřekla nic. Jen na něj hleděla.

„Paní Kramerová,“ řekl nakonec, „myslím, že nám něco tajíte. Myslím, že si za našimi zády provádíte vlastní analýzy a výsledky s námi nesdílíte. A myslím, že důvod je ten, že jste se s Bellinem dohodli, jak lokalitu využít v případě, že nebudu spolupracovat. A francouzská vláda by s velkou radostí vyhodila Američany ze svého národního dědictví.“

„Profesore, to naprosto není pravda. Můžu vás ujistit –“

„Ne, paní Kramerová. Nemůžete.“ Podíval se na hodinky. „Kdy se má vaše letadlo vrátit do ITC?“

„Ve tři hodiny.“

„Můžu odletět okamžitě.“

Odstrčil židli od stolu.

„Ale já letím do New Yorku.“

„Tak to byste měla asi změnit plány a letět do New Mexika.“

„Chcete se asi sejít s Bobem Donigerem, ale já neznám jeho program…“

„Paní Kramerová.“ Naklonil se přes stůl. „Zařiďte to.“

Když profesor odcházel, řekl Marek: „Modlím se, aby Bůh shlédl milostivě na tvou cestu a navrátil tě bezpečně zpět.“ To vždycky říkal odjíždějícím přátelům. Bývala to oblíbená věta hraběte Geoffreye de la Tour tak asi před šesti sty lety.

Někomu připadalo, že Marek svou fascinaci minulostí přehání až k posedlosti. Ale pravda byla taková, že to pro něj bylo přirozené; už jako dítě Marka silně přitahovalo období středověku a dnes se v mnoha ohledech zdálo, jako by v něm žil. (V restauraci jednou řekl kamarádovi, že si nenechá narůst plnovous, protože to není v módě. Kamarád ohromeně protestoval: „Ale samozřejmě že je to v módě, jen se podívej, kolik lidí kolem má vousy.“

Na to Marek odpověděl: „Ne, ne, já myslím, že to není v módě v mé době.“ Tím myslel třinácté a čtrnácté století.)

Mnoho historiků středověku dokázalo číst staré jazyky, ale Marek jimi dokázal hovořit: středověkou angličtinou, starou francouzštinou, okcitánštinou a latinou. Byl odborníkem na nuance tehdejšího oblékání a chování. A při své postavě a atletické zdatnosti se rozhodl zvládnout i bojová umění té doby. Koneckonců, jak říkal, bylo to období neustálých válek. Už teď uměl jezdit na mohutných percheronech, kteří se tehdy používali jako váleční koně. A poměrně slušně uměl zápolit i s kopím či dřevcem, protože strávil už mnoho hodin tréninkem na otáčivém turnajovém cvičném panáku zvaném kvintána. Teď se ještě učil bojovat širokým mečem.

Ale právě proto, jak dokonale znal minulost, stávalo se mu občas, že podivně vypadl z kontaktu s dneškem. Profesorův náhlý odlet způsobil, že všichni zúčastnění na projektu byli poněkud zmatení a nervózní; šířily se nejrůznější fámy, obzvlášť mezi mladšími studenty: ITC končí s financováním. ITC chce z projektu udělat středověký Disneyland. ITC zabila někoho v poušti a má problémy. Práce se zastavila; lidé jen postávali a mluvili.

Marek se nakonec rozhodl, že bude lepší svolat schůzi a všechny ty pověsti udusit, takže brzo odpoledne svolal všechny do velkého zeleného stanu před stodolou. Vysvětlil, že vznikl spor mezi profesorem a ITC a že profesor letěl na ústředí ITC, aby ho vyjasnil. Marek prohlásil, že jde jen o nedorozumění, které se za pár dnů vyřeší. Řekl, že jsou s profesorem v neustálém kontaktu a že se s ním domluvili, že jim bude každých dvanáct hodin volat; a že očekává, že se profesor brzo vrátí a všechno zase zapadne do normálních kolejí.

Nepomohlo to. Pocit hlubokého znepokojení přetrval. Několik studentů namítlo, že je na práci moc horko, že takovýhle den se spíš hodí na to vzít kajak á jít na řeku. Marek, který konečně vycítil všeobecnou atmosféru, jim to povolil.

Jeden po druhém se i postgraduální studenti rozhodli vzít si na zbytek odpoledne volno. Kate se objevila s několika kilogramy rachotícího kovu kolem pasu a oznámila, že si jde vylézt na skálu za Gageakem. Zeptala se Chrise, jestli nechce jít také (a držet jí lana – věděla, že Chris by nikdy na skálu nelezl), ale ten řekl, že půjde s Markem na jízdárnu. Stern oznámil, že jede na večeři do Toulouse. Rick Chang měl namířeno do Les Eyzies na návštěvu za kolegou na tamním paleolitickém nalezišti. Jen Elsie Kastnerová, grafoložka, zůstala ve stodole a trpělivě se skláněla nad svými dokumenty. Marek se jí zeptal, jestli nechce jet s ním. Zvedla hlavu, řekla: „Neblázni, André,“ a pokračovala v práci.

Jízdárna u Souillaku byla šest kilometrů daleko. Marek tam dvakrát týdně trénoval. V nejvzdálenějším koutě málo užívaného cvičiště si postavil podivnou konstrukci ve tvaru T na otáčivém podstavci. Na jednom konci příčného břevna byl připevněn vypodložený čtverec; na druhém kožený pytel ve tvaru kapky, který vypadal jako boxerský.

To byla kvintána, věc tak stará, že ji kreslili mniši na okraje iluminovaných rukopisů už před tisícem let. Ostatně právě podle takových kreseb si Marek vyrobil tuhle svou vlastní verzi.

Udělat si kvintánu bylo celkem jednoduché; mnohem horší bylo sehnat slušné kopí. Podobným problémům ovšem Marek v experimentální historii čelil znova a znova. I ty nejjednodušší a nejběžnější věci z minulosti bylo v moderním světě téměř nemožné reprodukovat. A to dokonce, i když peníze nepředstavovaly nejmenší problém díky výzkumným fondům z ITC.

Ve středověku se turnajová kopí nasazovala na dřevěné tyče skoro tři a půl metru dlouhé – taková byla standardní délka. Jenže dřevěné tyče takových rozměrů už prakticky neexistovaly. Po dlouhém hledání objevil Marek specializovanou pilu v severní Itálii poblíž rakouských hranic. Byli schopni mu dodat borová kopí podle jeho upřesnění, ale ohromilo je, že si jich napoprvé objednal dvacet. „Kopí se lámou,“ vysvětloval jim. „Potřebuji jich hodně.“ Proti třískám se chránil tak, že si k helmě na americký fotbal přidělal ještě dodatečné hledí. Když v té přilbě jel na koni, budil značnou pozornost. Vypadal jako šílený včelař. Nakonec Marek učinil ústupek moderní technologii a nechal si zbraně dělat z hliníku u společnosti vyrábějící baseballové pálky.

Hliníková kopí byla vyváženější a připadala mu autentičtější, ačkoli dobře věděl, že pro danou dobu se nehodí. A protože tak odpadl problém s třískami, mohl už používat jen běžnou jezdeckou přilbu. A tu měl právě teď na sobě.

Zastavil se na jednom konci cvičiště a mávl na Chrise, který stál u kvintány. „Chrisi? Můžu?“

Chris kývl a nastavil „téčko“ do pravého úhlu k Markovi. Mávl. Marek sklonil kopí a pobídl koně.

Trénink s kvintánou byl zrádně jednoduchý. Jezdec se cvalem hnal k břevnu a pokoušel se zasáhnout vypodložený čtverec špičkou svého kopí. Když se mu to povedlo, břevno se roztočilo a on musel rychle pobídnout koně, aby uhnul dřív, než ho letící kožený pytel zasáhl do hlavy. Marek věděl, že za starých časů bývaly pytle tak těžké, že dokázaly mladého jezdce shodit z koně. Marek ho ale udělal jen tak, aby jeho štiplavé pokárání dost ucítil.

Při prvním nájezdu zasáhl přesně, ale dost rychle neuhnul, takže ho pytel zasáhl do levého ucha. Zarazil koně a klusal zpátky.

„Nechceš to taky zkusit, Chrisi?“

„Možná později,“ zavrtěl hlavou Chris a znovu nastavil břevno.

V posledních dnech se Markovi jednou nebo dvakrát podařilo přimět Chrise, aby si zkusil na kvintánu zaútočit. Ale měl podezření, že se mu to povedlo jen díky Chrisovu nedávno probuzenému zájmu o všechno, co souviselo s jízdou na koni.

Marek obrátil koně, vrátil se na výchozí pozici a zaútočil znova. Když s tréninkem začínal, připadalo mu jet tryskem k terči o hraně nějakých třicet centimetrů absurdně těžké. Ale teď už začínal dostávat potřebný cit. Cíl obvykle zasáhl čtyřmi z pěti pokusů.

Kůň dusal vpřed. Sklonil dřevec.

„Chrisi! Ahoj!“

Chris se obrátil a zamával na přijíždějící dívku. V té chvíli Markovo kopí zasáhlo podušku a roztočený pytel udeřil Chrise přímo do obličeje.

Chris ležel omráčeně na zemi a slyšel, jak se dívka směje. Jezdkyně ale rychle seskočila a pomohla mu vstát. „Chrisi, omlouvám se za ten smích,“ řekla elegantním britským přízvukem. „Stejně to byla moje chyba. Neměla jsem tě rušit.“

„Nic mi není,“ řekl trochu nabručeně. Otřel si hlínu z brady, obrátil se k ní a s námahou se usmál. Jako vždycky ho znovu vyvedla z míry její krása, zvlášť teď, když její plavé vlasy zezadu prosvěcovalo odpolední slunce, takže její dokonalá pleť jako by zářila a ještě zdůrazňovala fialkové oči. Sophie Rhys-Hamptonová byla ta nejkrásnější žena, jakou kdy v životě potkal. A nejinteligentnější. A nejdokonalejší. A nejsvůdnější.

„Chrisi, Chrisi,“ pohladila ho po tváři chladnými prsty. „Vážně se hrozně omlouvám. Tak. Je to lepší?“

Sophie studovala na Cheltenham College; bylo jí dvacet, o čtyři roky méně než jemu. Její otec, Hugh Hampton, byl londýnský právník; patřil mu statek, který měl tým projektu pronajatý na léto. Sophie přijela na prázdniny ke známým na vedlejším statku. Jednoho dne přišla něco vyzvednout z otcovy pracovny. Chris ji uviděl a vzápětí vrazil do stromu. A to jako by udalo tón celému jejich vztahu, pomyslel si lítostivě.

Sophie se teď na něj podívala a řekla: „Sice mi lichotí, že na tebe takhle působím, Chrisi, ale mám strach o tvoje zdraví.“ Zasmála se a lehce ho políbila na tvář. „Dneska jsem ti volala.“

„Já vím. Nemohl jsem se utrhnout. Měli jsme menší krizi.“

„Jak vypadá taková archeologická krize?“

„Ale to víš. Handrkování o peníze.“

„Aha. Ti lidi z ITC. Z New Mexika.“ Řekla to, jako by to bylo na konci světa. „Víš, že chtějí koupit otcovu farmu?“

„Fakt?“

„Říkali, že si ji potřebují pronajmout na tolik let dopředu, že už ji stejně dobře můžou koupit. Samozřejmě odmítl.“

„Samozřejmě.“ Usmál se na ni. „Co takhle večeře?“

„Chrisi, já dneska nemůžu. Ale můžeme si zítra vyjet. Jsi pro?“

„Jasně.“

„Ráno? Tak v deset?“

„Dobře,“ kývl. „V deset.“

„Neruším tě od práce?“

„Víš dobře, že ano.“

„Můžeme to klidně odložit na jindy.“

„Ne, ne,“ zavrtěl hlavou. „Zítra v deset.“

„Platí,“ kývla s oslňujícím úsměvem.

Sophie Hamptonová vlastně byla snad až moc hezká, postavu měla až příliš dokonalou a její chování bylo příliš okouzlující, než aby to všechno bylo skutečné. Marka například spíš odpuzovala. Ale Chris byl očarovaný. Když odjela, Marek znovu zaútočil. Tentokrát roztočené kvintáně uhnul včas. Když klusal zpátky, podotkl: „Pěkně s tebou mává, kamaráde.“

„Možná,“ pokrčil Chris rameny. Pravda byla ale taková, že mu to bylo jedno.

Druhý den pracoval Marek v klášteře, pomáhal Ricku Changovi s vykopávkami v katakombách. Už tam kopali celé týdny. A šlo to pomalu, protože pořád nacházeli lidské pozůstatky. Kdykoli narazili na kosti, odložili rýče a vzali do ruky lopatky a kartáčky na zuby.

Rick Chang působil v týmu jako antropolog. Byl zvyklý zacházet s nálezy lidských pozůstatků; dokázal se podívat na kousek kůstky velký jako hrášek a říct, jestli pochází z pravého nebo levého zápěstí, jestli patřila muži nebo ženě, dítěti nebo dospělému, z dávných dob nebo ze současnosti.

Ale ty lidské ostatky, které nalézali tady, byly zvláštní. Především všechny patřily mužům; a některé z dlouhých kostí nesly známky bitevních zranění. Na několika lebkách se našly rány po šípech. Tak ve čtrnáctém století zahynula většina vojáků: šípy. Ale neexistoval žádný záznam o tom, že by se v klášteře kdy bojovalo. Přinejmenším o žádném nevěděli.

Zrovna našli něco, co vypadalo jako kus zrezavělé přílby, když zazvonil

Markův mobil. Byl to profesor.

„Jak to jde?“ zeptal se Marek.

„Zatím dobře.“

„Sešel jste se s Donigerem?“

„Ano. Dnes odpoledne.“

„No a?“

„Ještě nevím.“

„Pořád trvají na té rekonstrukci?“

„No, já si tím nejsem jistý. Ona ta situace tady nevypadá tak docela, jak jsem čekal.“ Profesor hovořil neurčitě a jakoby roztržitě.

„Jak to?“

„O tom nemůžu mluvit telefonem,“ řekl profesor. „Ale chtěl jsem říct jedno: Nebudu za příštích dvanáct hodinách volat. Možná ani za čtyřiadvacet.“

„Mhm. Dobře. Jinak všechno v pořádku?“

„Všechno v pořádku, André.“

Marek si tím nebyl tak jistý. „Potřebujete aspirin?“ To byla jedna z jejich domluvených kódových vět, způsob, jak se zeptat, jestli je něco v nepořádku, pro případ, že by ten druhý nemohl otevřeně mluvit.

„Ne, ne. Vůbec ne.“

„Mluvíte trochu… roztržitě.“

„Já bych spíš řekl překvapeně. Ale všechno je v pořádku. Přinejmenším myslím, že je.“ Odmlčel se a pak řekl: „A co u vás? Jak to jde tam?“

„Já jsem teď s Rickem v klášteře. Pracujeme v katakombách v kvadrantu čtyři. Myslím, že se dostaneme dolů ještě dnes, nebo nejpozději zítra.“

„Výborně. Jen tak dál, André. Zavolám za den nebo dva.“

A zavěsil.

Marek si znovu připnul telefon k pasu a zamračil se. Co to má sakra všechno znamenat?

Nad ním zaburácela helikoptéra se zavěšenými kontejnery s přístroji. Stern si ji tu nechal ještě další den, aby provedla ranní a odpolední průzkum; chtěl prozkoumat to, o čem mluvila Kramerová, a podívat se, kolik se toho na přístrojích objeví.

Marka zajímalo, jak to jde, ale aby si s ním mohl promluvit, na to potřeboval vysílačku. A ta nejbližší byla ve stodole.

„Elsie,“ řekl Marek, když do stodoly vešel. „Kde je vysílačka na Davida?“

Elsie Kastnerová mu samozřejmě neodpověděla. Jen dál zírala na dokument před sebou. Elsie byla hezká mohutná žena, schopná neuvěřitelného soustředění. Seděla tady ve stodole celé hodiny a luštila rukopisy na pergamenech. Ke své práci potřebovala znát nejen šest hlavních jazyků středověké Evropy, ale také dávno zapomenuté místní dialekty, slang a zkratky. Marek považoval za štěstí, že ji má, i když se se zbytkem týmu moc nestýkala. A občas se chovala trochu divně. „Elsie?“ opakoval.

Prudce vzhlédla. „Co je? Promiň, André. Já jsem jenom, hm, trochu…“ Ukázala na pergamen před sebou. „Tohle je účet, který vystavil klášter jednomu německému hraběti. Za ubytování jeho družiny na jednu noc: dvacet devět lidí a pětatřicet koní. Takový doprovod si hrabě s sebou bral na výlet po venkově. Jenže to je psané v kombinaci latiny a okcitánštiny a rukopis je příšerný.“

Elsie vzala pergamen a nesla ho do rohu k fotoaparátu. Ten byl namontovaný na čtyřnohém stativu nad stolem, na který ze všech stran svítily reflektory. Položila pergamen na stůl, narovnala ho, dolů přiložila identifikační čárový kód a měřítko a dokument vyfotografovala.

„Elsie? Potřebuju mluvit s Davidem. Kde je vysílačka?“

„Jo, promiň. Támhle na stole. Je na ní nalepené DS.“

Marek si pro vysílačku došel a stiskl tlačítko. „Davide? Tady André.“

„Ahoj, André.“ Marek ho přes burácení helikoptéry skoro neslyšel.

„Co jste našli?“

„Nic. Nula. Absolutně nic,“ odpověděl Stern. „Zkoumali jsme klášter, zkoumali jsme les. Nic z toho, o čem mluvila Kramerová, se neobjevilo: na SLS, na radaru, na infra, na ultra. Nemám ponětí, jak na to mohli přijít.“

Cválali po travnatém hřebeni nad řekou. Přinejmenším Sophie cválala; Chris nadskakoval a kymácel se a držel se křečovitě koně. Za normálních okolností Sophie při jejich společných vyjížďkách nikdy nejezdila cvalem, protože respektovala, že on není tak dobrým jezdcem, ale dnes se hnala hlava nehlava a výskala radostí.

Chris se snažil udržet s ní krok a jen se modlil, aby brzo zastavila. Což nakonec udělala, zarazila svého frkajícího a zpoceného černého hřebce, poplácala ho po krku a čekala, až ji Chris dožene.

„Nebyl to zážitek?“ zeptala se.

„To jo,“ lapal po dechu. „Zážitek určitě.“

„Musím říct, že ses držel dobře, Chrisi. Zlepšuješ se.“

Dokázal jen kývnout. Zadek ho po tom nadskakování bolel a do Stehen málem dostával křeč, jak jimi svíral koňský hřbet.

„Je tu krásně,“ řekla a ukázala na řeku a na temné hrady na skalách v dálce. „Není to nádhera?“

A pak pohlédla na hodinky, což ho rozladilo. Ale další cesta krokem byla překvapivě příjemná. Jela těsně vedle něj, koně se skoro dotýkali, a občas se k němu naklonila a zašeptala mu do ucha; jednou ho objala kolem ramen a políbila na ústa. Pak odvrátila pohled, zjevně v rozpacích nad vlastní smělostí.

Ze svého místa viděli na celou lokalitu: na rozvaliny Castelgardu, na klášter a na La Roque na protějším vršku. Po nebi se hnaly mraky a po zemi stíny. Vzduch byl teplý a příjemný a bylo tu ticho, až na vzdálené vrčení automobilu.

„Chrisi,“ řekla a znova ho políbila. Když ho pustila, zadívala se do dálky a najednou zamávala.

Po cestě k nim se blížil žlutý kabriolet. Bylo to nějaké nízké sportovní auto, zřejmě se silným motorem. Kousek od nich se zastavilo, řidič vstal a posadil se na opěradlo sedadla.

„Nigele!“ zavolala šťastně.

Muž v autě líně zamával, jeho ruka opsala pomalý oblouk.

„Chrisi, prosím tě, budeš tak strašně hodný?“ Sophie podala Chrisovi otěže koně, seskočila a běžela z kopečka dolů k autu, kde objala řidiče. Oba nasedli. Když odjížděli, ohlédla se na Chrise a poslala mu vzdušný polibek.

Obnovené středověké městečko Sarlat bylo obzvlášť okouzlující v noci, když jeho natěsnané domky a úzké uličky měkce osvětlovaly plynové lampy. V Rue Tourny seděli Marek a postgraduální studenti na terase restaurace pod bílými slunečníky a dlouho do večera popíjeli temně rudé víno z Cahors.

Chris Hughes obvykle měl tyhle večery rád, ale dnes mu nevyhovovalo nic. Večer byl moc horký, kovová židle nepohodlná. Objednal si své oblíbené jídlo, pintade aux cepes, ale perlička mu připadala vysušená a hříbky bez chuti. Dokonce i rozhovor ho rozčiloval: obvykle si povídali o denní práci, ale dnes jejich mladá architektka Kate Ericksonová potkala nějaké přátele z New Yorku, dva americké páry tak před třicítkou – burzovní obchodníky s přítelkyněmi. Téměř okamžitě k nim pojal odpor.

Oba muži neustále odcházeli od stolu a telefonovali z mobilů. Obě ženy pracovaly u stejné marketingové firmy. Právě nedávno organizovaly velkou party k nové knize Marthy Stewartové. Ze všech čtyř vyzařovala povýšená sebejistota a Chrisovi to rychle začalo jít na nervy. Kromě toho, stejně jako mnoho lidí úspěšných ve světě obchodu, se na vědce dívali trochu svrchu, jako by byli trochu mentálně zaostalí, nevhodní pro skutečný svět, neschopní hrát skutečné hry. Nebo možná, pomyslel si Chris, nedokážou pochopit, jak si někdo může vybrat povolání, které z něj do čtyřiadvaceti neudělá milionáře.

Musel ovšem připustit, že se všichni chovali velmi společensky; pili hodně vína a kladli spoustu otázek o projektu. Bohužel to byly obvyklé otázky, jaké vždycky kladou turisté:

Co je zrovna na tomhle místě tak zvláštního? Jak víte, kde máte kopat? Jak víte, co máte hledat? Jak hluboko kopete a jak víte, kdy máte přestat?

„Proč pracujete zrovna tam? Co je na tom místě vlastně tak zvláštního?“ zeptala se jedna z žen.

„To místo je pro tu dobu typické,“ vysvětlovala Kate, „zvlášť ty dva protilehlé hrady. Ale skutečné terno je to proto, že celá ta oblast byla zanedbaná a nikdy předtím se tu nekopalo.“

„To je dobré? Že byla zanedbaná?“ Žena se mračila; v jejím světě to, co bylo zanedbané, bylo špatné.

„Je to velmi žádoucí,“ potvrdil Marek. „V naší práci se skutečné příležitosti naskytnou jenom tehdy, když svět tu oblast mine. Třeba jako Sarlat. Tohle městečko.“

„Je to tady roztomilé,“ kývla jedna z žen. Muži si zase poodešli zatelefonovat.

„Jenže vtip je v tom,“ řekla Kate, „že je vlastně náhoda, že tohle staré město vůbec existuje. Původně byl Sarlat poutnické město, které vyrostlo kolem kláštera se svatými ostatky; nakonec se rozrostlo tak, že se klášter odstěhoval a hledal si klid a mír jinde. Sarlat ale žil dál jako prosperující obchodní centrum pro oblast Dordogne. Jeho důležitost se ale postupně zmenšovala a ve dvacátém století už svět Sarlat míjel, docela. Městečko bylo tak chudé a nedůležité, že ani nemělo peníze na to, aby přebudovalo své starší části. Staré domy prostě zůstaly stát, bez moderních vodovodů, kanalizace a elektřiny. Hodně jich bylo opuštěných.“

Kate dál vysvětlovala, že v roce 1950 se město konečně chystalo starou čtvrť strhnout a vybudovat tam moderní bydlení. „André Malraux tomu zabránil. Přesvědčil francouzskou vládu, aby vyčlenila fondy na obnovu. Lidé ho považovali za blázna. Á teď je Sarlat nejautentičtější středověké městečko ve Francii a jedna z největších turistických atrakcí země.“

„Je hezké,“ řekla žena nepřesvědčivě. Oba muži se náhle vrátili ke stolu společně a s velmi definitivním gestem strčili telefony do kapsy.

„Co se stalo?“ zeptala se Kate.

„Trh se uzavřel,“ vysvětil jeden z nich. „No. Mluvili jste o Castelgardu. Co je na něm tak zvláštního?“

Marek odpověděl: „Mluvili jsme o tom, že se tam ještě nikdy neprováděly vykopávky. Ale taky je to pro nás důležité proto, že Castelgard je hradbami obehnané město, typické pro 14. století. Samotné město je starší, ale mezi lety 1300 a 1400 byla postavena většina tamních staveb, nebo aspoň upravena kvůli lepší obraně: tlustší zdi, soustředné hradby, složitější příkopy a brány.“

„To bylo kdy? Temný středověk?“ zeptal se jeden z mužů a nalil víno.“

„Ne,“ zavrtěl hlavou Marek. „Technicky to byl vrcholný středověk.

„A já budu mít dneska vrcholnou opici,“ dodal muž a pozvedl sklenici.

Od doby kolem roku 40 př. n. 1. vládli Evropě Římané. Oblast Francie, kde právě byli, Akvitánie, byla původně římskou kolonií Aquitania. Po celé Evropě Římané stavěli silnice, dohlíželi na obchod a udržovali zákon a řád. Evropa prosperovala.

Pak, kolem roku 400 n. 1., začali Římané stahovat své vojáky a opouštět posádky. Když se impérium zhroutilo, Evropa se na pět set let propadla do chaosu bez zákonů. Populace klesala, obchod skomíral, města se zmenšovala. Venkov plenily barbarské hordy: Gótové a Vandalové, Hunové a Vikingové. To byl raný středověk.

„Ale ke konci tisíciletí – myslím kolem roku 1000 našeho letopočtu – se situace začala zlepšovat,“ pokračoval Marek. „Nová organizace života zrodila to, čemu my dnes říkáme feudální systém – ačkoli tehdy ten termín nikdo nepoužíval.“

Za feudalismu mocní místní panovníci udržovali místní pořádek. Nový systém fungoval. Zemědělství se zlepšovalo. Obchod a města vzkvétaly. Kolem roku 1200 byla Evropa znovu v rozkvětu a žilo tady víc lidí než v časech římského impéria. „Rok 1200 tedy považujeme za začátek vrcholného středověku – doby růstu, kdy kvetla kultura.“

Američané byli skeptičtí. „Když bylo všechno tak skvělé, tak proč všichni budovali hradby?“

„Kvůli stoleté válce,“ odpověděl Marek, „která se vedla mezi Anglií a Francií.“

„O co šlo? O náboženství?“

„Ne,“ zavrtěl Marek hlavou. „Náboženství s tím nemělo co dělat. V té době byli všichni katolíci.“

„Vážně? A co protestanti?“

„Žádní protestanti nebyli.“

„A kde byli?“

„Ještě se nevynalezli,“ odpověděl trochu jedovatě Marek.

„Fakt? Tak o co v té válce šlo?“

„O suverenitu,“ řekl Marek. „Šlo o to, že Anglii patřila velká část Francie.“

Jeden z mužů se skepticky zamračil. „To mi vážně chcete tvrdit, že Anglie vlastnila kus Francie?“

Marek si povzdechl.

Pro takovéhle lidi měl svůj výraz: historičtí burani. Lidé, kteří nevědí nic o minulosti a ještě jsou na to pyšní.

Historičtí burani jsou přesvědčeni, že přítomnost je jediná doba, na které záleží, a že všechno, co se odehrálo předtím, se dá klidně ignorovat. Moderní svět je podle nich přitažlivý a nový a minulost na něj nemá žádný vliv. Studovat historii je tak zbytečné jako učit se znát morseovku nebo řídit vůz s koňmi. A středověk – všichni ti rytíři v řinčícím brnění a dámy v dlouhých šatech a špičatých čepcích – je tak zjevně nepodstatný, že vůbec nestojí za úvahu.

Pravda ovšem byla taková, že moderní svět se vytvářel právě ve středověku. Všechno, od právního systému přes národnostní státy či spoléhání na techniku až po myšlenku romantické lásky, to všechno vzniklo prvně ve středověku. Tihle obchodníci s akciemi ostatně za samotnou myšlenku tržní ekonomiky vděčí středověku. A pokud to nevědí, neznají základy toho, co jsou. Proč dělají to, co dělají. Odkud pocházejí.

Jak často říkal profesor Johnston: Když člověk nezná historii, nezná nic. Je jako list, který neví, že roste na stromě.

Obchodník pokračoval s onou tvrdohlavostí, jakou někteří lidé projevují, když jsou postaveni před fakt vlastní nevědomosti. „Vážně? Anglie vlastnila část Francie? To přece nedává smysl. Angličani a Francouzi se přece odjakživa nenáviděli.“

„Vždycky ne,“ zavrtěl hlavou Marek. „To bylo před šesti sty lety. Svět byl docela jiný. Angličané a Francouzi si byli mnohem bližší. Od té doby, co normanští vojáci v roce 1066 dobyli Anglii, tvořili veškerou anglickou šlechtu v podstatě Francouzi. Mluvili francouzsky, jedli francouzská jídla, drželi se francouzské módy. Nebylo tedy divu, že vlastnili francouzské území. Tady na jihu vládli Akvitánii víc než sto let.

„Jo? A o co tedy šlo v té válce? Francouzi se rozhodli, že to chtějí mít všechno zase pro sebe?“

„Víceméně ano.“

„Není divu,“ kývl muž důležitě.

Marek přednášel dál. Chris si krátil čas tím, že se snažil zachytit pohled Kate. Rysy její tváře, které ve slunečním světle vypadaly hranaté a ostré, ve světle svíček změkly. Připadala mu nečekaně přitažlivá.

Ale pohledy mu neoplácela. Věnovala pozornost svým obchodním přátelům. Typické, pomyslel si Chris. Ať si ženy říkají, co chtějí, přitahují je muži, kteří mají moc a peníze. Dokonce i takoví slizcí maniaci jako tihle dva.

Uvědomil si, že si prohlíží jejich hodinky. Oba měli velké, těžké rolexky, ale kovové řemínky měli volné, takže hodinky jim visely na zápěstí jako ženský náramek. Bylo to znamení lhostejnosti a bohatství, samozřejmá neupravenost naznačující, že jsou neustále na dovolené.

Šlo mu to na nervy.

Když si jeden z mužů začal s hodinkami hrát a otáčet je na zápěstí, Chris už to nevydržel. Prudce vstal od stolu. Zamumlal nějakou výmluvu, že se ještě musí podívat na nějaké analýzy, a vykročil po Rue Tourny k parkovišti na kraji staré čtvrti.

Celou cestu se mu zdálo, že nevidí nikoho než milence, dvojice procházející se ruku v ruce, ženy s hlavami položenými na ramenou mužů. Byli spolu spokojení, nepotřebovali mluvit, jen si užívali svého okolí. Každá dvojice, kterou míjel, ho ještě víc podráždila a přiměla ho k rychlejší chůzi.

Ulevilo se mu, když konečně nasedl do auta a rozjel se k domovu.

Nigel!

Co to musí být za idiota, že se jmenuje Nigel!

Druhý den ráno Kate znovu visela na lanech v kapli hradu Castelgard, když její vysílačka zapraskala a ona uslyšela volání: „Horké lívanečky! Horké lívanečky! Stůl čtyři. Pojďte si dát! Podává se oběd!“

To byl týmový signál, že došlo k novému objevu. Pro všechny důležité zprávy používali kódová slova, protože věděli, že místní úředníci občas jejich rozhovory monitorují. Na jiných lokalitách úřady občas poslaly své zástupce, aby objevy konfiskovali hned, jak byly odkryty, dřív než je archeologové měli čas prozkoumat a zhodnotit. I když francouzská vláda měla k archeologickým památkám značně osvícený přístup v mnoha ohledech lepší než Američané – jednotliví inspektoři se chovali nevyzpytatelně. A samozřejmě tu byla ta obecně rozšířená nedůvěra k Američanům a jejich přístupu k vznešené francouzské historii.

Stůl čtyři, tedy sektor čtyři, byl, jak věděla, v klášteře. Uvažovala, jestli má zůstat v kapli, nebo se vypravit až tak daleko, ale nakonec se rozhodla, že půjde. Většina jejich denní práce byla nudná a nic se v ní nedělo. Všichni potřebovali trochu toho vzrušení, jaké přinášely nové objevy.

Prošla ruinami městečka Castelgard. Na rozdíl od mnoha jiných dokázala Kate ty ruiny ve své mysli znovu postavit a vidět město celé. Castelgard se jí líbil; bylo to účelové město, zrozené a postavené v době války. Mělo tu přímou autenticitu, která jí na fakultě architektury chyběla.

Cítila horké slunce na krku a na nohou a už asi posté si pomyslela, jaké má štěstí, že může být ve Francii a nesedí v New Havenu ve své malé stísněné pracovničce v šestém patře budovy A&D, odkud je velkým oknem vidět rádoby koloniální Davenport College a rádoby gotickou sportovní halu Payna Whitneyho. Na Kate působila fakulta architektury depresivně, budova architektury a designu dokonce velmi depresivně, a nikdy nelitovala toho, že přešla na historii.

Proti létu v jižní Francii se rozhodně nedalo namítat ani to nejmenší. Docela dobře zapadla i do týmu tady na Dordogne. Zatím to bylo příjemné léto.

Samozřejmě musela odrazit nájezdy několika mužů. Marek to na ni zkoušel hned zpočátku, a taky Rick Chang, a brzo bude muset udělat něco i s Chrisem Hughesem. Chris si bral hodně k srdci, když ho pustila k vodě ta Angličanka – byl zřejmě jediný v celém Périgordu, kdo neviděl, že se k tomu schyluje – a teď se choval jako nakopnuté štěně. Včera večer při večeři na ni pořád zíral. Muži si obvykle neuvědomují, že být náhražkou je poněkud urážlivé.

Zamyšleně došla k řece, kde měl tým malou pramici, na níž se jeho členové převáželi přes řeku.

A u ní čekal a usmíval se na ni Chris Hughes.

„Já budu veslovat,“ nabídl se, když nastoupili. Nechala ho. Začal veslovat přes řeku klidnými, lehkými záběry. Neříkala nic, jen zavřela oči a nastavila tvář slunci. Bylo příjemně teplé a uklidňující.

„Krásný den,“ slyšela ho říct.

„Jo, krásný.“

„Víš, Kate,“ začal, „včera ta večeře se mi moc líbila. Myslel jsem, že třeba –“

„To mi lichotí, Chrisi,“ přerušila ho. „Ale musím k tobě být upřímná.“

„V čem?“

„Zrovna jsem se s někým rozešla.“

„Aha. Hmm.“

„A chci si dát nějakou dobu pauzu.“

„Aha,“ opakoval. „Jasně. Chápu. Ale třeba bychom i tak –“

Usmála se na něj, jak nejlépe dovedla. „Radši ne.“

„No dobře.“ Viděla, jak se mrzutě našpulil. Pak řekl: „Víš, máš asi pravdu. Fakt myslím, že bude nejlíp, když zůstaneme jenom kolegové.“

„Kolegové,“ opakovala a podala mu ruku.

Loďka se dotkla břehu.

U kláštera stál už dav lidí a hleděl dolů do jámy.

Vykopávková jáma měla podobu přesného čtverce o straně šest metrů, hluboká byla tři metry. Na severní a východní straně odkryli ploché stěny kamenných oblouků, které naznačovaly, že vykopávky už postoupily až do katakomb pod původním klášterem. Oblouky samotné byly celé naplněny hlínou. Minulý týden se prokopali severním obloukem, ale nezdálo se, že by to někam vedlo. Podepřeli ho dřevěnou výztuhou a nechali ho být.

Všechno to vzrušení se teď soustřeďovalo na východní oblouk, pod který se v posledních dnech prokopali také. Práce byla pomalá, protože neustále nacházeli lidské pozůstatky, které Rick Chang identifikoval jako těla vojáků.

Když se Kate podívala dolů, zjistila, že obě strany oblouku se propadly, země se sesula dolů a zakryla vlastní výkop. Byla tu teď velká hromada hlíny, jako po sesuvu půdy, takže se nemohlo dál pokračovat, a ze sesuté země se vykutálela spousta zahnědlých kostí a lebek.

Viděla dole Ricka Changa, Marka a Elsie, která dokonce opustila své doupě a přišla sem. Elsie měla s sebou svůj digitální fotoaparát na stativu a pořizovala jeden snímek za druhým. Ty se později v počítači spojí a vytvoří panorama 360 stupňů. Podobné se teď bude dělat každou hodinu, aby zachytilo každou fázi vykopávek.

Marek vzhlédl a uviděl nahoře Kate. „Ahoj,“ řekl. „Hledal jsem tě. Pojď sem dolů.“

Slezla po žebříku na dno jámy. V horkém odpoledním slunci ucítila hlínu a slabý pach organického rozkladu. Jedna z lebek se uvolnila a skutálela se jí k nohám. Nedotkla se jí; věděla, že pozůstatky musejí zůstat, jak jsou, dokud je neodnese Chang.

„To by mohly být katakomby,“ řekla, „ale ty kosti tam neuložili. Byla tady někdy nějaká bitva?“

Marek pokrčil rameny. „Bitvy byly všude. Víc mě zajímá tohle.“ Ukázal k oblouku, který byl bez dekorací, kulatý, trochu zploštělý.

Kate řekla: „Cisterciácký, mohl by pocházet i ze 12. století…“

„No jo, jasně. Ale co tohle?“ Přímo pod hlavní křivkou oblouku se po zhroucení výkopu objevil temný otvor, asi metr široký.

„Co myslíš?“ zeptala se.

„Myslím, že bychom tam měli vlézt. Hned teď.“

„Proč?“ ptala se. „Proč ten spěch?“

Chang jí vysvětlil:

„Vypadá to, že za tou dírou je nějaký prostor. Místnost, možná několik místností.“

„No a?“

„A teď tam vnikl vzduch. Poprvé po nějakých možná šesti stech letech.“

Marek dodal: „A ve vzduchu je kyslík.“

„Myslíš, že tam jsou nějaké artefakty?“

„Nemám ponětí, co tam je,“ řekl Marek. „Ale za pár hodin můžou vzniknout značné škody.“ Obrátil se k Changovi. „Máme hada?“

„Ne, je v Toulouse na opravě.“ Had byl optický kabel, který se dal připojit ke kameře. Používali ho k nahlížení do jinak nepřístupných prostorů.

„Tak co tam napumpovat dusík?“ navrhla Kate. Dusík byl netečný plyn, těžší než vzduch. Kdyby se napumpoval otvorem dovnitř, naplnil by prostor jako voda. A případné artefakty by ochránil před účinky kyslíku.

„To bych udělal, kdybych měl dost plynu,“ odpověděl Marek. „Jenže největší láhev, kterou máme, je na padesát litrů.“

To bylo málo.

Ukázala na lebky. „Já vím, jenže když něco uděláš hned, tak porušíš –“

„O ty kostry bych si starost nedělal,“ vložil se do toho Chang. „Stejně už nejsou na původním místě. A vypadají spíš na masový hrob po bitvě. Moc se z nich asi nedozvíme.“

Obrátil se a vzhlédl. „Chrisi, kdo má reflektor?“

Chris nahoře odpověděl: „Já ne. Myslím, že se naposled používaly tady.“

Jeden ze studentů řekl: „Ne, je nahoře na trojce.“

„Tak ho doneste. Elsie, už budeš hotová s těmi obrázky?“

„Nehoň mě.“

„Tak jo, nebo ne?“

„Ještě chvilku.“

Chang volal na studenty nahoře, aby přinesli reflektory. Čtyři z nich rozčileně odběhli.

Marek zatím říkal ostatním: „No tak, lidi, chci baterky, chci vykopávkovou výbavu, láhve s kyslíkem, filtry, lana, zkrátka komplet všechno – a hned.“

Při všem tom vzrušení si Kate dál prohlížela otvor pod obloukem. Oblouk sám jí připadal slabý, kameny na sobě držely jen volně. Normálně si oblouk zachovával tvar tak, že váha jeho stěn tlačila na ústřední kámen, na vrcholový klenák oblouku. Ale tady se mohla celá horní křivka nad otvorem zhroutit. Zem sesutá pod otvorem byla nestabilní. Dívala se, jak se tu a tam uvolní oblázek a kutálí se dolů. Nelíbilo se jí to.

„André, já myslím, že lézt přes tohleto není bezpečné…“

„Kdo říká, že tam polezeme? Spustíme tě shora.“

„Mě?“

„Jo. Spustíš se tamhle nad obloukem a vlezeš dovnitř.“ Nejspíš vypadala šokované, protože se zasmál. „Neboj, já půjdu s tebou.“

„Uvědomuješ si, že stačí jedna chyba…“ Zbytek si jen pomyslela. Může nás to pohřbít zaživa.

„Co to má být?!“ ptal se Marek. „Ztrácíš nervy?“

Víc říkat nemusel.

Za deset minut už visela ve vzduchu u okraje odhaleného oblouku. Měla ruksak s výbavou, kyslíkovou láhev a u pasu se jí jako granáty houpaly dvě silné baterky. Vzduchový filtr měla zatím na čele. Od vysílačky se táhly dráty k baterii v kapse. S takovým nákladem si připadala neohrabaná a nemotorná. Marek stál nad ní a držel jí bezpečnostní lano. A dole v jámě Rick a jeho studenti nervózně přihlíželi.

Vzhlédla k Markovi. „Dej mi metr a půl.“ Uvolnil metr a půl lana a ona popojela níž, až se její nohy zlehka dotkly hromádky suti. Pod nohama se jí začaly sypat pramínky hlíny. Pomalu postupovala vpřed.

„Ještě metr.“

Dopadla na kolena a ruce, zatížila hromadu naplno. Hlína to vydržela. Nervózně ale vzhlédla k oblouku. Klenák se po okrajích drolil.

„Všechno v pořádku?“ zavolal Marek.

„Jo,“ odpověděla. „Jdu dovnitř.“

Pomalu lezla k otvoru pod obloukem. Vzhlédla k Markovi, odepnula od pasu baterku. „Nevím, jestli to dokážeš, André. Ta hlína tě možná neunese.“

„Dobrý vtip. Tohle nebudeš podnikat sama, Kate.“

„No dobře, tak aspoň počkej, až budu vevnitř.“

Rozsvítila baterku, zapnula vysílačku, stáhla si filtr přes nos a ústa tak, aby přes ně dýchala, a vlezla dírou do černoty.

Vzduch byl překvapivě chladný. Žlutý paprsek baterky se rozběhl po holých kamenných stěnách, po kamenné podlaze. Chang měl pravdu: pod klášterem byl další prostor. A vypadalo to, že hodně velký, než hlína a sutiny zahradí další postup. Nějak se stalo, že tahle místnost nebyla zavalena jako ty ostatní. Posvítila si na strop, aby se podívala, v jakém je stavu. Ale nedokázala to říct přesně. Spíš nic moc.

Lezla opatrně vpřed po rukou a kolenou, pak začala sestupovat po hlíně k podlaze. Občas se trochu smekla. Za chvilku už stála uvnitř katakomb.

„Jsem tady.“

Kolem ní byla tma a vzduch byl vlhký. Bylo to tu cítit nepříjemnou zatuchlinu, dokonce i přes filtry. Filtr odstraňoval bakterie a viry. Na většině vykopávek se s filtry nikdo neobtěžoval, ale tady byly nutné, protože ve čtrnáctém století několikrát zuřil mor a vybil třetinu populace. I když jednu formu epidemie původně přenášely nakažené krysy, jiná forma se přenášela vzduchem, kašláním a kýcháním, takže každý, kdo vkročil do starého uzavřeného prostoru, si musel dávat pozor na –

Uslyšela za sebou hluk. Uviděla Marka, jak prolézá otvorem. Začal klouzat, takže na podlahu doskočil. V nastalém tichu slyšeli kutálející se kamínky a pramínky hlíny.

„Uvědomuješ si, že nás to tady může zaživa pohřbít?“ zeptala se.

„Vždycky spíš hledej světlejší stránky,“ odpověděl Marek. Postoupil vpřed, v ruce velký reflektor. Osvětlil jím celou velkou část místnosti. Když teď viděli jasněji, čekalo je zklamání; místnost byla holá. Po levé straně stál kamenný sarkofág rytíře. Víko s jeho vytesaným reliéfem bylo odstraněno. Když se podívali dovnitř, byl sarkofág prázdný. U stěny stál hrubý dřevěný stůl. Na něm nebylo nic. Po jejich levici se táhla chodba, končící kamenným schodištěm, nahoře zavaleným. Napravo další oblouk, další chodba, také zavalená hlínou.

Marek si povzdechl. „Takového rozčilení… a nic.“

Ale Kate měla pořád ještě strach, že strop povolí a zřítí se na ně. Proto se pozorněji podívala na hromady hlíny vpravo. A v té chvíli to uviděla.

„André,“ řekla. „Pojď sem.“

Byl to nějaký výběžek hnědý jako hlína, ale povrch se trochu leskl. Otřela ho rukou. Bylo to nepromokavé olejované plátno. Odhalila ostrý roh. Olejované plátno, ve kterém je něco zabaleno.

Marek jí nahlédl přes rameno. „Výborně, výborně.“

„To už tenkrát měli nepromokavé plátno?“

„To víš, že měli. Olejované plátno je vikinský vynález, někdy z devátého století. V naší době bylo v Evropě celkem běžné. I když si nevzpomínám, že bychom v klášteře našli ještě něco, co by do něj zabalili.“

Pomáhal jí hrabat. Postupovali opatrně, aby se na ně nesvezla celá hromada, ale brzo to odkryli.

Byl to čtverec o hraně tak půl metru, převázaný naolejovaným provázkem.

„Já bych řekl, že jsou to dokumenty,“ hádal Marek. Prsty se mu přímo škubaly, jak toužil balíček otevřít, ale ovládl se. „Vezmeme to s sebou nahoru.“

Zastrčil si balíček pod paži a vyrazil zpátky k východu. Kate se naposled podívala na hromadu, jestli jí něco neušlo. Ale ne. Otočila baterku vpřed a zarazila se.

Koutkem oka uviděla, jak se něco blýsklo. Obrátila se, podívala se znova. Nejdřív to nemohla najít, ale pak se jí to povedlo. Malý kousek skla, vyčuhující z hlíny.

„André?“ zavolala. „Myslím, že je tam ještě něco.“

Sklíčko bylo tenké a úplně čiré. Okraj byl zaoblený a hladký, skoro moderní. Prsty setřela hlínu a objevilo se jedno sklíčko brýlí. Bifokální sklíčko.

„Co je to?“ zeptal se André, který se mezitím vrátil.

„To se ptám já tebe.“

Zamžoural na to, posvítil si na to zblízka. Tvář měl tak blízko sklíčka, že se ho skoro dotýkal nosem. „Kde jsi to našla?“ Znělo to znepokojeně.

„Tadyhle.“

„Leželo to volně jako teď?“ Mluvil napjatě, skoro jako by ji obviňoval.

„Ne, vidět byl jen okraj. Očistila jsem to.“

„Jak?“

„Prstem.“

„Takže chceš říct, že to bylo částečně zasypané?“ Vypadalo to, že jí nevěří.

„Hele, co se děje?“

„Odpověz mi, prosím tě.“

„Ne, André. Z větší části to bylo zasypané. Všechno kromě tohohle levého kraje bylo pod hlínou.“

„Škoda že ses toho dotkla.“

„Já bych se toho taky byla nedotkla, kdybych věděla, že se budeš chovat jako –“

„Tohle se musí vysvětlit,“ přerušil ji. „Obrať se.“

„Cože?“

„Obrať se.“ Vzal ji za rameno, hrubě ji otočil tváří od sebe.

„Prokrista.“ Podívala se přes rameno, aby viděla, co Marek dělá. Držel baterku velmi blízko u jejího batohu a pomalu si prohlížel jeho povrch, velmi podrobně. Pak se začal stejně věnovat jejím šortkám.

„Nemohl bys mi říct…?“

„Buď zticha, prosím tě.“

Trvalo celou minutu, než byl hotov. „Spodní levá kapsa tvého batohu je otevřená. Rozepínala jsi zip?“

„Ne.“

„Takže byla otevřená celou dobu? Od té doby, co sis to navlékla?“

„Asi jo…“

„Otřela ses někdy o zeď?“

„Myslím, že ne.“ Na to si dávala pozor, protože měla strach, že by zeď mohla povolit.

„Víš to určitě?“ ptal se.

„Prokristapána. Ne, André, nevím to určitě.“

„Dobře. Teď zkontroluj ty mě.“ Podal jí baterku a otočil se k ní zády.

„Jak tě mám zkontrolovat?“

„To sklo je kontaminace,“ objasnil konečně. „Musíme vysvětlit, jak se sem dostalo. Podívej se, jestli nemám na batohu něco otevřeného.“

Podívala se. Nenašla nic.

„Dívala ses dobře?“

„Jo, dívala jsem se dobře,“ odsekla.

„Myslím, že jsi moc pospíchala.“

„André. Dívala jsem se dost.“

Marek zabodl oči do hromady hlíny před nimi. Pomalu se z ní kutálely kamínky. „Mohlo nám to někomu vypadnout z batohu a pak to mohla hlína zasypat…“

„To snad mohla.“

„Když jsi to mohla očistit prstem, tak ta špína na tom nebyla nijak udusaná.

„Ne, ne. Šla docela lehce.“

„No dobře. Tak to musí být vysvětlení.“

„Jaké?“

„Nějak se stalo, že jsme to sklíčko přinesli s sebou, a když jsme pracovali na těch zabalených dokumentech, vypadlo z batohu a hlína ho zasypala. Pak jsi ho uviděla a očistila. Je to jediné možné vysvětlení.“

„No dobře.“

Vytáhl fotoaparát, sklíčko několikrát vyfotografoval z různých vzdáleností – nejdřív velmi zblízka, pak z větší a větší dálky. Teprve pak vytáhl plastikový sáček, sklíčko opatrně sebral pinzetou a hodil ho do sáčku. Vytáhl malou roličku bublinkového igelitu, zabalil do něj sáček, zalepil izolepou a balíček jí podal. „Vynes to ven. A buď, prosím tě, opatrná.“ Vypadalo to, že se uklidnil. Choval se k ní slušněji.

„Dobře.“ Znovu vyšplhali po svahu z hlíny ven.

Přivítal je jásot studentů a balíček v olejovaném plátně putoval k Elsie, která s ním rychle vykročila ke stodole. Všichni se usmívali a smáli, až na Changa a Chrise Hughese. Ti měli sluchátka a slyšeli všechno, co se uvnitř odehrálo. Tvářili se zachmuřeně a znepokojeně.

Kontaminace lokality byla krajně závažná záležitost a všichni to věděli. Protože to naznačovalo málo pečlivou techniku vykopávek, zpochybňovalo to i všechny ostatní, regulérní objevy, které tým učinil. Typickým příkladem byl drobný skandál, který loňského roku vypukl v Les Eyzies.

Les Eyzies bylo paleolitické naleziště, sídlo pralidí pod skalním převisem. Archeologové prováděli vykopávky na úrovni staré 320 000 let, když jeden z nich našel napůl zasypaný kondom. Ještě pořád byl v původním obalu a nikdo si ani na okamžik nemyslel, že do vrstvy patří. Ale fakt byl ten, že se tam našel – napůl zahrabaný – a to naznačovalo, že nebyli při svých výzkumech tak pečliví, jak by být měli. V týmu téměř vypukla panika, která přetrvala i poté, co byl jeden z postgraduálních studentů poslán s ostudou zpátky do Paříže.

„Kde je to sklíčko?“ zeptal se Chris Marka.

„Kate ho má.“

Podala ho Chrisovi. Zatímco všichni ostatní jásali, odvrátil se, rozbalil balíček a pozvedl sáček ke světlu.

„Rozhodně, je moderní,“ řekl. Nešťastně zavrtěl hlavou. „Já to prověřím.

Hlavně to nezapomeňte uvést ve zprávě.“

Marek kývl, že to udělá.

Pak se Rick obrátil k ostatním, zatleskal a zvolal: „No tak, představení skončilo, dámy a pánové. Zpátky do práce!“

Na odpoledne Marek naplánoval výcvik v lukostřelbě. Studenty to bavilo a nikdo z nich nikdy nevynechal; v poslední době se zapojila i Kate. Dnešním cílem byl strašák obalený slámou, postavený asi padesát metrů daleko. Všichni studenti stáli v řadě, luky v rukách, a Marek rázoval kolem nich.

„Když chcete zabít člověka,“ vysvětloval, „musíte si pamatovat prakticky jistě má na prsou pancíř. Méně pravděpodobné je, že má brnění na hlavě, na krku nebo na nohou. Takže když ho chcete zabít, musíte ho zasáhnout buď do hlavy, nebo do trupu ze strany, kde ho pancíř nechrání.“

Kate Marka pobaveně poslouchala. André bere všechno tak vážně. Když chcete zabít člověka. Jako by to myslel doopravdy. Stáli tu ve žlutém odpoledním slunci jižní Francie, z dálky bylo slyšet klakson automobilu, takže ta představa se jevila poněkud absurdní.

„Ale když chcete člověka zastavit,“ pokračoval Marek, „střelte ho do nohy. Okamžitě jde k zemi. Dnes budeme používat padesátiliberní luky.“

Padesát liber byla síla, kterou bylo potřeba vynaložit na natažení luku. Luky byly těžké a natahovaly se špatně. Šípy byly jen o něco kratší než metr. Mnozí studenti s nimi měli problémy, zvlášť zpočátku.

Marek obvykle každý trénink končil zvedáním činek, aby si trochu posílili svaly.

Marek sám dokázal natáhnout i stoliberní luk. I když se tomu těžko věřilo, tvrdil, že taková byla skutečná velikost středověkých zbraní – což bylo naprosto nad schopnosti kohokoli z nich.

„Takže,“ pobídl je Marek, „nasaďte šípy, zamiřte a vypusťte je, prosím.“ Šípy prolétly vzduchem. „Ne, ne, ne, Davide, nesmíš tahat, až se celý třeseš. Musíš ho pořád ovládat. Carle,

Dordogne podívej se, jak stojíš. Bobe, moc vysoko. Deanno, mysli na prsty.

Ricku, to bylo mnohem lepší. Tak dobře, a znova: nasadit šípy, zamířit… vypustit!“

Už bylo pozdě odpoledne, když Stern zavolal Marka rádiem a požádal ho, aby přišel do stodoly. Hlásil, že má dobré zprávy. Marek ho našel u mikroskopu, jak zkoumá sklíčko.

„Co je?“

„Hele. Koukni se sám,“ odstoupil a Marek se podíval. Viděl sklíčko a ostrou linii druhého výbrusu bifokální čočky. Tu a tam byly na sklíčku bílé kroužky, jakoby bakterie.

„Co mám vidět?“ ptal se Marek.

„Levý okraj.“

Posunul stolek mikroskopu, tak aby viděl Levý okraj. V odraženém světle vypadal okraj úplně bílý. Pak si všiml, že bílý není jen okraj sám, ale i kousky plochy kolem něj.

„To jsou bakterie, které na tom sklíčku rostou,“ vysvětloval Stern.

„Něco jako kamenná politura.“

„Kamenná politura“ se říkalo patině bakterií a plísní, která rostla na spodní straně kamenů. A protože kamenná politura byla organická, dala se datovat.

„Dá se to datovat?“ zeptal se Marek.

„Dalo by se,“ kývl Stern, „kdyby toho bylo dost na radiokarbonový test. Ale řeknu ti rovnou, že toho tolik není. Z takové trošky spolehlivé datum nedostaneš. Nemá cenu to ani zkoušet.“

„Takže?“

„Jde o to, že tohle byla ta odhalená část sklíčka, je to tak? Ten kraj, který podle Kate trčel z hlíny ven?“

„Jo…“

„Takže je to staré, André. Já nevím, jak staré, ale není to kontaminace naleziště. Rick prohlíží ty kosti, které jsme dnes odkryli, a myslí si, že některé z nich jsou možná z pozdější doby než z té naší, z osmnáctého, možná dokonce devatenáctého století. Což znamená, že někdo z nich mohl mít bifokální brýle.“

„Já nevím. Ta čočka vypadá dost precizně udělaná…“

„To neznamená, že je nová,“ zarazil ho Stern. „Dobré brusné techniky už existují dvě stě let. Zařizuju, aby se na tu čočku podíval jeden optik doma v New Havenu. Požádal jsem Elsie, aby se mimo pořadí podívala na ty vaše dokumenty, jen abychom věděli, jestli se tam nenajde něco neobvyklého. Ale myslím, že se můžeme uklidnit.“

„To je dobrá zpráva,“ usmál se Marek.

„Já jsem si myslel, že tě to potěší. Tak ahoj u večeře.“

Domluvili se, že se navečeří na starém náměstíčku v Domme, vesničce na vrcholu útesu, pár kilometrů od jejich naleziště. K večeru se Chris, který byl celý den nevrlý, trochu vzpamatoval a na večeři se těšil.

Chtěl vědět, jestli se Markovi ozval profesor, a pokud ne, co s tím budou dělat. Zkrátka byl plny očekávání.

Jeho nálada se vytratila, když dorazil na místo a zjistil, že u jejich stolu sedí zase ty dva makléřské páry. Zřejmě byli pozváni podruhé. Chris se už chtěl otočit a odejít, ale Kate vstala, rychle ho vzala kolem pasu a postrkovala ho ke stolu.

„Radši ne,“ odporoval tiše. „Já ty lidi nesnesu.“ Ale ona ho zlehka objala a zatlačila ho na židli. Všiml si, že dnes nejspíš platí víno obchodníci – Cháteau Lafite-Rothschild ’95 – takové dva tisíce franků za láhev.

A tak si pomyslel – no co.

„Je to vážně okouzlující městečko,“ říkala jedna z žen. „Šli jsme se podívat na hradby zvenčí. Vedou docela daleko. A jsou vysoké. A moc hezká je ta brána, co vede do města, víte, ta s kulatou věží po každé straně.“

Kate kývla. „Je to trochu ironie,“ řekla, „že spousta vesnic, které nám dneska připadají tak okouzlující, nebyla ve čtrnáctém století nic než obchodní domy.“

„Obchodní domy? Jak to myslíš?“ ptala se žena.

V té chvíli zapraskala vysílačka, kterou měl Marek připevněnou u pasu.

„André? Jsi tam?“

Byla to Elsie. Nikdy s ostatními nevečeřela, ale pracovala dlouho do večera na své katalogizaci. Marek zvedl vysílačku. „Ano, Elsie?“

„Našla jsem tady něco dost divného.“

„Ano…“

„Mohl bys požádat Davida, aby sem přišel? Potřebuju jeho pomoc při testování. Ale říkám vám předem – jestli to má být vtip, tak je mizerný.“

Vysílačka s cvaknutím oněměla.

„Elsie?“

Žádná odpověď.

Marek se rozhlédl kolem stolu. „Vystřelili jste si z ní někdo?“

Všichni zavrtěli hlavami, že ne.

Chris Hughes řekl: „Třeba jí už přeskakuje. Ani by mě to nepřekvapilo, jak tam pořád zírá do pergamenů.“

„Mrknu se, co chce,“ řekl David Stern a vstal. Vykročil do tmy.

Chris uvažoval o tom, že by odjel s ním, ale Kate se na něj rychle podívala a usmála se. Znovu se tedy svezl na židli a sáhl po sklenici s vínem.

„Říkala jsi, že ty vesnice byly jako obchodní domy?“

„Hodně z nich,“ kývla Kate Ericksonová. „Tahle městečka byla vlastně spekulace, podnik určený k tomu, aby vynesl peníze – stejně jako obchodní domy dneska. A stejně., jako obchodní domy se i ty vesnice stavěly všechny víceméně podobně.“

Otočila se na židli a ukázala na náměstí Domme za nimi. „Vidíš tu dřevěnou krytou tržnici uprostřed? Podobné najdeš v mnoha městech tady kolem. Znamená to, že městečko je bastide, nová opevněná vesnice. Ve čtrnáctém století ve Francii postavili skoro tisíc takových bastide.

Některé měly udržet území kolem sebe, ale mnoho z nich mělo prostě přinést peníze.“

To zaujalo i makléře.

Jeden z mužů prudce vzhlédl a řekl: „Moment, moment. Jak může někdo vydělat peníze tím, že postaví vesnici?“

Kate se usmála. „Ekonomika čtrnáctého století,“ řekla. „Fungovalo to takhle. Řekněme, že jste šlechtic a vlastníte pozemky. Ve čtrnáctém století je Francie hodně zalesněná, což znamená, že i vaše půda je vlastně les, kde se prohánějí vlci. Možná máte tu a tam pár skromných sedláků, kteří vám platí nějaký ten nájem. Jenže tím se nezbohatne. A protože jste šlechtic, potřebujete peníze pořád a potřebujete je zoufale, protože musíte bojovat ve válkách a vést přepychový život, který se od vás čeká.

Takže co uděláte, abyste si zvýšil příjmy? Postavíte město. Lidi přesvědčíte, aby se tam usadili, tím, že jim nabídnete daňové úlevy, zvláštní svobody zakotvené v městských privilegiích. Stručně řečeno zbavíte obyvatele města feudálních povinností.“

„A proč byste to dělala?“ ptal se muž.

„Protože za chvíli máte v městě kupce á trh, a daně a poplatky z obchodu vám vynesou mnohem víc. Inkasujete je za všechno. Za použití cesty k městu.

Za právo vstupu do městských hradeb. Za právo postavit si na tržišti stánek.

Za vojáky, kteří udržují pořádek. Za to, že se postaráte, aby byl na tržišti někdo, kdo půjčuje peníze.“

„To není špatné,“ poznamenal druhý

„To vůbec není špatné. A kromě toho dostáváte procenta ze všeho, co se na trhu prodá.“

„Fakt? Kolik?“

„To záleželo na místě a na konkrétním zboží. Obecně vzato od jednoho do pěti procent. Takže trh je vlastně ten pravý důvod, proč město vzniklo. Z toho, jak je město postaveno, to je jasně vidět. Podívejte se támhle na ten kostel,“ řekla a ukázala stranou. „V předchozích staletích byl středem města kostel. Lidé chodili na mši aspoň jednou denně. Veškerý život se točil kolem kostela. Ale tady v Domme je kostel stranou.

Středem města je teď tržiště.“

„Takže všechny peníze pocházejí z tržiště?“

„Ne úplně, protože opevněné městečko představuje pro okolí určitou ochranu, což znamená, že sedláci si kolem něj vymytí les a začnou zakládat nové statky. Což přinese další nájmy. Zkrátka celkem vzato bylo takové město spolehlivá investice. Proto se jich stavělo tolik.“

„A to byl jediný důvod, proč se ta města stavěla?“

„Ne, mnoho z nich mělo i vojensky význam, ale –“

Markova vysílačka znova zapraskala. Zase to byla Elsie. „André?“

„Ano,“ řekl Marek.

„Asi bys sem měl hned teď přijet. Protože já nevím, co s tím.“

„Co je? Co se děje?“

„Prostě přijeď. Hned teď.“

Generátor hlasitě bafal a stodola se v temném poli a pod hvězdnatým nebem zdála byt zářivě osvětlená.

Všichni se nahrnuli dovnitř. Elsie seděla uprostřed u svého stolu a dívala se na ně. Zdálo se ale, že je ani nevidí.

„Elsie?“

„To není možné,“ řekla.

„Co není možné? Co se stalo?“

Marek se podíval na Davida Sterna, ale ten ještě pracoval v rohu na nějaké analýze.

Elsie povzdechla. „Já nevím, já nevím…“

„No,“ pobídl ji Marek, „tak začni od začátku.“

„Dobře,“ kývla. „Od začátku.“ Vstala a přešla přes místnost, kde ukázala na hromádku pergamenů položených na kusu igelitového koberečku na podlaze. „Začátek je tady. Svazek dokumentů, který jsem označila M 031, nalezený dnes v klášteře. David mě požádal, abych se na to podívala co nejdřív.“

Nikdo nic neřekl. Jen se na ni dívali.

„Dobře,“ řekla. „Takže já jsem ten svazek procházela. Tak to dělám vždycky. Vezmu vždycky asi deset pergamenů a odnesu si je támhle ke stolu.“ Udělala to. „Pak si k nim sednu a procházím je jeden po druhém.

Pak, když zjistím a shrnu obsah jednoho listu a zapíšu to do počítače, odnesu ho támhle a vyfotografuji.“ Šla k vedlejšímu stolu, položila pergamen pod fotoaparát.

Marek se do toho vložil: „My všichni víme, jak –“

„Ne, nevíte,“ odsekla ostře. „Nevíte vůbec nic.“ Elsie se vrátila ke stolu, vzala další pergamen z hromádky. „No. Takže takhle je procházím jeden po druhém. Tenhle konkrétní svazek obsahuje dokumenty nejrůznějšího druhu: účty, kopie dopisů, odpovědi na příkazy od biskupa, zápisy o úrodě, soupis klášterního majetku. Všechno datované kolem roku 1357.“

Brala pergameny z hromádky jeden po druhém.

„A pak…,“ odložila poslední z nich, „…uvidím tohle.“

Vytřeštili oči.

Nikdo nic neřekl.

Pergamen byl stejně velký jako ostatní v kupičce, ale místo aby byl hustě popsán latinou nebo starofrancouzštinou, byla na něm jen dvě slova, naškrábaná obyčejnou angličtinou:

POMOZTE MI

4/7/1357

„Jestli jste to nepoznali,“ dodala, „tak je to profesorův rukopis.“

V místnosti bylo ticho. Nikdo se nepohnul, nikdo nepřešlápl. Všichni stáli jako přimražení.

Marek horečně přemýšlel a zvažoval všechny možnosti. Pro své detailní a skoro encyklopedické znalosti středověké doby byl řadu let externím konzultantem Metropolitního muzea v New Yorku v oboru středověkých artefaktů. V důsledku toho měl rozsáhlé zkušenosti s nejrůznějšími podvrhy. Byla sice pravda, že falešné dokumenty ze středověku se nacházely málokdy – podvrhy byly obvykle drahokamy zasazené v deset let starém náramku, nebo brnění, vyrobené v Brooklynu – ale přesto si to díky svým zkušenostem dokázal pořádně promyslet.

Řekl: „Dobře. Tak začneme na začátku. Víš určitě, že je to jeho rukopis?“

„Ano,“ kývla Elsie. „Nepochybně.“

„Jak to víš?“

Nakrčila nos. „Jsem grafoložka, André. Ale koukej, přesvědč se sám.“

Vytáhla vzkaz, který Johnston napsal před pár dny a který byl připojen k účtu: „PROSÍM, PROVĚŘ PLATBU.“ Vedle toho položila pergamen. „Tiskací písmena se analyzují dokonce líp. Třeba tady tohle

M. Vypadá spíš jako posunuté H, nahoře to není háček, jako spíš čárka, nejvýš mělký oblouček. Nebo se podívej na to P. Udělá tah dolů, pak se vrátí perem na začátek a napíše polokruh. Nebo tohle E, tam napíše L a pak se cikcak vrací nahoru na druhé dvě čárky. Není o tom pochyb. Je to jeho písmo.“

„Mohl to někdo padělat?“

„Ne. V padělaném písmu najdeš přerušované tahy, zvedání pera a jiné náznaky. Tohle písmo je jeho.“

Kate se zamračila: „Udělal by si z nás takhle legraci?“

„Jestli ano, tak to moc vtipné není.“

„A co ten pergamen, na kterém je to napsané?“ ptal se Marek dál. „Je tak starý jako ostatní listy v balíčku?“

„Ano,“ potvrdil David Stern, který k nim právě přišel. „Karbonové datování jsem nedělal, ale podle všeho ostatního – ano, je stejně starý.“

Marek přemýšlel: Jak je to možné? „Víš to určitě?“ zeptal se. „Ten pergamen vypadá jinak. Povrch mi připadá hrubší.“

„On je hrubší,“ potvrdil Chris. „Protože je to špatná razura.

Pergamen byl ve středověku cenný materiál. Často se použil, pak vyškrábal do čista a použil znovu. Ale když se na ten pergamen podíváme v ultrafialovém světle… Zhasl by někdo?“ Kate to udělala a v nastalé tmě obrátil Stern na stůl fialovou lampu.

Marek okamžitě viděl další písmo, slabé, ale na pergamenu zcela zřetelné.

„Původně to byl účet za ubytování,“ podotkla Elsie. „Pak ho někdo vyškrábal, rychle a hrubě, jako by pospíchal.“

„Chceš říct, že ho vyškrábal profesor?“ nevěřícně se zeptal Chris.

„Nemám ponětí, kdo ho vyškrábal. Ale odborně udělané to není.“

„No dobře,“ řekl Marek. „Existuje jeden způsob, jak to rozhodnout jednou provždy.“ Obrátil se ke Sternovi: „Co ten inkoust, Davide? Je pravý?“

Stern zaváhal. „Tím si nejsem jistý.“

„Nejsi? Proč?“

„Po chemické stránce je to přesně to, co by člověk čekal,“ vysvětloval

Stern. „Železo ve formě oxidu železnatého, smíchané s duběnkami jako organickým pojivem. Nějaký ten uhlík kvůli černé barvě a pět procent sacharózy. V té době používali cukr, aby se inkoust leskl. Takže je to obyčejný inkoust ze železa a duběnek, který odpovídá své době. Ale to samo o sobě moc neznamená.“

„To je pravda.“ Stern naznačoval, že to se dá padělat.

„Tak jsem udělal na železo a duběnky titry,“ pokračoval Stern, „jako obvykle ve všech sporných případech. Tak se určí přesné množství obsažené v inkoustu. Titry naznačují, že tenhle inkoust je podobný, ale ne identický s inkoustem na ostatních dokumentech.“

„Podobný, ale ne identický,“ opakoval Marek. „Jak moc podobný?“

„Jak víš, středověké inkousty se míchaly ručně před použitím, protože nevydržely. Duběnky jsou organické – jsou to rozemleté cizorodé útvary z dubu – což znamená, že inkoust se nakonec zkazí. Občas do inkoustu přidávali víno jako konzervační prostředek. V každém případě existují poměrně velké odchylky v poměru duběnek a železa mezi jednotlivými dokumenty. Ten rozdíl může být až dvacet nebo třicet procent. Je to tak spolehlivé, že se podle toho dá určit, jestli dva dokumenty byly napsány ve stejný den, ze stejné dávky inkoustu. A tenhle inkoust se liší o devětadvacet procent od dokumentů po obou jeho stranách.“

„Ale to je nepodstatné,“ mávl Marek rukou. „Ta čísla nepotvrzují ani pravost, ani padělek. Dělal jsi spektrografickou analýzu?“

„Jo. Zrovna jsem s ní skončil. Tady jsou spektra pro tři dokumenty, ten profesorův je uprostřed.“ Tři čáry, řada vrcholů na obě strany.

„Zase: podobné, ale ne stejné.“

„Tak moc podobné zas ne,“ namítl Marek, když se na ně pořádně podíval.

„Protože kromě rozdílu v procentuálním poměru je v tom profesorově inkoustu ještě spousta stopových prvků, včetně – co třeba je tenhle vrcholek?“

„Chrom.“

Marek si povzdechl. „Což znamená, že je to moderní.“

„Nemusí být.“

„V inkoustu předtím ani potom žádný chrom není.“

„To ne. Ale v inkoustech rukopisů se chrom občas najde. Dokonce poměrně často.“

„Je v tomhle údolí chrom?“

„Ne,“ zavrtěl Stern hlavou, „ale chrom se dovážel do celé Evropy, protože se používal taky do barev na látky, nejen do inkoustů.“

„Ale co všechna tahle další znečištění?“ ukázal Marek na ostatní vrcholy.

Zavrtěl hlavou. „Je mi líto, ale tohle neberu.“

Stern kývl. „Souhlasím. Musí to byt vtip.“

„Ale bez karbonové datace to nebudeme vědět jistě,“ řekl Marek.

Radiokarbonová zkouška by jim umožnila datovat jak inkoust, tak pergamen s odchylkou tak padesát let. To pro vyřešení problému, zda je to podvrh či ne, bohatě stačí.

„Taky bych chtěl udělat termoluminiscenci a možná i laserovou aktivaci, když už v tom budu,“ navrhl Stern.

„To ale tady neuděláš.“

„Ne. Odvezu to do Les Eyzies.“ Les Eyzies bylo městečko ve vedlejším údolí, středisko prehistorických výzkumů v jižní Francii. Měli tam dobře vybavenou laboratoř, kde se dala provést radiokarbonová i draslíko-argonová datace, stejně jako neutronová aktivace a další obtížné testy. Polní výsledky nebyly tak přesné jako z laboratoří v

Paříži nebo v Toulouse, ale zase vědci mohli dostat odpověď za pár hodin.

„Myslíš, že je šance, že bys to mohl provést ještě dnes?“ zeptal se

Marek.

„Zkusím to.“

Chris se vrátil ke skupince; zkoušel profesora volat na mobil. „Nic,“

ohlásil. „Dostal jsem jen hlasovou schránku.“

„No dobře,“ uzavřel to Marek. „Teď nic víc dělat nemůžeme. Já předpokládám, že ten vzkaz je nějaký bizarní vtip. Neumím si představit, kdo nám ho provedl, ale někdo určitě. Zítra uděláme radiokarbon a zprávu datujeme. Nepochybuju o tom, že se ukáže, že je nová. A se vší úctou k Elsie, nejspíš je to padělek.“

Elsie začala prskat.

„Ale tak či tak,“ pokračoval Marek, „profesor má zítra zavolat a pak se ho zeptáme. Zatím navrhuji, abychom se na to všichni šli vyspat.“

Na statku za sebou Marek tiše zavřel dveře a pak teprve rozsvítil. Pak se rozhlédl.

Místnost byla dokonale uklizená, jak ostatně čekal. Bylo to tu tak stroze úpravné jako v mnišské cele. Vedle postele leželo pět nebo šest výzkumných zpráv, úhledně srovnaných. Na stole vpravo ležela další hromádka výzkumných zpráv a zavřený laptop. Stůl měl i zásuvku, kterou otevřel a rychle prohrábl.

Nenašel ale to, co hledal.

Pak šel k šatníku. Uvnitř byly úpravně uspořádány profesorovy šaty, za každým zavěšeným kusem byla mezera. Marek prošel jeden po druhém, poplácal po kapsách, ale to, co hledal, nenašel. Třeba tu ani nejsou, myslel si. Třeba si je vzal s sebou do New Mexika.

Proti dveřím byla skříňka se zásuvkami. Otevřel vrchní přihrádku: mince v malé mělké misce, americké dolary sepnuté gumičkou, pár osobních věcí včetně nože, pera a náhradních hodinek – nic mimořádného.

Pak uviděl plastikové pouzdro, zastrčené trochu stranou.

Vytáhl ho, otevřel. Byly v něm brýle. Položil je na stolek.

Skla byla bifokální, oválného tvaru.

Sáhl do kapsy košile a vytáhl plastikový sáček. Uslyšel za sebou skřípnutí, a když se obrátil, uviděl, že ve dveřích stojí Kate Ericksonová.

„Prohlížíš mu ponožky?“ pozvedla obočí. „Viděla jsem pod dveřmi světlo, tak jsem se šla podívat.“

„Bez klepání?“ podivil se Marek.

„Co tady děláš?“ ptala se. Pak uviděla pouzdro. „Je to to, co si myslím?“

„Ano.“

Marek pomocí pinzety vytáhl bifokální sklo, položil ho na stůl vedle profesorových brýlí.

„Nejsou stejné,“ řekla. „Ale já bych řekla, že to sklo je jeho.“

„Já taky.“

„Ale nemyslel sis to od začátku? On je tady přece jediný, kdo nosí bifokály. Kontaminace musí pocházet z jeho brýlí.“

„Jenže ona to není kontaminace,“ sdělil jí Marek. „Ta čočka je stará.“

„Cože?“

„David říká, že tenhle bílý kraj je porost bakterií. Ta čočka není moderní, Kate. Je stará.“

Pozorně se na ni podívala. „To není možné,“ namítla. „Podívej se, jak jsou ty čočky broušené. Ty v profesorových brýlích i tahle. Musí být moderní.“

„Já vím, ale David tvrdí, že musí být stará.“

„Jak stará?“

„To neumí říct.“

„Nemůže to datovat?“

Marek zavrtěl hlavou. „Organického materiálu není dost.“

„Takže v tom případě,“ uvědomila si, „jsi přišel do tohohle pokoje, protože…“ Zarazila se, dívala se na brýle, pak na něj. Zamračila se.

„Já myslela, že ten vzkaz považuješ za podvrh, André.“

„To ano.“

„Ale přitom jsi požádal Davida, aby tu radiokarbonovou dataci provedl ještě dnes, ne?“

„Ano…“

„A pak jsi přišel sem, s tím sklíčkem, protože máš starost…“ Potřásla hlavou, jako by si ji chtěla vyčistit. „Proč? Co myslíš, že se děje?“

Marek se na ni podíval. „Nemám nejmenší ponětí. Nic tady nedává smysl.“

„Ale starosti si děláš.“

„Ano,“ kývl Marek. „Dělám.“

Druhý den ráno bylo slunečno a horko, slunce pražilo z bezmračné oblohy.

Profesor ráno nezavolal. Marek se ho pokoušel dvakrát sehnat, ale vždycky dostal jen hlasovou poštu: „Nechte mi vzkaz a já vám zavolám.“

Ani od Sterna nepřišla žádná zpráva. Když zavolali do laboratoře v Les Eyzies, bylo jim řečeno, že Stern má práci. Nešťastný technik jim prozradil: „Už zase opakuje testy! Teď už potřetí!“

Proč? divil se Marek. Uvažoval, jestli nemá zajet do Les Eyzies a přesvědčit se sám, ale nakonec se rozhodl zůstat na statku, kdyby profesor volal.

Ale ten se neozval.

Uprostřed dopoledne řekla Elsie: „Hele.“

„Co je?“

Prohlížela si další list pergamenu. „Tenhle dokument byl v té složce hned před profesorovým,“ řekla.

Marek k ní došel. „Co je s ním?“

„Vypadá to, jako by tu byly inkoustové tečky z profesorova pera.

Vidíš, tady a tady?“

Marek pokrčil rameny. „Nejspíš si ho prohlížel těsně předtím, než napsal ten vzkaz.“

„Jenže ono je to na okraji,“ řekla, „skoro jako by to byla poznámka.“

„Poznámka k čemu?“ ptal se. „O co v tom dokumentu jde?“

„Popis přírodních zajímavostí,“ odpověděla. „Přesněji řečeno podzemní řeky. Napsaný jedním z mnichů. Říká se tady, v kterých místech si musí člověk dávat pozor, včetně odkrokované vzdálenosti, a tak dál a tak podobně.“

„Podzemní řeka…“ To Marka nezajímalo. Mniši byli vždycky i místními učenci a často psávali různá krátká pojednání o místní topografii, nebo třeba o tesařství, o tom, kdy nejlépe prořezávat švestky, jak nejlépe uložit obilí na zimu a tak dál. Byly to jen zajímavosti a mniši se navíc často mýlili.

„Bratr Marcel má klíč,“ četla z textu nahlas. „Co to asi znamená?

Přesně tady profesor udělal ty značky. Pak je tady něco o… obří noze… ne… obrově noze?… noze obra?… a pak se tu píše vivix, což latinsky znamená… počkat… To neznám…“

Nahlédla do slovníku.

Neklidný Marek vyšel ven, přecházel tam a zpátky. Byl podrážděný a nervózní.

„To je zvláštní,“ podotkla. „Slovo vivix vůbec není. Aspoň v tomhle slovníku ne.“ Udělala si poznámku svým metodickým způsobem.

Marek si povzdechl.

Hodiny se zvolna táhly.

Profesor se neozval.

Konečně bylo poledne; studenti se začali trousit do velkého stanu, kde všichni společně obědvali. Marek stál ve dveřích a sledoval je. Byli bezstarostní, smáli se, pošťuchovali, vtipkovali.

Telefon zazvonil. Okamžitě se obrátil. Elsie to zvedla. Slyšel, jak říká: „Ano, je tady vedle mě…“

Spěchal k ní. „Profesor?“

Zavrtěla hlavou. „Ne, je to někdo z ITC.“ A podala mu telefon.

„Tady André Marek,“ ohlásil se.

„Výborně. Počkejte okamžik, prosím. Pan Doniger s vámi nutně potřebuje mluvit.“

„Ano?“

„Ano. Už se vás snažíme několik hodin zastihnout. Zůstaňte na lince, prosím, seženu ho.“

Dlouhá pauza. Hrála vážná hudba. Marek zakryl sluchátko rukou a řekl Elsie: „To je Doniger.“

„Ale,“ řekla. „Ty nějak závratně stoupáš. Velký šéf osobně!“

„Proč mě Doniger volá?“

O pět minut později pořád ještě čekal u telefonu, když dovnitř napochodoval Stern a vrtěl hlavou. „Nebudete tomu věřit.“

„Jo? Čemu?“ ptal se Marek.

Stern mu jen mlčky podal list papíru. Bylo na něm napsáno:

638 ± 47

„Co to má znamenat?“ ptal se Marek.

„Datum inkoustu.“

„O čem to mluvíš?“

„O tom inkoustu na pergamenu,“ opakoval Stern. „Je šest set třicet osm let starý, plus minus čtyřicet sedm.“

„Cože?“ řekl Marek.

„Jo, slyšíš dobře. Ten inkoust je z roku 1361.“

„Cože?“

„Já vím, já vím,“ kýval Stern. „Ale dělali jsme ty testy třikrát. Není o tom nejmenších pochyb. Jestli to profesor vážně napsal, tak to napsal před šesti sty lety.“ Marek otočil papír. Na druhé straně bylo napsáno:

1361 n. 1. ±47 let.

Hudba v telefonu s cvaknutím skončila a ozval se napjatý hlas: „Tady

Bob Doniger. Je tam pan Marek?“

„Ano,“ řekl Marek.

„Možná si nevzpomínáte, ale viděli jsme se před pár lety, když jsem byl u vás na vykopávkách na návštěvě.“

„Vzpomínám si velmi dobře,“ odpověděl Marek.

„Volám kvůli profesoru Johnstonovi. Máme velké obavy o jeho bezpečnost.“

„Ztratil se?“

„Ne, neztratil. Víme přesně, kde je.“

Řekl to takovým tónem, že Markovi přejel po zádech mráz. „Můžu s ním tedy mluvit?“

„V téhle chvíli bohužel ne.“

„Je profesor v nebezpečí?“

„Těžko říct. Doufám, že ne. Ale budeme potřebovat pomoc od vás a vaší skupiny. Už jsem pro vás poslal letadlo.“

Marek řekl: „Pane Donigere, máme od profesora zprávu, která je šest set let –“

„Ne přes mobil,“ zarazil ho Doniger. Marek si ale povšiml, že ho jeho sdělení nijak nepřekvapilo. „Ve Francii je teď poledne, je to tak?“

„Krátce po poledni, ano.“

„Dobře. Vyberte ze svého týmu tři členy, kteří nejlépe znají oblast Dordogne. Jeďte na letiště v Bergeraku. S balením se neobtěžujte.

Až sem přijedete, vším vás vybavíme. Letadlo přistane ve tři odpoledne vašeho času a odveze vás do New Mexika. Je to jasné?“

„Ano, ale –“

„To si povíme potom.“

A Doniger zavěsil.

David Stern se podíval na Marka. „O co šlo?“ zeptal se. „Dojdi si pro pas,“ pobídl ho Marek. „Co?“

„Dojdi si pro pas. Pak vezmi auto a přijeď sem.“

„Někam jedeme?“

„Jo, jedeme,“ potvrdil Marek. A sáhl po vysílačce.

Kate Ericksonová shlížela z předprsně hradeb La Roque do nádvoří, širokého travnatého prostoru uvnitř, asi šest metrů pod sebou.

Hemžilo se to tam turisty desítky národností, v jasně barevných šatech a šortkách. Všude kolem cvakaly fotoaparáty.

Pod sebou slyšela nějakou holčičku říkat: „Další hrad. Proč musíme lézt na všechny ty pitomý hrady, mami?“

„Protože to tatínka zajímá,“ vysvětlovala matka.

„Ale vždyť jsou všechny stejný, mami.“

„Já vím, miláčku…“

Otec, který stál kousek od nich, ukázal na zbytky zdí, které si zachovaly půdorys místnosti. „A tohle,“ oznámil „to byla velká síň.“

Kate se podívala dolů a okamžitě viděla, že ne. Muž stál uprostřed pozůstatků kuchyně. Dalo se to snadno poznat podle tří pecí, které byly ještě zřetelně znát na levé zdi. A kamenný žlab, kterým se přiváděla voda, měl muž přímo za sebou.

„K čemu byla ta velká síň?“ ptala se holčička.

„Tam pořádali hostiny, a když přijel na návštěvu nějaký rytíř, tak tady skládal poklonu králi.“

Kate povzdechla. Neexistoval jediný důkaz o tom, že by král kdy vůbec byl v La Roque. Naopak, dokumenty naznačovaly, že to vždycky byl soukromý hrad, postavený v jedenáctém století jistým Armandem de Clerym, a ve čtrnáctém století pak důkladně přestavěny – vznikl ještě jeden okruh hradeb a další padací mosty. Tuhle přestavbu provedl rytíř zvaný Francois le Gros, tedy František Tlustý, kolem roku 1302.

I přes své jméno byl Francois anglický rytíř a La Roque postavil ve stylu nových anglických hradů, jaké zavedl Edward I. Edwardovské hrady byly velké, měly prostorná vnitřní nádvoří a příjemné komnaty pro pána hradu. To vyhovovalo Frangoisovi, který podle všech zpráv byl umělecky založený, líný a neustále bez peněz. Francois byl nucen hrad nejdřív zastavit a pak úplně prodat. Během stoleté války obléhala Beyzac celá řada rytířů. Jeho opevnění ale vydrželo: hrad nikdy nepodlehl vojenské síle, vždycky jen obchodním operacím.

Pokud šlo o hlavní síň, tu viděla vlevo. Byla hodně rozvalená, ale i tak bylo znát, že byla mnohem větší, skoro třicet metrů dlouhá.

Monumentální krb – tři metry vysoký a čtyři metry široký – byl pořád ještě vidět. Kate věděla, že velká síň těchto rozměrů musela mít kamenné zdi a trámovou střechu. A skutečně, když se dobře podívala, viděla vysoko nahoře v kameni zářezy, do kterých zapadaly mohutné vodorovné trámy. Nad nimi pak musely být další zkřížené vzpěry, které držely střechu.

Kolem ní se po úzké předprsni protáhla britská skupinka turistů.

Slyšela průvodkyni říkat: „Tyto hradby postavil sir Francis Krutý v roce 1363. Francis byl skrznaskrz zlý člověk. Rád mučil muže a ženy, dokonce i děti, ve svých rozsáhlých sklepeních. Když se podíváte vlevo, uvidíte Milenčin skok, místo, kde se pádem z hradeb zabila Madame de Renaud v roce 1292, zneuctěná tím, že čekala dítě se stájníkem svého manžela. Není ovšem jasné, zda spadla nebo zda ji shodil zuřící manžel…“

Kate si povzdechla. Kde takovéhle historky berou? Vrátila se ke svému skicáři, kam si načrtla obrysy hradeb. I tenhle hrad měl své tajné chodby. Ale František Tlustý byl zračný architekt. Jeho chodby měly většinou obranný charakter. Jedna chodba vedla z předprsně dolů pod zeď velké síně a procházela za krbem. Další se táhla podél opevnění na jižní baštu.

Nejdůležitější chodba jí ale stále unikala. Podle spisovatele Froissarta, žijícího ve 14. století, nebyl hrad Beyzac nikdy dobyt při obléhání, protože obléhatelé nikdy neobjevili tajnou chodbu, která umožňovala dopravit do hradu jídlo a vodu. Povídalo se, že ta tajná chodba je spojena se sítí jeskyní v pískovcových skalách, a také, že je poměrně dlouhá a končí utajeným východem ve skalách.

Někde.

Nejsnadnější způsob, jak ji objevit dnes, by bylo najít její konec uvnitř hradu a sledovat ho do skal. Jenže ten konec nenajde bez technické pomoci. Nejlepší by asi byl radar. Ale na to musí být hrad prázdný. V pondělí tu bylo zavřeno; možná by to mohli zkusit příští pondělí, pokud –

Její vysílačka zapraskala. „Kate?“

Byl to Marek.

Přidržela si vysílačku u ucha, stiskla tlačítko. „Jo, tady Kate.“

„Vrať se hned na statek. Vyhlašuju stav nouze.“

A vysílačka cvakla.

Tři metry pod vodou uslyšel Chris Hughes bublání a syčení regulátoru, jak si upravoval provaz, který ho držel v proudu Dordogne na jednom místě. Dnes byla voda celkem čistá, viditelnost nějaké čtyři metry, takže viděl cely velký pilíř opevněného mlýnského mostu hned u břehu. Pilíř končil neuspořádanou řadou velkých otesaných balvanů, které se táhly až na druhý břeh. Tudy most kdysi vedl.

Chris postupoval podle této čáry a pomalu si balvany prohlížel.

Hledal zářezy nebo prohlubně, které by mu umožnily určit, zda bylo použito i dřevo. Čas od času se pokusil některý kámen obrátit, ale pod vodou to bylo hrozně těžké, neměl se o co opřít.

Nahoře na hladině měl plastikovou bójku s červeně pruhovanou potápěčskou vlaječkou. Ta ho měla chránit před vodáky. Aspoň teoreticky.

Cítil náhlé škubnutí, které ho zvedlo ze dna. Prudce se vynořil a narazil na žlutý trup kajaku. Vodák držel v ruce jeho bójku a hulákal na něj něco – snad německy.

Chris si vytáhl náustek a obořil se na něj: „Nech to na pokoji, jo?“

Odpověděl mu příval němčiny. Vodák podrážděně ukazoval ke břehu.

„Koukej, kámo, já nevím, co…“

Muž pořád hulákal a ukazoval ke břehu. Prstem šermoval ve vzduchu.

Chris se ohlédl.

Jeden ze studentů stál na břehu a držel v ruce vysílačku. Něco na něj volal. Chrisovi chvilku trvalo, než mu porozuměl. „Marek chce, aby ses vrátil na statek. Okamžitě.“

„Prokristapána, to to nemůže počkat půl hodiny, než dodělám –“

„Říkal okamžitě.“

Nad vzdálenými náhorními plošinami se stahovaly temné mraky a vypadalo to, že bude pršet. Doniger ve své kanceláři zavěsil a řekl: „Souhlasili, že přijedou.“

„Dobře,“ kývla Diane Kramerová. Stála proti němu, zády k horám. „Potřebujeme jejich pomoc.“

„Bohužel ano,“ kývl. Vstal od stolu a začal přecházet tam a zpátky. Když přemýšlel, nikdy nevydržel sedět.

„Já hlavně vůbec nechápu, jak se mohl ztratit profesor,“ podotkla

Kramerová. „Musel vkročit do toho světa. Říkal jsi mu přece, ať to nedělá. Říkal jsi mu, ať ten výlet vůbec nepodniká. A on tam musel vstoupit.“

„Nevíme, co se stalo,“ řekl Doniger. „Nemáme do prdele nejmenší tušení.“

„Až na to, že napsal vzkaz,“ připomněla Kramerová.

„Jo. Podle Kastnerové. Kdy jsi s ní mluvila?“

„Včera pozdě večer,“ odpověděla Kramerová. „Volala mi hned, jak se to dozvěděla. Zatím byla spolehlivé spojení, a –“

„To je fuk,“ odbyl to Doniger podrážděným mávnutím ruky. „Z toho se nestřílí.“

Tenhle výraz vždycky používal, když chtěl říct, že je něco bezvýznamné.

„A z čeho se střílí?“ zeptala se Kramerová.

„Musíme ho dostat zpátky,“ odpověděl Doniger. „V každém případě ho musíme dostat zpátky. Z toho se střílí.“

„To určitě,“ kývla Kramerová. „V každém případě.“

„Já osobně si myslím, že ten dědek je idiot,“ pokračoval Doniger. „Ale jestli ho nedostaneme zpátky, tak z hlediska publicity vypukne noční můra.“

„Jo. Noční můra.“

„Ale já si s tím poradím,“ dodal Doniger.

„Určitě si s tím poradíš,“ opakovala Kramerová.

Za ty roky si Kramerová zvykla opakovat všechno, co Doniger řekl, když měl zrovna svou „popocházecí náladu“.

Nezasvěcenému by to připadalo jako patolízalství, ale Donigerovi to pomáhalo. Často se stávalo, že když ji Doniger slyšel opakovat vlastní slova, nesouhlasil s nimi. Kramerová chápala, že v tomhle procesu je pouhým divákem. Možná to navenek vypadalo jako rozhovor mezi dvěma lidmi, ale nebyl. Doniger mluvil jen sám k sobě.

„Problém je v tom,“ pokračoval, „že se pořád rozšiřuje počet lidí, kteří o té technologii vědí, ale nedostáváme přiměřené výsledky. Co my víme, ti studenti ho taky nemusejí dostat zpátky.“

„Mají lepší šanci.“

„To je jen předpoklad.“ Dvakrát přešel přes místnost. „Nepodložený.“

„Souhlasím, Bobe. Nepodložený.“

„A ten pátrací tým, cos tam poslala? Koho jsi poslala?“

„Gomezovou a Baretta. Nikde profesora neviděli.“

„Jak dlouho tam byli?“

„Asi hodinu.“

„Nevyšli do světa?“

Kramerová zavrtěla hlavou. „Proč to riskovat? Nemělo by to cenu. Jsou to bývalí mariňáci, Bobe. Nevěděli by, kde mají hledat, i kdyby tam šli.

Dokonce by ani nevěděli, z čeho mají mít strach. Je to tam úplně jiné.“

„Ale ti postgraduální studenti možná budou vědět, kde hledat.“

„Tak je to míněno,“ kývla Kramerová.

V dáli zaburácel hrom. První velké kapky deště stekly po oknech kanceláře.

Doniger se zadíval na déšť. „Co když přijdeme i o ty studenty?“

„Noční můra.“

„Možná,“ připustil Doniger. „Ale musíme se na tu možnost připravit.“

Tryskové motory vrněly, jak k nim roloval Gulfstream V s velkými stříbrnými písmeny ITC na ocase. Spustily se schůdky a uniformovaná letuška od jejich paty rozvinula pruh červeného koberce.

Postgraduální studenti na to jen zírali.

„Vidíte to, co já?“ vypravil ze sebe nakonec Chris Hughes. „Fakt červený koberec!“

„Jdeme,“ pobídl je Marek. Přehodil si batoh přes rameno a vykročil k letadlu první.

Marek odmítl odpovídat na jejich otázky a tvrdil, že sám nic neví.

Sdělil jim výsledky radiokarbonového datování. Řekl jim, že to nedokáže vysvětlit. Také jim sdělil, že ITC chce, aby přiletěli profesorovi na pomoc, a že je to naléhavé. Víc neprozradil. A všiml si, že i Stern mlčí.

Vnitřek letadla byl šedý a stříbrný. Letuška se jich zeptala, co budou pít. Všechen ten přepych ostře kontrastoval se vzhledem tvrdého, nakrátko ostříhaného muže, který je přišel přivítat. I když měl na sobě oblek, podle chování v něm Marek poznal bývalého vojáka.

Potřásl si se všemi rukou.

„Jmenuji se Gordon,“ řekl. „Jsem viceprezidentem ITC. Vítejte na palubě. Let do New Mexika trvá devět hodin a čtyřicet minut. Připoutejte se, prosím vás.“

Usadili se a v té chvíli už cítili, že se letadlo rozjelo po dráze.

Za chvilku motory zařvaly, a když Marek vyhlédl z okna, uviděl, jak se francouzská krajina pod nimi propadá.

Mohlo by to byt horší, pomyslel si Gordon, který seděl vzadu a skupinku si prohlížel. Pravda, jsou to vědci. Jsou trochu zmatení. A není mezi nimi žádná, koordinace, žádný týmový duch.

Ale na druhou stranu se zdá, že jsou všichni ve slušné fyzické kondici, zvlášť ten cizinec, ten Marek. Ten vypadá silný. A ani ta holka není špatná. Trénované svaly na rukou, mozoly. Působí schopně.

Pod tlakem se nejspíš nesesype.

Ale ten hezký chlapeček nebude k ničemu. Gordon si povzdechl, když viděl, jak se Chris Hughes podíval z okna, uviděl ve skle vlastní odraz a uhladil si rukou vlasy.

A ten čtvrtý, ten, co z nich vypadá nejvíc vědecky – tam Gordon prostě nevěděl. Bylo zřejmé, že se hodně pohyboval venku; šaty měl ošoupané a brýle poškrábané. Ale Gordon si ho zařadil jako technika. Takového, co ví všechno o přístrojích a obvodech, ale nic o světě. Těžko říct, jak zareaguje v obtížné situaci.

Ten mohutný chlapík, Marek, se zeptal: „Řeknete nám, co se vlastně děje?“

„Já myslím, že to už víte, pane Marku,“ odpověděl Gordon. „Není to tak?“

„Mám list pergamenu starý šest set let, na kterém je profesorův rukopis.

A inkoust je taky šest set let starý.“

„Ano. To je.“

Marek zavrtěl hlavou. „Ale pořád tomu nemůžu věřit.“

„V téhle fázi je to prostě technologická realita,“ řekl Gordon. „Je to skutečnost. Dá se to provést.“ Zvedl se ze svého místa a šel se posadit k ostatním.

„Myslíte cestování časem,“ vyslovil to konečně Marek.

„Ne,“ zavrtěl Gordon hlavou. „Vůbec nemyslím cestování časem. Cestování časem je nemožné. To ví přece každý.“

„Samotná myšlenka cestování časem je nesmyslná, protože čas neplyne. To, že si myslíme, že plyne, je jen náhodná reakce našich nervových systémů – způsobu, jakým se nám věci jeví. Ve skutečnosti neplyne čas, ale my. Čas sám je neměnný. Ten prostě je. Proto tedy minulost a budoucnost nejsou rozdílná místa, třeba jako jsou rozdílná místa New York a Paříž. A protože minulost není místo, nedá se do ní cestovat.“

Mlčeli a jen se na něj dívali.

„V tomhle musí byt jasno,“ pokračoval Gordon. „Technologie ITC nemá nic společného s cestováním časem, aspoň ne přímo. Vyvinuli jsme určitou formu cestování v prostoru. Přesněji řečeno, používáme kvantovou technologii, kterou měníme ortogonální souřadnice multiverza.“

Dívali se na něj nechápavě.

„To znamená,“ vysvětloval Gordon, „že cestujeme na jiné místo multiverza.“

„A co je to multiverzum?“ zeptala se Kate.

„Multiverzum je svět definovaný kvantovou mechanikou. Znamená to, že –“

„Kvantovou mechanikou?“ přerušil ho Chris. „Jakou kvantovou mechanikou?“

Gordon se odmlčel. „No, to je poměrně obtížné. Ale protože jste historikové, pokusím se to vysvětlit historicky.“

„Před sto lety,“ začal Gordon, „fyzikové poznali, že energie například světlo, magnetismus nebo elektřina – má podobu neustále plynoucích vln. Pořád ještě mluvíme o rádiových vlnách nebo, světelných vlnách. Poznání, že všechny podoby energie mají stejnou, to jest vlnovou podstatu, bylo jedním z největších objevů fyziky 19. století.

Jenže v tom byl drobný problém,“ pokračoval. „Ukázalo se, že když posvítíte na kovovou destičku, dostanete elektrický proud. Fyzik Max Planck studoval vztahy mezi množstvím světla, které na destičku dopadne, a množstvím vzniklé elektřiny, a došel k závěru, že energie není nepřetržitá vlna. Spíš se zdálo, že se energie skládá z jednotek, které nazval kvanta. A objev, že energie se vyskytuje v kvantech, znamenal počátek kvantové fyziky,“ řekl Gordon.

„O pár let později Einstein dokázal, že fotoelektrický efekt se dá vysvětlit tak, že předpokládáte, že světlo se skládá z částeček, které nazval fotony. Tyto fotony světla zasahují kovovou destičku a vyrážejí z ní elektrony, čímž vzniká elektřina. Zatím mě sledujete?“

„Ano…“

„A brzo si fyzikové začali uvědomovat, že nejen světlo, ale veškerá energie se skládá z částic. Vlastně veškerá hmota ve vesmíru má podobu částic. Atomy se skládají z těžkých částic jádra, z protonů a neutronů, a z lehkých elektronů obíhajících kolem něj. Podle nového způsobu myšlení tedy úplně všechno jsou částice. Jasné?“

„Jasné…“

„Částice jsou oddělené jednotky neboli kvanta. A teorie, která vysvětluje chování kvant, je kvantová teorie. Obrovský objev fyziky 20. století.“

Všichni přikyvovali.

„Fyzikové nadále částice studovali a zjistili, že jsou to velice zvláštní entity. Nikdy nevíte jistě, kde jsou, nemůžete je přesně změřit a nemůžete předpovídat, co udělají. Někdy se chovají jako částice, někdy jako vlny. Někdy se dvě částice dostanou do interakce, i když jsou od sebe miliony kilometrů daleko a neexistuje mezi nimi spojení.

A tak dál. Ta teorie začíná vypadat čím dál podivněji.

S kvantovou teorií ovšem souvisejí dvě věci. Ta první je, že se ta teorie potvrzuje, pořád a pořád dokola. Je to ta nejdoloženější teorie v historii vědy. Skenery v supermarketech, lasery, počítačové čipy, to všechno se zakládá na kvantové mechanice. Není tedy naprosto žádných pochyb o tom, že kvantová teorie představuje správný matematický popis vesmíru.

Jenže problém je v tom, že je to pouze matematický popis. Je to jen soubor rovnic. A fyzikové si nedokážou představit svět, který tyto rovnice naznačují – je příliš podivný, příliš rozporný. Například právě Einsteinovi se to nelíbilo. Myslel si, že to znamená, že je teorie chybná.

Ale teorie se pořád a pořád potvrzuje a celá situace se jen zhoršuje, nakonec i fyzikové, kteří dostali Nobelovu cenu za přínos ke kvantové teorii, museli přiznat, že jí nerozumějí.

Takže vznikla velice zvláštní situace. Po většinu dvacátého století existuje teorie, kterou každý používá a s jejíž správností všichni souhlasí – ale nikdo vám nepoví, co ta teorie vlastně říká o světě.“

„A co to má společného s multiverzem?“ zeptal se Marek.

„Už se k tomu dostávám,“ kývl Gordon.

„Mnoho fyziků se snažilo rovnice vysvětlit,“ pokračoval Gordon. „Každé vysvětlení z toho či onoho důvodu selhalo. Pak v roce 1957 fyzik Hugh Everett navrhl odvážné nové vysvětlení. Everett prohlásil, že náš vesmír – ten vesmír, který vidíme, vesmír kamenů a stromů a lidí a galaxií je jen jeden z nekonečného množství dalších vesmírů, které existují vedle sebe.

Každý z těch vesmírů se neustále štěpí, takže existuje vesmír, kde Hitler prohrál válku, a jiný, kde ji vyhrál; vesmír, kde Kennedy zemřel, a jiný, v kterém přežil. A taky vesmír, kde si člověk ráno čistí zuby, a jiný, kde to nedělá. A tak dál a tak dál. Nekonečné množství světů.

Everett nazval tenhle výklad kvantové mechaniky ‚teorií mnoha světů‘. Jeho vysvětlení odpovídalo kvantovým rovnicím, ale fyzikům se to nechtělo přijmout. Vůbec se jim nelíbilo, že by se každý vesmír měl pořád štěpit. Nedokázali uvěřit tomu, že by realita měla vypadat takhle.

Mnoho fyziků to nepřijalo dodnes,“ pokračoval Gordon. „I když nikdo vlastně nikdy nedokázal, že to není správné.

Everett sám neměl pro námitky kolegů pochopení. Trval na tom, že jeho teorie je pravdivá, ať se jim to líbí nebo ne. Když člověk jeho teorii nevěřil, byl prostě zkostnatělý a staromódní, přesně jako ti vědci, kteří nevěřili Koperníkově teorii, že Slunce je středem naší soustavy což také mnohým v té době připadalo neuvěřitelné. Protože Everett tvrdil, že jeho koncepce mnoha světů je skutečně pravdivá. Skutečně existuje obrovské množství vesmírů. A žijí si vedle našeho vlastního. A všechny tyhle paralelní vesmíry neboli univerza se nakonec začaly nazývat ‚multiverzum‘.“

„Moment, moment,“ ozval se Chris. „Chcete říct, že to tak vážně je?“

„Ano,“ kývl Gordon. „Je to tak.“

„Jak to víte?“ zeptal se Marek.

„Ukážu vám to.“ A Gordon sáhl po plátěných deskách nadepsaných „ITC – Technologie“.

Vytáhl prázdny papír a začal kreslit. „Tenhle experiment je velmi jednoduchý a provádí se už dvě stě let. Postavíte dvě zástěny, jednu za druhou. První zástěna má v sobě jednu svislou štěrbinu.“

Ukázal jim kresbu.

„Teď na štěrbinu posvítíte. Na stěně za ní uvidíte –“

„Bílou čáru,“ doplnil Marek. „Od světla pronikajícího štěrbinou.“

„Správně. Vypadalo by to asi takhle.“ Gordon vytáhl fotografii nalepenou na kartičce.

Gordon kreslil dál. „Teď místo jedné štěrbiny máte ve zdi štěrbiny dvě. Když si na to posvítíte, tak na zadní zdi uvidíte –“

„Dvě svislé čáry,“ doplnil Marek.

„Ne. Uvidíte řadu světlých a tmavých proužků.“ Ukázal jim to:

„No, a když si posvítíte čtyřmi štěrbinami,“ pokračoval Gordon, „dostanete polovinu čar než předtím. Každá druhá čára zčerná.“

Marek se zamračil. „Dvakrát tolik štěrbin a jen polovina čar? Proč?“

„Obvyklé vysvětlení je to, které jsem nakreslil – světlo procházející štěrbinami se chová jako dvě vlny, které se překrývají. Na některých místech se sčítají a na jiných ruší. A to vytváří na zdi střídavě tmavé a světlé pruhy. Tomu se říká interference.“

Chris Hughes pokrčil rameny: „A co je na tom špatně?“

„Špatně je to,“ vysvětloval Gordon, „že to je vysvětlení devatenáctého století. Bylo to zcela přijatelné, když byli všichni přesvědčení, že světlo je vlna. Ale od Einsteinovy doby víme, že se světlo skládá z částic, z fotonů. A jak vysvětlíte, že tenhle vzorec dělá houf fotonů?“

Všichni mlčeli a vrtěli hlavami.

Poprvé se ozval David Stern. „Částice nejsou tak jednoduché, jak jste je vysvětloval. Částice mají některé vlastnosti vln, v závislosti na situaci.

Částice spolu mohou navzájem interferovat. V tomhle případě fotony v paprsku světla navzájem interferují a vytvářejí tenhle vzorec.“

„To zní logicky,“ kývl Gordon. „Koneckonců paprsek světla není nic než miliony malinkých fotonů. Není těžké si představit, že mezi nimi vznikne nějaká interakce a vytvoří se interferenční obrazec.“

Všichni kývali. To skutečně nebylo těžké si představit.

„Ale je to skutečně tak?“ ptal se Gordon. „Skutečně se to děje? Zjistit se to dá tak, že odstraníme jakoukoli interakci mezi fotony. Použijeme prostě vždycky jen jeden foton. To už se experimentálně taky dělalo.

Vytvoříte paprsek světla tak slabého, že letí vždycky jen jeden jediný foton. A za štěrbiny umístíte velice citlivý detektor – tak citlivý, že zaregistruje i jediný foton, když na něj dopadneš Ano?“

Kývli, tentokrát pomaleji.

„To tedy vylučuje interferenci ostatních fotonů, protože tu máme jen jeden jediný. Takže: fotony procházejí štěrbinami, jeden po druhém.

Detektory zaznamenají, kam fotony dopadnou. A po několika hodinách dostaneme výsledek. Asi takovýhle:

Vidíme tady,“ ukazoval Gordon, „že jednotlivé fotony vždycky dopadnou na určitá místa a nikdy na jiná. Chovají se přesně stejně jako obyčejný paprsek světla. Jenže teď vyletují jeden po druhém. Nejsou tam jiné fotony, které by působily nějaké interakce. Ale něco tam byt musí, protože vytvářejí běžný interferenční obrazec. Takže: Co to reaguje s jediným fotonem?“

Mlčení.

„Pane Sterne?“

Stern zavrtěl hlavou. „Když vypočítáte pravděpodobnost –“

„Nebudeme se uchylovat k matematice, prosím. Zůstaneme u skutečnosti.

Koneckonců, tenhle experiment byl už proveden – se skutečnými fotony, které dopadaly na skutečné detektory. A nějaká interakce tam skutečně probíhá. Otázka zní: s čím?“

„Musejí to být jiné fotony,“ řekl Stern.

„Ano,“ kývl Gordon, „ale kde jsou? Máme detektory a žádné jiné fotony jsme neobjevili. Tak kde ty záhadné fotony jsou?“

Stern povzdechl: „No dobře.“ A rozhodil ruce, že se vzdává.

Chris se zeptal. „Dobře? Jaké dobře? Jak to myslíš?“

Gordon kývl na Sterna. „Povězte mu to.“

„Chce říct, že interference jediného fotonu znamená, že skutečnost je mnohem větší než to, co vidíme v našem vesmíru. K interferenci dochází, ale v našem vesmíru pro ni prostě nenacházíme příčinu. To znamená, že ty jiné fotony musejí být v jiných vesmírech. Což dokazuje, že ty vesmíry existují.“

„Správně,“ kývl Gordon. „A občas vstupují do interakcí s tím naším.“

„Promiňte,“ ozval se Marek, „mohl byste to zopakovat? Proč se nějaký jiný vesmír plete do toho našeho?“

„Taková je podstata multiverza,“ vysvětloval Gordon. „Jestli si vzpomínáte, tak v multiverzu se vesmíry neustále štěpí, což znamená, že mnoho jiných vesmírů je velmi podobných tomu našemu. Kdykoli tady v našem vesmíru vytvoříme paprsek světla, vytvoří se paprsky světla i v mnoha jiných podobných vesmírech, a fotony z těchto vesmírů interferují s fotony z našeho vesmíru a vytvářejí ten vzorec, který vidíme.“

„A vy chcete říct, že tohle všechno je pravda?“

„Naprostá pravda. Ten experiment se mnohokrát opakoval.“

Marek se zamračil. Kate zírala nepřítomně na stolek. Chris se drbal za uchem.

Konečně David Stern řekl: „Ne všechny vesmíry jsou podobné tomu našemu?“

„Ne.“

„A jsou všechny simultánní s tím naším?“

„Ne, všechny ne.“

„Takže některé vesmíry mají teprve dřívější dobu?“

„Ano. Vlastně protože je jich nekonečně mnoho, existují vesmíry ve všech dřívějších dobách.“

Stern chvilku uvažoval. „A vy chcete říct, že ITC má technologii, umožňující cesty do těch jiných vesmírů.“

„Ano, přesně to vám chci říct.“

„Jak?“

„Vytváříme spoje pomocí červích děr v kvantové pěně.“

„Myslíte Wheelerovu pěnu? Subatomické fluktuace časoprostoru?“

„Ano.“

„Ale to je nemožné!“

Gordon se usmál. „Však to brzo uvidíte sami.“

„Ano?“ ozval se Marek. „Jak to?“

„Já jsem myslel, že jste to už pochopili,“ odpověděl Gordon. „Profesor Johnston je ve čtrnáctém století. A my chceme, abyste se tam přesunuli za ním a dostali ho odtamtud.“

Nikdo nepromluvil. Letuška stiskla tlačítko a všechna okénka se zároveň zatáhla, takže dovnitř přestalo svítit slunce. Obešla kabinu, rozdala na pohovky polštáře a deky, ustlala je jako postele. Vedle každého polštáře položila velká vypodložená sluchátka.

„Přesunout se do minulosti,“ opakoval Chris Hughes. „Jak?“

„To bude snazší pochopit, až vám to ukážeme,“ řekl Gordon. Každému z nich podal malý celofánový sáček s pilulkami. „Teď si vezměte tohle.“

„Co je to?“ ptal se Chris.

„Tři druhy sedativ,“ vysvětloval. „Pak si všichni lehnete a budete poslouchat to, co se ozve ve sluchátkách. Můžete spát, jestli chcete.

Let trvá jen deset hodin, takže toho stejně nestačíte pochytit moc.

Ale aspoň si zvyknete na jazyk a výslovnost.“

„Na jaký jazyk?“ ptal se Chris a polkl tabletky.

„Starou angličtinu a středověkou francouzštinu.“

Marek namítl: „Já ty jazyky už znám.“

„Pochybuji, že i se správnou výslovností. Vezměte si sluchátka.“

„Ale správnou výslovnost přece nezná nikdo,“ namítl Marek. Ale už když to říkal, uvědomil si, že to není pravda.

„Myslím, že zjistíte,“ řekl Gordon, „že my ano.“

Chris si lehl na postel. Přikryl se a nasadil si sluchátka.

Přinejmenším blokovala hučení motoru.

Uvědomil si, že ty prášky byly nejspíš dost silné, protože si náhle připadal úplně uvolněny. Nedokázal udržet oči otevřené. Poslouchal, jak se rozbíhá pásek. Nějaký hlas říkal: „Zhluboka se nadechněte.

Představte si, že jste v krásné slunné zahradě. Všechno je vám známé, všechno je vám příjemné. Přímo před sebou vidíte dveře vedoucí do sklepa. Otevřete dveře. Sklep znáte dobře, protože je to váš vlastní sklep. Začnete scházet dolů po kamenných schodech, do teplého, příjemného sklepa. S každým krokem slyšíte hlasy. Budou se vám příjemně poslouchat, snadno poslouchat.“

Pak se začal střídat mužský a ženský hlas.

„Dej mi čepici. Guyfen mey an hattr.“

„Tady máš čepici. Hair baye thynhatt.“

„Děkuji. Ingreet thanks ayetak.“

„Není zač. Ayepray thee.“

Věty se prodlužovaly. Za chvíli se už Chrisovi těžko sledovaly.

„Je mi zima. Radši bych měl kabát. Ayebeest chillingcold, anae leifer guyfen a cote.“

Chris pomalu a neznatelně usínal a přitom měl skutečně pocit, že kráčí dolů po schodech, hloub a hloub do příjemného, jeskynního prostoru.

Byl úplně klidný, i když poslední věta, kterou si ještě uvědomil, ho trochu znepokojila:

„Kde je můj meč? Whar beest mine swearde?“

Ale pak vydechl a usnul.

BLACK ROCK

„Riskuj všechno, nebo nezískáš nic.

GEOFFREY DE CHARNY, 1358

Noc byla chladná a obloha plná hvězd, když vystoupili z letadla na vlhkou dráhu. Na východě uviděl Marek temné siluety náhorních plošin a nad nimi nízké mraky. Stranou čekal landcruiser.

Za chvíli už jeli po dálnici, po obou stranách rostl hustý les. „Kde přesně teď jsme?“ ptal se Marek.

„Asi hodinu na sever od Albuquerque,“ odpověděl Gordon. „Nejbližší městečko je Black Rock. Tam máme výzkumné laboratoře.“

„Moc živé místo to tady není, co?“ podotkl Marek.

„Tak to vypadá jen v noci. V Black Rock sídlí patnáct výzkumných společností. A jen kousek odtud je Sandia. Do Los Alamos je to asi hodinu. A pak dál White Sands a tak.“

Po silnici jeli ještě několik kilometrů. Pak minuli výraznou zelenobílou tabuli hlásající: LABORATOŘE ITC, BLACK ROCK. Landcruiser zahnul doprava a vyrazil zakroucenou silničkou do zalesněných kopců.

Ze zadního sedadla se ozval Stern: „Předtím jste říkal, že se dokážete propojit s jinými vesmíry.“

„Ano.“

„Přes kvantovou pěnu.“

„Správně.“

„Ale to je přece nesmysl,“ namítl Stern.

„Proč? Co to vlastně je, ta kvantová pěna?“ zeptala se Kate a potlačila zívnutí.

„To jsou pozůstatky zrození vesmíru,“ odpověděl Stem. Vysvětlil jí, že vesmír začal jako jediný hmotný bod o obrovské hustotě. Pak, před osmnácti miliardami let, z tohoto bodu explodoval – a tomu dnes říkáme velký třesk.

„Po té explozi se vesmír rozpínal jako koule. Jenže to nebyla úplně dokonalá koule. Uvnitř ní nebyl vesmír docela homogenní – proto dnes máme ve vesmíru galaxie nahloučené nepravidelně, místo aby byly rozprostřené rovnoměrně. Prostě ta rozpínající se koule v sobě měla droboulinké nedokonalosti. A ty nedokonalosti se nevyžehlily. Pořád ještě jsou součástí vesmíru.“

„Ano? A kde?“

„V subatomových dimenzích. Kvantová pěna je jen vyjádření faktu, že ve velmi malých rozměrech má časoprostor trhlinky a bublinky. Ale ta pěna je menší než jednotlivé atomové částice. A v té pěně můžou a nemusejí být červí díry.“

„Jsou tam,“ opravil ho Gordon.

„Ale jak je můžete využít k přesunům? Člověka přece nemůžete protáhnout takhle malou dírkou. Tou přece neprotáhnete vůbec nic.“

„Správně,“ kývl Gordon. „Taky nemůžete protáhnout papír telefonním drátem. Ale můžete poslat fax.“

Stern se zamračil. „To je něco úplně jiného.“

„Proč?“ ptal se Gordon. „Můžete poslat cokoli, když máte způsob, jak to komprimovat a zakódovat. Ne?“

„Teoreticky jistě,“ nedal se Stern. „Jenže my tady mluvíme o komprimaci a zakódování celého člověka.“

„Přesně tak.“

„Ale to se nedá provést.“

Gordon se teď pobaveně usmíval. „A proč ne?“

„Protože úplný popis člověka – všechny ty miliardy buněk, jak jsou navzájem propojené, všechny chemikálie a molekuly, které obsahují, jejich biochemický stav – představuje tak obrovskou sumu informací, že ji žádný počítač nezvládne.“

„Jsou to jen informace,“ pokrčil Gordon rameny.

„Ano. Příliš mnoho informací.“

„Komprimujeme je použitím bezztrátového fraktálového algoritmu.“

„Stejně je to tak obrovské –“

„Promiňte,“ přerušil je Chris. „Chcete říct, že můžete komprimovat člověka?“

„Ne. Komprimujeme informační ekvivalent člověka.“

„A jak se to dělá?“ ptal se Chris.

„Kompresními algoritmy – metodami, jak sbalit data na počítači, aby zabrala méně paměti. Jako jsou formáty JPEG a MPEG pro obrazový materiál. Ty znáte?“

„Mám software, který je používá, ale to je všechno.“

„No dobře,“ kývl Gordon. „Všechny kompresní programy pracují stejně. Hledají v datech podobnosti. Řekněme, že máte obrázek růže, který se skládá z milionu pixelů.

Každý pixel má místo a barvu. To jsou tři miliony informací – a to je dost. Ale většina těch pixelů bude červená a okolo nich budou další červené pixely. Program tedy projde obrázek řádku po řádce a podívá se, jestli sousední pixely mají stejnou barvu. Pokud ano, napíše počítači instrukci, kde se říká: udělej tenhle pixel červený, stejně jako dalších padesát pixelů v téhle řádce. Pak přejdi na šedou a dalších deset pixelů udělej šedých. A tak dál. Neukládají se informace pro každý jednotlivý bod. Ukládají se informace, jak obrázek znovu vytvořit. A objem dat se tak zmenší na desetinu.“

„Ale stejně,“ nedal se Stern, „nemluvíme o dvojrozměrném obrázku, mluvíme o trojrozměrném živém objektu, a jeho popis vyžaduje tak obrovské množství dat –“

„Že potřebujete velmi rozsáhlé paralelní zpracování,“ doplnil Gordon. „To je pravda.“

Chris se zamračil. „Co to je paralelní zpracování?“

„To spojíte několik počítačů dohromady a práci jim rozdělíte, takže jde rychleji. Velký počítač pro paralelní zpracování může mít šestnáct tisíc propojených procesorů. A opravdu velký dvaatřicet tisíc procesorů. Jenže my máme třicet dvě miliardy propojených procesorů.“

„Miliardy?“ opakoval Chris.

Stern se naklonil dopředu. „To přece není možné. I kdybyste se pokusili něco takového postavit…“ Zadíval se na strop auta a počítal. „Řekněme nějaké dva centimetry mezi základními deskami… to je sloupec… osm set… to je sloupec přes tři čtvrtě kilometru vysoký. I v podobě krychle je to jako velký dům. To byste nikdy nepostavili. To byste nikdy neochladili. A stejně by to nefungovalo, protože procesory by nakonec byly od sebe moc daleko.“

Gordon jen seděl a usmíval se. Vyčkávavě hleděl na Sterna.

„Jediný způsob, jak zpracovat tak obrovské množství,“ pokračoval Stern, „by bylo používat kvantové charakteristiky jednotlivých elektronů. Jenže to by pak byl kvantový počítač.

A ten ještě nikdo nevyrobil.“

Gordon se jen usmíval.

„Nebo ano?“ zeptal se Stern.

„Když dovolíte, vysvětlím vám, o čem to David mluví,“ řekl Gordon ostatním. „Normální počítače při výpočtech používají dva stavy elektronů, které se označují jedna a nula. Tak pracují všechny počítače, s nulami a jedničkami.

Jenže před dvaceti lety Richard Feynman naznačil, že by bylo možné postavit neuvěřitelně výkonný počítač, kdyby se použilo všech dvaatřicet kvantových stavů elektronu.

Mnoho laboratoří se dnes pokouší takové kvantové počítače vyrobit. Jejich výhodou je nepředstavitelně obrovská výkonnost – tak obrovská, že člověk skutečně může popsat a komprimovat trojrozměrnou živou bytost a vytvořit z ní proud elektronů. Přesně jako fax. Ten proud elektronů pak můžete poslat červí dírou v kvantové pěně a znova ho sestavit v jiném vesmíru. A přesně tak to děláme. Není to kvantová teleportace. Není to záměna částic. Je to přímý přenos do jiného vesmíru.“

Všichni mlčeli a dívali se na něj. Landcruiser vyjel na mýtinu. Uviděli tam řadu dvoupatrových budov z cihel a ze skla.

Vypadaly překvapivě obyčejně. Mohl by to být kterýkoli z malých průmyslových parků, jaké se najdou na předměstí skoro každého amerického města. Marek se zeptal: „Tohle je ITC?“

„Neradi se předvádíme,“ vysvětloval Gordon. „Tohle místo jsme si popravdě řečeno vybrali proto, že je tady starý důl.

Dobré doly se dneska už hledají těžko. Jsou potřeba k příliš mnoha fyzikálním výzkumům.“

Kousek stranou bylo vidět místo zalité světlem reflektorů, kde se skupinka mužů připravovala vypustit meteorologický balon. Byl špinavě bílý a měl asi dva metry v průměru. Všichni sledovali, jak rychle stoupá k nebi a táhne za sebou malý raneček přístrojů. Marek se zeptal: „Tohle se dělá proč?“

Black Rock

„Monitorujeme oblačnou vrstvu každou hodinu, zvlášť když je bouřkové počasí. Je to jeden z našich výzkumných projektů, zjišťujeme v něm možné vlivy počasí.“

„Vlivy na co?“ chtěl vědět Marek.

Auto zastavilo před největší budovou. Uniformovaný strážný otevřel dveře. „Vítejte v ITC,“ usmál se zeširoka. „Pan Doniger na vás čeká.“

Doniger rázoval chodbou spolu s Gordonem. Kramerová je následovala. V chůzi si Doniger prohlížel list papíru, na němž byla jména a údaje o každém ze čtyř návštěvníků. „Jak vypadají, Johne?“

„Lépe, než jsem čekal. Jsou v dobré fyzické kondici. Znají tu oblast. Znají tu dobu.“

„A jak moc je budeme muset přesvědčovat?“

„Řekl bych, že moc ne. Jen si musíš dát pozor a příliš nezdůrazňovat možné riziko.“

„Chceš snad říct, že bych neměl být zcela a naprosto upřímný?“ ptal se Doniger.

„Jen si dej pozor, jak to budeš formulovat,“ řekl Gordon.

„Jsou zatraceně chytří.“

„Ano? No, tak se na ně podíváme.“

A rozrazil dveře.

Kate a ostatní zůstali sami v obyčejné, prázdné zasedačce byly tu poškrábané umakartové stoly a skládací židle. U jedné stěny stála velká tabule, kde byly načmárané vzorce. Byly tak dlouhé, že se táhly od kraje ke kraji. Vůbec neměla ponětí, o co v nich jde. Právě se chystala zeptat Sterna, co jsou ty vzorce zač, když do místnosti vtrhnul Robert Doniger.

Kate překvapilo, jak je mladý. Nevypadal o moc starší než oni, zvlášť oblečený v teniskách, džínsech a tričku Quicksilver. Dokonce i uprostřed noci vypadal plný energie. Rychle obešel stůl, s každým si potřásl rukou, každého oslovil jménem. „Kate,“ usmál se na ni. „Těší mě, že vás poznávám. Četl jsem vaši předběžnou studii o kapli. Vynikající práce.“

Překvapeně ze sebe vypravila: „Děkuji,“ ale Doniger se už hnal dál.

„A Chris. Rád vás zase vidím. Líbí se mi, že ten mlýnský most rekonstruujete na počítači; podle mě se takový přístup vyplatí.“

Chris měl čas jen kývnout, než se Doniger znova nadechl.

„A David Stern. My se ještě neznáme. Ale pokud vím, jste taky fyzik jako já.“

„To ano…“

„Vítejte na palubě. A André. Nevyrostl jste ještě? Ta vaše studie o turnajích v době Edwarda I. je tak výborná, že kolegové museli zelenat závistí. Takže: prosím, sedněte si všichni, sedněte si.“

Posadili se a Doniger obešel stůl do čela.

„Půjdu rovnou k věci,“ začal Doniger. „Potřebuji vaši pomoc.

A řeknu vám hned proč. Posledních deset let moje společnost vyvíjí revoluční novou technologii. Není to technologie válečná. Není to ani technologie komerční, určená pouze pro zisk. Naopak, je to zcela neškodná a mírová technologie, která lidstvu obrovsky prospěje. Obrovsky. Ale potřebuji vaši pomoc.“

„Zamyslete se nad tím,“ pokračoval Doniger, „jak nerovnoměrně ve dvacátém století technologie změnila různé oblasti poznání. Fyzikové používají tu nejpokročilejší techniku – včetně cyklotronů o průměru mnoha kilometrů. Totéž platí pro chemii a biologii. Před sto lety měli Faraday a Maxwell malé soukromé laboratoře. Darwin pracoval se zápisníkem a mikroskopem. Dnes se ale žádný významný vědecký objev nedá udělat s tak jednoduchým vybavením. Přírodní vědy jsou zcela závislé na pokročilé technologii. Ale co humanitní vědy? Co se ve stejné době stalo s nimi?“

Doniger udělal řečnickou pauzu. „Odpověď zní: nic. K žádnému významnému vývoji technologie nedošlo. Vědec zabývající se literaturou nebo historií pracuje přesně se stejnými prostředky jako jeho předchůdce před sto lety. Jistěže došlo k nějakým drobným pokrokům v oboru ověřování pravosti dokumentů, v užívání CD-ROM a tak dál. Ale každodenní základní práce vědce je přesně stejná.“

Postupně pohlédl na každého z nich. „Takže tu máme jasnou nerovnost. Pole lidského poznání je nevyvážené. Vědci zabývající se středověkem jsou hrdí na to, že ve dvacátém století prodělaly jejich názory revoluci. Ale fyzikové v témž století prodělali revoluce tři. Před sto lety se fyzikové přeli o stáří vesmíru a o zdroj sluneční energie. Nikdo na světě neznal odpověď. Dnes to ví každý školák. Dnes známe délku a šířku vesmíru, chápeme ho od úrovně galaxií po úroveň subatomových částic. Dozvěděli jsme se tolik, že můžeme podrobně říct, co se stalo během prvních pár minut zrození rozpínajícího se vesmíru. Mohou historikové vykázat ve svém oboru podobné pokroky? Jedním slovem – nikoli. A proč ne? Protože jim nepomáhá žádná nová technologie. Nikdo ještě nevyvinul žádnou novou technologii na pomoc historikům – až doteď.“

Vynikající výkon, pomyslel si Gordon. Jeden z Donigerových nejlepších – okouzlující, energický, občas „dokonce přehnaný. Fakt ovšem byl, že jim Doniger právě podal vzrušující výklad celého projektu –, aniž by odhalil jeho pravý účel.

Aniž by jim řekl, co se doopravdy děje.

„Ale jak jsem už říkal, potřebuji vaši pomoc.“

Donigerova nálada se změnila. Mluvil teď pomalu, vážně a ustaraně. „Víte, že sem profesor Johnston přiletěl, protože si myslel, že před ním tajíme nějaké informace. A jistým způsobem měl pravdu. Skutečně jsme měli určité informace, které jsme mu nesdělili, protože jsme nemohli vysvětlit, jak jsme je získali.“

Dokud to Kramerová tak nezvorala, dodal v „duchu Gordon.

„Profesor Johnston nás přitlačil ke zdi,“ pokračoval Doniger. „Jistě ho všichni znáte. Dokonce vyhrožoval, že se obrátí na média. Nakonec jsme mu ukázali technologii, kterou teď ukážeme vám. A on byl nadšený – stejně jako budete vy. Ale trval na tom, že se nechá transportovat a přesvědčí se sám.“

Doniger udělal pauzu. „Nechtěli jsme, aby to dělal. Znovu nám hrozil. Nakonec jsme neměli jinou možnost než mu to dovolit. To bylo před třemi dny. Pořád tam ještě je. Požádal vás o pomoc dopisem, o němž věděl, že ho najdete. Znáte to místo a tu dobu lépe než kdokoli jiný na světě. Musíte se tam vrátit a dostat ho zpátky. Jste jeho jediná naděje.“

„Co se s ním přesně stalo, když se tam dostal?“ zeptal se Marek.

„To nevíme,“ odpověděl Doniger. „Ale porušil pravidla.“

„Pravidla?“

„Musíte mít na mysli, že tato technologie je pořád úplně nová. Používáme ji velmi opatrně. Vysíláme své pozorovatele už dva roky – používáme bývalé příslušníky námořní pěchoty, trénované vojáky. Ale to samozřejmě nejsou historikové a my je pevně držíme na uzdě.“

„To myslíte jak?“

„Nedovolili jsme našim pozorovatelům vstupovat do tamního světa. Nedovolili jsme nikomu, aby tam zůstal víc než hodinu. A nikdo se nesmí vzdálit víc než padesát metrů od stroje. Nikdy se ještě nestalo, že by někdo prostě nechal stroj být a vypravil se do tehdejšího světa.“

„Ale profesor to udělal?“

„dovtípil se Marek.

„Nejspíš ano. Jiné vysvětlení není.“

„A my to budeme muset udělat také, jestli ho máme najít.

Budeme muset do toho světa vejít.“

„Ano,“ potvrdil Doniger.

„A říkáte, že budeme první, kdo to kdy podnikl? První lidé, kteří do toho světa vejdou?“

„Ano. Vy a před vámi profesor.“

Ticho.

Najednou se Marek rozzářil jako sluníčko. „Senzace,“ řekl.

„Už se nemůžu dočkat!“

Ostatní ale neříkali nic. Vypadali nervózní a napjatí.

„A co ten člověk, co ho našli v poušti…,“ ozval se Stern.

„Joe Traub,“ doplnil Doniger. „Byl to jeden z našich nejlepších vědců.“

„Co v té poušti dělal?“

„Nejspíš tam dojel. Našli jeho auto. Ale nevíme, proč tam jel.“

Stern pokračoval: „Prý byl celý nějaký divný, měl něco s prsty…“

„To v pitevní zprávě nebylo,“ zavrtěl hlavou Doniger.

„Zemřel na infarkt.“

„Takže jeho smrt nemá s vaší technologií nic společného?“

„Vůbec nic,“ zavrtěl hlavou Doniger.

Znovu bylo ticho. Chris poposedl. „Laicky řečeno – jak bezpečná ta technologie je?“

„Bezpečnější než řídit auto,“ odpověděl Doniger bez váhání. „Dostanete důkladné školení a pošleme vás tam s našimi zkušenými pozorovateli. Cesta bude trvat maximálně dvě hodiny. Prostě se tam vrátíte a přivezete ho s sebou.“

Chris Hughes bubnoval prsty na stůl. Kate se kousala do rtu. Nikdo nepromluvil.

„Podívejte, je to samozřejmě všechno dobrovolné,“ řekl

Doniger. „Je naprosto na vás, jestli to podniknete nebo ne.

Ale profesor vás žádal o pomoc. A já nemyslím, že byste ho v tom nechali.“

„A proč tam prostě nepošlete ty pozorovatele?“ zeptal se

David Stern.

„Protože ti toho neznají dost, Davide. Jak jistě víte, je to úplně jiný svět. Vy máte výhodu ve svých vědomostech. Znáte to místo a znáte tu dobu, a to podrobně. Znáte jazyky, znáte zvyklosti.“

„Ale naše znalosti jsou akademické,“ namítl Chris.

„Už ne,“ odpověděl Doniger.

Skupinka vyšla z místnosti vedena Gordonem a zamířila na prohlídku přístrojů. Doniger se za nimi díval a pak se obrátil, když do místnosti vstoupila Kramerová. Všechno to sledovala na uzavřeném televizním okruhu.

„Co myslíš, Diane?“ řekl Doniger. „Půjdou do toho?“

„Jo. Půjdou.“

„A dokážou to?“

„Já bych řekla, že šance je tak padesát na padesát.“

Kráčeli po široké betonové rampě, tak velké, že by po ní mohlo jet i nákladní auto. Na jejím konci byla těžká ocelová vrata. Marek si cestou všiml na různých místech kolem rampy pěti nebo šesti bezpečnostních kamer. Kamery se otáčely a sledovaly jejich pohyb. Na konci rampy se Gordon zastavil, vzhlédl k bezpečnostním kamerám a čekal.

Dveře se otevřely.

Gordon je vedl do malé místnosti za nimi. Dveře za nimi se zaduněním zapadly. Gordon došel k dalším, vnitřním dveřím a zase čekal.

„Nemůžete je otevřít sám?“ zeptal se Marek.

„Ne.“

„Proč? Nedůvěřují vám?“

„Nedůvěřují nikomu,“ vysvětlil Gordon. „Věřte mi, sem se nedostane nikdo, kdo se sem dostat nemá.“

Dveře se otevřely.

Vkročili do jakési kovové klece. Vzduch byl chladný a trochu byl cítit plísní. Dveře se za nimi zavřely. Klec zaskřípala a začala klesat.

Marek si uvědomil, že jsou ve výtahu.

„Pojedeme tři sta metrů dolů,“ řekl Gordon. „Buďte trpěliví.“

Výtah se zastavil a dveře se otevřely. Šli dlouhým betonovým tunelem, kde se jejich kroky rozléhaly. Gordon vysvětloval:

„Tohle je řídící a údržbářské patro. Stroje samotné jsou ještě o dalších sto padesát metrů níž.“

Došli k dalším těžkým dveřím, které byly temně modré a průsvitné. Marek si zprvu myslel, že jsou vyrobené z neuvěřitelně tlustého skla. Ale když se dveře za pomoci motorku rozestoupily, uviděl pod povrchem lehký pohyb. „Voda,“ řekl Gordon. „Hodně tady používáme vodní stínění. Kvantová technologie je hodně citlivá na náhodné vnější vlivy – kosmické záření, bludné proudy a tak podobně. Proto jsme taky tady dole.“

Před sebou uviděli něco, co vypadalo jako dveře do obyčejné laboratorní chodby. Prošli dalšími skleněnými dveřmi a vkročili do haly vymalované antiseptickou bělí, odkud na obě strany vedly dveře. První dveře vlevo nesly nápis PŘEDPŘÍPRAVA. Na druhých bylo napsáno OSTRÁ PŘÍPRAVA.

A ještě o kus dál byly dveře s prostým nápisem TRANZIT.

Gordon si zamnul ruce. Řekl: „Tak půjdeme rovnou do balírny.“

Místnost byla malá a Markovi připomínala nemocniční laboratoř; cítil se tam nesvůj. Uprostřed místnosti stál svislý válec, asi dva metry vysoký a metr a půl v průměru. Dveře byly otevřené. Uvnitř bylo vidět matné pruhy. „Co to je? Solárium?“ zeptal se Marek.

„Je to vlastně pokročilá verze přístroje na vyšetření magnetickou rezonancí. Ale zjistíte, že je to zároveň dobrý trénink na samotný stroj. Mohl byste třeba jít první, doktore Marku.“

„Dovnitř?“ ukázal Marek na válec. Takhle zblízka vypadal spíš jako bílá rakev.

„Svlékněte se a vstupte dovnitř. Je to přesně jako magnetická rezonance – vůbec nic neucítíte. Celý proces potrvá asi minutu. Budeme vedle.“

Prošli postranními dveřmi s malým okénkem do jiné místnosti. Marek neviděl, co je za nimi. Dveře zapadly.

V rohu si všiml židle. Šel k ní, odložil na ni šaty a vkročil do skeneru. V přístroji to cvaklo a on uslyšel Gordona: „Pane doktore, podívejte se, prosím, dolů ke svým nohám.“

Marek pohlédl dolů.

„Vidíte ten kroužek na podlaze? Prosím, postavte se tak, abyste měl nohy celé uvnitř toho kruhu.“ Marek přešlápl.

„Děkuji, to je ono. Teď se dveře zavřou.“

S mechanickým hučením dveře zapadly. Marek uslyšel syčení, jak se uzavíraly. „Vzduchotěsné?“ zeptal se.

„Ano, musejí být. Teď možná ucítíte závan chladného vzduchu. Budeme vám přidávat kyslík po dobu kalibrace. Netrpíte doufám klaustrofobií?“

„Až dosud ne.“ Marek se rozhlédl kolem sebe. Viděl, že ty matné pruhy jsou otvory pokryté plastikem. Za plastikem uviděl světla a nějaké malé předoucí přístroje. Vzduch se zřetelně ochladil.

„Teď kalibrujeme,“ upozornil Gordon. „Snažte se nehýbat.“

Jednotlivé štěrbiny kolem něj se náhle roztočily, přístroje cvakaly. Pruhy se točily rychleji a rychleji a pak se náhle zastavily.

„Výborně. Cítíte se dobře?“

„Připadám si jako v mlýnku na pepř,“ podotkl Marek.

Gordon se zasmál. „Kalibrace skončila. Zbytek závisí na přesném časování, proto je sekvence automatická. Plňte pokyny tak, jak je uslyšíte. Ano?“

„Dobře.“

Cvaknutí. Marek byl sám.

Nahraný hlas řekl: „Skenovací sekvence začala. Zapínáme lasery. Dívejte se přímo před sebe. A nedívejte se nahoru.“

Okamžitě se vnitřek válce jasně modře rozzářil. Sám vzduch jako by svítil.

„Lasery polarizují xenonový plyn, který teď vháníme do komory. Pět vteřin.“

„Xenonový plyn?“ podivil se Marek.

Modrá barva kolem nabývala na intenzitě. Podíval se dolů na svou ruku a přes ten třpytivý vzduch ji skoro neviděl.

„Dosáhli jsme koncentrace xenonu. Teď vás požádáme, abyste se zhluboka nadechl.“

No nazdar, pomyslel si Marek. Zhluboka nadechnout xenonového plynu?

„Zůstaňte bez pohnutí po třicet vteřin. Připraven? Stůjte klidně – oči otevřené – zhluboka nadechnout – zadržet dech… Teď!“

Pruhy se náhle jeden po druhém bláznivě roztočily, každý pruh sebou začal cukat dopředu a dozadu, skoro jako by si ho prohlížely a občas se musely podívat ještě jednou. Každý pruh jako by se pohyboval individuálně. Marek měl nepříjemný pocit, že ho zkoumají stovky očí.

Nahraný hlas řekl: „Naprosto bez pohnutí, prosím. Zbývá dvacet vteřin.“

Kolem něj pruhy bzučely a předly. A pak se náhle všechny zastavily. Několik vteřin ticha. V přístrojích to zacvakalo.

Teď se začaly pohybovat dopředu, dozadu a do stran.

„Naprosto bez pohnutí, prosím. Deset vteřin.“

Teď se začaly otáčet v kruzích, pomalu se synchronizovaly, až se nakonec otáčely všechny stejně, jako jednotka. Pak se zastavily.

„Skenovací sekvence skončila. Děkujeme za spolupráci.“

Modré světlo se vypnulo a dveře se se zasyčením otevřely.

Marek vyšel ven.

Ve vedlejší místnosti seděl Gordon u počítačového terminálu.

Ostatní si přitáhli židle k němu.

„Většina lidí,“ vykládal Gordon, „si neuvědomuje, že nemocniční vyšetření magnetickou rezonancí funguje tak, že mění kvantové stavy atomů ve vašem těle – obecně řečeno úhlovou hybnost částic. Tyto zkušenosti nám říkají, že změna kvantového stavu člověka nemá žádné nepříznivé následky. Vlastně si vůbec nevšimnete, že se něco takového stalo.

Ale běžné přístroje používají velmi silné magnetické pole – řekněme 1,5 tesla, tedy asi pětadvacettisíckrát tak silné, jako je magnetické pole Země. To my nepotřebujeme. My používáme supravodivé kvantové interferenční přístroje neboli SKIPy, které jsou tak citlivé, že dokážou měřit rezonanci jen zemského magnetického pole. Tam uvnitř žádné magnety nemáme.“

Do místnosti vešel Marek. „Jak vypadám?“ zeptal se.

Na obrazovce se objevilo průsvitné zobrazení Markových končetin. Byly na nich červené skvrny. „Teď vidíte morek uvnitř dlouhých kostí, tady je páteř a lebka,“ ukazoval Gordon. „Dál to bude pokračovat směrem ven, jeden orgánový systém po druhém. Tady jsou kosti,“ Marek uviděl kompletní kostru, „a teď přidáváme svaly…“

Stern se díval, jak se objevují jednotlivé orgány, a podotkl:

„Váš počítač je neuvěřitelně rychlý.“

„Ale to jsme ho ještě hodně zpomalili,“ opravil ho Gordon.

„Jinak byste vůbec neviděli, co se děje. Samotný čas zpracování je prakticky nulový.“

„Nulový?“ užasle opakoval Stern.

„Jiný svět,“ pokýval Gordon. „Staré předpoklady už neplatí.“ Obrátil se k ostatním: „Kdo další?“

Šli společně na konec chodby, do místnosti označené TRANZIT. „Proč jsme tohle všechno dělali?“ ptala se Kate.

„My tomu říkáme předpříprava,“ vysvětloval Gordon. „Můžeme tak přenášet rychleji, protože většina informací o vás je už do přístroje vložená. Provedeme jen závěrečné skenování kvůli rozdílům a pak přenášíme.“

Vstoupili do jiného výtahu a prošli dalšími, vodou plněnými „dveřmi. „Tak,“ prohlásil Gordon, „a jsme tady.“

Vešli do obrovského, jasně osvětleného jeskynního prostora.

Zvuky se tu rozléhaly. Vzduch byl chladný. Šli po kovové lávce, zavěšené nějakých třicet metrů nad podlahou. Když se Chris podíval dolů, uviděl tři polokruhové, vodou naplněné stěny, uspořádané tak, aby vytvořily kruh. Mezi nimi byly mezery, právě tak velké, aby prošel člověk. Uvnitř této vnější zdi stály tři další, menší polokruhy, které tvořily druhou zeď. A uvnitř ní byla ještě třetí. Každý polokruh byl trochu pootočený, takže mezery mezi nimi se nikdy nekryly a celá věc vypadala trochu jako bludiště.

Uprostřed těchto soustředných kruhů byl prostor asi šest metrů v průměru. Tam stálo šest jakýchsi klecí, každá o velikosti telefonní budky. Nezdálo se, že by byly nějak uspořádaně rozestavěné. Měly matně kovové vršky. Halou se táhla bílá mlha. Na podlaze ležely bomby s plynem a všude vedly tlusté černé kabely. Vypadalo to tady jako v dílně. A na jedné kleci také pracovalo pár lidí.

„Tohle je naše přenosová plocha,“ řekl Gordon. „Jak vidíte, je důkladně stíněná. Tamhle stavíme drahou, ale ta nebude hotová ještě několik měsíců.“ Ukázal na opačnou stranu jeskyně, kde rostla druhá sada soustředných zdí. Ty byly průhledné; vodou je ještě nenaplnili.

Z můstku vedl další malý výtah doprostřed prostoru chráněného zdmi.

„Můžeme sjet tam dolů?“ zeptal se Marek.

„Ne, ještě ne.“

Technik pohlédl vzhůru a zamával. Gordon se zeptal: „Kolik zbývá do ostré zkoušky, Normě?“

„Jen pár minut. Gomezová už je na cestě.“

„Dobře.“ Gordon se obrátil k ostatním. „Půjdeme se na to podívat do velína.“

Stroje, zalité tmavomodrým světlem, stály na vyvýšené plošině. Byly matně šedé a tiše bzučely. Každý přístroj měl tlustý kovový podstavec. Kovovou stříšku na obvodu podpíraly tři kovové tyče.

Technici právě táhli klubko černých kabelů z mříže nad sebou a připojovali je ke stropu přístroje jako obsluha u pumpy, když čerpá benzin.

Prostor mezi podstavcem a střechou byl úplně prázdný. Vůbec celý přístroj vypadal nudně a obyčejně. Tyče byly zvláštní, měly trojúhelníkový průměr a byly po celé délce jakoby nýtované. Zpod stříšky vycházel jakýsi světle modrý dým.

Přístroje se nepodobaly ničemu, co Kate kdy viděla. Dívala se na velké obrazovky v úzkém velínu. Za ní seděli u počítačů dva technici v košilích s krátkými rukávy. Při pohledu na obrazovky měla dojem, že se dívá z okna, i když ve skutečnosti velín žádná okna neměl.

„Díváte se na nejnovější verzi naší technologie UČK,“ vysvětloval Gordon. ,,Ta písmena znamenají ‚uzavřená časová křivka‘ – to je topologie časoprostoru, kterou používáme k přenosu. Museli jsme vyvinout úplně nové technologie, abychom ty přístroje dokázali postavit. To, co tu vidíte, je už šestá verze od doby, kdy byl před třemi lety postaven první funkční prototyp.“

Chris si prohlížel stroje a neříkal nic. Kate Ericksonová se rozhlížela po velínu. Stern byl nervózní a mnul si horní ret.

Marek nespouštěl oči ze Sterna.

„Veškerá podstatná technika,“ pokračoval Gordon, „je uložená v podstavci, včetně kvantové paměti z india, galia a arzenu a včetně počítačových laserů a baterií. Vypařovací lasery jsou samozřejmě v těch kovových pruzích. Ten matný kov je niob, tlakové nádrže jsou z hliníku, skladové prvky z polymeru.“

Vstoupila mladá žena s krátce ostříhanými, tmavě rezavými vlasy a rázným chováním. Měla na sobě khaki košili, šortky a důkladné boty; vypadala, jako by se chystala na safari. „Gomezová bude jedním z vašich průvodců na cestě. Teď zrovna se chystá k přesunu – provede takzvanou ostrou zkoušku. Už si vypálila navigační známku, určila cílové datum a teď se přesvědčí, že je známka přesná.“ Stiskl interkom. „Sue? Ukažte nám navigační známku, buďte tak hodná.“

Žena pozvedla bílou obdélníkovou destičku, jen o málo větší než poštovní známka. Snadno se jí vešla do dlaně.

„S pomocí téhle známky se přesune. A také jí přivolá stroj pro návrat – ukažte nám prosím to tlačítko, Sue.“

„Ono je dost špatně vidět,“ řekla a obrátila destičku hranou k nim. „Tadyhle je malinké tlačítko, které se zmáčkne nehtem. Tím se přivolá stroj, když se chcete vrátit.“

„Díky, Sue.“

Jeden z techniků hlásil: „Skok pole.“

Obrátili se a podívali. Na jedné z obrazovek před ním byla v trojrozměrném zobrazení vidět zvlněná plocha a uprostřed ní rozeklaná vyvýšenina, podobná vrcholku hory. „Moc pěkný,“ podotkl Gordon. „Klasický.“ Vysvětlil to ostatním: „Naše detektory pole jsou založené na SKIPech, takže dokážeme zachytit i velice malé diskontinuity v lokálním magnetickém poli – říkáme jim skoky pole. Začínáme je zaznamenávat asi dvě hodiny před samotnou událostí. A tyhle začaly právě tak asi před dvěma hodinami. Znamená to, že se sem vrací stroj.“

„Jaký stroj?“ zeptala se Kate.

„Ten Suein.“

„Ale vždyť ještě ani neodstartovala.“

„Já vím,“ kývl. „Ono se to zdá nesmyslné. Kvantové události jsou všechny tak říkajíc proti zdravému rozumu.“

„Chcete říct, že tu máte indikaci, že se vrací ještě dřív, než vůbec odletí?“

„Ano.“

„Proč?“ ptala se Kate.

Gordon povzdechl. „Je to dost složité. Řekněme, že v obyčejném světě věříme v příčinu a následek. Nejdřív jsou příčiny, pak teprve následky. Ale v kvantovém světě se tohle pořadí vždycky nedodržuje. Účinky mohou být souběžné s příčinami a dokonce mohou účinky příčinám předcházet. A tohle je jeden drobný příklad takového jevu.“

Gomezová vstoupila do jednoho ze strojů. Vsunula bílou destičku do otvoru v základně před sebou. „Teď právě instalovala navigační známku, která řídí stroj tam a zpátky.“

„A jak víte, že se dostanete zpátky?“ ptal se Stern.

„Transfer v multiverzu,“ vysvětloval Gordon, „vytváří určitý druh energetického potenciálu, jako když napnete pružinu a ona se snaží smrštit zpátky. Takže domů se stroje dostanou relativně snadno. Složitější je ta část cesty, která vede ven. To je právě zakódované v té keramické destičce.“

Naklonil se dopředu a stiskl tlačítko interkomu. „Sue? Jak dlouho budete pryč?“

„Minutu, možná dvě.“

„Dobře.“

Teď začali hovořit technici, přepínali tlačítka na pultu a dívali se na údaje, které jim běžely na displejích.

„Helium?“

„Plný stav,“ pohlédla na svůj vlastní displej.

„Kontrola EMR?“

„V pořádku.“

„Pozor, nastavení laserů.“

Jeden z techniků přepnul páčku a z kovových pruhů se směrem ke středu přístroje rozzářila hustá síť zelených laserových paprsků, takže na její tváři a těle vznikly desítky drobounkých zelených skvrnek. Stála bez hnutí, se zavřenýma očima.

Pruhy se začaly pomalu otáčet. Žena uprostřed dál nepohnutě stála. Lasery vytvářely na jejím těle vodorovné zelené pruhy. Pak se sloupce zastavily.

„Lasery nastaveny.“

Gordon řekl: „Nashle za minutu, Sue.“ Obrátil se k ostatním. „No, tak jedem.“

Zaoblené vodní štíty kolem klece se pomalu modře rozzářily. Stroj se znovu začal otáčet. Žena uprostřed stála bez hnutí; otáčel se jen stroj kolem ní.

Bzučení sílilo. Rotace se zrychlovala. Žena stála klidně a uvolněně.

„Pro tuhle cestu bude potřebovat jen minutu nebo dvě,“ vysvětloval Gordon. „Ale v bateriích má energie na sedmatřicet hodin. To je krajní mez, po kterou mohou stroje zůstat na místě, než se musejí vrátit.“

Sloupky se rychle točily. Slyšeli teď také překotné klepání, podobné střelbě z kulometu.

„To je bezpečnostní kontrola: infračervené senzory kontrolují prostor kolem stroje. Pokud by neměly na všech stranách dva metry prostoru, nepokračovaly by. Ověřují to v obou směrech. Je to bezpečnostní opatření. Nemůžeme potřebovat, aby se stroj vynořil uprostřed kamenné zdi. V pořádku. Teď vpouštějí xenon. A už to běží.“

Bzučení bylo teď hodně hlasité. Stroj rotoval tak rychle, že kovové sloupky byly rozmazané. Ženu uvnitř viděli úplně jasně.

Slyšeli nahraný hlas říkat: „Stůjte klidně. Oči otevřené.

Zhluboka nadechnout. Zadržet dech… Teď!“

Z horní části stroje vyjel jediný kruh, který ji rychle snímal až k nohám.

„Teď se dobře dívejte. Jde to rychle,“ upozornil je Gordon.

Kate uviděla tmavofialové laserové paprsky, které ze všech sloupků vystřelily směrem doprostřed. Žena uvnitř na okamžik jako by zaplála bílým žárem a pak se objevil záblesk oslepivě bílého světla. Kate zavřela oči a odvrátila se. Když se zase podívala, měla před očima skvrny a chvilku neviděla, co se vlastně stalo. Pak si uvědomila, že stroj je menší. Odtrhl se od kabelů vedoucích ze stropu, které teď volně visely.

Další laserový záblesk.

Stroj byl menší. Žena uvnitř byla menší. Byla „teď už necelý metr vysoká a přímo před očima se jim scvrkávala v sérii jasných laserových záblesků.

„Kristepane,“ vydechl Stern. „Jaký pocit je tohle?“

„Žádný,“ odpověděl Gordon. „Necítíte vůbec nic. Čas, který nervové vzruchy potřebují na cestu z kůže do mozku, je řádově asi sto milisekund. Laserové vypařování je pět nanosekund. To už jste dávno pryč.“

„Ale vždyť tam pořád je.“

„Ne, není. Byla pryč hned při prvním laserovém záblesku.

Počítač teď už jen zpracovává data. To, co vidíte, je výtvor počítačového krokování. Komprese je asi tři na minus druhou…“

Další jasný záblesk. Klec se teď rychle zmenšovala. Byla nejdřív metr vysoká, pak půl. Teď už byla docela blízko u země – asi čtvrt metru. Žena uvnitř vypadala jako panenka v khaki šortkách.

„Na minus čtvrtou,“ řekl Gordon. U podlahy se znovu zablesklo. Teď už Kate neviděla klec vůbec.

„Co se s ní stalo?“

„Je tam. Malinká.“

Další záblesk, tentokrát spíš jen jako jiskřička na podlaze.

„Minus pět.“

Teď byly záblesky častější, blikaly jako světlušky a slábly.

Gordon je odpočítával.

„A minus čtrnáct… Je pryč.“

Žádný další záblesk nepřišel.

Nic.

Klec zmizela. Zbyla prázdná podlaha z temné gumy.

Kate se zeptala: „A tohle bychom podle vás měli podniknout taky?“

„Není to nic nepříjemného,“ uklidňoval ji Gordon. „Celou dobu zůstanete při plném vědomí, což je věc, kterou nedokážu vysvětlit. Při závěrečné kompresi dat jste už ve velice malých sférách – v subatomové oblasti – a vědomí by nemělo být možné. Ale přesto je. Myslíme si, že je to možná umělý výplod mozku, halucinace, která přemostí přenos. Jestli to tak je, je to něco jako fantomová končetina, kterou pacient po amputaci stále ještě vnímá, i když ji už nemá. Tohle by bylo něco jako fantomový mozek. Hovoříme ostatně o velmi krátkých časech, o nanosekundách. Ale on vědomí stejně nikdo pořádně nerozumí.“

Kate se mračila. Už nějakou dobu se to, co viděla, snažila vnímat jako architekturu, jako přístup stylu „forma se přizpůsobuje funkci“: je přece fascinující, jak tyto obrovské podzemní prostory mají soustřednou strukturu – trochu připomínající středověké hrady – i když tyhle moderní stavby byly postaveny bez jakéhokoli estetického záměru. Vznikly proto, aby vyřešily vědecký problém. Výsledný vzhled ji fascinoval.

Ale teď když viděla, k čemu se ty stroje skutečně používají, pokoušela se to všechno nějak srovnat v hlavě. A její architektonické vzdělání jí v tom ani v nejmenším nepomohlo.

„Ale tahle metoda, jak, hm, člověka zmenšit, to přece znamená, že se musí rozložit –“

„Ne. My ho zlikvidujeme,“ řekl bez obalu Gordon. „Originál musíme zlikvidovat, aby mohl být na druhém konci rekonstruován. Jedno bez druhého nejde.“

„Takže vlastně zemřela?“

„Ne, tak bych to neformuloval. Víte –“

„Ale když člověka na jednom konci zlikvidujete,“ nedala se Kate, „tak přece umře.“

Gordon povzdechl: „Ono je to těžké vysvětlit tradičními výrazy,“ řekl. „Vzhledem k tomu, že jste okamžitě rekonstruována ve stejném okamžiku, kdy vás zlikvidujeme, tak jak se dá říct, že jste zemřela? Nezemřela jste. Jen jste se přesunula jinam.“

Stern si byl jistý – v hloubi duše to věděl úplně bezpečně – že Gordon není ve svém výkladu technologie tak docela upřímný. Jen pouhý pohled na zakřivené vodní štíty a na všechny ty přístroje stojící na podlaze v něm vyvolával pocit, že je v tom ještě něco víc, co jim nikdo nevysvětlil. Pokusil se na to přijít.

„Takže ona je teď v jiném vesmíru?“ zeptal se.

„Správně.“

„Přenesli jste ji a ona dorazila do jiného vesmíru? Jako fax?“

„Přesně.“

„Ale abyste ji znova vytvořili, potřebujete mít fax i na druhém konci.“

Gordon zavrtěl hlavou. „Ne, nepotřebujeme,“ řekl.

„Proč ne?“

„Protože ona už je tam.“

Stern se zamračil. „Už je tam? Jak je to možné?“

„Ve chvíli přenosu je už ten člověk v jiném vesmíru. A tudíž ho nemusíme obnovovat my.“

„Proč?“ ptal se Stern.

„Prozatím stačí říct, že je to charakteristika multiverza.

Můžeme to probrat později, když budete chtít. Nevím, jestli bychom takovými detaily měli obtěžovat všechny ostatní,“ řekl a ukázal na ně pokývnutím.

Stern si pomyslel: Takže, je v tom něco víc. Něco, co nám nechce říct. Stern se podíval na přenosovou plochu. Pokoušel se najít ten nesedící detail, tu drobnost, která není na svém místě. Protože si byl jistý, že tady něco není na svém místě.

„Neříkal jste, že jste tam zatím poslali jen pár lidí?“

„Ano, je to tak.“

„Víc než jednoho naráz?“

„Skoro nikdy. Velmi vzácně dva.“

„Tak proč tu máte tolik strojů?“ ptal se Stern. „Vidím jich tam osm. Nestačily by dva?“

„To, co vidíte, jsou výsledky našeho výzkumného programu,“ vysvětloval Gordon. „Neustále je zdokonalujeme.“

Gordon odpověděl celkem hladce, ale Stern si byl jistý, že zahlédl cosi –jakýsi hluboko ukrytý záblesk nervozity – v jeho očích.

Určitě je v tom něco víc.

„Já bych myslel,“ pokračoval ve vyzvídání, „že budete zdokonalovat pořád stejné stroje.“

Gordon znovu pokrčil rameny a neodpověděl.

Určitě.

„Co dělají tamti opraváři?“ ptal se dál. Ukázal na muže, kteří klečeli na podlaze a pracovali na základně jednoho ze strojů.

„Myslím tam u toho stroje v rohu. Co přesně tam opravují?“

„Davide,“ řekl Gordon, „Já si skutečně nemyslím –“

„Je ta technologie skutečně bezpečná?“ přerušil ho Stern.

Gordon si povzdechl. „Přesvědčte se sám.“

Na velké obrazovce se objevila v rychlém sledu řada záblesků na přenosové ploše.

„Už je tady,“ ukázal Gordon.

Záblesky byly stále jasnější. Znova uslyšeli ten klapavý zvuk, nejdřív slabě, pak hlasitěji. A pak byla klec normálně velká; bzučení utichlo; mlha zavířila, žena vystoupila z klece a zamávala na diváky.

Stern si ji pozorně prohlížel. Zdála být se naprosto v pořádku. Vypadala přesně stejně jako předtím.

Gordon na něj pohlédl. „Věřte mi,“ řekl, „je to úplně bezpečné.“ Obrátil se k obrazovce. „Jak to tam vypadalo, Sue?“

„Výborně,“ pochvalovala si. „Tranzitní místo je severně od řeky. Osamělé místo, schované v lese. A i počasí je na duben docela pěkné.“ Podívala se na hodinky. „Shromážděte tým, doktore Gordone. Jdu vypálit náhradní navigační známku.

Pak se tam vrátíme a toho vašeho profesora odtamtud vytáhneme, než mu někdo ublíží.“

„Lehněte si na levý bok, prosím.“ Kate se překulila na stole a nervózně sledovala, jak starší muž v bílém plášti pozvedl něco, co vypadalo jako pistole na lepidlo, a přiložil jí to k uchu. „Bude to trochu hřát.“

Hřát? Ucítila v uchu palčivou vlnu horka. „Co je to?“

„Organický polymer,“ vysvětloval muž. „Netoxický, nealergenní. Stačí osm vteřin. Tak, a teď prosím žvýkejte. Musí to sedět volněji. Výborně, ještě žvýkejte.“

Slyšela ho, jak postupuje dál. Na vedlejším stole ležel Chris, pak Stern, pak Marek. Slyšela starého muže říkat: „Lehněte si na levý bok, prosím. Bude to trochu hřát.

Za chvilku byl zpátky. Požádal ji, aby se obrátila, a vstříkl jí horký polymer i do druhého ucha. Gordon to všechno sledoval z kouta místnosti. Řekl: „Tohle je ještě do jisté míry experimentální zařízení, ale zatím se docela osvědčilo. Je to polymer, který po týdnu začne podléhat biodegradaci.“

Později je muž požádal, aby vstali. Zkušeně jí vytáhl plastikové implantáty z uší a pak pokračoval u ostatních.

Kate se obrátila na Gordona: „Já slyším dobře, nepotřebuji naslouchátko.“

„To není naslouchátko,“ odpověděl Gordon.

Muž na protější straně vyvrtával středy plastikových uší a vkládal do nich elektroniku. Pracoval překvapivě rychle.

Když byla elektronika na místě, zakryl díru dalším plastem.

„Je to strojový překladač a vysílačka s mikrofonem. Pro případ, že byste potřebovali porozumět tomu, co vám lidé říkají.“

„Ale i když budu rozumět, co říkají,“ namítla, „jak jim odpovím?“

Marek do ní přátelsky šťouchl. „Neboj, já mluvím okcitánsky. A starofrancouzsky taky.“

„No skvěle,“ řekla sarkasticky. „A to mě to naučíš za nejbližších patnáct minut?“ Nervy jí pracovaly. Měla být zlikvidována nebo vypařena nebo co se to v tom stroji sakra děje, a ta slova jí prostě vylétla z úst.

Marek se na ni překvapeně podíval: „Ne,“ odpověděl vážně. „Ale když zůstaneš se mnou, tak se o tebe postarám.“

Ta jeho vážnost ji uklidnila. Je to tak z gruntu poctivý muž.

Pomyslela si: on se o mě nejspíš skutečně postará. Cítila, jak se uklidňuje.

Krátce nato dostali všichni plastikové nástavce na uši v tělové barvě. „Teď jsou vypnuté,“ vysvětloval Gordon. „Zapínají se tak, že si ťuknete prstem na ucho. A teď prosím pojďte sem…“

Gordon každému z nich dal malý kožený váček. „Pracovali jsme na soupravě první pomoci; tohle jsou prototypy. Jste první, kdo do toho světa vkročí, takže je možná použijete.

Můžete si je dát pod šaty, aby nebyly vidět.“

Otevřel jeden váček a vytáhl malou hliníkovou nádobku, asi deset centimetrů vysokou a tři centimetry v průměru. Vypadalo to jako malý sprej holicí pěny. „Tohle je jediný obranný prostředek, který vám s sebou můžeme dát. Obsahuje dvanáct dávek etylendihydridu na bílkovinném substrátu. Můžeme vám to předvést na kočce, na Albertovi. Alberte, kde jsi?“

Na stůl vyskočil černý kocour. Gordon ho pohladil a pak mu přímo do čumáku vystříkl dávku plynu. Kocour zamrkal, vydal zvuk, jako by popotáhl, a padl na bok.

„Bezvědomí během šesti vteřin,“ řekl Gordon, „a retroaktivní amnézie. Ale nezapomínejte, že účinek je krátkodobý.

A aby to mělo účinek, musíte to dotyčnému vypálit přímo do obličeje.“

Kočka už sebou začínala škubat a ožívala. Gordon se vrátil k váčku a vytáhl tři papírové krychle, velké asi jako kostky cukru. Každou pokrývala vrstva světlého vosku. Vypadaly jako petardy.

„Když budete potřebovat rozdělat oheň,“ vysvětloval, „tyhle kostky vám pomůžou. Když zatáhnete za tenhle provázek, chytnou. Jsou označené patnáct, třicet a šedesát – to je počet vteřin, než vzplanou. Vosk je tam proto, aby byly odolné proti vodě. A pozor: občas nefungují.“

Chris Hughes se zeptal: „A co je špatného na zapalovači?“

„Pro tu dobu se nehodí. Plast tam brát nemůžete.“ Gordon se vrátil k soupravě. „A pak tu máme běžnou první pomoc, nic složitého. Prostředky proti zánětu, proti průjmů, proti křečím, proti bolesti. Zvracet na hradě by asi nebylo to nejlepší,“ vysvětloval, „a dezinfekční tablety na vodu vám dát nemůžeme.“

Stern měl pocit, že se mu to snad všechno jen zdá. Zvracet na hradě? pomyslel si. „Poslyšte, já –“

„A konečně mnohoúčelový kapesní nástroj včetně nože a šperháku.“ Vypadalo to jako švýcarský armádní nůž. Gordon to všechno vrátil do váčku. „Nic z toho nejspíš nepoužijete, ale i tak si to vezměte. A teď se pojďte obléknout.“

Stern se nemohl zbavit sílící nervozity. Laskavá, babičkovská žena se zvedla od šicího stroje a začala jim rozdávat oblečení: nejdřív bílé plátěné spodky – jakési boxerky, ale bez gumy pak kožený pás a černé vlněné leginy.

„Co je tohle?“ ptal se Stern. „Punčocháče?“

„Říká se jim nohavice, chlapče.“

Ani v nich nebyla guma. „Jak na člověku drží?“

„Zastrčíte je pod pás, pod kabátec. Nebo je přivážete k cípům košile.“

„K cípům?“

„Správně, chlapče. K cípům košile.“

Stern se podíval po ostatních. Klidně si skládali oblečení na hromádku tak, jak ho dostávali. Zdálo se, že vědí, co k čemu je; byli tak klidní, jako by byli v obchodním domě. Ale

Stern byl ztracený a začínala se ho zmocňovat panika. Teď dostal bílou plátěnou košili, která mu sahala do půli stehen, a ještě větší svrchní oděv, kterému ta paní říkala kabátec a který byl vyrobený z prošívané plsti. A nakonec dýku na kovovém řetězu. Podíval se na ni úkosem. „Tu má každý. Potřebujete ji na jídlo, když na nic jiného.“

Položil ji nepřítomně na hromádku šatů a začal popotahovat za košili, aby našel ty „cípy“.

Gordon vysvětloval: „Tyhle šaty by měly být neutrální, pokud jde o společenský status. Chceme, aby přibližně odpovídaly šatům drobného obchodníka, „dvorního pážete nebo skromného šlechtice.“ Stern dostal ještě střevíce, které vypadaly jako kožené bačkory se špičkami, ale zapínaly se na přezky. Boty jako pro dvorního šaška, pomyslel si nešťastně.

Babičkovská žena se usmála. „Nebojte se, mají odpružené podrážky, jako vaše sportovní boty.“

„A proč je to všechno špinavé?“ zamračil se Stern na kabátec.

„No, nemůžete se přece lišit od ostatních, ne?“

Převlékali se v šatně. Stern sledoval ostatní muže. „Jak se to přesně, ehm…“

„Chceš vědět, jak se člověk obléká ve čtrnáctém století?“

pochopil Marek. „No, to je jednoduché.“ Marek se už úplně svlékl a chodil tam nahý. Vůbec ho to nevyvádělo z míry. Aby ne, když na něm ze všech stran přetékají svaly, pomyslel si kysele Stern a pomalu si svlékl kalhoty.

„Nejdřív,“ radil Marek, „si navlékni spodní kalhoty. Tohle je velice kvalitní plátno. V těch dobách měli pěkné plátno. Aby ti držely, zapni si pás a spodky kolem něj několikrát obtoč. Dobré?“

„Pásek se dává pod šaty?“

„Přesně tak. Drží ti spodky. Teď si oblékni nohavice.“

Marek mu začal natahovat černé vlněné kalhoty. Měly dole chodidla jako dětské dupačky. „Tady nahoře mají tkaničky, vidíš?“

„Ty kalhoty jsou vytahané,“ stěžoval si Stem, popotáhl je nahoru a šťouchl do vyvěšených kolen.

„To je v pořádku. Nejsou to slavnostní šaty, takže nejsou úplně přiléhavé. Teď plátěnou košili. Přetáhni ji přes hlavu a spusť ji dolů. Ne, ne, Davide. Ten průstřih u krku patří dopředu.“

Stern vytáhl ruce z rukávů a nešikovně košili obrátil.

„A nakonec,“ Marek vzal do ruky plstěný svrchní oděv, „si oblékneš kabátec. Je to něco mezi sakem a bundou. Nosí se to vevnitř i venku a nikdy se to nesundává, leda že je velké horko. Tadyhle jsou tkaničky. Teď si přivaž nohavice.“

Marek to dokázal během několika vteřin; vypadalo to, jako by to dělal denně. Stern si s uspokojením povšiml, že Chrisovi to trvalo mnohem déle. Stern sám se kroutil a funěl, jak se pokoušel uvázat tkaničky na zádech.

„A tohle má být jednoduché?“ stěžoval si.

„No, to ses nejspíš v poslední době nepodíval na svoje vlastní šaty,“ smál se Marek. „Průměrný člověk na Západě ve dvacátém století má na sobě devět až dvanáct kusů oblečení. A tady jich je jen šest.“

Stem si popotáhl kabátec na stehna. Přitom si ale zase shrnul košili a Marek mu nakonec musel pomoci ji srovnat a uvázat mu nohavice pevněji.

Nakonec Marek volně připjal Stemovi k pasu dýku, poodstoupil a obdivoval své dílo.

„Tak,“ pokývl Marek. „Jak se cítíš?“

Stern se ošil a pohnul rameny. „Připadám si jako kuře na grilu.“

Marek se zasmál. „Na to si zvykneš.“

Kate se dooblékala, když přišla Susan Gomezová, ta mladá žena, která předtím podnikla první cestu. Gomezová měla na sobě dobové šaty a paruku. Druhou podala Kate.

Kate se ušklíbla.

„Musíte si ji vzít,“ řekla Gomezová. „Krátké vlasy u ženy jsou znamením hanby nebo kacířství. Nikdo tam nesmí vidět, jak krátké vlasy vlastně máte.“

Kate si nasadila paruku, takže jí temně plavé vlasy spadly až na ramena. Obrátila se k zrcadlu a uviděla cizí tvář. Vypadala mladší, měkčí. Slabší.

„Buď to,“ řekla Gomezová, „nebo si musíte ostříhat vlasy úplně nakrátko, jako muž. Vyberte si.“

„Vezmu si paruku,“ ustoupila Kate.

Diane Kramerová pohlédla na Victora Baretta a řekla: „Ale taková pravidla platila vždycky, Victore. To přece víte.“

„Ano, jenže problém je v tom,“ namítl Baretto, „že tohle je úplně nový úkol.“ Baretto byl štíhlý, asi třicetiletý muž tvrdého vzhledu, bývalý příslušník speciálních jednotek, který u společnosti pracoval dva roky. Za tu dobu si získal pověst schopného strážce, ale tak trochu primadony. „Teď na nás chcete, abychom šli do toho světa, ale nedovolíte nám vzít si zbraně.“

„Přesně tak, Victore. Žádné anachronismy. Žádné moderní výrobky tam nesmějí. Tak znělo pravidlo od samého začátku.“ Kramerová se snažila nedat na sobě znát vztek. S těmihle vojáky je těžká práce, zvlášť s muži. Ženy, jako třeba Gomezová, jsou v pohodě. Ale muži se neustále snaží „používat svůj výcvik“, jak tomu říkají, při cestách do minulosti, a ono to nejde. Kramerová si osobně myslela, že je to jen způsob, jak se pokoušejí zakrýt svůj strach, ale to samozřejmě vůbec nemohla říct nahlas. Už to bylo pro ně dost těžké, že měli přijímat rozkazy od ženy, tedy od ní.

Muže bylo také těžší přimět, aby o své práci mlčeli. Ženy to dokázaly snáz, ale muži se všichni chtěli pochlubit, že byli v minulosti. Samozřejmě jim to zakazovala celá řada smluvních závazků, jenže na smlouvy se po pár panákách v baru snadno zapomene. Proto je Kramerová informovala o existenci několika speciálně vypálených navigačních značek. Ty destičky vstoupily do mytologie společnosti včetně svých jmen: Tunguzka, Vesuv, Tokio. Destička Vesuv člověka poslala do Neapolského zálivu 24. srpna roku 79 našeho letopočtu, v sedm hodin ráno, těsně předtím, než všechny kolem zahubil žhavý popel. Tunguzka ho vysadila na Sibiři v roce 1908, těsně před zásahem obřího meteoritu, jehož tlaková vlna pobila všechno živé stovky kilometrů daleko. Tokio znamenalo rok 1923, těsně předtím, než obrovské zemětřesení srovnalo město se zemí. Šlo o to, že pokud se proslechne jen slůvko o projektu, může původce toho prořeknutí při své příští cestě dostat nesprávnou destičku. Nikdo z těch vojáků nevěděl určitě, jestli je to pravda nebo jen firemní mytologie.

A to se právě Kramerové líbilo.

„Tohle je nový úkol,“ opakoval Baretto, jako by ho byla předtím neslyšela. „Chcete na nás, abychom do toho světa šli – abychom tak říkajíc šli za nepřátelské linie – beze zbraní.“

„Ale přece máte výcvik v boji muže proti muži. Vy sám, Gomezová, vůbec vy všichni.“

„To podle mě nestačí.“

„Victore –“

„Se vší úctou, paní Kramerová, vy si neuvědomujete, jaká je situace,“ zatvrzele pokračoval Baretto. „Už jste přišli o dva lidi. O tři, když počítáte i Trauba.“

„Ne, Victore. Nepřišli jsme o nikoho.“

„O Trauba určitě.“

„O doktora Trauba jsme nepřišli,“ trvala na svém. „Traub se přihlásil dobrovolně a byl v depresi.“

„To jen předpokládáte, že byl v depresi.“

„My víme, že byl, Victore. Po smrti své ženy byl v těžké depresi a měl sebevražedné sklony. I když překročil cestovní limit, chtěl se tam vypravit, protože se chtěl přesvědčit, jestli by tu technologii dokázal vylepšit. Měl myšlenku, jak by se daly stroje modifikovat, aby dělaly méně transkripčních chyb.

Ale ta myšlenka zřejmě nebyla správná. Proto skončil v poušti v Arizoně. Osobně si myslím, že vůbec neměl v úmyslu se vracet. Myslím, že to byla sebevražda.“

„A ztratili jste taky Roba,“ namítl Baretto. „A to tedy sebevrah rozhodně nebyl.“

Kramerová povzdechla. Rob Deckard byl jedním z prvních pozorovatelů, kteří cestovali do minulosti, a začal skoro před dvěma lety. Byl také jedním z prvních, na kom se začaly projevovat transkripční chyby. „To bylo v rané fázi projektu, Victore. Technologie nebyla ještě tak dotažená. A víte sám, co se stalo. Po několika cestách se na Robovi začaly projevovat slabé následky. Trval na tom, že bude pokračovat. Ale nepřišli jsme o něj.“

„Odstartoval a nevrátil se,“ namítl Baretto. „To je holá skutečnost.“

„Rob věděl přesně, co dělá.“

„A teď profesor.“

„Ani o profesora jsme nepřišli,“ řekla. „Ještě žije.“

„V to jen doufáte. A ani nevíte, proč se vlastně nevrátil.“

„Victore –“

„Já chci jen říct,“ nenechal ji Baretto domluvit, „že v tomhle případě logistika neodpovídá charakteru mise. Chcete po nás, abychom podstoupili zbytečné riziko.“

„Však nemusíte cestovat nikam,“ řekla sladce Kramerová.

„To jsem sakra neřekl.“

„Skutečně nemusíte.“

„Ne. Půjdu.“

„V tom případě ale pravidlo zní: Do toho světa nesmí žádná moderní technika. Jasné?“

„Jasné.“

„A o ničem z toho ani slovo před těmi vědci.“

„Ne, ne, sakra, ne. Jsem profesionál.“

„Dobře,“ kývla Kramerová.

Dívala se, jak odchází. Je naštvaný, ale poslechne. Nakonec všichni poslechnou. A to pravidlo je důležité, pomyslela si.

I když Doniger rád vykládal, že historie se změnit nedá, fakt byl ten, že to vlastně nikdo nevěděl jistě – a nikdo to nehodlal riskovat. Nechtěli, aby se do minulosti dostaly moderní zbraně, moderní výrobky nebo plasty.

A nikdy se to taky nestalo.

Stern seděl s ostatními na nepohodlných židlích v místnosti s mapami. Suzan Gomezová, žena, která se právě vrátila se strojem, mluvila úsečně a rychle, až to Sterna popuzovalo.

„Přesuneme se do kláštera Sainte-Mere na řece Dordogne v jihozápadní Francii. Dorazíme tam v 8.04 ráno ve čtvrtek 7. dubna 1357 – to je den, kdy profesor poslal zprávu. Máme štěstí, protože na hradě Castelgard je toho dne turnaj a ta podívaná přitáhne velké davy diváků z okolí, takže si nás nikdo nevšimne.“

Poklepala na jednu mapu. „Jen pro orientaci, klášter je tady. Castelgard je tamhle, za řekou. A pevnost La Roque je tady na těch skalách nad klášterem. Máte k tomuhle nějaké otázky?“

Zavrtěli hlavami.

„Dobře. Situace v oblasti je trochu neklidná. Jak jistě víte, v dubnu 1357 se ocitneme v době tak asi dvacet let po začátku stoleté války. Před sedmi měsíci zvítězili Angličané u Poitiers a zajali francouzského krále. Toho teď drží jako rukojmí a požadují výkupné. A Francie bez krále je vzhůru nohama.

Teď právě je Castelgard v rukou sira Olivera de Vannes, britského rytíře narozeného ve Francii. Oliver také převzal La Roque a posiluje tam obranu. Sir Oliver je dost odporná postava a je proslulý svou vzteklostí. Říkají mu také Řezník od Kresčaku kvůli tomu, co v té bitvě napáchal.“

„Takže Oliver ovládá obě místa?“ zeptal se Marek.

„V této chvíli ano. Ovšem skupina loupeživých rytířů, vedená zběhlým knězem jménem Arnaut de Cervole –“

„Veleknězem,“ doplnil Marek.

„Ano, přesně tak, Veleknězem – se blíží a nepochybně se pokusí Oliverovi hrady vyrvat. My si myslíme, že Velekněz je vzdálený ještě několik dní cesty. Ale boje mohou vypuknout každým okamžikem, takže budeme pracovat rychle.“

Přešla k jiné mapě, ve větším měřítku. Na ní byly budovy kláštera.

„Dorazíme přibližně sem, na okraj Foret de Sainte-Mere.

Z místa přistání bychom měli vidět přímo dolů na klášter.

Protože profesorův vzkaz pochází z kláštera, půjdeme nejdřív tam. Jak víte, v klášteře se hlavní denní jídlo podává v deset dopoledne, a je dost pravděpodobné, že u toho profesor bude. S trochou štěstí ho tam najdeme a přivezeme ho zpátky.“

Marek se zeptal: „Jak tohle všechno víte? Já jsem myslel, že do toho světa ještě nikdo nevstoupil?“

„Správně. Nevstoupil. Ale pozorovatelé, kteří se drželi u svých strojů, přesto přivezli dost informací, abychom znali situaci v téhle konkrétní chvíli. Ještě nějaké otázky?“

Zavrtěli hlavami.

„Dobře. Je velice důležité, abychom se k profesorovi dostali, dokud bude ještě v klášteře. Když se přesune buď na

Castelgard, nebo do La Roque, bude to mnohem obtížnější.

Máme dost malý manévrovací prostor. Očekávám, že tam strávíme dvě až tři hodiny. Zůstaneme neustále pohromadě.

Když se kdokoli z nás odtrhne od ostatních, pomocí svých sluchátek se k nim znovu připojí. Najdeme profesora a okamžitě se vrátíme. Jasné?“

„Jasné.“

„Budete mít dva průvodce, mě a Victora Baretta. Ten je tamhle v koutě. Představ se, Viku.“

Druhý průvodce byl zamračený muž, který vypadal jako bývalý mariňák – schopný, tvrdě vyhlížející chlapík. Barettův dobový kostým byl venkovštější, volný a z látky podobné režnému plátnu. Pokývl a malinko mávl rukou. Byl zřejmě v mizerné náladě.

„Tak,“ řekla Gomezová. „Další otázky?“

Chris se zeptal: „Profesor Johnston tam je tři dny?“

„Ano.“

„Za koho ho místní lidé považují?“

„To nevíme,“ pokrčila rameny Gomezová. „Hlavně vůbec nevíme, proč opustil stroj. Musel k tomu mít nějaký důvod. Ale když už v tom světě je, nejsnazší pro něj asi bude vystupovat jako úředník nebo učenec z Londýna, který putuje do španělského Santiaga de Campostella. Sainte – Mere je na poutnické cestě a není nijak neobvyklé, aby poutníci svou cestu přerušili, pobyli den nebo týden, zvlášť když se spřátelí s opatem, který je dost barvitá postava. Profesor to tak možná udělal. Nebo taky ne. Prostě to nevíme.“

„Ale počkejte moment,“ zarazil ji Chris Hughes. „Nezpůsobí jeho přítomnost na místě změnu v lokální historii? Neovlivní výsledek událostí?“

„Ne. Neovlivní.“

„Jak to víte?“

„Protože nemůže.“

„A co časové paradoxy?“

„Časové paradoxy?“

„To je pravda,“ přidal se Stern. „Víte, takové to, že by se člověk mohl vrátit v čase a zabít svého dědečka, takže by se on sám nemohl narodit a nemohl by se vrátit a zabít dědečka –“

„Aha, tohle.“ Netrpělivě zavrtěla hlavou. „Žádné časové paradoxy nejsou.“

„Jak to myslíte? Samozřejmě že jsou.“

„Ne, nejsou,“ ozval se za nimi zvučný hlas. Obrátili se.

Stál tam Doniger. „K časovým paradoxům prostě nedochází.“

„Jak to myslíte?“ ptal se Stern. Dost ho naštvalo, že jeho otázku tak hrubě odbyli.

„Ty takzvané časové paradoxy,“ řekl Doniger, „se vlastně netýkají času. Týkají se představ o historii, které jsou svůdné, ale nesprávné. Svůdné, protože vám vnucují lichotivý dojem, že můžete ovlivnit běh událostí. A nesprávné, protože to samozřejmě udělat nemůžete.“

„Nemůžeme události ovlivnit?“

„Ne.“

„Ale jistěže ano.“

„Ne, nemůžete. Nejsnáze to pochopíte na soudobém příkladu. Řekněme, že jdete na baseball. Yankees a Mets –

Yankees samozřejmě vyhrají. A vy chcete ovlivnit výsledek, aby vyhráli Mets. Co můžete udělat? Jste jen jeden člověk v davu. Když se pokusíte dostat se na lavičku, nepustí vás tam. Když vběhnete na hřiště, vyvedou vás. Většina běžných akcí, které můžete podniknout, skončí neúspěchem a nezmění výsledek hry.

Řekněme, že zvolíte nějakou extrémnější akci: zastřelíte nadhazovače Yankees. Ale jen vytáhnete pistoli, fanoušci kolem vás se na vás patrně vrhnou a odzbrojí vás. A i jestli dokážete vystřelit, velmi pravděpodobně minete. A i když se vám podaří nadhazovače zasáhnout, co se stane? Jeho místo zaujme jiný nadhazovač. A Yankees zápas vyhrají.

Ale řekněme, že půjdete ještě do větší krajnosti. Uvolníte nervový plyn a pobijete celý stadion. Znovu je nepravděpodobné, že se vám to podaří, ze stejných důvodů, proč je málo pravděpodobné, že se vám povede vystřelit. Ale i když se vám podaří všechny pobít, pořád ještě jste nezměnili výsledek zápasu. Můžete namítnout, že jste postrčili historii novým směrem – a možná je to pravda – ale neumožnili jste Mets vyhrát zápas. Popravdě řečeno nemůžete udělat vůbec nic, aby Mets vyhráli zápas. Zůstanete tím, čím jste byl vždycky: divákem.

A stejný princip platí pro valnou většinu historických situací. Jeden člověk může udělat jen málo, aby nějak významně změnil události. Samozřejmě že davy lidí mohou ‚změnit běh dějin‘. Ale jeden člověk? Ne.“

„To je možná pravda,“ nedal se Stern, „ale přece můžu zabít svého dědečka. A když je mrtvý, tak se nemůžu narodit já, takže neexistuji a nemůžu ho zastřelit. A to je paradox.“

„Ano, to je – za předpokladu, že dědečka skutečně zabijete. Ale v praxi se to může ukázat být obtížné. Tolik věcí se může v životě zhatit. Třeba se s ním nemusíte setkat ve správnou dobu. Může vás cestou přejet autobus. Nebo se můžete zamilovat. Může vás zatknout policie. Můžete ho zabít moc pozdě, už poté, co byl váš rodič počat. Nebo se s ním můžete setkat tváří v tvář a nedokážete zmáčknout spoušť.“

„Ale teoreticky…“

„Když máme co dělat s historií, jsou teorie k ničemu,“ mávl Doniger pohrdavě rukou. „Teorie je cenná jen tehdy, když dokáže předpovídat budoucí výsledky. Ale historie je záznam lidských činů – a lidské činy žádná teorie předvídat nedokáže.“

Zamnul si ruce.

„No. Tak co, skončíme ty spekulace a dáme se do toho?“

Ostatní něco mumlali.

Stern si odkašlal. „Víte,“ řekl, „já myslím, že zůstanu tady.“

Marek to čekal. Sledoval Sterna během schůzky, všiml si, jak neustále poposedává, jako by se nemohl pohodlně usadit. Od chvíle, co začala prohlídka, narůstala ve Sternovi úzkost.

Marek sám žádné pochybnosti neměl. Od mládí žil a dýchal ve středověkém světě, představoval si sám sebe ve Wartburgu a Carcassonu, Avignonu a Miláně. Bojoval ve velšských válkách s Edwardem I. Viděl měšťany z Calais vzdávat se svého města a navštívil trhy v Champagne. Žil na nádherných dvorech Eleonory Akvitánské a vévody du Berry. Marek tu cestu podnikne, ať se děje cokoli. A pokud jde o Sterna –

„Je mi líto,“ říkal právě Stern, „ale není to moje záležitost.

Upsal jsem se do profesorova týmu jen proto, že moje přítelkyně se chystala na letní školu do Toulouse. Nejsem historik.

Jsem fyzik. A kromě toho si myslím, že to není bezpečné.“

„Ty stroje že nejsou bezpečné?“ ptal se Doniger.

„Ne, to místo. Rok 1357. Ve Francii po Poitiers zuřila občanská válka. Bandy žoldáků plenily zemi. Banditi, hrdlořezové, nikde ani stopa po zákonnosti.“

Marek kývl. Stern to ještě říkal mírně. Čtrnácté století byl ztracený svět, a navíc nebezpečný. Byl to nábožný svět; většina lidí chodila nejméně jednou denně do kostela. Ale přitom to byl neuvěřitelně násilný svět, kde armády nájezdníků masakrovaly kdekoho, kde byly ženy a děti běžně ubíjeny, kde se těhotným ženám pro zábavu párala břicha. Byl to svět, kde se hodně mluvilo o rytířských ideálech, ale zároveň se vraždilo a rabovalo všude bez rozdílu, kde ženy měly údajně být slabé a jemné, ale přitom vládly obrovským majetkům, poroučely hradům, pořizovaly si milence, jak je napadlo, a plánovaly vraždy a vzpoury. Byl to svět proměnlivých hranic a proměnlivých věrností, které se často měnily ze dne na den.

Byl to svět smrti, moru, nemocí, neustálých válek.

Gordon řekl Sternovi: „Nutit vás samozřejmě nechci.“

„Ale nezapomeňte,“ připomněl Doniger, „nebudete tam sami. Posíláme s vámi průvodce.“

„Je mi líto,“ opakoval pořád dokola Stern. „Je mi líto.“

Konečně Marek řekl: „Ať tu zůstane. Má pravdu. Není to jeho doba a není to jeho věc.“

„Když o tom mluvíš,“ ozval se Chris, „tak mě napadá, že to není ani moje doba. Já jsem mnohem spíš přes konec třináctého než přes pravé čtrnácté století. Možná bych tu měl zůstat s Davidem –“

„Na to zapomeň,“ zarazil ho Marek a objal ho kolem ramen. „Poradíš si s tím.“ Marek se choval, jako by šlo o žert, i když věděl, že Chris tak docela nežertuje.

Ne tak docela.

Místnost byla chladná. Nohy a kotníky jim pokrývala ledová mlha. Když šli ke strojům, mlha se za nimi vlnila.

Čtyři klece byly spojeny základnami, pátá klec stála sama trochu stranou. Baretto řekl: „Taje moje,“ a vkročil do ní. Postavil se zpříma, zadíval se dopředu a čekal.

Suzan Gomezová vstoupila do jedné ze spojených klecí a řekla: „Vy ostatní pojďte se mnou.“ Marek, Kate a Chris vstoupili do klecí vedle ní. Stroje byly zřejmě na pružinách;

pod každým se lehce zahoupaly.

„Všichni připraveni?“

Ostatní souhlasně kývli.

Baretto podotkl: „Dámy napřed.“

„To si piš,“ odpověděla Gomezová. Ti dva se zřejmě moc rádi neměli. „Tak dobře,“ řekla ostatním, „jdeme na to.“

Chrisovi se rozbušilo srdce. Točila se mu hlava, zmocňovala se ho panika. Zaťal pěsti.

Gomezová řekla chlácholivě: „Uvolněte se. Myslím, že se vám to bude docela líbit.“ Vsunula keramickou destičku do štěrbiny u svých nohou a znova se narovnala.

„Tak jedeme. A nezapomeňte, při samotném přenosu se nesmíte nikdo ani pohnout.“

Stroje se rozbzučely. Chris ucítil slabé chvění podstavce pod svýma nohama. Bzučení strojů sílilo. Mlha se rozptýlila.

Stroje začaly skřípat a vrzat, jako by někdo ohýbal kov. Zvuk rychle sílil, až se ustálil na rovnoměrném ječení.

„To je od tekutého helia,“ vysvětlovala Gomezová. „To chladí kov do supravodivých teplot.“

Jekot náhle utichl a ozvalo se klepání.

„Infračervený signál,“ řekla. „Teď to přijde.“

Chris cítil, že se celé jeho tělo začalo bezděky třást. Snažil se ovládnout, ale chvěly se mu nohy. Na okamžik se ho zmocnila panika – třeba by to měl ještě vzdát – ale to už nahraný hlas říkal: „Stůjte klidně. Oči otevřené.“

Už je pozdě, pomyslel si. Příliš pozdě.

„Zhluboka nadechnout. Zadržet dech… teď!“

Kolem hlavy mu začal rychle sestupovat kruh směrem k nohám. Když se dotkl základny, cvakl. A o chvilku později se objevil jasný záblesk světla –jasnější než slunce – všude kolem něj – ale on necítil vůbec nic. Dokonce měl najednou zvláštní pocit chladného odstupu, jako by pozoroval nějakou vzdálenou scénu.

Svět kolem něj byl úplně, naprosto tichý.

Všiml si, že opodál stojící Barettův stroj se zvětšuje a tyčí se nad ním. Baretto, obr, jeho mohutná tvář s děsivě velkými póry, se nad nimi nakláněl a díval se na ně dolů.

Další záblesky.

Jak se Barettův stroj zmenšoval, také jako by se vzdaloval a objevovala se stále širší plocha podlahy: obrovská pláň tmavé gumové podlahy, která se táhla do dáli.

Další záblesky.

Na podlaze byl vzorek z vyvýšených kruhů. Ty kruhy kolem nich začaly narůstat jako černé útesy. A ty černé útesy se brzo tak zvětšily, že už vypadaly jako černé mrakodrapy, které se nahoře spojovaly a blokovaly světlo. Nakonec se mrakodrapy spojily docela a svět potemněl.

Další záblesky.

Na okamžik se propadli do inkoustové tmy. Pak rozeznal blikající světlé body, uspořádané do jakési mřížky, které se táhly všemi směry. Bylo to, jako by byli uvnitř nějaké obrovské, zářící krystalové mřížky. Jak se Chris díval, světelné body se jasnily a zvětšovaly, až se z každého stala rozostřená zářivá koule. Napadlo ho, že jsou to možná atomy.

Už neviděl mřížku, jen pár okolních koulí. Jeho klec se pohybovala přímo proti jedné zářící kouli, která pulzovala a měnila v blikajících obrazcích svůj tvar.

Pak byli uvnitř koule, ponořeni do zářivé mlhy, která jako by pulzovala energií.

A pak záře potemněla a zhasla.

Byli v beztvaré temnotě. Nic.

Tma.

Ale pak uviděl, že se pořád ještě propadají dolů, jako by směrem k pěnící hladině temného oceánu v temné noci.

Oceán se vařil a vlnil, vytvářel nadýchanou pěnu s nádechem do modra. Jak sestupovali k povrchu, pěna se zvětšovala. Chris si všiml, že zvlášť jedna bublina září výjimečně jasnou modří.

Jeho stroj se k té záři blížil stále rychleji a on měl nepříjemný pocit, že do té pěny určitě vletí, a pak vstoupili do bubliny a uslyšeli hlasitý pronikavý jekot.

Pak ticho.

Temnota.

Nic.

David Stern na velínu sledoval, jak se záblesky na gumové podlaze zmenšují, slábnou a pak mizejí docela. Stroj byl pryč. Technici se okamžitě obrátili k Barettovi a začali odpočítávat jeho přenos.

Ale Stern dál zíral na to místo na podlaze, kde předtím byl Chris a ostatní.

„A kde jsou teď?“ zeptal se Gordona.

„Už na místě,“ řekl Gordon. „Už jsou tam.“

„Obnovení?“

„Ano.“

„Bez faxu na druhé straně.“

„Správně.“

„Povězte mi proč,“ vybídl ho Stern. „Povězte mi ty detaily, se kterými ostatní nebylo třeba obtěžovat.“

„No dobře,“ kývl Gordon. „Není to nic špatného. Jen jsem myslel, že by to ostatní mohlo trochu, jak bych to řekl, znepokojit.“

„Aha.“

„Vraťme se k těm interferenčním obrazcům, podle kterých jsme viděli, že jiné vesmíry mohou ovlivnit ten náš. Nemusíme dělat nic, aby interferenční obrazec vznikl. Prostě se vytváří sám od sebe.“

„Ano.“

„A ta interakce je velmi spolehlivá: vždycky k ní dojde, kdykoli nastavíte dvě štěrbiny.“

Stern kývl. Snažil se pochopit, kam ten rozhovor vede, ale nedokázal odhadnout, kterým směrem má Gordon namířeno.

„Takže víme, že v určitých situacích se můžeme spolehnout na ostatní vesmíry, že něco vykonají. Nastavíme štěrbiny a ostatní vesmíry vytvoří vzorec, který vidíme. Pokaždé.“

„No dobře…“

„A když přenášíme přes červí díru, tak se ta osoba na druhém konci vždycky obnoví. Na to se také můžeme spolehnout.“

Nastalo ticho.

Stern se zamračil. „Tak moment, moment,“ řekl. „Chcete říct, že když někoho přenášíte, tak ho na druhém konci obnoví ten jiný vesmír?“

„V podstatě ano. Chci říct, že jinak to být nemůže. My je dost dobře obnovovat nemůžeme, protože tam nejsme. Jsme v tomhle vesmíru.“

„Takže vy je nesestavujete…“

„Ne.“

„Protože to neumíte,“ dodal Stern.

„Protože to nepovažujeme za nutné,“ opravil ho Gordon.

„Stejně jako nepovažujeme za potřebné lepit talíře k ubrusu, aby zůstaly na stole. Stojí tam samy. Využíváme jedné charakteristiky vesmíru, přitažlivosti. V tomhle případě používáme charakteristiku multiverza.“

Stern se zamračil. K té analogii okamžitě pojal nedůvěru; byla příliš hladká a pohodlná.

„Podívejte,“ vysvětloval Gordon, „na kvantové teorii je důležité, že platí i v jiných vesmírech. Když kvantový počítač počítá – když využívá všech dvaatřicet kvantových stavů elektronu –, tak technicky počítač ty výpočty provádí v jiných vesmírech, je to tak?“

„Ano, technicky ano. Ale –“

„Ne. Ne technicky. Doopravdy.“

Pauza.

„Možná se to lépe chápe,“ řekl Gordon, „z pohledu toho druhého vesmíru. Ten vesmír vidí, že se v něm náhle objevila osoba. Osoba z jiného vesmíru.“

„Ano…“

„A ono to také tak je. Ta osoba skutečně přišla z jiného vesmíru. Ale ne z našeho.“

„Prosím?“

„Ta osoba nepřišla z našeho vesmíru,“ řekl Gordon.

Stern zamrkal: „Tak odkud?“

„Pochází z vesmíru, který je skoro totožný s tím naším – v každém ohledu totožný – jenže na druhém konci vědí, jak člověka zase obnovit.“

„Vy si děláte legraci.“

„Ne.“

„Ta Kate, která tam přistane, není ta Kate, která odtud zmizela? Je to Kate z jiného vesmíru?“

„Ano.“

„Takže je to skoro-Kate? Jakási Kate? Polo-Kate?“

„Ne. Je to Kate. Pokud jsme to dokázali bez přístrojů zjistit, je naprosto totožná s naší Kate. Protože náš a jejich vesmír jsou skoro stejné.“

„Ale to stejně není Kate, která odtud odlétala.“

„Jak by mohla? Byla zlikvidována a rekonstruována.“

„A cítí se člověk nějak jinak, když k tomu dojde?“ ptal se

Stern.

„Jen vteřinu nebo dvě,“ odpověděl Gordon.

Temnota.

Ticho, a pak v dálce ostré bílé světlo.

Blížilo se. Rychle.

Chris se zachvěl, jak jeho tělem projel silný elektrický výboj, až mu zaškubaly prsty. Na okamžik náhle cítil své tělo, jako člověk cítí šaty, když si je poprvé zkusí; cítil svaly, jejich váhu, cítil zemskou přitažlivost, tlak svého těla na chodidla. Pak příšerná bolest hlavy, jediný záblesk a pak zmizela a jeho obklopilo intenzivní fialové světlo. Bolestně se ušklíbl a zavřel oči.

Stál na slunci. Vzduch byl chladný a vlhký. Ve vysokých stromech kolem něj cvrlikali ptáci. Hustým listím tu a tam pronikal paprsek slunce a vytvářel na podrostu skvrnky. Stál na jednom z těch paprsků. Stroj stál stranou u úzké cestičky vedoucí lesem. A přímo před sebou uviděl průsekem mezi stromy středověkou vesnici.

Nejdřív pár statků a chatrčí, z doškových střech stoupal k nebi kouř. Pak kamenná zeď a temné břidličné střechy města za ní, a nakonec v dáli hrad s kulatými věžemi.

Okamžitě ho poznal: město a pevnost Castelgard. A už to nebyla zřícenina. Zdi byly celé.

Byl tady.

CASTELGARD

„Nic na světě není tak jisté jako smrt.“

JEAN FROISSART, 1359

37.00:00

Gomezová zlehka vyskočila ze stroje. Marek a Kate pomalu vylezli ze svých klecí a poněkud omráčeně se rozhlédli kolem sebe. Také Chris vystoupil. Nohou se dotkl mechu. Ten byl měkký a pružný.

„Fantazie,“ prohlásil Marek a okamžitě vykročil pryč od stroje, přes blátivou cestu, aby lépe viděl na město. Kate ho následovala. Vypadalo to, že je pořád ještě v šoku.

Ale Chrisovi se od stroje nechtělo. Pomalu se obrátil a pohlédl na les. Připadal mu temný, hustý, pravěký. Všiml si, že stromy jsou obrovské. Některé z nich měly kmeny tak silné, že by se za nimi schovali tři čtyři lidé. Rostly vysoko k nebi a rozprostíraly listnaté koruny tak, že pod nimi byla většinou tma.

„Krása, ne?“ řekla Gomezová. Zjevně vycítila, že je nesvůj.

„Ano, krása,“ odpověděl. Ale vůbec ten pocit neměl; les mu naopak připadal hrozivý. Rozhlížel se kolem dokola a snažil se přijít na to, proč má tak naléhavý pocit, že s tím, co vidí, je něco v nepořádku – něco tu chybělo nebo nebylo na svém místě. Nakonec se zeptal: „Co tuje divného?“

Zasmála se. „Aha,“ řekla. „Tak poslouchejte.“

Chris chvilku tiše stál a naslouchal. Někde zacvrlikal pták, lehký vánek šustil v listí stromů. Ale jinak…

„Nic neslyším.“

„No právě,“ kývla Gomezová. „Některé lidi to zneklidní, když se tady ocitnou poprvé. Není tu žádný hluk: žádné rádio ani televize, žádná letadla, žádné stroje, žádná auta. Ve dvacátém století jsme tak zvyklí, že pořád slyšíme nějaký zvuk, že nám to ticho připadá přízračné.“

„To je asi pravda.“ Aspoň on přesně takový pocit měl. Odvrátil se od stromů a pohlédl na blátivou cestu lesem, kterou zalévalo slunce. Na mnoha místech bylo bláto snad půl metru hluboké, rozryté kopyty koní.

Tohle je svět koní, uvědomil si.

Žádné zvuky strojů. Spousta koňských stop.

Zhluboka se nadechl, pomalu vydechl. Dokonce i vzduch jako by byl jiný. Opojný, čistý, jako by v sobě měl víc kyslíku.

Obrátil se a uviděl, že stroj je pryč. Gomezové to zjevně nedělalo starost. „Kde je stroj?“ zeptal se a snažil se, aby to neznělo vyděšeně.

„Odsunul se.“

„Odsunul?“

„Když jsou stroje plně nabité, jsou trochu nestabilní. Mají sklon sklouznout od přítomné chvíle jinam. Takže je nevidíme.“

„A kde jsou?“ ptal se Chris.

Pokrčila rameny. „To přesně nevíme. Nejspíš v jiném vesmíru. Ale na tom celkem nezáleží. Vždycky se vrátí.“

Aby to dokázala, pozvedla keramickou destičku a nehtem stiskla tlačítko. Stroje se ve stále sílících záblescích světla vrátily: všechny čtyři klece stály přesně tam kde předtím.

„Teď tu zůstanou asi minutu, možná dvě,“ vysvětlovala

Gomezová. „Ale nakonec se znova odsunou. Nechám je být.

Aspoň se jich zbavíme.“

Chris kývl; vypadalo to, že Gomezová ví, o čem mluví. Ale myšlenka, že se stroje někde toulají, vyvolávala v Chrisovi nejasný pocit nervozity; ty stroje jsou jeho zpáteční lístek a vůbec se mu nelíbila představa, že si dělají, co chtějí, a mohou si jen tak zmizet. Napadlo ho, jestli by někdo letěl letadlem, kdyby pilot prohlásil, že to letadlo je „nestabilní“. Na čele cítil chlad a uvědomil si, že ho každou vteřinou zalije studený pot.

Aby se něčím zaměstnal, Chris opatrně přešel přes cestu za ostatními a snažil se přitom nezapadnout do bláta. Když se zase dostal na pevnou půdu, rozhrnul hustý porost, nějakou rostlinu, která mu sahala až do pasu a podobala se rododendronu.

Ohlédl se na Gomezovou: „Je se v těch lesích čeho bát?“

„Jen zmijí,“ odpověděla. „Obvykle bývají na nižších větvích stromů. Spadnou vám na ramena a uštknou vás.“

„No děkuju pěkně,“ podotkl. „Jsou jedovaté?“

„Prudce jedovaté.“

„Smrtelně?“

„Nebojte se, jsou dost vzácné,“ chlácholila ho.

Chris se rozhodl radši se už dál neptat. Stejně se teď už dostal na slunnou mýtinku. Pohlédl dolů a uviděl řeku Dordogne šedesát metrů pod sebou, jak se vine mezi poli a moc se neliší od toho, jak ji byl zvyklý vídat.

Ale i když řeka byla táž, všechno ostatní tu vypadalo jinak.

Castelgard byl netknutý a přilehlé městečko také. Pod hradbami ležely statečky a na některých polích se právě oralo.

Ale jeho pozornost se brzo soustředila doprava, kde ležel velký obdélníkový komplex kláštera – a opevněný mlýnský most. Jeho opevněný most, pomyslel si. Ten most, který celé léto studoval.

A bohužel vypadal úplně jinak, než ho na počítači rekonstruoval.

Chris viděl čtyři vodní kola, ne tři, jak se otáčejí v proudu pod mostem. A most nad nimi nebyla jedna stavba. Vypadalo to, že staveb je tam několik, jako malé domky. Kámen každého z nich se trochu lišil barvou, což naznačovalo, že byly postaveny v různých dobách. Z největší budovy vycházel nepřetržitý sloupec šedého dýmu. Takže tam možná přece jen vyrábějí ocel, pomyslel si. Když má člověk vodní energií poháněné měchy, tak může postavit pravou vysokou pec. To by vysvětlovalo i ty oddělené budovy. Protože mlýny, kde se mlelo obilí nebo kukuřice, nikdy nepouštěly dovnitř žádný otevřený oheň – dokonce ani svíčku. Proto také mlýny pracovaly jen za denního světla.

Ty podrobnosti ho tak zaujaly, že se trochu uklidnil.

Marek stál za blátivou cestou a ohromeně se díval na městečko Castelgard.

Byl tady.

Cítil se omámený, skoro se mu točila hlava vzrušením nad všemi těmi detaily. V polích pod ním měli venkované na sobě barevné nohavice, červené a modré, oranžové a růžové. Zářivé barvy byly proti temné zemi jasně viditelné. Většina polí už byla osetá, brázdy zvláčené. Byl začátek dubna, takže jarní osev ječmene, hrachu, ovsa a fazolí – takzvaných postních plodin – už bude skoro u konce.

Sledoval, jak kdosi oře nové pole. Černý železný pluh táhli dva voli. Sám pluh rozhrnoval půdu na obě strany do úhledné brázdy. Potěšilo ho, když nad radlicí uviděl dlouhý dřevěný chránič. Byl to rozhon a pro tu dobu byl typický.

Za oráčem kráčel jiný venkovan a rytmickými pohyby paže sil obilí. Na rameni mu visel pytel osiva. Kousek za ním se k brázdám snášeli ptáci a zrní zobali. Ale ne dlouho. Na vedlejším poli uviděl Marek muže s bránami: jel na koni, který táhl dřevěný rám ve tvaru T, zatížený těžkým kamenem. Ten uzavíral brázdy a chránil zrní.

Všechno jako by se pohybovalo ve stejně pomalém, stabilním rytmu: ruka rozsévající obilí, pluh orající brázdy, brány urovnávající půdu. A v klidném ránu se neozýval téměř žádný zvuk, jen bzučení hmyzu a cvrlikání ptáků.

Za poli viděl Marek šestimetrovou kamennou hradbu, obepínající městečko Castelgard. Kámen byl zvětralý, tmavě šedý. V jedné části se hradba opravovala; čerstvý kámen byl světlejší, žlutošedý. Nad ním se skláněli zedníci a svižně pracovali. Na vrcholu samotné hradby přecházeli tam a zpátky strážci v kroužkové zbroji. Občas se zastavili a nervózně se zadívali do dálky.

A nad vším se tyčil samotný hrad se svými kruhovými věžemi a černými kamennými střechami. Z věží se třepotaly praporce. Na všech byl stejný znak: šedý a kaštanový štít se stříbrnou růží.

Dodávalo to hradu slavnostního vzhledu, a skutečně, na pláni hned pod hradbami se právě vztyčovaly velké dřevěné tribuny pro turnaj. Davy už se začínaly scházet. Bylo tam pár rytířů, koně měli uvázané vedle jasně barevných pruhovaných stanů, rozestavených všude kolem samotného kolbiště. Pážata a štolbové se proplétali mezi stany, přenášeli zbroj a vodu pro koně.

Marek to všechno pozoroval a pak si dlouze, spokojeně vzdychl.

Všechno, co viděl, bylo přesné, do nejmenšího detailu.

Všechno bylo skutečné.

Byl tady.

Kate Ericksonová se dívala na Castelgard trochu zmateně. Marek vedle ní vzdychal jako zamilovaný, ale nebyla si jistá proč. Samozřejmě, Castelgard byla teď živá vesnice, ve vší své bývalé slávě, domy i hrad byly celé. Ale jinak jí ta scéna nepřipadala příliš odlišná od běžné francouzské venkovské krajiny. Možná trochu zaostalejší, s koňmi a voly místo traktorů. Ale jinak… no, prostě moc se nelišila.

Z architektonického hlediska viděla největší rozdíl mezi současností a tím, co viděla před sebou, v tom, že všechny domy měly střechu z černé břidlice. Ty střechy byly velmi těžké a vyžadovaly důkladné vnitřní podpěry, takže se na domech v Périgordu už neužívaly, kromě turistických oblastí ovšem. Byla zvyklá vídat francouzské domy s okrovými střechami z vlnitých římských tašek nebo s plochými taškami francouzského stylu.

Tady ale byly všude kamenné střechy. Nikde ani jediná taška.

Jak si celou scénu prohlížela, pomalu si všímala i jiných detailů. Například tu byla spousta koní; skutečně spousta, když člověk počítal koně na polích, koně na turnaji, koně, na kterých se jezdilo po udusaných cestách, i koně na pastvině.

Jen kam dohlédla, musela být nejméně stovka koní. Nevzpomínala si, že by kdy viděla tolik koní najednou, dokonce ani doma v Coloradu ne. Všechny druhy koní, od elegantních válečných ořů na turnaji po těžké tahouny v poli.

A zatímco někteří lidé pracující v polích byli oblečeni nevýrazně, jiní na sobě měli barvy tak zářivé, že jí to připomínalo dovolenou u Karibského moře. Ty šaty byly stále dokola záplatované, ale vždycky v kontrastní barvě, takže to bylo vidět dokonce i takhle zdálky. Stal se z toho až jakýsi vzorek.

Pak si také uvědomila, jak zřetelné jsou hranice mezi relativně malými oblastmi lidského osídlení – městy a poli – a okolním lesem, hustým, obrovským zeleným kobercem, který se táhl na všechny strany. Téhle krajině dominoval les.

Měla pocit, že ji obklopuje divočina, v níž jsou lidé vetřelci.

A jen drobní vetřelci.

A když se znova podívala na hrad a městečko Castelgard, vycítila, že je tam něco divného, ale nedokázala určit co. Až si uvědomila, že nevidí komíny!

Nikde ani jediný komín.

Venkovské domy měly prostě otvory v doškových střechách, z nichž stoupal dým. Ve městě byly domy podobné, i když střechu měly z kamene; kouř stoupal z otvoru nebo z průduchu ve zdi. Ani na hradě komíny nebyly.

Hleděla na dobu, kdy se komíny v téhle části Francie ještě neobjevily. Tahle architektonická drobnost v ní kupodivu vzbudila takovou hrůzu, že se zachvěla. Svět před komíny.

Kdy byly vlastně komíny vynalezeny? Nedokázala si přesně vzpomenout. Kolem roku 1600 už rozhodně byly běžné. Ale to je odteď ještě hodně vzdálená budoucnost.

Od tohohle „teď“, připomněla sama sobě.

Za sebou uslyšela Gomezovou říct: „Co sakra blázníš?“

Kate se obrátila a viděla, že dorazil ten nevrlý chlapík Baretto. Jeho klec bylo vidět na protější straně cesty, o pár metrů dál v lese.

„Dělám si, co chci, sakra,“ odpověděl Gomezové.

Povytáhl si plstěný kabát, takže bylo vidět těžký kožený pás s pistolí v pouzdře a dvěma černými granáty. Teď právě kontroloval pistoli.

„Jestli do toho světa máme jít, tak tam půjdu připravený,“ pokračoval Baretto.

„Ale tohle s sebou nevezmeš,“ řekla Gomezová.

„Ty mi to tak zakážeš.“

„Ne, nevezmeš. Víš, že to nesmíme dělat. Gordon by nikdy nedovolil, aby se do toho světa dostaly moderní zbraně.“

„Ale Gordon tady není, ne?“ ušklíbl se Baretto.

„Tak koukni, krucisakra,“ řekla Gomezová a zamávala mu před očima bílou keramickou známkou.

Zdálo se, že mu vyhrožuje, že se vrátí.

36.50:22

Ve velínu jeden z techniků u monitorů řekl: „Zaznamenáváme skoky pole.“

„Vážně? To je dobrá zpráva,“ řekl Gordon.

„Proč?“ ptal se Stern.

Castelgard

„To znamená, že během nejbližších dvou hodin má někdo namířeno zpátky,“ vysvětloval Gordon. „Nepochybně vaši přátelé.“

„Takže jen popadnou profesora a budou zpátky do dvou hodin?“

„Ano, přesně –“ Gordon se odmlčel a zadíval se na zvlněný obraz na monitoru. Uprostřed trčela špička. „Tohle je ono?“

„Ano,“ kývl technik.

„Ale amplituda je moc velká,“ namítl.

„Jo. A interval se zkracuje. Rychle.“

„Chcete říct, že se někdo vrací teď?“

„Jo. Jak to vypadá, tak teď hned.“

Stern pohlédl na hodinky. Jeho tým byl pryč teprve pár minut. Nemohli najít profesora tak rychle.

„Co to znamená?“ naléhal Stern.

„Nevím,“ odpověděl Gordon. Pravda byla taková, že se mu tenhle vývoj vůbec nelíbil. „Nejspíš mají nějaké potíže.“

„Jaké potíže?“

„Když to jde takhle rychle, tak nejspíš mechanické. Možná transkripční chyba.“

„Co je to transkripční chyba?“ ptal se Stern.

Technik hlásil: „Výpočet přistání dvě minuty padesát sedm vteřin.“ Měřil sílu pole a intervaly pulzů.

„Kolik se jich vrací?“ ptal se Gordon. „Všichni?“

„Ne,“ zavrtěl hlavou technik. „Jen jeden.“

36.49:19

Chris Hughes si nemohl pomoci; už měl zase strach. I přes ranní chlad se potil, kůži měl studenou, srdce mu bušilo.

A hádka mezi Gomezovou a Barettem mu klidu nepřidala.

Vrátil se na cestu, obcházel nejhorší bláto. I Marek a Kate se vraceli. Všichni stáli trochu stranou od hádky.

„No dobře, dobře, sakra,“ říkal právě Baretto. Odepnul si zbraně a položil je opatrně na podlahu klece. „Dobře. Už jsi spokojená?“

Gomezová pořád mluvila tiše, takže ji neslyšeli.

„Vždyť se nic nestalo,“ skoro vrčel Baretto.

Gomezová zase něco tiše řekla. Baretto skřípal zuby. Chrisovi to bylo všechno trapné. Poodešel pár kroků stranou a obrátil se k nim zády. Čekal, až bude po všem.

Chrise překvapilo, že se cesta dost příkře svažuje. Průsekem mezi stromy viděl až dolů do roviny. Stál tam klášter geometricky uspořádaný komplex nádvoří, krytých průchodů a ambitů, celý z bezového kamene a obklopený vysokou kamennou zdí. Vypadalo to jako nahloučené a kompaktní městečko. Bylo to překvapivě blízko, necelých půl kilometru. Víc to být nemohlo.

„Ale co, já jdu dolů,“ řekla Kate a vykročila po cestě. Marek a Chris se na sebe podívali a pak ji následovali.

„Zůstaňte v dohledu, sakra,“ volal za nimi Baretto.

„Myslím, že bychom měli radši jít,“ řekla Gomezová.

Baretto ji chytil za paži a zadržel ji. „Nejdřív si musíme něco vyjasnit,“ řekl. „Jak se bude tahle expedice řídit.“

„To jsme si snad už vyjasnili dost,“ odsekla příkře Gomezová.

Baretto se k ní naklonil a řekl: „Protože mně se vůbec nelíbilo, jak jsi…,“ a zbytek už dodal tak tiše, že ho nebylo slyšet, jen rozeznali zuřivé sykání.

Chris byl rád, když zahnul za zatáčku a ztratil je z očí.

Kate vykročila ostrým tempem a cítila, jak se tím pohybem vytrácí z jejího těla napětí. Po té hádce byla podrážděná a nervózní. Pár kroků za sebou slyšela mluvit Chrise a Marka.

Chris měl strach a Marek se ho snažil uklidnit. Nechtěla to slyšet. Trochu přidala. Koneckonců, být tady, v těch fantastických lesích, mezi těmi obrovskými stromy…

Po minutě nebo dvou nechala Chrise a Marka za sebou, ale věděla, že nejsou daleko, a bylo příjemné být sama. Les kolem byl chladný a uklidňující. Naslouchala štěbetání ptáků a zvuku vlastních nohou dopadajících na cestu. Jednu chvíli měla dojem, že zaslechla ještě něco jiného. Trochu zpomalila a zaposlouchala se.

Ano, skutečně se ozval jiný zvuk: běžící nohy. Přicházelo to odněkud z cesty před ní. Slyšela, jak někdo lapá po dechu.

A pak další, slabší zvuk, jako vzdálené hromobití. Snažila se rozpoznat, co to je, když za zatáčkou vyrazil chlapec a hnal se k ní.

Chlapci mohlo být nějakých čtrnáct patnáct. Měl na sobě černé nohavice, jasně zelený prošívaný kabátec a černou čapku. V tváři byl zrudlý námahou; zřejmě už chvíli běžel. Zjevně se lekl, když ji uviděl na cestě. Když se k ní blížil, vykřikl:

„Aydathee amsel! Grassa duef Aydathee!“

Vzápětí jí sluchátko nabídlo překlad: „Schovej se, ženo! Pro lásku Boží! Schovej se!“

„Před čím se mám schovat?“ divila se Kate. Lesy jsou přece opuštěné. Co tím může myslet? Třeba mu nerozuměla dobře.

Třeba překlad nebyl správný. Když ji chlapec míjel, vykřikl znova: „Schovej se!“ a tvrdě do ní vrazil, až odlétla z cesty do lesa. Zakopla o zkřivený kořen, padla do podrostu. Uhodila se do hlavy, ucítila ostrou bolest a málem ztratila vědomí. Pomalu se zvedala, když si uvědomila, co bylo to vzdálené dunění.

Koně.

Hnali se v plném trysku směrem k ní.

Chris uviděl chlapce, jak se žene cestou nahoru, a skoro okamžitě uslyšel zvuk pronásledujících koní. Chlapec, kterému konečně došel dech, se u nich na chvilku zastavil, předklonil se a konečně ze sebe dokázal vypravit: „Schovejte se! Schovejte se!“ a pak vyrazil do lesa.

Marek si chlapce nevšímal. Díval se na cestu před sebou.

Chris se zamračil. „Co má tohle všechno –“

„Dělej, „ řekl Marek. Popadl Chrise kolem ramen a strhl ho z cesty do podrostu.

„Proboha,“ bránil se Chris, „nechtěl bys mi laskavě říct –“

„Pššš!“ Marek zakryl Chrisovi ústa rukou. „Chceš nás připravit o život?“

Ne, pomyslel si Chris, tohle vím docela jistě. Nechci nikoho připravit o život. Vzhůru do kopce proti nim se hnalo šest jezdců v plné zbroji: přílby, kroužková zbroj, svrchní kabátce v kaštanové a šedé barvě. Koně byli zahaleni černou látkou se stříbrnými cvočky. Celkový dojem byl hrozivý. První jezdec, který měl na přílbě černý chochol, ukázal vpřed a vykřikl: „ Godin!“

Baretto a Gomezová ještě stáli u cesty. Prostě jen stáli, zjevně v šoku nad tím, co se k nim řítilo. Černý jezdec se naklonil v sedle a rozehnal se širokým mečem po Gomezové, když ji míjel.

Chris uviděl tělo Gomezové bez hlavy, jemuž z krku tryskala krev, padat k zemi. Baretto, postříkaný krví, hlasitě zaklel a prchal do lesa. Do kopce se hnali další jezdci. Všichni teď křičeli: „Godin! Godin!“ Jeden z nich se otočil v sedle a napjal luk.

Šíp zasáhl Baretta v běhu do levého ramene, kovová špička projela až na druhou stranu, zásah ho srazil na kolena. Baretto se s klením vyhrabal znova na nohy a konečně se dostal ke svému stroji.

Sebral svůj pás, vytrhl jeden z granátů a otočil se, aby ho po jezdcích hodil. V té chvíli dostal plný zásah šípem do prsou. Baretto se zatvářil překvapeně, zakašlal a padl vzad. Zarazil se o tyče a svezl se do sedu. Chabě se pokusil vyrvat si šíp z prsou.

Další šíp mu probodl krk. Granát mu vypadl z rukou.

Koně na cestě se vzpínali a ržáli, jejich jezdci kroužili kolem, křičeli a ukazovali.

Objevil se jasný záblesk světla.

Chris se ohlédl právě včas, aby viděl Baretta, pořád ještě v sedě a bez hnutí, jak stroj vysílal jeden záblesk za druhým a rychle se zmenšoval.

Za chvilku byl stroj pryč. Jezdci se teď tvářili zděšeně. Jezdec s černým chocholem křikl něco na ostatní a jako jeden muž všichni pobídli koně a hnali se do kopce, z dohledu.

Když se černý jezdec obracel, jeho kůň zakopl o mrtvé tělo.

Jezdec zaklel, obrátil se a několikrát přitáhl koni uzdu, takže vždycky dopadl předníma nohama na tělo. Krev se rozstřikovala; koňské nohy byly temně rudé. Nakonec se černý jezdec otočil a s posledním zaklením vyrazil vzhůru za ostatními.

„Kristepane.“ Ta náhlost toho všeho, to samozřejmé násilí –

Chris se neohrabaně zvedl a vyběhl zpátky na cestu.

Tělo Gomezové leželo v bahnité louži, rozdupané téměř k nepoznání. Ale jednu ruku měla rozpřáhnutou stranou.

A vedle ní ležela ta bílá keramická známka.

Byla prasklá a bylo vidět elektroniku uvnitř.

Chris ji sebral. Keramika se mu v ruce rozpadla, stříbrné a bílé kousíčky se sesypaly k zemi a zapadly do bláta. A v té chvíli pochopil, v jaké jsou situaci.

Oba jejich průvodci byli mrtví.

Jeden stroj byl pryč.

Navigační známka byla zničená.

Což znamenalo, že tady uvázli. Byli v pasti, bez průvodců, bez pomoci. A bez šance, že by se kdy mohli vrátit.

Bez nejmenší šance.

36.30:42

„Pozor,“ řekl technik. „Čekáme návrat.“

Na gumové podlaze, uprostřed zakřivených vodních štítů, se objevily drobné záblesky světla.

Gordon pohlédl na Sterna. „Za chvilku se dozvíme, co se stalo.“

Záblesky jasněly a na gumové podlaze začal růst stroj. Byl asi půl metra vysoký, když Gordon zaklel: „Sakra! S tím chlapem jsou jen potíže.“

Stern něco řekl, ale Gordon si ho nevšímal. Viděl tam Baretta sedět opřeného o stěnu a zjevně mrtvého. Stroj dosáhl plné velikosti. Uviděl v jeho rukou pistole. Okamžitě samozřejmě pochopil, co se stalo. I když Kramerová Baretta výslovně varovala, ten hajzl si s sebou vzal moderní zbraně.

Takže Gomezová ho samozřejmě poslala zpátky, a –

Malý černý předmět se vykutálel na podlahu.

„Co to je?“ zeptal se Stern.

„Nevím,“ hleděl Gordon upřeně na obrazovky. „Skoro to vypadá jako gra –“

V tranzitní místnosti se ozval výbuch. Obrazovky videa zábleskem zbělely a chvilku nebylo vidět vůbec nic. Zvuk byl ve velínu podivně zkreslený, skoro jako silné zapraskání statické elektřiny. Tranzitní místnost se okamžitě naplnila světlým dýmem.

„Do prdele,“ ulevil si Gordon a uhodil pěstí do pultu.

Technici v tranzitu křičeli. Tvář jednoho muže byla samá krev. V příští chvíli mu podrazila nohy vlna vody, protože štíty se sesypaly, roztříštěny úlomky granátu. Voda skoro metr hluboká šplouchala tam a zpět jako příboj. Ale skoro okamžitě začala odtékat a podlaha pod ní syčela a kouřila.

„To baterie,“ vysvětlil Gordon. „Unikla z nich kyselina fluorovodíková.“

V místnosti pro dým nebylo moc vidět, ale dovnitř vběhly postavy v plynových maskách a pomáhaly zraněným technikům.

Stropní vzpěry se začaly lámat a padat, přičemž rozbily i zbývající vodní štíty. Další vzpěry se zřítily doprostřed místnosti.

Ve velínu někdo podal jednu plynovou masku Gordonovi a druhou Sternovi. Gordon si jí nasadil.

„Musíme odtud,“ pobídl Sterna. „Vzduch je kontaminovaný.“

Stern nespouštěl oči z obrazovek. V dýmu viděl ostatní stroje rozbité, překocené, unikala z nich pára a světle zelený plyn.

Jen jedna ještě stála kousek stranou, ale přímo před jeho očima se na ni zřítil spojovací trám a rozdrtil ji.

„Nezbyly už žádné stroje,“ řekl Stern. „Znamená to –“

„Ano,“ kývl Gordon. „Obávám se, že pro tuto chvíli si vaši přátelé musejí poradit sami.“

36.30:00

„Uklidni se, Chrisi,“ řekl Marek.

„Já se mám uklidnit? Uklidnit?“ Chris skoro křičel. „Jen se na to podívej, André, proboha – známka je rozbitá. Žádnou známku nemáme. Což znamená, že se nemáme jak dostat domů. Což znamená, že jsme úplně v prdeli, André. A ty chceš, abych se uklidnil?“

„Přesně tak, Chrisi,“ řekl Marek tiše a důrazně. „Přesně to chci. Chci, aby ses uklidnil, prosím. Chci, aby ses sebral.“

„Proč bych to sakra dělal?“ křičel Chris. „Proč? Přiznej si to,

André všechny nás tady zabijou. To přece víš sám, ne? Všechny nás zabijou, do prdele. A nemáme se odtud jak dostat.“

„Ale máme.“

„Nemáme ani žádné jídlo, nemáme sakra vůbec nic, trčíme v téhle – v téhle posrané díře, a –“ Zarazil se. Otočil se. „Co jsi říkal?“

„Říkal jsem, že se odtud můžeme dostat.“

„Jak?“

„Neuvažuješ. Ten druhý stroj se vrátil. Do New Mexika.“

„Jo…“

„Uvidí, v jakém je stavu –“

„Mrtvý, André. Uvidí, že je ten chlap mrtvý.“

„Chci říct, že poznají, že se něco stalo. A přijdou pro nás. Pošlou další stroj, aby nás vyzvedl,“ vysvětloval Marek.

„Jak to víš?“

„Prostě to udělají,“ uzavřel Marek a vykročil z kopce dolů.

„Kam jdeš?“

„Najít Kate. Musíme se držet pohromadě.“

„Já se odtud nehnu.“

„Jak chceš. Ale skutečně se ani nehni.“

„Neboj, to mě ani nenapadne.“

Chris ukázal před sebe. „Tadyhle předtím přistály stroje.

A tady taky zůstanu.“

Marek odklusal a zmizel za zatáčkou. Chris zůstal sám.

Skoro okamžitě ho napadlo, jestli by se neměl rozběhnout také a Marka dohnat. Možná je lepší nebýt sám. Zůstat pohromadě, jak to říkal Marek.

Udělal pár kroků po cestě za Markem, pak se zastavil. Ne, pomyslel si. Řekl přece, že zůstane, kde je. Vrátil se pár metrů po cestě a snažil se najít místo, odkud by neviděl na tu mrtvolu. Jeho dech se pomalu uklidňoval. Byl zase schopen uvažovat. Usoudil, že Marek měl pravdu. Pošlou další stroj, a nejspíš hodně brzo. Přistane přímo tady? Je tohle běžné přistávací místo? Nebo to bude prostě jen někde kolem?

Ať tak nebo tak, Chris si byl jistý, že by měl zůstat přesně tam, kde je.

Podíval se na cestu, směrem, kde zmizel Marek. Kde asi je

Kate? Asi kus před nimi. Několik set metrů, možná víc.

Kristepane, on chce domů.

Pak v lese po své pravici uslyšel zapraskání.

Někdo se blížil.

Zneklidněl, protože věděl, že nemá zbraň. Pak si vzpomněl na váček, přivázaný k pasu a schovaný pod šaty. Má přece svůj plynový sprej. Lepší než nic. Neohrabaně pozvedl kabátec a hledal –

„Sssst.“

Obrátil se.

Byl to ten chlapec, který se vynořil z lesa. Tvář měl hladkou a bezvousou; Chris si uvědomil, že mu nejspíš není víc než dvanáct. Chlapec zašeptal: „Arkith. Thou. Earwasher.“

Chris se zamračil, protože nerozuměl, ale vzápětí uslyšel v uchu tichý hlásek: „Hej. Ty. Irčane.“ Uvědomil si, že sluchátko překládá.

„Co je?“ zeptal se.

„Coumen wicklie.“ V uchu slyšel: „Pojď rychle.“

Chlapec na něj kýval, naléhavě a významně.

„Ale…“

„Pojď. Sir Guy rychle zjistí, že ztratil stopu. Pak se vrátí, neboť ji bude hledati.“

„Ale…“

„Nemůžeš zde zůstati. Zabil by tě. Pojď!“

„Ale…“ Chris bezmocně ukázal na cestu, kde zmizel

Marek.

„Tvůj sluha tě najde. Pojď!“

Slyšel teď vzdálené dunění koňských kopyt. Rychle sílící dunění.

„Což jsi hloupý?“ nevěřícně na něj zíral chlapec. „Pojď!“

Dusot se blížil.

Chris stál jako přimražený a nevěděl, co má dělat.

Chlapec ztratil trpělivost. Znechuceně zavrtěl hlavou a odběhl do lesa. Okamžitě se ztratil v hustém podrostu.

Chris zůstal na cestě sám. Podíval se dolů. Marka nikde neviděl. Podíval se vzhůru, směrem, odkud přicházelo dunění kopyt. Srdce mu už zase bušilo.

Musel se rozhodnout. Okamžitě.

„Jdu s tebou!“ zavolal na chlapce.

Pak se otočil a rozběhl se do lesa.

Kate seděla na padlém stromě, paruku nakřivo, a opatrně si ohmatávala hlavu. Na prstech měla krev.

„Stalo se ti něco?“ ptal se Marek už z dálky.

„Myslím, že ne…“

„Počkej, já se podívám.“

Marek zvedl paruku a uviděl krev a sedmicentimetrový šrám na hlavě. Zranění už skoro nekrvácelo, krev se začala srážet na síťce paruky. Rána by si zasloužila pár stehů, ale půjde to i bez nich.

„To přežiješ.“ Znova jí nasadil paruku.

„Co se stalo?“ zeptala se.

„Ti druzí dva jsou mrtví. Zbyli jsme jen my. Chris trochu panikaří.“

„Chris trochu panikaří,“ opakovala s pokývnutím, jako by to čekala. „Tak to pro něj radši dojdeme, ne?“

Vykročili zpátky po cestě. Při chůzi si Kate vzpomněla:

„Co známky?“

„Ten chlápek se vrátil a svou vzal s sebou. Tělo Gomezové podupali a známku přitom zničili.“

„A co ta druhá?“ ptala se Kate.

„Jaká druhá?“

„Měla náhradní.“

„Jak to víš?“

„Říkala to. Nevzpomínáš si? Když se vrátila zpátky z té průzkumné cesty nebo co to bylo, říkala, že je všechno v pořádku a že si máme pospíšit a připravit se. A pak říkala: ‚Teď jdu vypálit náhradní známku.‘ Nebo tak něco.“

Marek se zamračil.

„Je to celkem logické, aby měla náhradní,“ dodala Kate.

„Tak tohle Chris rád uslyší,“ podotkl Marek. Zahnuli za poslední zatáčku. Pak se zastavili a jen zírali.

Chris byl pryč.

Chris Hughes se prodíral podrostem, ignoroval ostružiny, které mu drásaly nohy a trhaly nohavice. Konečně zahlédl běžícího chlapce asi padesát metrů před sebou. Ale chlapec si ho nevšiml, nezastavil se, běžel pořád dopředu. Směřoval k vesnici. Chris se mu snažil stačit. Běžel dál.

Za sebou na cestě slyšel odfrkování a ržání koní a křik mužů. Jeden vykřikl: „V lese!“ a další odpověděl zaklením. Ale mimo cestu bylo dost neschůdno. Chris musel přelézat padlé stromy, trouchnivějící kmeny, odlomené větve a husté ostružiní. Není tohle pro koně moc obtížný terén? Sesednou?

Vzdají to? Nebo je budou pronásledovat?

Sakra, určitě budou.

Běžel dál. Dostal se teď do močálovité oblasti. Prodíral se rostlinami vysokými až do pasu a odporně zapáchajícími, klouzal v blátě, které bylo na každém kroku hlubší. Slyšel vlastní těžký dech a mlaskání nohou v bahně.

Ale neslyšel nikoho za sebou.

Půda byla brzo zase suchá a on mohl běžet rychleji. Chlapec teď byl jen deset kroků před ním, ale nezpomaloval. Chris lapal po dechu a pokoušel se ho dohnat, ale chlapec se držel před ním.

Běžel dál. V levém uchu mu zapraskalo. „Chrisi.“

Byl to Marek.

„Chrisi, kde jsi?“

Jak se odpovídá? Má to mikrofon? Pak si vzpomněl, že mu říkali něco o vedení zvuku v kostech. Řekl nahlas: „Já… já běžím…“

„To slyším. Kam běžíš?“

„Ten kluk… k vesnici.

„Běžíš k vesnici?“

„Nevím. Myslím si to.“

„Myslíš si to? Chrisi, kde jsi?“

A pak Chris za sebou uslyšel praskání, mužské volání, řehtání koní.

Jezdci šli po něm. A on za sebou nechal jasnou stopu z polámaných větví a blátivých stop. Nebude těžké ji sledovat.

Do prdele.

Chris se rozběhl ještě rychleji, až na hranici svých možností. A najednou si uvědomil, že před sebou už nevidí toho chlapce.

Zastavil se, lapal po dechu a horečně se rozhlížel kolem.

Hledal –

Byl pryč.

Chlapec zmizel.

Chris byl v lese sám.

A jezdci se blížili.

Na blátivé cestě nad klášterem stáli Marek a Kate a naslouchali svým sluchátkům. Bylo v nich teď ticho; Kate si zakryla ucho rukou, aby lépe slyšela. „Nic.“

„Možná je mimo dosah,“ napadlo Marka.

„Proč se žene do vesnice? Vypadalo to, že sleduje toho kluka,“ řekla. „Proč to dělá?“

Marek pohlédl ke klášteru. Nebylo to dál než deset minut chůze od místa, kde stáli. „Profesor je nejspíš teď támhle dole. Mohli jsme ho prostě popadnout a letět domů.“ Podrážděně kopl do padlého kmene. „Mohlo to být všechno tak jednoduché.“

„Jenže už není,“ podotkla Kate.

Škubli sebou, protože jim ve sluchátkách hlasitě zapraskala statická elektřina. Uslyšeli znovu Chrisův sípavý dech.

Marek řekl: „Chrisi. Jsi tam?“

„Nemůžu… teď nemůžu mluvit.“

Šeptal. A znělo to vyděšeně.

„Ne, ne, ne!“ zašeptal chlapec a natáhl se dolů z větví obrovského stromu. Zapískal, protože se mu konečně zželelo Chrise obíhajícího panicky v kruzích. A gestem ho pobídl, aby vylezl na strom.

Chris se teď pokoušel vylézt nahoru, vytáhnout se do nejnižších větví, vzepřít se nohama o kmen. Ale to chlapce rozčílilo.

„Ne, ne! Rukama! Jen rukama!“ šeptal rozčileně. „Ty jsi vpravdě hlupák – pohleď, jaké stopy jsi nadělal nohama na kmeni.“

Chris, visící na větvi, pohlédl pod sebe. Chlapec měl pravdu. Na kůře kmene byly velmi zřetelné blátivé stopy.

„Při svatém kříži, jsme ztraceni!“ zvolal chlapec, přehoupl se Chrisovi přes hlavu a lehce dopadl na zem.

„Co to děláš?“ ptal se Chris.

Ale chlapec už utíkal pryč ostružinami, pohyboval se od stromu ke stromu. Chris seskočil také a následoval ho.

Chlapec si pro sebe podrážděně něco mumlal, jak nahlížel do větví každého stromu. Zřejmě hledal hodně velký strom s relativně nízkými větvemi; žádný mu nevyhovoval. Zvuky jezdců byly teď hlasitější.

Brzo urazili sto metrů nebo ještě víc a ocitli se v oblasti porostlé zkřivenými, zakrslými borovicemi. Bylo tu volněji a světleji, protože napravo bylo méně stromů, a pak Chris uviděl, že teď utíkají u kraje útesu nad městem a řekou. Chlapec uskočil ze slunce zpátky do temnějšího lesa. Skoro okamžitě našel strom, který se mu líbil, a dal Chrisovi znamení.

„Ty první. A bez nohou!“

Chlapec pokrčil kolena, propletl prsty na rukou, napjal svaly a zapřel se. Chris měl dojem, že je to ještě dítě a že ho neunese, ale hoch netrpělivě škubl hlavou. Chris vložil nohu do chlapcových dlaní, natáhl se vzhůru a chytil se nejnižší větve. S chlapcovou pomocí se vytáhl nahoru, až se se závěrečným heknutím přehoupl přes větev a zůstal na ní viset, ohnutý v pase. Podíval se dolů na chlapce, který sykl: „Rychle!“ Chris se s námahou dostal na kolena, pak vytáhl na větev i nohy. Další vyšší větev byla snadno dosažitelná a on pokračoval ve výstupu.

Chlapec pod ním vyskočil do vzduchu, popadl větev a rychle se vytáhl nahoru. Byl sice štíhlý, ale překvapivě silný, a z větve na větev se pohyboval úplně jistě. Chris byl teď asi šest metrů nad zemí. Paže ho pálily, lapal po dechu, ale postupoval dál, z větve na větev…

Chlapec ho popadl za kotník a on znehybněl. Pomalu a opatrně se ohlédl přes rameno a uviděl chlapce sedět strnule na větvi pod sebou. Pak Chris slyšel frknout koně a uvědomil si, že ten zvuk byl blízko.

Hodně blízko.

Dole pod nimi postupovalo šest jezdců pomalu a tiše vpřed.

Byli ještě kus od nich a občas je bylo vidět mezerami v podrostu. Když kůň zafrkal, jeho jezdec se naklonil vpřed, popleskal ho po krku a uklidnil ho.

Jezdci věděli, že kořist není daleko. Nakláněli se v sedlech dolů, sledovali půdu, rozhlíželi se hned na jednu, hned na druhou stranu. Naštěstí byli teď mezi nízkými borovicemi; tam žádná stopa nebyla vidět.

Domlouvali se gesty rukou. Rozestoupili se, oddělili jeden od druhého a postupovali vpřed. Utvořili nerovnou řadu, prošli pod stromem po obou stranách. Chris zatajil dech. Jestli se podívají nahoru…

Ale nepodívali.

Postupovali vpřed, hloub do lesa, a nakonec jeden z nich promluvil nahlas. Byl to ten jezdec s černým chocholem na přilbě; ten, který usekl hlavu Gomezové. Hledí měl zdvižené.

„Dál už ne. Uprchlí nám.“

„Jak? Přes útes?“

Černý rytíř zavrtěl hlavou. Chris viděl, že jeho tvář je temná: temná pleť, tmavé oči. Řekl: „To dítě není tak hloupé.“

„Ne tak docela dítě, pane.“

„Spadl-li, pak omylem. Jinak to není možné.“ Temný rytíř zavrtěl hlavou. „Ale myslím, že jsme neuspěli. Vrátíme se, kudy jsme přišli.“

„Jak si přeješ, pane.“

Jezdci obrátili koně a vyrazili zpátky. Znovu minuli strom, stále ještě ve velkých rozestupech, a vyjeli na slunce.

„V lepším světle třeba jejich stopu najdeme.“

Chris si dlouze oddechl úlevou.

Chlapec mu poklepal na nohu a kývl na něj, jako by chtěl říct „dobrá práce“. Počkali, až jezdci budou aspoň sto metrů daleko a skoro z dohledu. Pak chlapec tiše sklouzl ze stromu a Chris ho následoval, jak nejlépe dokázal.

Když sestoupili na zem, uviděl Chris vzdalující se jezdce.

Právě se blížili ke stromu s blátivými stopami. Černý rytíř ho minul a ničeho si nevšiml. Pak druhý…

Chlapec ho popadl za paži a táhl ho pryč, do podrostu.

Pak se ozvalo: „Sire Guyi! Pohleď sem! Na strom! Jsou na stromě!“

Jeden z rytířů si všiml.

Do prdele.

Jezdci se obrátili a zadívali se do koruny. Černý rytíř se vrátil a skepticky řekl: „Ano? Ukaž mi je.“

„Nevidím je tam, pane.“

Rytíři se otočili, podívali se zpátky, podívali se na všechny strany, podívali se za sebe…

A uviděli je.

„Tam!“

Jezdci zaútočili.

Chlapec přímo letěl. „Pro rány boží, teď jsme ztraceni,“ řekl, když se v běhu ohlédl. „Umíš plavat?“

„Plavat?“ opakoval Chris.

Samozřejmě že uměl plavat. Ale na to teď nemyslel. Protože teď zrovna se hnali přímo k mýtině, přímo k mezeře mezi stromy.

K útesu.

Půda se svažovala, nejdříve pomalu, pak příkřeji. Hlíny ubývalo, občas už byly vidět kousky okrového pískovce. Slunce žhnulo.

Černý rytíř něco zařval. Chris mu nerozuměl.

Konečně doběhli k okraji mýtiny. Chlapec bez zaváhání skočil.

Chrisovi se za ním nechtělo. Ohlédl se a uviděl, jak se k němu rytíři ženou s tasenými meči.

Nemá na vybranou.

Chris se otočil a rozběhl se k okraji útesu.

Marek sebou trhl, když uslyšel ve sluchátku Chrisův výkřik. Ten byl nejdřív hlasitý, ale pak skončil heknutím a tupou ranou.

Nárazem.

Stál s Kate u cesty a poslouchal. Čekali.

Dál už neslyšeli nic. Dokonce ani praskání statické elektřiny.

Vůbec nic.

„Je mrtvý?“ zeptala se Kate.

Marek jí neodpověděl. Spěšně přešel k tělu Gomezové. Přidřepl a začal prohledávat bláto. „Pojď,“ vybídl ji, „pomoz mi hledat tu náhradní známku.“

Pár minut hledali a pak Marek popadl Gomezovou za ruku, která už šedla a tuhla. Zvedl ji za paži, cítil chlad její kůže a otočil tělo. To s plesknutím dopadlo zpátky do bláta.

V té chvíli si všiml, že Gomezová měla na zápěstí náramek ze spleteného provázku. Předtím si ho nevšiml; zdálo se, že je to součást dobového kostýmu. Ovšem k té době se to samozřejmě nehodilo ani trochu. Dokonce i skromná venkovanka by měla náramek kovový nebo z rytých kamenů či dřeva, pokud by vůbec něco takového nosila. Tohle byla nějaká moderní věc, patřila spíš k hnutí hippies nebo New Age než do středověku.

Marek se toho zvědavě dotkl a překvapilo ho, že náramek je tuhý, skoro jako z lepenky. Obrátil jí ho na zápěstí a hledal sponu, a na spleteném provázku se otevřelo jakési víčko.

Uvědomil si, že náramek maskuje malý elektronický měřič času, něco jako náramkové hodinky.

Na displeji bylo 36.37:10.

A čísla ubývala.

Okamžitě pochopil, co to je. Byl to odpočet pro stroj, ukazoval, kolik času jim zbývá. Původně měli sedmatřicet hodin a teď ztratili asi dvacet minut.

„Tak odečet bychom měli,“ podotkla Kate. „Ale známku ne.“

Hledali ještě pět minut. A nakonec musel Marek neochotně připustit zlou pravdu.

Žádná známka tu nebyla. A bez známky se stroje nevrátí.

Chris měl pravdu: uvízli tu.

36.28:04

Ve velínu ječely alarmy. Oba technici vstali a vyběhli. Stern cítil, jak ho Gordon pevně uchopil za paži.

„Musíme jít,“ pobídl ho Gordon. „Vzduch je kontaminovaný od kyseliny fluorovodíkové. Tranzitní plocha je toxická. A výpary se brzo dostanou až sem nahoru.“ Začal postrkovat Sterna ven z velína.

Stern se ohlédl na obrazovku, na změť vzpěr a dýmu na tranzitní ploše. „Ale co když se pokusí vrátit a dole nikdo nebude?“

„Nebojte se,“ odpověděl Gordon. „To se nestane. Ty trosky by zapnuly infra. Senzory potřebují dva metry na všech stranách, pamatujete? A tady je nemají. Takže senzory nedovolí, aby se stroje vrátily. Aspoň dokud to všechno neodklidíme.“

„A jak dlouho bude trvat to odklidit?“

„Nejdřív musíme v jeskyni vyměnit vzduch.“

Gordon vedl Sterna do dlouhé chodby, která vedla k hlavnímu výtahu. V chodbě byla spousta lidí, všichni směřovali ven. Jejich hlasy se rozléhaly chodbou.

„Vyměnit vzduch v jeskyni?“ opakoval Stern. „To je pořádný objem. Jak dlouho to potrvá?“

„Teoreticky devět hodin,“ řekl Gordon.

„Teoreticky?“

„Ještě jsme to nikdy nemuseli dělat,“ vysvětloval Gordon.

„Ale kapacitu na to samozřejmě máme. Velké větráky by se měly každou chvilku zapnout.“

Za pár minut se cosi rozeřvalo. Stern ucítil v tváři prudký závan a šaty se mu zatřepetaly.

„A až se vzduch vymění? Co pak?“

„Obnovíme tranzitní plochu a budeme čekat na jejich návrat,“ řekl Gordon. „Přesně jak jsme to plánovali.“

„A když se pokusí vrátit dřív, než je budete moci přijmout?“

„To není problém, Davide. Stroj to prostě odmítne. Vrátí je to zpátky tam, kde byli. Aspoň zatím.“

„Takže jsou jako trosečníci,“ uzavřel Stern.

„Ano, zatím ano,“ kývl Gordon. „Jsou trosečníci. A my s tím nemůžeme vůbec nic dělat.“

36.13:17

Chris Hughes se rozběhl k okraji skály a vrhl se s výkřikem do vzduchu. Bezmocně mával rukama a nohama. Uviděl Dordogne šedesát metrů pod sebou, jak se vine zelenou krajinou. Pád byl příliš dlouhý. Řeka příliš mělká. Byl si jistý, že zemře.

Pak ale uviděl, že útes pod ním není hladký – byla tu vyčnívající skalní lavice šest metrů pod okrajem. Byla to holá skála, dost prudce se svažující, s pár zakrslými stromky a keři.

Dopadl na výběžek, přistál na boku a náraz mu málem vyrazil dech. Okamžitě se začal bezmocně kutálet k okraji. Pokoušel se zastavit, zoufale se chytal podrostu, ale ten byl moc slabý a pod rukama mu povoloval. Jak se valil ke kraji, všiml si, že chlapec se po něm natahuje, ale jeho napřaženou ruku

Chris minul. Kutálel se dál, svět se kolem něj točil. Chlapec byl teď za ním, na tváři zděšený výraz. Chris věděl, že se skulí z okraje, že padne –

S heknutím narazil do stromu, ucítil ostrou bolest nejdřív v žaludku a pak v celém těle. Na okamžik nevěděl, kde vlastně je; cítil jen bolest. Svět byl zelenobílý. Vracel se do něj jen pomalu.

Strom zadržel jeho pád, ale Chris ještě pořád nemohl dýchat. Bolest byla strašná. Před očima mu pluly hvězdičky, pak se zvolna ztrácely, a on konečně uviděl své nohy, visící přes okraj útesu.

Pohybovaly se.

Pohybovaly se dolů.

Stromek byl slabá borovice a jeho váha ji pomalu, pomaličku ohýbala. Ucítil, že sám klouže kolem kmene. Nemohl to zastavit. Popadl kmínek a pevně ho sevřel. A pomohlo to: už neklouzal. Přitáhl se ke kmínku, pomalu se soukal zpátky na skálu.

Pak si ke své hrůze všiml, že kořeny stromu se začínají vytrhávat ze skalních štěrbin, jeden po druhém praskají. Byla jen otázka času, kdy se uvolní celý strom.

Pak ucítil zatahání za límec a uviděl chlapce, jak stojí nad ním a vší silou ho zvedá. Chlapec se tvářil popuzeně. „Pojď, rychle!“

„Proboha,“ vypravil ze sebe Chris. Padl na skálu a lapal po dechu. „Dej mi aspoň chvilku –“

Kolem ucha mu prosvištěl šíp jako kulka. Ucítil od něj i závan vzduchu.

Ohromilo ho, jakou sílu šíp má. Strach mu dodal sílu a on se začal plazit po útesu nahoru, předkloněný, přitahoval se od stromu ke stromu. Mezi stromy prosvištěl další šíp.

Shora na ně hleděli jezdci. Černý rytíř se rozkřikl: „Blázne! Pitomče!“ a vztekle lučištníka uhodil a vyrazil mu zbraň.

Žádné další šípy už nepřilétly.

Chlapec táhl Chrise za paži vpřed. Chris nevěděl, kam vede stezka po útesu, ale chlapec měl zřejmě nějaký plán. Nad ním se jezdci otočili a vyrazili zpátky do lesa.

Výběžek teď končil úzkou římsou, širokou jen asi třicet centimetrů, která vedla někam za ohyb skály. Pod římsou byla jen hladká skála až dolů k řece. Chris se díval na řeku, ale chlapec ho popadl za bradu a hlavu mu zvedl. „Nedívej se dolů. Pojď.“ Chlapec se přitiskl ke skále, rozepjal paže a opatrně vkročil na římsu. Chris následoval jeho příkladu. Pořád ještě se mu těžko dýchalo. Věděl, že kdyby jen trochu zaváhal, přemohla by ho panika. Vítr se mu opíral do šatů, jako by se ho pokoušel odlepit od skály. Přitiskl tvář na teplý kámen, hledal nějaké chyty, bojoval s panikou.

Viděl, že chlapec zmizel za ohybem. Chris pokračoval dál.

Ohyb byl ostrý a stezka se tady rozdrolila, takže zůstala mezera. Musel ji opatrně překročit, ale pak obešel roh a vydechl úlevou. Před sebou viděl, že skála končí dlouhým zeleným svahem lesnaté půdy, která se táhne až dolů k řece. Chlapec na něj mával. Chris vykročil vpřed a přidal se k němu.

„Odtud je to už snazší.“ Chlapec šel napřed, Chris za ním.

Skoro okamžitě si uvědomil, že svah není tak mírný, jak si myslel. Pod stromy bylo šero a příkrý svah byl blátivý. Chlapec uklouzl, sjel po blátivé cestičce, zmizel dole v lese. Chris dál pomalu sestupoval, chytal se cestou větví. Pak i on ztratil půdu pod nohama, padl na záda do bahna a jel dolů. Z nějakého důvodu si v duchu říkal: Jsem postgraduální student na Yale, jsem historik specializovaný na historii techniky. Bylo to, jako by se snažil držet se identity, která mu rychle mizela z vědomí, jako sen, z něhož se probudil a který teď zapomíná.

Chris se řítil ze svahu, narážel do stromů, větve mu drápaly obličej, ale nemohl dělat nic, aby svůj sestup zpomalil. Jel dolů, dolů, dolů.

Marek s povzdechem vstal. Na těle mrtvé Gomezové žádná navigační známka nebyla. Tím si byl jistý. Kate stála vedle něj a kousala se do rtu. „Určitě říkala, že má náhradní. Určitě.“

„Ale já nevím, kde je,“ řekl Marek

Kate se nevědomky začala drbat na hlavě, pak ucítila paruku a také bolest, jak se zranila na hlavě. „Ta zatracená paruka…“

Zarazila se. Podívala se na Marka.

A pak vykročila do lesa vedle cesty. „Kam letěla?“ zeptala se.

„Co?“

„Její hlava.“

Vzápětí ji našla. Překvapilo ji, jak maličká vypadá. Hlava bez těla nebyla moc velká. Snažila se nedívat na pahýl krku.

Bojovala se svou nechutí a odporem. Přidřepla a hlavu otočila, takže se teď dívala do šedé tváře, nevidoucích očí.

Z pokleslé čelisti trochu vylézal jazyk. V ústech bzučely mouchy.

Zvedla paruku a keramickou známku okamžitě uviděla.

Byla přilepená k síťce paruky. Odtrhla ji.

„Mám ji,“ hlásila.

Kate ji obrátila v dlani. Uviděla tlačítko na jedné straně a u něj malé světélko. Tlačítko bylo tak malé a úzké, že se dalo stisknout jen nehtem.

Bylo to ono. Určitě to našli.

Marek došel k ní a podíval se na destičku.

„Vypadá to tak,“ řekl.

„Takže se můžeme vrátit,“ dodala Kate. „Kdy budeme chtít.“

„Chceš se vrátit?“ zeptal se Marek.

Přemýšlela o tom. „Přišli jsme sem pomoci profesorovi,“ řekla. „A myslím, že bychom to měli udělat.“

Marek se zeširoka usmál.

A pak uslyšeli dusot kopyt a vrhli se do keřů těsně předtím, než se blátivou stezkou cvalem přehnalo šest temných jezdců směrem dolů k řece.

Chris klopýtal vpřed, po kolena v močálu na okraji řeky. Bláto měl na tváři, na vlasech, na šatech. Byl obalený takovou spoustou bahna, že cítil jeho váhu. Chlapce uviděl před sebou, jak se už cáká ve vodě a myje se.

Prodral se posledními travinami u řeky a vlezl do vody.

Byla ledová, ale Chrisovi to bylo jedno. Potopil se i s hlavou, drbal si vlasy rukama, drhnul si tvář, snažil se zbavit bahna.

Chlapec se už vyšplhal na protější břeh a seděl na slunci na skalním výběžku. Chlapec říkal něco, co Chris neslyšel, ale sluchátko mu přeložilo: „Ty si nesvlékáš šaty, když se koupeš?“

„Proč? Ty jsi to také neudělal.“

Chlapec pokrčil rameny. „Ale ty můžeš, jestli chceš.“

Chris přeplaval na druhou stranu a vylezl. Šaty měl pořád hodně zablácené a teď na vzduchu mu byla zima. Svlékl se až do plátěných spodků, vymáchal ostatní oblečení v řece a pak ho rozložil na skálu, aby uschlo. Tělo měl plné škrábanců, podlitin a modřin. Ale kůže mu už schla a slunce hřálo. Obrátil k němu tvář a zavřel oči. Slyšel tichou píseň žen na polích.

Slyšel ptáky. Tiché šplouchání vody o břeh. A na okamžik pocítil klid hlubší a úplnější, než kdy v životě poznal.

Lehl si na skálu a nejspíš na pár minut usnul, protože když se vzbudil, slyšel:

„Howbite thou speakstfoolsimple ohcopan, eek invich array thouart. Essay thousooth arterisher eensoe?“

To mluvil chlapec. Za okamžik uslyšel hlásek ve svém uchu, který překládal: „To, jak prostě hovoříš se svým přítelem a jak se oblékáš. Pověz pravdu, ty jsi Ir, je to tak?“

Chris pomalu kývl a přemýšlel o tom. Chlapec zřejmě slyšel, jak s Markem hovoří tam na cestě, a usoudil, že jsou Irové.

Připadalo mu, že nemůže nic zkazit, když ho při tom nechá.

„Jo,“ řekl.

„Jo?“ opakoval chlapec. Tvořil slabiku pomalu, stáhl rty, ukázal zuby. „Jo?“ To slovo pro něj zřejmě bylo cizí.

Zapomínáš, kde jsi, napomenul Chris sám sebe. Musíš jinak. Řekl: „Oui?“

„Oui… oui…“ Zdálo se, že chlapec je zmaten i tímto slovem. Pak se rozzářil. „Ourie? Seyngthoou ourie?“ A ozval se překlad: „Ošumělý? Říkáš ošumělý?“

Chris zavrtěl hlavou, že ne. „Říkám ano.“ Začínalo to být všechno hodně zmatené.

„Áno?“ protáhl chlapec.

„Ano,“ kývl Chris.

„Ah. Arterisher.“ A překlad: „Aha. Ir.“

„Ano.“

„My pravíme yeaso. Nebo thousay trew.“

Chris opakoval „ Thousay trew.“ Sluchátko přeložilo jeho vlastní slova: „Říkáš pravdu.“

Chlapec kývl, spokojen s odpovědí. Chvilku seděli mlčky.

Prohlížel si Chrise od hlavy k patě. „Ty jsi jistě dobrý člověk.“

Dobrý? Chris pokrčil rameny. No, snad se to tak dá říct.

Rváč a bojovník rozhodně není. „ Thousay trew.“

Chlapec důležitě kývl. „Já jsem si to myslel. Tvé chování to prozrazuje, i když tvůj oděv se nehodí k tvému rodu.“

Chris na to neřekl nic. Nebyl si jistý, co tím chtěl hoch říci.

„Jak se jmenuješ?“

„Christopher Hughes.“

„Aha. Christopher de Hewes,“ vyslovil chlapec pomalu.

Zřejmě to jméno zvažoval z nějakého hlediska, o němž Chris nic nevěděl. „Kde leží Hewes? V irské zemi?“

„Thousay trew.“

Znovu nastalo krátké mlčení. Vyhřívali se na sluníčku.

„Jsi rytíř?“ zeptal se konečně chlapec.

„Ne.“

„Tedy jsi panoš,“ kývl chlapec pro sebe. „To půjde.“ Obrátil se k Chrisovi. „A jak jsi starý? Dvacet jeden rok?“

„Dost blízko. Dvacet čtyři.“

Chlapec překvapeně zamrkal. Co je divného na tom, že je mi čtyřiadvacet? pomyslel si Chris.

„Tak tedy, můj dobrý panoši, jsem ti velmi vděčen za pomoc, za záchranu před sirem Guyem a jeho družinou.“ Ukázal na protější břeh, kde stálo šest temných jezdců a dívalo se na ně. Nechávali koně napít z řeky, ale oči upírali na Chrise a chlapce.

„Ale já tě nezachránil,“ namítl Chris. „Ty jsi zachránil mě.“

„Já tě?“ Další zmatený pohled.

Chris povzdechl. Tihle lidé zřejmě důsledněji užívají slovesa. Bylo tak těžké vyjádřit třeba tu nejjednodušší myšlenku; vyčerpávalo ho to. Ale zkusil to znovu. „Já jsem tě nezachránil, ty jsi zachránil mě.“

„Dobrý panoši, jsi příliš skromný,“ odpověděl chlapec.

„Vděčím ti za svůj život a bude mi potěšením postarat se o tvé potřeby, až přijdeme do hradu.“

„Do hradu?“ opakoval Chris.

Kate a Marek opatrně vyšli z lesa a vykročili směrem ke klášteru. Po jezdcích, kteří se tudy před chvílí hnali, už nebylo ani stopy. Byla to poklidná scéna: přímo před nimi stály zemědělské budovy kláštera a polnosti vyznačené nízkými kamennými zídkami. Na rohu jednoho pole stál vysoký šestiúhelníkový pomníček, ozdobený tak složitě jako vížka gotického chrámu.

„Je tohle montjoie?“ zeptala se.

„Výborně,“ pochválil ji Marek. „Ano. Je to milník, hraniční kámen pozemku. Uvidíš je všude.“

Procházeli mezi poli a směřovali k tři metry vysoké zdi, obklopující celý klášter. Venkované v polích si jich nevšímali.

Na řece pomalu plynula bárka s nákladem zabaleným v plachtě. Lodník stojící na zádi si vesele zpíval.

Poblíž zdí kláštera byly nahloučeny chaloupky rolníků, kteří pracovali na poli. Za chaloupkami uviděli malé dveře ve zdi. Klášter byl tak rozsáhlý, že měl vchod na všech čtyřech stranách. Tohle nebyl hlavní vchod, a Marek se domníval, že bude lepší začít tady.

Procházeli mezi chalupami, když Marek zaslechl odfrknutí koně a tichý chlácholivý hlas štolby. Marek vztáhl ruku a zarazil Kate.

„Co je?“ zašeptala.

Ukázal. Asi dvacet metrů odtud, zajednou z chalup, aby je nebylo vidět hned, stálo pět koní a držel je štolba. Koně byli bohatě vystrojení, sedla měli potažená sametem a zdobená stříbrem. Po stranách se táhly pruhy červené látky.

„Tohle nejsou tažní koně,“ řekl Marek. Ale jezdce nikde neviděl.

„Co uděláme?“ zeptala se Kate.

Chris Hughes šel za chlapcem k vesnici Castelgard, když to v jeho sluchátku zapraskalo. Uslyšel hlas Kate: „Co uděláme?“ a Markovu odpověď: „To ještě nevím.“

„Našli jste profesora?“ řekl Chris.

Hoch se obrátil a pohlédl na něj. „To mluvíš se mnou, panoši?“

„Ne, chlapče,“ řekl Chris, „sám se sebou.“

Ve sluchátku se ozval Marek: „Kde sakra jsi ty?“

„Jdeme na hrad,“ řekl Chris. „Krásný den na procházku.“

Přitom pohlédl k nebi, aby to vypadalo, jako že hovoří sám k sobě.

Slyšel Marka říkat: „Proč tam jdeš? Ten kluk je pořád s tebou?“

„Ano, moc krásný den.“

Chlapec se znovu obrátil s ustaraným výrazem. „Mluvíš do vzduchu? Jsi zdravé mysli?“

„Ano,“ řekl Chris. „Jsem zdravé mysli. Přeji si jen, aby se ke mně moji společníci připojili na hradě.“

„Proč?“ ptal se Marek ve sluchátku.

„Jistě se k tobě časem připojí,“ řekl chlapec. „Pověz mi něco o svých společnících. Jsou to také Irové? A jsou dobří lidé jako ty, nebo sluhové?“

Marek v uchu sykl: „Proč jsi mu řekl, že jsi dobrý člověk?“

„Slovo dobrý mě vystihuje.“

„Chrisi. Dobrý znamená, že jsi urozený,“ nešťastně vysvětloval Marek. „Šlechtic, chápeš? Znamená to vznešený původ.

Upozorníš na sebe a budou ti klást nepříjemné otázky o tvém rodu, na které nedokážeš odpovědět.“

„Aha,“ znejistěl Chris.

„Jistěže tě to vystihuje,“ řekl chlapec. „A tvé copains také?

Jsou také dobří lidé?“

„Pravdu díš,“ kývl Chris. „Moji společníci jsou také dobří lidé.“

„Chrisi, sakra,“ zuřil Marek ve sluchátku. „Nehraj si s něčím, čemu nerozumíš. Říkáš si o potíže. A když budeš takhle pokračovat, tak si je vykoleduješ.“

Marek stál na kraji zemědělské „vesničky“ a slyšel, jak Chris říká: „Vy hlavně najděte profesora,“ a pak chlapec položil další otázku, ale ta zmizela v statickém praskání.

Marek se obrátil a podíval se přes řeku ke Castelgardu. Viděl chlapce, kráčejícího těsně před Chrisem.

„Chrisi,“ řekl Marek, „vidím tě. Otoč se a vrať se. Pojď sem za námi. Musíme zůstat pohromadě.“

„Krajně obtížné.“

„Proč?“ naléhal nešťastný Marek.

Chris mu neodpověděl přímo. „A kdo, můj dobrý chlapče, jsou ti jezdci na protějším břehu?“ Zdánlivě hovořil k chlapci.

Marek uhnul pohledem, uviděl na břehu jezdce na koních, kteří nechávají koně napít a dívají se za odcházející dvojicí.

„To je sir Guy Malegant, zvaný Tete Noire. Je ve službě mého pána lorda Olivera. Sir Guy je proslulý rytíř – proslavený mnohými vraždami a zločiny.“

Kate to všechno poslouchala. „Nemůže se k nám vrátit kvůli těm rytířům na koních.“

„Pravdu díš,“ řekl Chris.

Marek potřásl hlavou. „Především od nás nikdy neměl odcházet.“

Zaskřípaly dveře a Marek se otočil. Uviděl známou postavu profesora Johnstona vycházejícího z postranních dveří kláštera na slunce. Byl sám.

35.31:11

Edward Johnston měl na sobě tmavomodrý kabátec a černé nohavice; šaty byly prosté, bez ozdob a výšivek, a propůjčovaly mu konzervativní, učenecký vzhled. Skutečně by se mohl vydávat za londýnského úředníka na pouti, pomyslel si Marek. Takhle nějak se zřejmě na své vlastní pouti oblékal Geoffrey Chaucer, jiný úředník téže doby.

Profesor zdánlivě bezstarostně vykročil do ranního slunce a pak se trochu zapotácel. Spěchali k němu a všimli si, že lapá po dechu. Jeho první slova zněla: „Máte známku?“

„Ano,“ kývl Marek.

„Jste tu jen vy dva?“

„Ne. Ještě Chris. Ale ten tady není.“

Johnston podrážděně zavrtěl hlavou. „Dobře. Takže stručně, situace je taková. Oliver je na Castelgard –“ ukázal hlavou k městečku na protějším břehu, „– ale chce se přesunout do La Roque dřív, než dorazí Arnaut. Má ale strach z tajné chodby, která vede do La Roque. Oliver chce vědět, kde je. Všichni kolem ji hledají jako šílení, protože o ni samozřejmě stojí Oliver i Arnaut. Je to klíč ke všemu. Lidé mě tady považují za moudrého. Opat mě požádal, abych prohledal staré dokumenty, a já jsem v nich našel –“

Vrátka za nimi se otevřela a k nim se hnali vojáci v kaštanových a šedých kabátcích. Ti hrubě odstrčili Marka a Kate, až Kate málem přišla o paruku. S profesorem ale zacházeli opatrně, nedotkli se ho, jen ho obklopili. Vojáci se chovali uctivě, jako by byli čestná garda. Když se Marek zvedal a oprašoval, měl dojem, že vojáci dostali příkaz profesora nezranit.

Marek mlčky sledoval, jak Johnston a vojáci nasedají na koně a vyjíždějí na silnici.

„Co budeme dělat?“ zašeptala Kate.

Profesor si poklepal ze strany na hlavu. Slyšeli ho říkat zpěvavým hlasem, jako by se modlil: „Sledujte mě. Pokusím se dostat nás všechny dohromady. Vy sežeňte Chrise.“

35.25:18

Chris s chlapcem došli ke vchodu do Castelgardu: dvojitá dřevěná brána, důkladně okovaná. Byla teď otevřená a střežil ji voják v kabátci šedé a tmavočervené barvy. Voják je přivítal slovy: „Budete stavět stánek? Rozestírat plachtu? Pět solů za prodej na trhu v den turnaje.“

„Non sumus mercatores,“

„ řekl chlapec. „Nejsme trhovci.“

Chris slyšel strážného odpověď: „Anthoubeest, satisfakere. Quinquesols maintenant, aut decem postea.“ Ale v uchu se mu překlad neozval hned a on si uvědomil, že strážný hovoří podivnou směsí angličtiny, francouzštiny a latiny.

Pak slyšel: „Jestli jste, musíte zaplatit. Pět solů teď, nebo deset potom.“

Chlapec zavrtěl hlavou. „Vidíš kramářské zboží?“

„Herkle, non.“ Ve sluchátku: „U Herkula, nikoli.“

„Sám sis odpověděl.“

Chlapec i přes své mládí hovořil sebejistě, jako by byl zvyklý velet. Strážný jen pokrčil rameny a odvrátil se. Chlapec a Chris prošli branou do vesnice.

Hned za hradbami stálo několik statků a oplocených ohrad.

Bylo to tu silně cítit prasaty. Procházeli kolem domů s doškovou střechou a chlívků s chrochtajícími vepři, pak vystoupili po schodech do točité dlážděné uličky s kamennými domy po obou stranách. Teď už byli v samotném městě.

Ulička byla úzká a rušná a domy dvoupatrové, s rozšířeným druhým patrem, takže dolů nedopadalo sluneční světlo.

V přízemí byla jedna otevřená dílna vedle druhé: kovář, tesař, který také vyráběl sudy, krejčí a řezník. Řezník v zastříkané zástěře z olejového plátna právě porážel kvičící prase na ulici před svým krámem; obešli louži krve a smyčky bledých střev.

Ulice byla hlučná a přeplněná a zápach Chrise málem porazil. Chlapec ho vedl dál. Vykročili na dlážděné náměstíčko, v jehož středu stálo kryté tržiště. Na místě jejich vykopávek to bylo prostě pole. Zastavil se a rozhlédl. Snažil se srovnat si to, co znal, s tím, co teď viděl.

Na protější straně si dobře oblečená dívka s košem zeleniny všimla chlapce a spěchala k němu. Ustaraně řekla: „Můj drahý pane, tvá dlouhá nepřítomnost sira Daniela velmi pohněvala.“

Chlapec byl zřejmě nerad, že ji vidí. Podrážděně odsekl:

„Rci mému strýci, že ho zanedlouho navštívím.“

„To zajisté rád uslyší,“ řekla dívka a odběhla úzkým průchodem.

Chlapec vedl Chrise jinam. Nijak ten rozhovor nevysvětlil, jen šel a něco si pro sebe mručel.

Vyšli teď na otevřené prostranství přímo pod hradem. Bylo to barvité, rozzářené místo. Předváděli se tu rytíři na koních a s vlnícími se praporci. „Je tu dnes mnoho hostů,“ vysvětloval chlapec, „přijeli na turnaj.“

Přímo před nimi byl padací most, vedoucí ke hradu. Chris vzhlédl k vysokým hradbám, k věžím. Po předprsni přecházeli vojáci a shlíželi dolů do davu. Chlapec ho bez váhání vedl vpřed. Chris slyšel, jak jeho nohy duní na dřevěném mostě. U brány stáli dva strážní. Jak se k nim blížili, bezděky napjal svaly.

Ale strážní jim vůbec nevěnovali pozornost. Jeden na ně nepřítomně kývl; druhý k nim stál zády a oškrabával si z boty bláto.

Chrise jejich lhostejnost překvapila. „Oni nestřeží bránu?“

„A proč by měli?“ divil se chlapec. „Je den. A nikdo na nás neútočí.“

Tři ženy, hlavy obtočené bílou rouškou, takže byla vidět jen jejich tvář, vyšly z hradu s košíky. Strážní si jich také nevšimli. Ženy s klábosením a smíchem prošly – a nikdo je nezastavil.

Chris si uvědomil, že vidí v praxi jeden z těch historických omylů, které jsou tak hluboce zakořeněné, že nikoho ani nenapadne o nich pochybovat. Hrady byly pevnosti a měly vždycky vstup, který se dal bránit – vodní příkop, padací most a tak dále. A všichni samozřejmě předpokládali, že se tento vchod ve dne v noci bděle střežil.

Ale, jak správně říkal ten chlapec, proč by měl? V dobách míru byl hrad rušným společenským střediskem, lidé přicházeli navštívit pána nebo dodat zboží a zase odcházeli. K hlídání nebyl důvod. Zvlášť, jak chlapec říkal, ve dne.

Chris si nemohl odpustit analogii s moderními kancelářskými budovami, které mají hlídací službu jen v noci; ve dne tam strážní sice jsou, ale fungují pouze jako informátoři.

A s těmihle strážnými je to nejspíš úplně stejné.

Jenže zase…

Jak procházel vchodem, vzhlédl na bodce padací mříže velké kovové zábrany, která teď byla zdvižená. Věděl, že spustit by se dala během okamžiku. A jakmile by se tak stalo, nedalo by se do hradu vstoupit. A nedalo by se z něj ani odejít.

Do hradu se dostal snadno. Ale nebyl si jistý, jestli bude stejně snadné dostat se i ven.

Vkročili na velké nádvoří. Kolem dokola samý kámen. Bylo tu mnoho koní; vojáci v kaštanových a šedých kabátcích seděli v malých skupinkách a jedli polední jídlo. Vysoko nad sebou viděl dřevěné můstky po celé šířce zdí. Přímo před sebou spatřil jinou budovu, třípatrovou s kamennými zdmi, a nad ní věže. Byl to hrad uvnitř hradu. Chlapec ho vedl dovnitř.

Po straně byly otevřené dveře. Stál tam jeden strážný a žvýkal kus kuřete. Chlapec řekl: „Jdeme k lady Claire. Přeje si služeb tohoto Ira.“

„Budiž,“ ucedil bez zájmu strážný; vešli. Přímo před sebou uviděl Chris obloukovou chodbu vedoucí do velké síně, kde stál shluk mužů a žen. Všichni byli bohatě oblečeni; jejich hlasy se odrážely od kamenných stěn.

Ale chlapec mu nedopřál příležitost prohlédnout si je lépe.

Vedl Chrise točitými úzkými schůdky do druhého patra, pak kamennou chodbou a nakonec do pokojů.

Tři služebné, oblečené v bílém, se vrhly k chlapci a objaly ho. Zdálo se, že se jim velice ulevilo. „Vzdávejme Bohu díky, má paní, vrátila ses!“

„Má paní?“ opakoval Chris.

Chlapec v té chvíli odhodil černou čapku a na ramena spadly zlaté vlasy. Dívka udělala poklonu. „Je mi to z hloubi duše líto a prosím za odpuštění pro tento klam.“

„Kdo jsi?“ ptal se ohromeně Chris.

„Jmenuji se Claire.“

Zvedla se z poklony a pohlédla mu přímo do očí. Viděl, že je starší, než myslel, snad dvaadvacet nebo třiadvacet. A velmi krásná.

Jen na ni zíral a mlčel. Neměl ponětí, co říci nebo udělat.

Připadal si hloupě a neohrabaně.

V nastalém tichu vystoupila jedna ze služebných, poklonila se a řekla: „Nechať se ti líbí, pane, toto jest lady Claire z Elthamu, vdova po nedávno zesnulém siru Geoffreym z Elthamu, jenž má velké državy v Guyenne a Middlesexu. Sir Geoffrey zemřel na zranění od Poitiers, a sir Oliver, pán tohoto hradu, jest nyní poručníkem mé paní. Sir Oliver se domnívá, že se lady Claire musí znova provdati, a vyvolil si sira Guye de Malegant, šlechtice dobře známého v těchto končinách. Leč má paní takové spojení odmítá.“

Claire se obrátila a střelila po ní varovným pohledem. Ale dívka zřejmě nepochopila a vykládala dál. „Má paní říká celému světu, že sir Guy nemá prostředky k tomu, aby hájil její statky ve Francii a v Anglii. Leč sir Oliver tím sňatkem získá poplatky, a Guy má –“

„Elaine.“

„Má paní,“ uklonila se dívka a rychle vycouvala. Připojila se v rohu k ostatním služebným, které jí cosi šeptaly a zřejmě ji káraly.

„Dost řečí,“ řekla Claire. „Toto je můj dnešní zachránce, panoš Christopher z Hewes. Ochránil mě před úklady sira Guye, který hodlal mocí dobýti toho, co nemůže získat právem u dvora.“

Chris se ohradil: „Ne, ne, takhle se to vůbec –“

Zarazil se, protože si uvědomil, že na něj všichni zírají. Ústa otevřená, oči vytřeštěné.

„Pravda, hovoří podivně,“ řekla Claire, „protože pochází z odlehlého kraje země Eire. A jest skromný, jak přísluší dobrému. Vskutku mne zachránil, proto ho dnes představím svému poručníkovi, až se Christopherovi dostane řádného odění.“ Obrátila se k jedné ze svých žen. „Není-li náš štolba, panoš Brandon, stejné výšky? Jdi k němu a přines jeho modrý kabátec, jeho stříbrný pás a jeho nejlepší bílé nohavice.“ Podala dívce peněženku. „Zaplať, oč požádá, spěchej však.“

Dívka odběhla. Cestou minula zachmuřeného staršího muže, který stál ve stínu a všechno to sledoval. Měl na sobě bohatý plášť z kaštanového sametu se stříbrně vyšívanými liliemi a s hranostajovým límcem. „Jak se vede mé paní?“ řekl a pokročil vpřed.

Poklonila se mu. „Dobře, sire Danieli.“

„Jsi bezpečně zpět.“

„Vzdávám Bohu chválu.“

Zachmuřený muž se ušklíbl. „Tak se to také patří. Přepínala jsi dokonce i Jeho trpělivost. Přinesla tvá cesta aspoň ovoce, které by se vyrovnalo jejím nebezpečím?“

Claire se kousla do rtu. „Obávám se, že ne.“

„Setkala ses s opatem?“

Lehké zaváhám. „Ne.“

„Rci pravdu, Claire.“

Dívka zavrtěla hlavou. „Vskutku, pane, nesetkala. Byl pryč, na lovu.“

„Škoda,“ řekl sir Daniel. „Proč jsi nevyčkala jeho návratu?“

„Neodvážila jsem se. Muži sira Olivera porušili právo azylu a chtěli násilím odvésti magistra. Obávala jsem se odhalení a prchla jsem.“

„Ano, ano, ten obtížný magistr,“ uvažoval zachmuřeně sir

Daniel. „Všichni o něm hovoří. A víš-li, co pravili? Že se dokáže zjeviti v záblesku světla.“ Sir Daniel zavrtěl hlavou. Nedalo se poznat, jestli tomu věří nebo ne. „Musí býti zručným mistrem střelného prachu.“ Ta poslední slova vyslovoval pomalu, jako by mu nebyla ještě zcela běžná. „Spatřila jsi toho magistra?“

„Spatřila. A co víc, hovořila jsem s ním.“

„Ano?“

„Opat byl pryč, tedy jsem vyhledala jeho. Pravili mi totiž, že magistr se v posledních dnech s opatem spřátelil.“

Chris Hughes se snažil rozhovor sledovat a teprve teď si uvědomil, že nejspíš hovoří o profesorovi. „Magistr?“ řekl.

Claire se zeptala: „Znáš-li pak magistra? Edwarda de Johnese?“

Chris okamžitě vycouval. „Ne, ne, kdepak. Já jenom že jsem –“

Sir Daniel při těch slovech vytřeštil na Chrise oči v neskrývaném úžasu. Obrátil se ke Claire. „Co pravil?“

„Pravil, že magistra nezná.“

Starcův úžas se nezmírnil. „Jakým jazykem?“

„Jakýmsi nářečím angličtiny, sire Danieli, s trochou galštiny, myslím.“

„Takovou galštinu jsem nikdy neslyšel,“ podotkl. Obrátil se k Chrisovi: „Hovoříš la langue? Ne? Loquerisquide Latine?“

Ptal se, jestli Chris mluví latinsky. Chris měl akademickou znalost toho jazyka, číst latinsky samozřejmě dovedl. Nikdy se ale nepokoušel mluvit. Se zadrháváním řekl: „Non, Senior Danielis, solum perpaululum. Perdoleo.“ Jen trochu. Promiň.

„Per, per… dicendo ille Ciceroni persimilis est.“ Mluví jako Cicero.

„Perdoleo.“ Promiň.

„Je-li to tak, prospěje ti mlčení.“ Starý muž se znovu obrátil na Claire. „Co pravil magistr?“

„Nemohl mi pomoci.“

„Zná tajemství, které hledáme?“

„Prý nikoli.“

„Leč opat ho zná,“ kývl sir Daniel. „Opat ho musí znáti.

Vždyť jeho předchůdce, biskup z Laonu, byl architektem při poslední opravě La Roque.“

Claire zavrtěla hlavou. „Magistr mi řekl, že Laon architektem nebyl.“

„Ne?“ Sir Daniel se zamračil. „A odkud to magistr ví?“

„Patrně mu to sdělil opat. Nebo to našel ve starých listinách. Magistr se uvolil, že mnichům roztřídí a uspořádá klášterní pergameny.“

„Vskutku,“ řekl zamyšleně sir Daniel. „Rád bych věděl proč.“

„Neměla jsem čas se zeptat, než muži lorda Olivera porušili azyl.“

„Nu, magistr tu bude co nevidět,“ řekl sir Daniel. „A tyto otázky mu položí sám lord Oliver…“ Zamračil se; ta představa se mu zjevně nelíbila.

Zprudka se obrátil k asi devítiletému nebo desetiletému chlapci, který stál za ním. „Odveď panoše Christophera do mé komory, kde se může vykoupat a očistit.“

Claire starce probodla pohledem. „Strýče, nesnaž se mi překazit plány.“

„Učinil jsem tak už někdy?“

„Víš dobře, že ses o to pokoušel.“

„Drahé dítě,“ řekl, „mým jediným zájmem je tvé bezpečí a tvá čest.“

„A moje čest, strýče, zatím není ohrožena.“ Pak Claire přistoupila k Chrisovi, objala ho kolem krku a zadívala se mu do očí. „Budu počítat každý okamžik, kdy budeš pryč, a postrádat tě z celého srdce,“ řekla tiše a oči jí zvlhly. „Navrať se ke mně brzo.“

Lehce se dotkla svými rty jeho úst a odstoupila, jako by se jí nechtělo ho pustit. Prsty ho ještě pohladila po krku. Stál jako omráčený, díval se jí do očí a nedokázal myslet na nic jiného, než jak krásná – sir Daniel si odkašlal a obrátil se k chlapci. „Postarej se o panoše Christophera a pomoz mu při koupání.“

Chlapec se před Chrisem uklonil. Všichni v místnosti mlčeli. Zjevně to byl pokyn, aby odešel. Uklonil se a řekl: „Mějte prozatím mé díky.“ Čekal na ohromené pohledy, ale žádné nepřišly; tentokrát mu zřejmě porozuměli. Sir Daniel mu mrazivě pokývl a Chris vyšel z místnosti.

34.25:54

Koně zadusali na padacím mostě. Profesor hleděl přímo před sebe a nevšímal si vojáků, kteří ho eskortovali. Když jezdci vjížděli do brány, strážný téměř ani nezvedl hlavu. Pak se profesor ztratil z dohledu.

Kate, která stála poblíž padacího mostu, se zeptala: „Co teď uděláme? Půjdeme za ním?“

Marek jí neodpověděl. Když se ohlédla, uviděla, že upřeně hledí na dva rytíře na koních, kteří se bili širokými meči na pláni před hradem. Byla to zřejmě nějaká ukázka nebo trénink; rytíře obklopoval kruh mladých mužů v livreji – někteří byli v jasně zelené, někteří ve žluté a zlaté, zjevně v barvách oněch Castelgard dvou rytířů. A také se shromáždil dav diváků, kteří se smáli a jednoho či druhého rytíře povzbuzovali nebo uráželi. Koně se obcházeli v těsných kruzích, téměř se dotýkali, takže rytíři měli jeden druhého na dosah. Řinčení mečů téměř neustávalo.

Marek na ně bez hnutí zíral.

Poklepala mu na rameno. „Poslouchej, André, profesor –“

„Za chviličku.“

„Ale –“

„Za chviličku.“

Marek poprvé ucítil záchvěv nejistoty. Až dosud nic, co v tomto světě viděl, pro něj nebylo nepřípadné nebo neočekávané. Klášter vypadal právě tak, jak očekával. Venkované na polích byli takoví, jak předpokládal. Přípravy k turnaji probíhaly tak, jak si je maloval. A když vstoupil do Castelgardu, znova zjistil, že je přesně takový, jak čekal. Kate šokoval řezník na ulici a pach koželužských nádrží, ale Marka ne. Všechno bylo přesně tak, jak si to už před lety představoval.

Ale tohle ne, pomyslel si, když viděl bojující rytíře.

Bylo to strašně rychlé! Meče řinčely rychle a nepřetržitě, rány dopadaly shora i ze strany, takže to vypadalo spíš jako šerm lehkou zbraní než boj těžkým mečem. Meče na sebe narážely každou vteřinu či dvě. A boj pokračoval bez zaváhání nebo přestávky.

Marek si vždycky takovéhle souboje představoval jakoby zpomalené. Těžkopádní muži v brnění mávající meči tak těžkými, že každé máchnutí je námaha, setrvačnost meče je nebezpečná a vyžaduje čas, aby se bojovník vzpamatoval a dokázal znova ovládnout meč k další ráně. Četl častokrát, jak byli muži po bitvě vyčerpaní, a předpokládal, že to byl výsledek dlouhotrvající námahy pomalých bojů v železné skořápce.

Tihle válečníci byli mohutní a mocní v každém ohledu. Jejich koně byli velicí a oni sami měli nejméně metr osmdesát, možná víc, a vypadali neuvěřitelně silní.

Marek se nikdy nenechal zmást malými rozměry brnění vystavovaných v muzeích – věděl, že ta zbroj, která se dostala až do muzea, byla jen obřadní a nikdy nebyla použita v žádném riskantnějším podniku než na slavnostní přehlídce.

Marek měl také podezření, i když to nemohl dokázat, že většina dochované zbroje – zdobené, tepané a ryté – byla od začátku určena jen k vystavení a vyrobena ve tříčtvrtinových rozměrech, aby jemné umění řemeslníků lépe vyniklo.

Skutečná bojová zbroj se nikdy nedochovala. A on přečetl dostatek líčení, aby věděl, že nejoslavovanější bojovníci středověku byli všichni mohutní muži – vysocí, svalnatí a neobvykle silní. Pocházeli z řad šlechty; byli lépe živení; a byli mohutní. Četl o tom, jak se cvičili a jak s oblibou předváděli silácké kousky pro pobavení dam.

Ale stejně si nikdy ani zdaleka nepředstavoval něco takového. Ti muži se bili divoce, rychle a bez ustání – a vypadalo to, že by tak dokázali pokračovat celý den. Ani na jednom nebyla v nejmenším znát únava; spíš jako by je ta námaha těšila.

Když Marek sledoval jejich rychlost a agresivitu, uvědomil si, že kdyby si musel poradit sám, bil by se právě takhle – rychle, s veškerými svými znalostmi a výdrží, aby protivníka unavil. Zpomalený bojový styl si představoval jen proto, že podvědomě předpokládal, že lidé v minulosti byli slabší nebo pomalejší nebo měli menší představivost než on, moderní muž.

Marek věděl, že předpoklad nadřazenosti je problém, kterému musí čelit každý historik. Jen si neuvědomil, že se jím provinil i on sám.

Ale zjevně ano.

Chvíli mu trvalo, než si v hulákání davu uvědomil, že bojovníci jsou v tak špičkové fyzické kondici, že mohou při boji ještě plýtvat dechem na křik; mezi jednotlivými ranami na sebe chrlili proud posměšků a urážek.

A pak si všiml, že jejich meče nejsou tupé, že se rozhánějí skutečnými bojovými meči s ostřím jako břitva. Přesto ale bylo zjevné, že si nechtějí ublížit; že je to jen zábavná rozcvička před nadcházejícím turnajem. Jejich veselý a samozřejmý přístup k smrtelnému nebezpečí byl skoro stejně enervující jako rychlost a prudkost, s níž se bili.

Boj pokračoval ještě deset minut, dokud jeden z nich mohutnou ranou nevyhodil protivníka ze sedla. Rytíř padl na zem, ale okamžitě vyskočil, jako kdyby na sobě vůbec neměl zbroj, a smál se. Peníze změnily majitele. Ozvalo se volání: „Znova! Znova!“ Mezi chlapci v livrejích propukla pranice. Oba rytíři odešli zavěšeni do sebe směrem k hostinci.

Marek slyšel, jak Kate říká: „André…“

Pomalu se k ní obrátil.

„André, stalo se něco?“

„Ne,“ zavrtěl hlavou. „Ale mám se hodně co učit.“

Šli k padacímu mostu hradu, směrem ke strážím. Cítil, jak Kate vedle něj znervózněla. „Co uděláme? Co řekneme?“

„Neboj. Mluvím okcitánsky.“

Ale když došli blíž, vypukla na prostranství za vodním příkopem další bitka a strážní ji sledovali. Vůbec si nevšimli, že Marek a Ericksonová prošli pod kamenným obloukem a vešli na hradní nádvoří.

„Vešli jsme sem jako domů,“ konstatovala překvapeně Kate. Rozhlédla se po nádvoří. „Co teď?“

Strašná zima, pomyslel si Chris. Seděl, nahý až na spodky, na malé stoličce v nevelkém bytě sira Daniela. Vedle něj stálo malé umyvadlo vody, z které se kouřilo, a žínka na mytí.

Chlapec přinesl vodu z kuchyně a držel ji, jako by nesl zlato; jeho chování naznačovalo, že to je známka přízně, dostat teplou vodu.

Chris se důkladně vydrbal a odmítl chlapcovu nabídku, že mu pomůže. Umyvadlo bylo malé a voda brzo zčernala. Ale nakonec se mu podařilo dostat bláto zpod nehtů, z těla a dokonce i z tváře za pomoci malého kovového zrcátka, které mu chlapec podal.

Pak prohlásil, že je spokojen. Ale chlapec se zatvářil zděšeně a řekl: „Pane Christophere, ještě nejsi čistý.“ A trval na tom, že obstará zbytek.

Chris tedy seděl na dřevěné stoličce a třásl se zimou, zatímco ho chlapec drhnul. Připadalo mu to jako hodina, a také ho to ohromilo. Vždycky se domníval, že lidé ve středověku byli špinaví a páchli, že se topili v tehdejší špíně. Ale tihle lidé byli přímo posedlí čistotou. Všechno, co v hradě viděl, bylo čisté, a nikde nebylo nic nepříjemně cítit.

Dokonce i toaleta, kterou na chlapcovo naléhání použil před koupelí, nebyla tak hrozná, jak očekával. Byla umístěna za dřevěnými dveřmi v ložnici a vypadala jako úzká skříň s kamenným sedátkem nad nádržkou, z které vedla trubka. Odpady zřejmě stékaly dolů, do přízemí hradu, kde byly denně odstraňovány. Chlapec mu vysvětlil, že sloužící každé ráno proplachuje toaletu vonnou vodou a do držáku na stěně vkládá čerstvou kytici vonných bylin. Proto záchod nijak zvlášť nepáchl. Pomyslel si, že na toaletách v letadle už zažil horší věci.

A jako by toho nebylo dost, ti lidé se otírali pruhy bílého plátna! Ne, uvědomil si, tohle tedy rozhodně nečekal.

To, že tu musel tak sedět, mělo i jednu výhodu: mohl se pokoušet na chlapce mluvit. Hoch byl tolerantní a odpovídal

Chrisovi pomalu jako idiotovi. Ale to Chrisovi umožňovalo slyšet dřív jeho než překlad ve sluchátku a brzo zjistil, že napodobování pomáhá; když překonal své rozpaky a začal používat archaické výrazy, které četl v textech – chlapec mnohé z nich sám užíval –, jeho společník mu rozuměl lépe. Chris tedy postupně začal říkat „krmě“ místo „jídlo“, „jest“ místo „je“, „leč“ místo „ale“, „toliko“ místo „jen“. A s každou malou změnou mu chlapec rozuměl lépe.

Chris pořád ještě seděl na stoličce, když vešel sir Daniel.

Přinesl pečlivě poskládané šaty, bohaté a drahé. Položil je na lůžko.

„Nu, Christophere z Hewes. Ty tedy znáš naši chytrou krásku.“

„Zachránila mě,“ odpověděl Chris.

„Doufám, že ti z toho nepojde škoda.“

„Škoda?“

Sir Daniel povzdechl. „Dle lady Claire jsi dobrý člověk, příteli Chrisi, leč nikoli rytíř. Jsi panoš?“

„Pravdu díš.“

„Velmi starý panoš,“ zdůraznil sir Daniel. „Jaký je tvůj výcvik ve zbrani?“

„Můj výcvik ve zbrani…“ Chris se zamračil. „No, měl jsem –“

„Máš vůbec nějaký? Mluv přímo: jak jsi cvičen?“

Chris usoudil, že bude lepší říct pravdu. „Vpravdě jsem – cvičil jsem se – studoval jsem – jako učenec.“

„Učenec?“ Stařec nechápavě zavrtěl hlavou. „Escolier? Esne discipulus? Studesne sub magistro?“ Studoval jsi u mistra?

„Ita est.“ I tak.

„Ubi?“ Kde?

„Ehm… v, ehm, Oxfordu.“

„V Oxfordu?“ Sir Daniel se ušklíbl. „Pak tedy nemáš co pohledávati zde, nadto s mou lady. Věř mým slovům, toto zde není místo pro scolere. Dovol mi vyložiti ti, jak se nyní věci mají.“

„Lord Oliver potřebuje peníze, aby zaplatil svým vojákům, a z okolních vesnic už vydrancoval, co se dalo. Nyní tedy nutí Claire ke sňatku, aby získal své věno. Guy de Malegant učinil štědrou nabídku, která lorda Olivera potěšuje. Guy však není bohat a nemůže své věno splatit, nezastaví-li část držav mé paní. K tomu však ona nesvolí. Mnozí věří, že lord Oliver a Guy již dávno uzavřeli dohodu, prvý, že lady Claire prodá, druhý, že prodá její půdu.“

Chris neřekl nic.

„I jiná překážka brání tomu svazku. Claire Maleganta nenávidí, neboť ho drží v podezření, že zamordoval jejího manžela. Guy byl v Geoffreyho službě v době jeho skonu. Každý byl překvapen náhlostí jeho sejití ze světa. Geoffrey byl mladý rytíř plný života. Ačkoli jeho zranění byla vážná, pozvolna se uzdravoval. Nikdo neví, co se onoho dne vskutku udalo, leč jde pověst – ba mnoho pověstí – o jedu.“

„Chápu,“ řekl Chris.

„Vskutku? Pochybuji. Neboť uvaž: má lady je na tomto hradě vpravdě vězněm lorda Olivera. Sama může potajmu vyklouznouti, ale celou svou družinu vyvésti nemůže. Pakli by tajně odjela a navrátila se do Anglie – čehož si přeje –, lord Oliver by se pomstil na mně a na ostatních příslušnících naší domácnosti. Ona to ví, a proto zde musí setrvati.

Lord Oliver si přeje, aby se vdala, a má paní všemožně snuje odklady. Pravda, je chytrá. Leč lord Oliver nevyniká trpělivostí a brzo ji bude nutiti mocí. Její jediná naděje nyní leží tam.“ Sir Daniel přešel k oknu a ukázal ven.

Chris došel k němu a vyhlédl.

Okno bylo dost vysoko a byl z něj výhled na celé nádvoří a na vnější hradby. Za nimi viděl střechy města a městské hradby, po jejichž předprsni přecházely stráže. Pak pole a venkovskou krajinu, táhnoucí se do dáli.

Chris tázavě pohlédl na sira Daniela.

Ten ukázal do dálky: „Tam, můj scolere. Ty ohně.“

Chris přimhouřil oči a sotva rozeznal slaboučké sloupce dýmu, které se rozplývaly v modrém oparu. Bylo to tak na hranici jeho vidění.

„To je Arnaut de Cervole se svými lidmi,“ vysvětloval sir

Daniel. „Táboří necelých patnáct mil odtud. Dorazí sem za den, nejvýš za dva. Všichni to vědí.“

„A sir Oliver?“

„Ví, že bitva s Arnautem bude krutá.“

„A přesto drží turnaj –“

„To je věcí jeho cti,“ odpověděl sir Daniel. „Certes, zrušil by to klání, kdyby mohl. Ale neopováží se. A v tom je tvé nebezpečenství.“

„Mé nebezpečenství?“

Sir Daniel povzdechl. Začal přecházet po místnosti. „Nyní se obleč, abys před lorda Olivera předstoupil v slušném odění. Pokusím se odvrátiti hrozící neštěstí.“

Stařec se obrátil a vyšel z místnosti. Chris pohlédl na chlapce, který už před chvilkou přestal s drhnutím.

„Jaké neštěstí?“ řekl.

33.12:51

K paradoxům studia středověku ve dvacátém století patřilo to, že neexistovalo jediné soudobé zobrazení, na němž by byl interiér středověkého hradu. Jediný obraz, iluminace rukopisu, jediná skica – zkrátka vůbec nic z té doby. Nejstarší zobrazení života ve čtrnáctém století byla vytvořena ve století patnáctém, a interiéry – a zvyky a šaty – na nich použité odpovídaly patnáctému století, ne čtrnáctému.

V důsledku toho žádný novověký učenec nevěděl, jaký nábytek se používal, jak byly vyzdobeny stěny ani jak se lidé oblékali a jak jednali. Nedostatek informací byl tak naprostý, že když se při vykopávkách přišlo v londýnském Toweru na příbytek krále Edwarda I., musela po jeho rekonstrukci zůstat na stěnách jen holá omítka, protože nikdo nevěděl, jaké dekorace tam mohly viset.

Proto také umělecké rekonstrukce čtrnáctého století většinou ukazovaly nezajímavé interiéry, místnosti s holými zdmi a pár kusy nábytku – třeba židlí nebo truhlou – a ne o mnoho víc. Samotná absence dobových vyobrazení byla považována za náznak, že život v té době byl skromný.

To všechno prolétlo hlavou Kate Ericksonové, když vcházela do velké síně Castelgardu. To, co měla vidět, ještě nikdy neviděl žádný historik. Vkročila dovnitř, protáhla se davem Markovi v patách. A jen se dívala, ohromena bohatstvím a zmatkem, který kolem sebe viděla.

Velká síň se třpytila jako obrovský drahokam. Vysokými okny dopadalo sluneční světlo na zdi zářící gobelíny protkávanými zlatem, takže odrazy tančily po rudě a zlatě vymalovaném stropě. Na jedné stěně místnosti visel veliký kus vzorované látky: stříbrné lilie na tmavě modrém pozadí. Na protější stěně visel gobelín zobrazující bitvu; rytíři tam bojovali v plné slávě, zbroj stříbrnou, famfrnochy modré a bílé, rudé a zlaté; třepetající se praporce protkávané zlatem.

Na konci místnosti stál velký krb, tak vysoký, že by do něj mohl člověk vstoupit bez shýbání, a zdobená římsa byla pozlacená a třpytila se. Před ohništěm stála velká proutěná zástěna, rovněž zlacená. A nad krbem visel gobelín se vzorem letících labutí v poli červených a zlatých květin.

Místnost byla elegantní, bohatě a krásně provedená – a působila poněkud ženským dojmem, aspoň v moderních očích. Její krása a vybranost ostře kontrastovaly s chováním lidí v ní, které bylo hlučné, divoké a hrubé.

Před krbem stál hodovní stůl, prostřený bílým plátnem a se zlatými mísami, na nichž bylo navršeno jídlo. Malí pejsci se procházeli po stole a krmili se po libosti – dokud je muž uprostřed stolu se zaklením nezahnal.

Lord Oliver de Vannes byl asi třicetiletý, malá očka měl zapadlá v masité, zhýralé tváři. Ústa měl neustále pokleslá v úšklebku; rty míval většinou pevně stisknuté, protože mu chybělo několik zubů. Jeho šaty byly ozdobné jako ta místnost: zlatomodré roucho s vysokým zlatým límcem a kožešinová čapka. Náhrdelník byl sestaven z modrých kamenů o velikosti bříška palce. Na několika prstech měl prsteny, mohutné oválné drahokamy zasazené v těžkém zlatě. Zabodával do jídla svůj nůž a hlučně se krmil, přičemž cosi vrčel na své společníky.

Ale i přes své elegantní odění působil dojmem nebezpečné malichernosti – krví podlité oči střílely při jídle pohledy po místnosti a pátraly po sebemenší urážce či jiné zámince k boji. Byl podrážděný a pro ránu nešel daleko; když se jeden z malých pejsků vrátil ještě pro kus jídla, Oliver ho bez zaváhání bodl nožem do zadku; zvíře odskočilo a krvácejíc a kňučíc vyběhlo z místnosti.

Lord Oliver se zasmál, otřel nůž od psí krve a pokračoval v jídle.

Také muži u jeho stolu se smáli. Podle toho, jak vypadali, to byli samí vojáci, přibližně v Oliverově věku, a všichni elegantně oblečení – i když nikdo z nich ne tak bohatě jako jejich vůdce. A tři nebo čtyři ženy, mladé, hezké a nevázané, v přiléhavých šatech a se svůdně rozpuštěnými vlasy, které se hihňaly rukám dotírajícím pod stolem, celou scénu doplňovaly.

Kate se na to dívala a v mozku se jí nezváno vynořilo slovo dobyvatel. Tohle byl středověký dobyvatel, který sedí se svými vojáky a jejich nevěstkami v dobytém hradě.

Na podlahu hlučně dopadla dřevěná hůl a dveřník zvolal:

„Můj pane! Magistr Edward de Johnes!“ Když se obrátila, uviděla Johnstona, postrkovaného davem směrem ke stolu.

Lord Oliver vzhlédl, otřel si hřbetem ruky tuk z brady a řekl: „Vítej, magistře Edwarde. Ačkoli nevím, zda jsi magistr či magicien.“

„Lorde Olivere,“ řekl profesor okcitánsky. Téměř neznatelně se uklonil hlavou.

„Magistře, proč tak chladně,“ řekl Oliver a předstíral uražené našpulení. „Zraňuješ mne, skutečně. Co jsem učinil, že jsem si vysloužil takový odstup? Hněváš se, že jsem tě přivedl z kláštera sem? Jíst tu budeš stejně dobře, ujišťuji tě. Ba lépe. Ostatně opat tě nepotřebuje – a já ano.“

Johnston stál vzpřímeně a mlčel.

„Nemáš co říci?“ zamračil se Oliver na Johnstona. Jeho tvář potemněla. „ To se změní,“ zasyčel.

Napjatá chvíle pominula. Lord Oliver se zřejmě ovládl. Mírumilovně se usmál. „Ale nebudeme se přece přít, magistře. Se vší úctou a zdvořilostí si žádám tvé rady,“ řekl Oliver. „Jsi moudrý a tihle ctihodní mužové říkají, že moudrosti je mi třeba.“ Chechot kolem stolu. „A slyšel jsem, že umíš nahlédnout do budoucnosti.“

„To neumí žádný člověk,“ řekl Johnston.

„Nikoli? Domnívám se, že ty ano, magistře. A prosím tě, abys nahlédl do své vlastní. Byl bych smuten, kdyby muž tvého významu měl bolestně trpěti. Víš, jak sešel ze světa tvůj jmenovec, náš nebohý král Edward Pošetilý? Vidím na tvé tváři, že ano. Leč ty jsi nebyl mezi přítomnými na hradě. A já ano.“ Nevesele se usmál a pohodlně se opřel. „Na jeho těle nebylo jediného znamení.“

Johnston pomalu kývl. „Jeho řev bylo slyšeti na míle daleko.“

Kate tázavě pohlédla na Marka, který zašeptal: „Mluví o Edwardu II. Anglickém. Uvěznili ho a zabili. Jeho věznitelé nechtěli žádné důkazy, a tak mu do konečníku strčili trubici a tou mu do těla vráželi rozžhavený pohrabáč, až umřel.“

Kate se zachvěla.

„Taky byl homosexuál,“ pokračoval šeptem Marek, „takže způsob jeho popravy považovali za velmi vtipný.“

„Skutečně, jeho řev bylo slyšet na míle daleko,“ říkal právě Oliver. „Rozjímej o tom tedy. Znáš mnohé a já to budu znáti též. Jsi mým poradcem, nebo ti dosýpá hodinka.“

Lorda Olivera přerušil rytíř, který proklouzl ke stolu a něco mu zašeptal do ucha. Rytíř byl bohatě oblečen v kaštanové a šedé barvě, ale měl tvrdou, ošlehanou tvář válečníka. Hluboká jizva, která vypadala skoro jako svar, se mu táhla od čela po bradu a mizela ve vysokém límci. Oliver mu naslouchal a pak řekl: „Ano? Vskutku si to myslíš, Roberte?“ Nato mu zjizveny rytíř znovu něco zašeptal a nespouštěl přitom oči z profesora. I lord Oliver hleděl na profesora a poslouchal.

„Nu, uvidíme,“ řekl lord Oliver.

Mohutný rytíř šeptal dál a Oliver pokyvoval.

Marek, který stál v davu, se obrátil k dvořanu vedle sebe a okcitánsky se zeptal: „Prosím, kdo jest ten ctihodný muž, jemuž nyní lord popřává sluchu?“

„Věz, příteli, že je to sir Robert de Kere.“

„De Kere?“ opakoval Marek. „Není mi povědom.“

„Je v družině nový, neslouží dosud ani rok, leč v očích sira Olivera došel mnohé milosti.“

„Vskutku? Za jakou příčinou?“

Muž unaveně pokrčil rameny, jako by chtěl říct, kdo ví, co se mezi pány děje? Odpověděl ale: „Sir Robert je bojovného temperamentu a radí siru Oliverovi ve věcech vojenství.“ Muž ztišil hlas. „Leč certes, nemůže ho těšiti, vidí-li před sebou státi jiného rádce, a tak vynikajícího.“

„Ah,“ pokývl Marek. „Rozumím.“

Sir Robert se zřejmě skutečně snažil, naléhavě šeptal, až nakonec Oliver udělal rychlé gesto rukou, jako by zaháněl komára. Rytíř se okamžitě uklonil, odstoupil a zůstal stát za sirem Oliverem.

Oliver řekl: „Magistře.“

„Pane?“

„Bylo mi sděleno, že znáš metodu řeckého ohně,“

Marek, stojící v davu, se ušklíbl. Zašeptal Kate: „To nezná nikdo.“ A byla to pravda. Řecký oheň byla proslavená řecká záhada, ničivá zápalná zbraň ze šestého století n. 1., o jejíž přesné podstatě se nedokážou dohodnout historikové ani dnes. Nikdo neví, co to vlastně řecký oheň byl a jak se vyráběl.

„Ano,“ kývl Johnston. „Tato metoda je mi známa.“

Marek vytřeštil oči. Co to má znamenat? Profesor jistě pochopil, že má před sebou soupeře, ale tohle byla dost nebezpečná hra. Nepochybně bude požádán, aby to dokázal.

„Ty sám dovedeš vyrobit řecký oheň?“ ptal se Oliver.

„Můj pane, dovedu.“

„Vida.“ Sir Oliver se obrátil a střelil pohledem po siru Robertovi. Zdálo se, že poradce tentokrát radil špatně. Oliver se otočil zpátky k profesorovi.

„Nebude to těžké,“ pokračoval profesor, „budu-li mít své pomocníky.“

Tak tohle za tím je, uvědomil si Marek. Profesor slibuje, protože se pokouší dostat je všechny dohromady.

„Jak? Pomocníky? Ty máš pomocníky?“

„Mám, můj pane, a –“

„Nu jistě, mohou ti pomoci, magistře. A ne-li, poskytnu ti všechnu potřebnou pomoc já. O to neměj obav. Však co ohnivá rosa – oheň z Nathosu? Ta je ti také známa?“

„Je mi známa, můj pane.“

„A dokážeš mi to tím, že ji vyrobíš?“

„Kdykoli bude tvým přáním, můj pane.“

„Velmi dobře, magistře. Velmi dobře.“ Sir Oliver se odmlčel a upřeně se zadíval na profesora. „A znáš také to jedno tajemství, které si přeji zvědět nade vše ostatní?“

„Sire Olivere, toto tajemství mí známo není.“

„Je! A ty mi odpovíš!“ rozkřikl se a udeřil pohárem o stůl.

Tvář měl rudou, na čele mu naběhly žíly; jeho hlas duněl síní, která náhle ztichla. „Tvou odpověď uslyším ještě dnes!“ Jeden z malých pejsků na stole štěknul; hřbetem ruky ho srazil na podlahu. Když dívka vedle něj začala protestovat, zaklel a prudce ji uhodil do tváře, až ji srazil k zemi na záda i se židlí. Dívka ani nehlesla, ani se nepohnula. Zůstala ležet bez hnutí, nohy ve vzduchu.

„Hněvám se! Velmi se hněvám!“ vrčel sir Oliver a vstal.

Rozhlédl se vztekle kolem sebe, ruku položenou na meči, očima přejel po velké síni, jako by hledal nějakého provinilce.

Všichni přítomní mlčeli, stáli bez pohnutí a klopili oči. Jako by se ze síně náhle stal obraz, v němž se pohyboval jen lord Oliver. Vztekle funěl, nakonec vytáhl meč a udeřil jím do stolu. Talíře a poháry nadskočily a zachrastily, meč se pohroužil do dřeva.

Oliver probodával profesora pohledem, ale už se začínal ovládat, jeho vztek slábl. „Magistře, ty učiníš, co poroučím“ rozkřikl se. Pak kývl na stráže. „Odveďte ho a dejte mu důvod k rozjímání.“

Stráže hrubě popadly profesora a táhly ho pryč mlčícím davem. Kate a Marek ustoupili stranou, když je míjel, ale profesor je neviděl.

Lord Oliver se zamračil na ztichlou síň. „Posaďte se a veselte se,“ zavrčel, „než se rozhněvám!“

Hudebníci okamžitě začali hrát a síní se rozlehl hovor.

Vzápětí za profesorem odspěchal i Robert de Kere. Marek usoudil, že jeho odchod nevěstí nic dobrého. Šťouchl do Kate a naznačil, že by měli de Kereho sledovat. Vykročili ke dveřím, když dveřníkova hůl dopadla na podlahu znovu. „Můj pane: lady Claire de Eltham a panoš Christopher de Hewes.“

Zarazili se. „Kruci,“ ulevil si Marek.

Do síně vkročila krásná mladá žena a po boku jí šel Chris Hughes. Chris měl teď na sobě drahé, dvorské šaty. Vypadal velmi vznešeně – a velmi zmateně.

Marek si poklepal na ucho a zašeptal: „Chrisi. Dokud budeš v téhle místnosti, mlč a nic nedělej. Rozumíš?“

Chris lehce pokývl.

„Chovej se, jako bys ničemu nerozuměl. To by nemělo být těžké.“

Chris a ta žena procházeli davem přímo ke stolu, kde je lord Oliver sledoval se zjevnou nechutí. Žena si toho povšimla, hluboce se uklonila a zůstala tak, nízko u země, s hlavou pokorně skloněnou.

„No tak, no tak,“ podrážděně řekl lord Oliver. „Taková poníženost se k tobě nehodí.“

„Můj pane.“ Zvedla se.

Oliver se ušklíbl. „A co jsi to s sebou přivlekla? Další omámenou kořist?“

„Nechať se mému pánu líbí, představuji mu Christophera z Hewes, panoše z Eire, který mě zachránil od lotrů, ježto mě chtěli unésti, či ještě hůř.“

„Tak? Lotři? A unésti?“ Lord Oliver se pobaveně rozhlédl kolem stolu po svých rytířích. „Sire Guyi? Co pravíš?“

Snědý muž se nahněvaně zvedl. Sir Guy Malegant byl oblečený celý v černém – měl černou kroužkovou zbroj a černý kabátec se stříbrným orlem vyšitým na hrudi. „Můj pane, obávám se, že má paní se baví na náš vrub. Ví velmi dobře, že jsem poslal své muže, aby ji chránili, vida, že je sama a v nesnázích.“ Sir Guy došel k Chrisovi a zamračil se na něj. „To tento muž, můj pane, dal v sázku její žití. Nevím, proč ho nyní hájí, leda aby dokázala svůj neobyčejný vtip.“

„Tak?“ řekl Oliver. „Vtip? Lady Claire, jest to snad vtip?“

Žena pokrčila rameny. „Pouze nevtipní, můj pane, vidí vtip tam, kde se nedovtípí.“

Temný rytíř se ušklíbl. „Lehká slova lehce skryjí, co leží pod nimi.“ Malegant došel k Chrisovi, až stáli tváří v tvář jen kousíček od sebe. Upřeně mu pohlédl do očí a pomalu, významně si začal snímat drátěnou rukavici. „Panoši Christophere, říkají ti tak?“

Chris neřekl nic, jen kývl.

Chris byl vyděšený. Uvízl v situaci, kterou nechápal, v místnosti plné krvelačných vojáků, kteří nebyli o nic lepší než gang pouličních rváčů, a čelil tomuto snědému, rozhněvanému muži, jehož dech páchl zkaženými zuby, česnekem a vínem – měl co dělat, aby se mu netřásla kolena.

Ve sluchátku uslyšel Marka říkat: „Nemluv – ať se děje cokoliv.“

Sir Guy na něj zamžoural. „Na něco jsem se tě tázal, panoši. Odpovíš mi?“ Stále ještě si svlékal rukavici a Chris si byl jistý, že ho hodlá uhodit holou pěstí.

„Nemluv,“ varoval Marek.

Chris té rady rád uposlechl. Zhluboka se nadechl a snažil se ovládnout. Nohy se mu chvěly a podlamovaly. Měl pocit, že se před tím člověkem musí každou chvíli zhroutit. Dělal, co mohl, aby se uklidnil. Další hluboký nádech.

Sir Guy se obrátil k ženě. „Madam, hovoří ten váš zachránce? Nebo jen vzdychá?“

„Nechať si siru Guyovi líbí, je z cizích krajů a často nerozumí našemu jazyku.“

„Die mihi nomen tuum, seutari.“ Řekni mi své jméno.

„Ani latině, sire Guyi.“

Malegant se zatvářil znechuceně. „Commodissime. Velmi příhodné, takový němý panoš, neboť se ho nemůžeme tázati, jak sem přišel a za jakým účelem. Tento irský panoš je daleko od domova. Ale není poutníkem. Není ve službě. Čím tedy je?

Proč sem přichází? Vizte, jak se chvěje. Čeho se bojí? Od nás ničeho – ledaže je Arnautovou stvůrou a přišel na špehy. To by mu zapečetilo rty. Zbabělec by se neodvážil promluvit.“

Marek zašeptal: „Neodpovídej…“

Malegant hrubě dloubl Chrise do prsou. „Nu, ty sketo, nazývám tě špehéřem a lotrem a mužem, ježto nepřizná svých pravých barev. Pohrdal bych tebou, leč ani toho si nezasloužíš.“

Rytíř si konečně svlékl rukavici a s pohrdlivým zavrtěním hlavy ji upustil na zem. Se žuchnutím přistála Chrisovi na špičkách nohou. Sir Guy se znechuceně odvrátil a vykročil zpátky ke stolu.

Celá síň hleděla na Chrise.

Claire vedle něj šeptla: „Tu rukavici…“

Pohlédl na ni stranou.

„Rukavici!“

Co má být s rukavicí? uvažoval. Shýbl se a zvedl ji. Byla v ruce překvapivě těžká. Vztáhl ruku s rukavicí ke Claire, ale ta se už odvrátila a řekla: „Rytíři, panoš přijal tvou výzvu.“

Jakou výzvu? divil se Chris.

Sir Guy okamžitě odpověděl: „Tři dřevce bez hrotů, a outrance.“

Marek řekl: „Ty pitomče nešťastná. Víš, co jsi zrovna udělal?“

Sir Guy se obrátil k lordu Oliverovi u čestného stolu. „Můj pane, prosím, abys dovolil dnešní turnaj zahájit naším soubojem.“

„Staniž se,“ kývl sir Oliver.

Sir Daniel proklouzl davem dopředu a uklonil se. „Můj lorde Olivere, má neteř vede tento žert dál, než je vhodno. Patrně ji těší dohnat sira Guye, ctěného rytíře, v souboj s pouhým panošem, a tak ho ponížit. Leč sir Guy by se neměl nechat oklamat její léčkou.“

„Je tomu tak?“ zeptal se lord Oliver a pohlédl na temného rytíře.

Sir Guy Malegant si odplivl na podlahu. „S panošem? Věřte, toto není panoš. Je to rytíř v převleku, holomek a špehýř.

Jeho nešlechetná zrada dojde své odměny. Budu s ním dnešního dne zápasit.“

Daniel zavrtěl hlavou: „Nechať se mému pánu líbí, myslím, že to není příhodné. Vpravdě jest pouhým panošem, nevelkého výcviku ve zbrani, a je soupeřem nehodným tvého ctného rytíře.“

Chris se pořád ještě snažil pochopit, co se děje, když Marek vykročil vpřed a plynně promluvil cizím jazykem, který zněl trochu jako francouzština, ale ne tak docela. Chris uhodl, že je to okcitánština. Chris slyšel překlad ve svém sluchátku.

„Můj pane,“ uklonil se elegantně Marek, „tento ctihodný pán hovoří pravdu. Panoš Christopher je mým společníkem, ale válečníkem není. Spravedlivě tě žádám, abys dovolil Christopherovi určit zastánce ve svém jménu, aby přijal tuto výzvu.“

„Zastánce? Jakého zastánce? Neznám tě.“

Chris si všiml, že lady Claire se dívá na Marka s neskrývaným zájmem. Ten jí pohled krátce oplatil a pak promluvil k Oliverovi.

„Nechať se mému pánu líbí, jsem sir André de Marek, rodem z Flander. Nabízím se za jeho zastánce, a dá-li Bůh, budu hodným soupeřem tomuto vznešenému rytíři.“ Lord Oliver si mnul bradu a uvažoval.

Sir Daniel si všiml jeho nerozhodnosti a naléhal dál: „Můj pane, započít turnaj nerovným bojem není dobré a nezapíše se do myslí lidu. Myslím, že s de Markem bude podívaná lepší.“

Lord Oliver se obrátil znova k Markovi, co na to říká on.

„Můj pane,“ odpověděl Marek, „pakli můj přítel Christopher je špehýřem, jsem jím i já. Když sir Guy pohaněl jeho, pohaněl i mne, a já prosím o dovolení bránit své dobré jméno.“

Lorda Olivera tato nová komplikace zřejmě pobavila. „Co pravíš, Guyi?“

„Vskutku,“ kývl temný rytíř, „souhlasím, že tento de Marek může být hodným sekundantem, je-li jeho paže stejně hbitá jako jeho jazyk. Ale jest příležité, aby se jakožto takový bil s mým sekundantem, sirem Charlesem de Gaune.“

Na konci stolu vstal vysoký muž. Měl bledou pleť, dlouhý obličej, hubený nos a oči blízko u sebe; připomínal krysu. Jeho tělo ale bylo silné a jeho tón pohrdlivý. „Budu sekundantem, s potěšením,“ řekl.

Marek udělal ještě poslední pokus. „Vidím,“ řekl, „že sir Guy se bojí utkat se se mnou prvý.“

Při těch slovech se lady Claire na Marka neskrývaně usmála. Zjevně ji zajímal. A to sira Guye zřejmě dráždilo.

„Nebojím se nikoho,“ řekl Guy, „tím méně Flanderčana.

Přežiješ-li – o čemž velmi pochybuji –, rád se s tebou budu bít a skoncuji s tvou drzostí.“

„Staniž se,“ řekl lord Oliver a odvrátil se. Jeho tón naznačil, že diskuse skončila.

32.16:01

Koně se obraceli a útočili, hnali se kolem sebe navzájem na travnatém prostranství. Zem se třásla, jak mohutná zvířata dusala kolem Marka a Chrise, kteří stáli za nízkou ohrádkou a sledovali cvičná kola. Chrisovi připadalo kolbiště obrovské – asi tak velké jako fotbalové hřiště – a na dvou jeho stranách stály tribuny, kam se už začaly usazovat dámy. Kolem zábradlí stáli diváci z venkova, hluční a prostě oblečení.

Vyrazil další pár jezdců a jejich koně v cvalu odfrkovali.

„Jak dobře umíš jezdit?“ ptal se Marek.

Pokrčil rameny. „Jezdíval jsem se Sophií.“

„V tom případě ti asi dokážu zachránit život, Chrisi,“ řekl Marek. „Ale musíš udělat přesně to, co ti řeknu.“

„Dobře.“

„Zatím jsi to nedělal,“ připomněl mu Marek. „Tentokrát ale musíš.“

„No jo, jo.“

„Musíš udělat jenom jedno,“ vysvětloval Marek: „Udržet se na koni tak dlouho, abys dostal zásah. Sir Guy nebude mít na vybranou a bude muset mířit na hruď, až uvidí, jak špatně jezdíš, protože hruď je na cválajícím jezdci největší a nejstabilnější cíl. Chci, abys ten úder přijal přímo do hrudi, na pancíř. Rozumíš?“

„Přijmu úder na pancíř,“ opakoval Chris nešťastně.

„Když tě dřevec zasáhne, necháš se vyrazit ze sedla. Nemělo by to být těžké. Padni na zem a nehýbej se, aby to vypadalo, že jsi v bezvědomí. Ostatně možná i budeš. Za žádných okolností se nezvedej. Rozumíš?“

„Nebudu se zvedat.“

„Správně. Ať se děje cokoli, zůstaň tam ležet. Když tě sir Guy vyrazí ze sedla a ty jsi v bezvědomí, zápas skončil. Ale když vstaneš, požádá o další dřevec, nebo se s tebou bude bít na zemi širokým mečem a zabije tě.“

„Nebudu vstávat,“ opakoval Chris.

„Správně,“ kývl Marek. „Ať se děje cokoliv. Nevstávej.“

Plácl Chrise do ramene. „S trochu štěstí to bez potíží přežiješ.“

„Kristepane,“ řekl Chris.

Kolem nich se přehnali další dva koně a země se zachvěla.

Nechali kolbiště za sebou a prošli mezi mnoha stany vztyčenými kolem. Stany byly malé a kulaté, jasně barevné, většinou pruhované. Nad každým stanem vlály praporce. U stanů byli uvázáni koně. Pážata a panoši pobíhali tam a zpátky, nosili zbroj, sedla, seno, vodu. Několik pážat kulilo sudy. Sudy tiše sykaly.

„To je písek,“ vysvětloval Marek. „Kroužková zbroj se válí v písku, aby se z ní sedřela rez.“

„Aha.“ Chris se pokoušel soustředit na detaily a nemyslet na to, co ho čeká. Připadalo mu, jako by šel na popravu.

Vstoupili do stanu, kde čekala tři pážata. Hořel tam oheň; na plachtě na zemi byla rozložena zbroj. Marek ji krátce prohlédl, pak řekl: „Je to v pořádku.“ Obrátil se k odchodu.

„Kam jdeš?“

„Do jiného stanu, obléknout se.“

„Ale já nevím, jak se to –“

„Pážata tě obléknou,“ řekl Marek a odešel.

Chris pohlédl na zbroj, jejíž jednotlivé části ležely před ním na zemi, zvlášť na přilbu, která měla takový ten ostrý zobák, jako velká kachna. Měla jen malou štěrbinu pro oči. Ale vedle ní ležela jiná přilba, obyčejnější, a Chris si pomyslel, že –

„Můj dobrý panoši, nechať se ti líbí.“ První páže, o něco starší a lépe oblečené než ostatní, ho oslovilo. Byl to chlapec asi čtrnáctiletý. „Prosím, postav se zde.“ Ukázal do středu stanu.

Chris se postavil a ucítil na těle několik rukou. Rychle ho vysvlékly až do plátěné spodní košile a kalhot a pak se ozvalo starostlivé mumlání, když uviděli jeho tělo.

„Byl jsi chorý, panoši?“ zeptal se jeden.

„Ehm, ne…“

„Horečka či nemoc oslabily tvé tělo, jak ho nyní zříme?“

„Ne,“ zamračil se Chris.

Začali ho oblékat už bez dalších poznámek. Nejdřív tlusté plstěné nohavice a pak silnou prošívanou kazajku s dlouhými rukávy, která se zapínala vpředu. Řekli mu, aby ohnul paže.

Sotva to dokázal, jak tlustá byla látka.

„Po praní ztuhla, ale to se brzo napraví,“ řekl jeden.

Chris si to nemyslel. Kristepane, pomyslel si, pomalu se nemůžu hýbat, a to se zbrojí ještě ani nezačali. Teď mu připínali železné pláty, kryjící nohy od stehen až po kotníky. Pak pokračovali pažemi. A po každém kusu ho žádali, aby se protáhl, aby se ujistili, že řemínky nejsou příliš utažené.

Pak mu přes hlavu spustili kroužkovou košili. Na ramenou byla překvapivě těžká. Zatímco mu připínali pancíř, první páže mu kladlo řadu otázek, z nichž na žádnou Chris nedokázal odpovědět:

„Opěrku sedla dopředu, či dozadu?“

„Na kterou stranu překládáš dřevec?“

„Koně nakrátko, či ne?“

„Třmeny dolů, či dopředu?“

Chris vydával nic neříkající zvuky. Mezitím mu přidávali další kusy zbroje a následovaly další otázky.

„Popruhy na štít povolit, či utáhnout?“

„Zapíráš si dřevec do háku, či o štít?“

„Široký meč vpravo, či vlevo?“

„Přidat kapuci pod přilbu, či ne?“

Tíhy stále přibývalo a on byl pořád nemotornější, jak se postupně jednotlivé klouby obalovaly kovem. Pážata pracovala rychle a za pár minut byl úplně oblečený. Odstoupili a obhlíželi ho.

„Jest tak dobře, panoši?“

„Jest,“ řekl.

„Teď přilbu.“ Už měl na sobě jakousi drátěnou čapku, ale teď přinesli tu přilbu se zobákem a nasadili mu ji. Chris se ocitl v šeru a ucítil na ramenou její váhu. Neviděl nic než to, co měl přímo před sebou, před příčnou štěrbinou pro oči.

Srdce se mu rozbušilo. Nebyl tam vzduch. Nemohl dýchat.

Zatáhl za přilbu, pokusil se zvednout hledí, ale to se nepohnulo. Byl v pasti. Slyšel vlastní dech, zesílený kovem. Horký dech zahříval těsný prostor přilby. Dusil se. Nebyl tam vzduch.

Popadl přilbu a snažil se ji sejmout.

Pážata mu ji pomohla zvednout a zvědavě se na něj podívala.

„Jest všechno v pořádku, panoši?“ Chris zakašlal a kývl, protože se neodvážil promluvit. Tu věc už nikdy nechtěl na hlavu. Ale pážata už ho vedla ze stanu ven, k čekajícímu koni.

Kriste Ježíši, pomyslel si.

Kůň byl obrovitý a pokrytý větším množstvím kovu než on sám. Na hlavě měl zdobený plát a na prsou a na bocích další.

Ale dokonce i v tom brnění bylo zvíře živé a neklidné, frkalo a poškubávalo za uzdu, kterou drželo v rukou páže. Byl to pravý válečný kůň, destrier, mnohem temperamentnější než všichni, na nichž Chris kdy seděl. To mu ale starosti nedělalo.

Spíš ho znepokojovaly ty rozměry – ten zatracený kůň byl tak obrovský, že přes něj ani neviděl. A dřevěné sedlo mělo zvýšené opěradlo, takže to bylo ještě horší. Pážata na něj hleděla s očekáváním. Čekala. Co má udělat? Patrně vylézt nahoru.

„Jak mám, ehm…“

Překvapeně zamrkali. První páže pokročilo vpřed a řeklo:

„Polož ruku sem, panoši, na to dřevo, a vyšvihni se nahoru…“

Chris natáhl ruku, ale stěží dosáhl na hrušku, kus vyřezávaného dřeva v přední části sedla. Sevřel ho prsty, pak zvedl koleno a strčil nohu do třmenu.

„Ehm. Levou nohu, panoši.“

No jistě. Levou nohu. Věděl to; byl jen zmatený a nervózní.

Zbroj se ale ve třmenu zachytila; nešikovně se naklonil vpřed a rukou se snažil třmen vyprostit. Pořád ještě držel. Když se mu to konečně povedlo, ztratil rovnováhu a padl na záda k zadním kopytům koně. Zděšená pážata ho rychle odtáhla.

Zvedli ho na nohy a všichni se ho snažili dostat na koně.

Cítil, jak mu zadek podpírá několik rukou, jak se roztřeseně pozvedl do vzduchu, přehodil nohu – panebože, to byla dřina – a se žuchnutím zapadl do sedla.

Chris se podíval k zemi, která mu připadala být hluboko dole. Měl dojem, že je snad čtyři metry vysoko. Jen nasedl, kůň zaržál a potřásal hlavou, otáčel hlavu dozadu a chňapal

Hughesovi po nohou ve třmenech. Pomyslel si: ten zatracený kůň se mě pokouší kousnout.

„Otěže, panoši! Otěže! Přitáhni mu otěže!“

Chris zatáhl za otěže. Obrovský kůň si toho ani nevšiml, tvrdě táhl a pořád se ho snažil pokousat.

„Ukaž mu, panoši! Silně!“

Chris škubl za uzdu tak, že měl pocit, že koni zlomí vaz.

Kůň ale jen naposled odfrkl a obrátil hlavu dopředu. Náhle byl klidný.

„Dobře, panoši.“

Ozvaly se trubky, několik dlouhých tónů.

„To je první výzva do zbraně,“ řeklo páže. „Musíme na kolbiště.“

Vzali koně za otěže a vedli Chrise k travnatému poli.

32.02:00

Byla jedna ráno. Robert Doniger ze své kanceláře v ITC hleděl dolů na vchod do jeskyně, osvětlený teď uprostřed noci blikajícími majáčky šesti sanitek, zaparkovaných kolem. Poslouchal praskání vysílaček a sledoval, jak lidé opouštějí tunel. Všiml si i Gordona, který vycházel s tím novým, s tím Sternem. Zdálo se, že ani jeden z nich není raněný.

Kramerovou, která vešla do místnosti za jeho zády, uviděl nejdřív jako odraz ve skle. Byla trochu udýchaná. Neohlédl se a zeptal se: „Kolik je zraněných?“

„Šest. Dva vážněji.“

„Jak vážně?“

„Zranění od střepin. Popáleniny po vdechnutí toxických výparů.“

„Takže musejí do UH.“ Myslel University Hospital, univerzitní nemocnici v Albuquerque.

„Ano,“ kývla Kramerová. „Ale poučila jsem je, co můžou říct. Nehoda v laboratoři a tak. A volala jsem do UH Whittlovi a připomněla jsem mu náš poslední sponzorský dar. Myslím, že problémy nebudou.“

„Možná budou,“ řekl a hleděl z okna.

„To lidi z tiskového zvládnou.“

„Možná ne,“ podotkl Doniger.

V posledních letech si ITC vybudovala tiskové oddělení o šestadvaceti lidech po celém světě. Jejich úkolem ovšem nebylo získávat společnosti publicitu, ale spíš ji odvracet. ITC, jak vysvětlovali každému, kdo se jich ptal, je společnost vyrábějící supravodivá kvantová zařízení pro magnetometry a lékařské přístroje. Zařízení byly složité elektronické prvky, dlouhé asi patnáct centimetrů. Zprávy pro tisk byly neuvěřitelně nudné a přecpané kvantovými specifikacemi. Pro těch několik reportérů, které to neodradilo, ITC s potěšením zorganizovala prohlídku laboratoří v New Mexiku. Reportéry provedli vybranými výzkumnými laboratořemi. Pak ve velké montážní hale viděli, jak se ty přístroje dělají – gradiometrické cívky, které se vkládají do kryostatu, supravodivý štít a elektrické vodiče venku. Vysvětlení se odvolávala na Maxwellovy rovnice a pohyb elektrického náboje. Reportéři se téměř vždycky svých snah vzdali. Řečeno slovy jednoho z nich, „je to asi tak zajímavé jako montážní linka na fény“.

Tak se Donigerovi podařilo utajit zřejmě nejúžasnější vědecký objev konce dvacátého století. Zčásti to bylo z pudu sebezáchovy; jiné společnosti, například IBM a Fujitsu, zahájily svůj vlastní kvantový výzkum, a i když před nimi Doniger měl čtyři roky náskok, bylo v jeho zájmu, aby nevěděli, jak daleko se dostal.

Byl si také vědom, že jeho plán není ještě dovršen, a potřeboval utajení, aby ho mohl dokončit. Jak sám často říkal (a chechtal se přitom jako kluk): „Kdyby lidé věděli, o co nám jde, tak by se nám to sakra snažili zarazit.“

Ale přitom Doniger věděl, že to tajemství neudrží věčně.

Dříve nebo později a možná náhodou to všechno vyjde najevo. A až k tomu dojde, bude na něm, aby to zvládl.

A Doniger se ptal sám sebe, jestli ta chvíle nastala právě teď.

Sledoval, jak sanitky s houkáním odjíždějí.

„Jen si to vezmi,“ řekl Kramerové. „Před čtrnácti dny byla tahle společnost uzavřená jako škeble. Náš jediný problém byla ta francouzská reportérka. Pak přišel Traub. Ten zatracený depresivní dědek ohrozil celou společnost. Traubova smrt přitáhla toho poldu z Gallupu, který pořád čichá kolem. Pak Johnston. Pak jeho čtyři studenti. A teď těch šest techniků, co je vezou do nemocnice. Začíná těch lidí být moc, Diane. Moc se o tom ví.“

„Myslíš, že se nám to vymyká z rukou.“

„Možná,“ kývl. „Ale pokusím se tomu zabránit. Zvlášť když se sem pozítří chystají potenciální členové dozorčí rady.

Takže to zase pěkně ututláme.“

Kývla. „To určitě zvládneme.“

„Dobře,“ řekl a konečně se odvrátil od okna. „Ať se ten Stern vyspí v některém pokoji pro hosty. Postarej se, ať vážně spí, a zablokuj telefon. Zítra chci, aby se ho Gordon držel jako klíště. Proveďte ho po laboratoři nebo tak něco. A zůstaňte s ním. Chci konferenční hovor s lidmi z tiskového, zítra v osm. Chci zprávu o stavu tranzitní plochy, v devět. A ty zatracené publicisty tu chci vidět v poledne. Obvolej to všechno hněď, aby se mohli připravit.“

„Jo,“ kývla.

„Možná to nedokážu udržet pod kontrolou,“ dodal Doniger, „ale budu se rozhodně hrozně snažit.“

Zamračil se do skla a prohlédl si lidi shromážděné u vchodu do tunelu. „Za jak dlouho se budou moci do té jeskyně vrátit?“

„Za devět hodin.“

„A pak můžeme podniknout záchrannou operaci? Poslat tam další tým?“

Kramerová zakašlala. „Víš…“

„Jsi nemocná? Nebo to mělo znamenat ne?“

„Všechny stroje byly zničeny explozí, Bobe,“ vysvětlila.

„Všechny?“

„Myslím, že ano.“

„Takže nemůžeme dělat nic než obnovit plochu a počkat si, jestli se vrátí celí?“

„Jo. Přesně tak. Nemáme způsob, jak je zachránit.“

„No, tak doufejme, že vědí, co dělají,“ řekl Doniger, „protože jsou teď odkázáni sami na sebe. To jim teda přeju sakra velké štěstí.“

31.40:44

Úzkou štěrbinou hledí své přilby viděl Chris Hughes, že tribuny jsou zaplněné – skoro výhradně dámami – a kolem hrazení že stojí prostý lid snad v deseti řadách. Všichni se křikem dožadovali započetí turnaje. Chris byl teď na východním okraji kolbiště, obklopen svými pážaty, a snažil se zvládnout koně, kterého křičící dav zřejmě znepokojil tak, že se začal vzpínat a plašit. Pážata se pokoušela podat mu pruhovaný dřevec, který mu připadal absurdně dlouhý a neohrabaný.

Chris si ho vzal a pokoušel se ho nějak zvládnout, zatímco kůň frkal a dupal.

Za bariérou uviděl Kate, která stála mezi prostým lidem.

Povzbudivě se na něj usmála, ale kůň se pořád otáčel a poskakoval, takže jí nemohl pohled oplatit.

A kousek dál zahlédl Marka v brnění a obklopeného pážaty.

Když se Chrisův kůň zase otočil – proč ho pážata nevezmou za uzdu? –, uviděl na protějším konci kolbiště sira Guye de Maleganta, jak sedí klidně na svém hřebci. Právě si upravoval přilbu s černým chocholem.

Chrisův kůň se znovu vzepjal a otáčel se dokola. Ozvaly se další trubky a všichni diváci pohlédli k tribunám. Nejasně si uvědomil, že lord Oliver zaujal své místo. Ozval se nepříliš nadšený potlesk.

Další fanfára.

„Panoši, to je tvůj signál,“ řekla pážata a znova mu podala dřevec. Tentokrát ho dokázal udržet tak dlouho, aby si ho opřel o hrušku sedla tak, že ležel křížem přes hřbet koně, špičkou doleva. Pak se kůň zase otočil, pážata zaječela a rozběhla se do všech stran, jak jim dřevec prolétl nad hlavami.

Znova trubky.

Chris skoro nic neviděl. Zatáhl za otěže a pokusil se koně zvládnout. Zahlédl na druhém konci pole sira Guye, který to všechno sledoval. Jeho kůň byl naprosto klidný. Chris už to chtěl mít za sebou, ale jeho kůň pořád divočil. Vztekle naposled škubl za uzdu. „Tak sakra jeď!“

Kůň škubl rychle hlavou nejdřív nahoru, pak dolů. Uši složil dozadu.

A vyrazil.

Marek s napětím sledoval nájezd. Neřekl Chrisovi všechno; nemělo cenu ho děsit víc, než bylo nezbytné. Ale sir Guy se určitě pokusí Chrise zabít, což znamená, že bude mířit na hlavu. Chris sice v sedle divoce nadskakoval, dřevec se klátil nahoru a dolů, jezdcovo tělo se kymácelo ze strany na stranu.

Byl to špatný cíl, ale jestli je Guy zkušený – a Marek o tom nepochyboval – bude stejně mířit na hlavu a raději riskovat, že ho při prvním průjezdu mine, jen aby měl šanci na smrtelnou ránu.

Sledoval, jak se kůň valí kolbištěm a Chris má co dělat, aby se udržel v sedle. A sledoval také sira Guye, jak se k němu řítí, dokonale ovládá sebe i koně, naklání se vpřed, dřevec svírá paží.

No, pomyslel si Marek, přinejmenším je šance, že to Chris přežije.

Chris neviděl skoro nic. Divoce nadskakoval v sedle a jen rozmazaně občas zahlédl tribuny, kolbiště a jezdce, který se k němu blížil. Z těch krátkých pohledů nedokázal odhadnout, jak daleko Guy vlastně je, za jak dlouho přijde náraz.

Slyšel dusot kopyt svého koně, jeho rytmický dech. Nadskakoval v sedle a snažil se udržet dřevec. Všechno trvalo mnohem déle, než čekal. Měl pocit, že na tom koni už jede hodinu.

Na poslední chvíli uviděl Guye velice blízko, jak se k němu žene děsivou rychlostí, a pak sebou jeho vlastní dřevec škubl, bolestivě ho udeřil do pravého boku a zároveň ucítil ostrou bolest v levém rameni a náraz, který ho v sedle pootočil stranou, a uslyšel prasknutí lámaného dřeva.

Dav zařval.

Jeho kůň se hnal dál, k druhému konci kolbiště. Chris byl jako omámený. Co se stalo? Rameno ho bolelo jako čert. Dřevec měl zlomený.

A pořád ještě seděl v sedle.

Do prdele.

Marek to nešťastně sledoval. Byla to smůla; náraz sklouzl a nedokázal Chrise vyhodit ze sedla. Teď budou muset najíždět podruhé. Podíval se po siru Guyovi, který s klením vytrhl z rukou pážat nový dřevec, obrátil koně a připravoval se k novému útoku.

Na druhém konci se Chris znova pokoušel nějak zvládnout čerstvý dřevec, kterým zatím spíš divoce mával ve vzduchu jako metronom. Nakonec se mu ho podařilo opřít přes sedlo, ale kůň pořád poskakoval a vzpínal se.

Guy byl zahanbený a vzteklý. Byl netrpělivý a nečekal. Pobídl koně a vyrazil na kolbiště.

Ty hajzle, pomyslel si Marek.

Dav zařval překvapením nad tím jednostranným útokem. Chris to uslyšel a uviděl, že Guy se k němu už řítí plnou rychlostí. Jeho vlastní kůň se stále ještě neposlušně otáčel na všechny strany. Škubl otěžemi a v téže chvíli uslyšel plácnutí, jak jeden ze štolbů švihl jeho vlastního koně po zadku.

Kůň zaržál. Složil uši dozadu.

Vyrazil vpřed.

Druhý nájezd byl horší – protože tentokrát už věděl, co přijde.

Při nárazu ucítil ostrou bolest a vylétl do vzduchu. Všechno se zpomalilo. Uviděl sedlo, jak se od něj vzdaluje, pak zadek koně z boku, jak ho míjel, a pak ho to zvrátilo dozadu, takže hleděl na oblohu.

Dopadl na záda. Hlavou udeřil o přilbu. Uviděl jasně modré hvězdičky, které rostly a pak zešedivěly. V uchu slyšel Marka říkat: „A teď tam zůstaň!“

Odněkud z dálky slyšel trubky a pak se svět pomalu, zlehka propadl do tmy.

Na druhém konci kolbiště sir Guy obracel koně k dalšímu útoku, ale trubky už vyzývaly další dvojici.

Marek sklonil dřevec, pobídl koně a vyrazil. Uviděl svého soupeře, sira Charlese de Gaune, cválat proti sobě. Jak se hnal vpřed, slyšel pravidelný dusot kopyt, sílící křik davu diváci věděli, že tenhle souboj bude dobrý. Kůň běžel neuvěřitelně rychle. A sir Charles útočil stejně ostře.

Podle středověkých textů bylo na klání nejobtížnější věcí nikoli udržet dřevec a zamířit ho na ten či onen cíl. Nejtěžší bylo udržet směr útoku a neuhnout před nárazem – nepoddat se panice, která se zmocnila téměř každého jezdce, když se hnal k svému soupeři.

Marek staré texty četl, ale teď je najednou pochopil: Měl pocit, že se celý chvěje, že je jako hadrový, že má slabé ruce a že stehny ani nestiskne koně. Přiměl se soustředit, zaměřit se jen na jediné, aby vyrovnal dřevec se sirem Charlesem. Špička jeho dřevce ale poskakovala při jízdě nahoru a dolů. Pozvedl ho ze sedla, opřel si ho o levou paži. To bylo lepší. Jeho dech se uklidňoval. Cítil, jak se mu navrací síla. Vyrovnal dřevec. Osmdesát metrů.

Prudký útok.

Viděl, jak si sir Charles upravuje polohu dřevce, jak jím míří vzhůru. Bude mířit na hlavu. Nebo je to úskok? Rytíři při turnajích někdy měnili cíl na poslední chvíli. Udělá to také?

Šedesát metrů.

Mířit na hlavu bylo riskantní, pokud se o to nepokoušeli oba jezdci. Přímý dřevec do hrudi zasáhne o zlomek vteřiny dřív než dřevec do hlavy; to byla záležitost úhlů. První náraz pohne oběma jezdci, takže zásah do hlavy je méně jistý. Ale zkušený rytíř může natáhnout dřevec dál dopředu tak, že si ho neopírá, takže má k dobru nějakých patnáct dvacet centimetrů a jeho zásah přijde první. Znamenalo to ovšem mít neuvěřitelně silné paže, aby bojovník dokázal dřevec udržet ve chvíli nárazu a ještě ho ovládnout tak, aby zaskočil zpátky a aby hlavní sílu úderu přijal kůň; na druhou stranu tak měl člověk větší šanci rozhodit soupeři míření i časování.

Padesát metrů.

Sir Charles pořád ještě držel dřevec do výšky. Teď ho ale zapřel a naklonil se v sedle vpřed. Lépe ho teď ovládal. Je to zase uskok?

Čtyřicet metrů.

Nedalo se to odhadnout. Marek se rozhodl zamířit na hruď.

Namířil dřevec. Už s ním nepohne.

Třicet metrů.

Slyšel dusot kopyt, řev davu. Středověké texty varovaly bojovníka: ve chvíli nárazu nezavírej oči. Nech je otevřené, abys zasáhl.

Dvacet metrů.

Oči měl otevřené.

Deset.

Ten parchant zvedl dřevec.

Mířil na hlavu.

Náraz.

Prasknutí dřeva zaznělo jako výstřel. Marek ucítil bolest v levém rameni, tvrdý zásah směrem vzhůru. Dojel na konec kolbiště, odhodil zlomený dřevec, vztáhl ruku po dalším. Ale pážata jen zírala na pole za ním.

Když se ohlédl, uviděl, že sir Charles leží na zemi a nehýbá se.

A pak uviděl sira Guye, jak poskakuje a krouží kolem Chrisova ležícího těla. Tak takhle to chce vyřešit, uvědomil si Marek. Chce Chrise rozdupat.

Marek se obrátil a tasil meč. Zvedl ho do výše.

Se vzteklým zařváním pobídl koně do cvalu.

Dav zařval a začal bušit do zábradlí jako do bubnu. Sir Guy se otočil a uviděl blížícího se Marka. Pohlédl dolů na Chrise a pobídl koně, aby pokročil stranou a podupal ho.

„Fuj! Fuj!“ křičel dav, a dokonce i lord Oliver se zděšeně zvedl ze sedadla.

Ale to už Marek dojel ke Guyovi. Koně zbrzdit nedokázal, ale přehnal se kolem, vykřikl: „Sketo!“ a sekl Guye do hlavy plochým mečem. Věděl, že mu tím neublíží, ale je to urážlivá rána a přiměje ho nechat Chrise být. Což se také stalo.

Sir Guy se okamžitě odvrátil od Chrise, když Marek zastavil koně a napřáhl meč. Sir Guy vytáhl meč z pochvy a divoce se rozmáchl, až čepel zasvištěla. Zařinčela o Markovu čepel. Marek cítil, jak mu meč zavibroval v ruce. Marek odpověděl protiútokem na hlavu. Guy ho odrazil; koně se obcházeli; meče řinčely znova a znova.

Bitva začala. A Marek v hloubi duše věděl, že to bude boj na život a na smrt.

Kate sledovala souboj od hrazení. Marek se držel, a pokud šlo o sílu, měl dokonce navrch, ale bylo zřejmé, že nemá zkušenost sira Guye. Jeho rány byly nešikovnější, držení těla méně jisté. Zřejmě to věděl jak on, tak sir Guy, který stále s koněm couval a snažil se udělat si prostor, aby se mohl naplno rozmáchnout. Marek se naopak tlačil k němu, udržoval vzdálenost co nejkratší, jako zápasník, který zůstane v klinči.

Ale Kate viděla, že to tak Marek nemůže dělat donekonečna. Dříve či později se Guyovi povede získat dostatečný odstup, byť třeba jen na chvilku, a zasadit smrtelnou ránu.

Marek měl pod přilbou vlasy úplně promočené. Palčivé kapky potu mu stékaly do očí. Nemohl s tím nic dělat. Zatřásl hlavou, aby lépe viděl. Moc to nepomohlo.

Za chvíli už lapal po dechu. Sir Guy, kterého viděl štěrbinou v přilbě, vypadal neúnavný a neústupný, neustále útočil, zasazoval rány v jistém, strhujícím tempu. Marek věděl, že musí brzo něco udělat, než bude příliš unavený. Musel rytíře dostat do obrany.

Pravá ruka, kterou držel meč, ho už od neustálé námahy pálila. Levou ruku měl silnou. Tak proč ji nepoužít?

Za pokus to stálo.

Marek obrátil koně a přiblížil se, až se skoro dotýkali hrudí. Počkal, až sám mečem blokoval jednu ránu, a pak levou pěstí zespoda uhodil sira Guye do přilbice. Ta sebou škubla dozadu; uslyšel uspokojivou tupou ránu zevnitř přilby.

Marek okamžitě obrátil meč a koncem rukojeti udeřil Guye do přilby. Ozvalo se hlasité zařinčení a Guyovo tělo sebou škublo. Na okamžik se nahrbil. Marek znovu udeřil, ještě tvrději. Věděl, že ho zraňuje.

Ale ne dost.

Příliš pozdě si všiml, jak Guyův meč zasvištěl v širokém oblouku směrem k Markovým zádům. Marek ucítil tvrdou ránu, jak ho do zad sekl meč. Vydržela to drátěná košile? Je zraněný? Rukama mohl dosud hýbat. Vlastním mečem tvrdě udeřil Guye do týla. Rána zaduněla jako gong a Guy se ji ani nepokusil odrazit. Musí být omráčený, pomyslel si Marek.

Marek se znova rozmáchl, pak obrátil koně a z druhé strany se zeširoka rozehnal po krku. Guy ránu blokoval, ale síla nárazu ho vrhla dozadu. Svezl se v sedle stranou, pokusil se zachytit hrušky sedla, ale neudržel se a sesul se k zemi.

Marek se obrátil a začal sesedat. Dav znovu zařval; když se obrátil, uviděl, že Guy zlehka vyskočil na nohy – svá zranění jen předstíral. Rozehnal se mečem po Markovi, ještě když sesedal. Marek ránu neobratně kryl, jednu nohu ještě ve třmenu, nějak se mu podařilo zbavit se koně a pak zaútočil sám.

Sir Guy byl silný a jistý sám sebou.

Marek si uvědomil, že situace je teď horší než předtím. Divoce zaútočil, ale Guy lehce ucouvl. Na rychlé práci nohou byl znát trénink. Marek už supěl a lapal po dechu; byl si jistý, že to Guy slyší a že ví, co to znamená.

Marek slábl.

Siru Guyovi stačilo ustupovat a čekat, až se Marek vyčerpá.

Ledaže…

Kus vlevo ležel Chris stále ještě poslušně na zádech. Marek útočil na Guye a s každou ranou postupoval vpravo. Guy neustále lehce uhýbal. Ale Marek ho teď pozpátku vedl – k Chrisovi.

Chris se pomalu probral řinčením mečů. Omráčeně zjišťoval situaci. Ležel na zádech a díval se do modré oblohy. Ale byl živý. Co se stalo? Obrátil hlavu v černé přilbě. Byla v ní jen úzká štěrbina pro oči, uvnitř bylo vydýcháno a horko a o Chrise se pokoušela klaustrofobie.

Začal se mu zvedat žaludek.

A nevolnost rychle sílila. Nechtěl se pozvracet v přilbě.

Byla moc těsná, utopil by se ve vlastních zvratcích. Musel tu přilbu dostat dolů. Ještě vleže ji popadl oběma rukama.

Zatáhl za ni.

Ani se nehnula. Proč? Přivázali mu ji? Nebo je to tím, že leží?

Bude zvracet. V té zatracené přilbě.

Ježíšikriste.

Zděšeně se převalil.

Marek se divoce rozháněl mečem. Za sirem Guyem se Chris začal zvedat. Marek by na něj byl křikl, aby zůstal, kde je, ale byl tak bez dechu, že toho nebyl schopen.

Marek útočil znova a znova.

Chris teď tahal za přilbu a snažil se ji sundat. Guy byl ještě asi deset metrů od Chrise. Tančil vzad, bavil se, snadno odrážel Markovy rány.

Marek věděl, že už je téměř u konce svých sil. Jeho rány slábly. Guy byl pořád silný a elegantní. Jen couval a kryl rány. Čekal na svou šanci.

Pět metrů.

Chris se převalil na břicho a zvedal se. Byl teď na všech čtyřech. Svěsil hlavu. Pak se ozval hlasitý zvuk zvracení.

I Guy ho uslyšel, trochu otočil hlavu, aby se podíval –

Marek zaútočil, udeřil ho do pancíře hlavou, a Guy se zapotácel vzad, zakopl o Chrise a upadl.

Malegant se na zemi rychle obrátil, ale Marek už byl na něm, dupl Guyovi na pravou ruku, aby zneškodnil jeho meč, a pak druhou nohou přišlápl protější rameno. Marek pozvedl meč do výše, připraven bodnout.

Dav ztichl.

Guy se nepohnul.

Marek pomalu spustil meč, přeřízl tkaničky Guyovy přilby, odsunul ji špičkou zbraně. Guyova hlava teď byla obnažená.

Marek viděl, že silně krvácí z levého ucha.

Guy se na něj zamračil a plivl.

Marek znovu pozvedl meč. Zuřil, zaléval ho palčivý pot, bolely ho ruce, viděl rudě vztekem a vyčerpáním. Napjal paže, připraven seknout a oddělit hlavu od těla.

Guy to uviděl.

„Milost!“

Křičel, aby to všichni slyšeli.

„Prosím o milost,“ volal. „Ve jménu svaté trojice a Panny Marie! Milost! Milost!“

Dav mlčel.

Čekal.

Marek nevěděl, co udělat. Někde v mozku mu tenký hlásek napovídal: Zabij toho parchanta, nebo toho budeš ještě litovat.

Věděl, že se musí rozhodnout rychle; čím déle takhle bude nad sirem Guyem stát, tím pravděpodobnější je, že ztratí nervy.

Pohlédl na dav kolem bariér. Nikdo se nepohnul, všichni se jen dívali. Pohlédl na tribuny, kde seděli lord Oliver s dámami. Všichni nepohnutě čekali. Lord Oliver seděl jako přimražený. Marek se podíval na hlouček pážat, stojících u zábradlí.

Pak téměř neuvědomělým pohybem jedno z nich pozvedlo ruku do půli hrudi a krátce škublo zápěstím: dolů s ní.

Dobře ti radí.

Ale Marek váhal. Na kolbišti bylo naprosté ticho, až na Chrisovo dávení a sténání. Nakonec právě tyhle zvuky zlomily kouzlo. Marek odstoupil od sira Guye a podal mu ruku, aby mu pomohl vstát.

Sir Guy ruku přijal a zvedl se. Postavil se před Marka, řekl: „Ty pancharte, sejdeme se v pekle,“ otočil se na patě a šel pryč.

31.15:58

Potůček se vinul mechem a divokými květinami. Chris klečel a potápěl si tvář do vody. Vynořil se, prskal a kašlal. Pohlédl na Marka, který dřepěl vedle něj a hleděl kamsi do dálky.

„Mám toho plné zuby,“ řekl Chris. „Plné zuby.“

„To si umím představit.

„Mohli mě zabít,“ pokračoval Chris. „Tohle má být sport?

Víš, co to je? To je jako ta pitomá hra, kdo později uhne‘, jenže místo aut tady mají koně. Ti lidé jsou cvoci.“ Znovu potopil hlavu do vody.

„Chrisi.“

„To zvracení bylo strašné. Příšerné.“

„Chrisi.“

„Co? Co je zase? Chceš mi říct, že mi zrezaví brnění? Jenže na to já seru, André.“

„Ne,“ zavrtěl Marek. „Chci ti říct, že se ta plstěná kazajka nacucá a bude těžké to brnění sundat.“

„Jo? Jenže to je mi taky jedno. Přijdou pážata a dostanou to ze mě.“ Chris se posadil do mechu a rozkašlal se. „Kristeježíši, já se toho smradu snad nezbavím. Potřebuju se vykoupat nebo tak něco.“

Marek seděl vedle něj a neříkal nic. Nechával ho prostě vymluvit. Chrisovi se třásly ruce. Bude jen dobře, když to ze sebe dostane.

Na poli za nimi cvičili lučištníci v kaštanové a šedé. Nevšímali si vzrušení vyvolaného nedalekým turnajem a trpělivě stříleli na terč, ucouvli, znova vystřelili. Přesně jak říkaly staré texty: angličtí lučištníci byli vysoce disciplinovaní a denně cvičili.

„Tihle muži jsou nová vojenská síla,“ podotkl Marek. „Oni teď rozhodují bitvy. Podívej se na ně.“

Chris se zvedl na loket. „Děláš si legraci?“ zeptal se. Lučištníci teď byli přes dvě stě metrů daleko od svých kruhových terčů – bylo to jako dvě fotbalová hřiště. Takhle daleko vypadali jako loutky, ale přesto sebejistě natahovali luky k nebi. „To myslí vážně?“

Obloha zčernala hvízdajícími šípy. Zasáhly cíle nebo dopadly poblíž a trčely z trávy.

„No páni,“ řekl Chris.

Skoro okamžitě vylétl do vzduchu další hustý roj. A další a další. Marek si pro sebe počítal. Tři vteřiny mezi salvami.

Takže je to pravda, pomyslel si: angličtí lučištníci skutečně dokázali vystřelit dvacetkrát za minutu. Teď už se terče šípy přímo ježily.

„Napadení rytíři nemůžou takovýhle útok přežít,“ vysvětloval Marek. „Zabíjí jezdce a zabíjí i koně. Proto také angličtí rytíři sesedají a bojují tak. Francouzi stále ještě útočí tradičním způsobem – a anglické šípy je prostě zmasakrují dřív, než se vůbec dostanou blízko k Angličanům. Čtyři tisíce rytířů zahynuly u Kresčaku, ještě víc u Poitiers. To je na tuhle dobu dost.“

„Tak proč Francouzi nezmění taktiku? Copak nevidí, co se děje?“

„Ale vidí, jenže to znamená konec celého způsobu životaa vlastně celé kultury,“ vysvětloval Marek. „Rytíři jsou samí šlechtici; jejich způsob života je pro neurozené moc nákladný. Rytíř si musí koupit zbroj a nejméně tři válečné koně, a musí živit družinu pážat a pomocníků. A navíc tihle stateční rytíři byli až dosud určujícím faktorem ve válkách. A to je teď pryč.“ Ukázal na lučištníky. „Tihle lidé jsou prostého původu.

Vítězí koordinací a disciplínou. Není tu místo na žádné osobní hrdinství. Dostávají plat; konají svou práci. Ale v nich je budoucnost vojenství – placené, disciplinované jednotky bez tváře. Rytíři jsou odepsaní.“

„Až na turnaje,“ podotkl Chris kysele.

„V podstatě ano. A i tam – všechno to železo, co se dává ještě přes drátěnou košili – to všechno je kvůli šípům. Šíp nechráněného muže probodne a pronikne i kroužkovou zbrojí.

Rytíři tedy potřebují brnění. Koně potřebují brnění. Ale při takovéhle salvě…“ Marek ukázal na svištící vodopád šípů a pokrčil rameny. „Je po všem.

Chris se ohlédl směrem ke kolbišti. A pak řekl: „No, už bylo načase.“

Marek se otočil a uviděl, že k nim kráčí pět pážat v livrejích a dva strážní v černých a červených kabátcích. „Konečně se zbavím toho zatraceného plechu.“

Když k nim muži došli, Marek a Chris vstali. Jeden ze strážných řekl: „Porušili jste pravidla turnaje, zneuctili vznešeného rytíře Guye Maleganta a pošpinili čest lorda Olivera.

Jste zatčeni a půjdete s námi.“

„Počkat,“ ohradil se Chris. „My jsme zneuctili jeho?“

„Půjdete s námi.“

„Moment,“ bránil se Chris.

Voják ho hrubě uhodil ze strany do hlavy a postrčil ho vpřed. Marek vykročil s ním. Pod stráží směřovali k hradu.

Kate byla ještě na turnaji a hledala Chrise a Andrého. Nejdřív se po nich chtěla podívat někde ve stanech za kolbištěm, ale v těch místech byli jen muži – rytíři, panoši a pážata –, a tak usoudila, že by to nebyl šťastný nápad. Tohle byl jiný svět, ve vzduchu viselo násilí a ona měla neustálý pocit nebezpečí.

Skoro všichni tu byli mladí; rytířům, kteří se předváděli na kolbišti, bylo něco přes dvacet, nejvýš kolem třiceti, a panoši byli většinou teenageři. Ona byla oblečena prostě a zcela jistě ne jako šlechtična. Měla pocit, že kdyby ji někam zatáhli a znásilnili, nikdo by si toho ani nevšiml.

I když bylo poledne, uvědomila si, že se chová jako v New Havenu v noci. Snažila se nebýt nikdy sama, ale pohybovat se jen ve skupině; hloučky mužů obcházela rychle a velkým obloukem.

Protlačila se za tribuny, slyšela jásot davů, když se začali bít další dva rytíři. Pohlédla ke stanům po své levici. Marka a Chrise nikde neviděla. Opustili ale kolbiště teprve před několika minutami. Jsou v některém ze stanů? Ve sluchátku neslyšela nic už hodinu; předpokládala, že proto, že Marek a Chris měli přilby blokující vysílání. Ale teď už je přece museli sundat.

Pak je uviděla kus odtud na kopci u klikatého potoka.

Vykročila ze svahu dolů. V paruce jí bylo horko a na sluníčku ji svědila hlava. Možná by mohla udělat to, co ta druhá žena, ta Claire, a obléknout se jako chlapec. Mohla by se zbavit paruky a vlasy si prostě zastrčit pod čepici. Nebo kdyby si ostříhala vlasy ještě trochu, mohla by se vydávat za mladíka, dokonce i bez čapky.

Mohlo by to být zajímavé, být chvíli mužem, pomyslela si.

Zrovna uvažovala, kde si opatřit nůžky, když uviděla vojáky, jak se blíží k Markovi. Zpomalila. Ve sluchátku pořád neslyšela nic, ale byla už tak blízko, že by přece měla.

Vypnulo se snad? Poklepala si na ucho.

Okamžitě slyšela Chrise říkat: „My jsme zneuctili jeho?“ A pak něco nesrozumitelného. Viděla, jak vojáci postrkují Chrise ke hradu. Marek šel s ním.

Kate chvilku počkala a následovala je.

Castelgard byl opuštěný, dílny a obchody zavřené, ulice prázdné. Všichni šli na turnaj. Bylo tedy pro ni obtížnější sledovat Chrise s Markem a vojáky. Musela se držet dál, počkat vždycky, až zajdou za roh, a pak spěchat za nimi, až je zase uviděla a couvla zpátky.

Věděla, že její chování je podezřelé. Ale nebyl tu nikdo, kdo by si toho všímal. V jednom okně uviděla starou ženu, jak sedí na sluníčku se zavřenýma očima. Dolů se nepodívala.

Možná spala.

Došla na volné prostranství pod hradem. I to bylo teď opuštěné. Rytíři na bujných koních, předstírané souboje, vlající praporce, to všechno bylo pryč. Vojáci přešli přes padací most. Šla za nimi. Z kolbiště pod hradbami slyšela řev davu.

Strážní u brány se obrátili a volali na své kolegy na hradbách, co se to děje. Strážci hradeb viděli dolů na kolbiště; odpovídali rovněž křikem. To všechno doprovázelo mohutné klení; zřejmě byly uzavřeny sázky.

Při tom všem vzrušení Kate bez potíží prošla do hradu.

Stála na malém nádvoří. Viděla tam koně přivázané ke sloupu a bez dozoru. Vojáci tam nebyli žádní; všichni stáli na baště a sledovali turnaj.

Rozhlédla se po Chrisovi a Markovi, ale neviděla je. Nevěděla, co dělat jiného, a tak šla dovnitř, do velké síně. Na točitém schodišti po své levici uslyšela kroky.

Vykročila po schodech, ale kroky slábly.

Museli jít dolů, ne nahoru.

Rychle se vrátila. Schody vedly dolů a končily nízkou kamennou chodbou, vlhkou a plesnivou, po jejíž jedné straně byly cely. Dveře do cel byly otevřené; nikdo v nich nebyl.

Někde před sebou, za ohybem chodby, slyšela hlasy a řinčení kovu.

Opatrně postupovala vpřed. Uvědomila si, že musí být někde pod velkou síní. V duchu se snažila to místo rekonstruovat, jak si ho pamatovala ze zřícenin hradu, které před několika týdny tak pečlivě zkoumala. Nevzpomínala si ale, že by tuhle chodbu byla viděla. Třeba se zhroutila už před staletími.

Další řinčení a dunivý smích.

Pak kroky.

Chvilku jí trvalo, než si uvědomila, že míří k ní.

Marek padl do vlhké, hnijící slámy, která páchla a klouzala. Chris se skutálel vedle něj; ten na ní skutečně uklouzl. Dveře s třesknutím zapadly. Byli na samém konci chodby, kde byly cely na všech třech stranách. Přes mříže Marek viděl, jak strážní se smíchem odcházejí. Jeden řekl: „Počkat, Paolo, kam jdeš? Ty je tady budeš střežit.“

„Proč? Nikam neutečou. Já chci vidět turnaj.“

„Máš hlídku. Oliver je chce pod stráží.“

Následovaly protesty a kletby. Pak další smích a odcházející kroky. Jeden mohutný strážný se pak vrátil, podíval se na ně přes mříže a zaklel. Neměl z nich radost; kvůli nim přišel o podívanou. Plivl na podlahu jejich kobky a popošel kousek dál ke dřevěné stoličce. Marek už ho neviděl, ale na protější zdi se objevil jeho stín.

Zdálo se, že se šťourá v zubech.

Marek došel k mříži a snažil se nahlédnout do ostatních cel. Do cely napravo moc neviděl, ale přímo proti nim viděl postavu, která seděla ve tmě, zády opřená o zeď.

Jak si jeho oči zvykly na tmu, viděl, že je to profesor.

30.51:09

Stern seděl v soukromé jídelně ITC. Byla to malá místnost s jediným stolem, prostřeným pro čtyři. Gordon seděl proti němu a hladově se krmil míchanými vejci se slaninou. Stern sledoval, jak Gordonovi nadskakuje vojensky sestříhaná hlava. Ten člověk přímo hltal.

Oknem bylo vidět, že nad náhorními planinami na východě už stoupá slunce. Stern pohlédl na hodinky; bylo šest ráno.

Technici ITC vypouštěli z parkoviště další meteorologický balon; vzpomněl si, že mu Gordon říkal, že to dělají každou hodinu. Balon rychle stoupal k nebi a zmizel v mracích. Muž, který ho vypustil, se ani neobtěžoval za ním vzhlédnout, jen se vrátil do jedné z laboratorních budov.

„Jaký je ten toast?“ zeptal se Gordon a vzhlédl. „Chcete radši něco jiného?“

„Ne, je dobrý,“ zavrtěl hlavou Stern. „Já jen nemám moc hlad.“

„Nechte si poradit od starého vojáka,“ řekl Gordon. „Když máte jídlo, vždycky jezte. Protože nikdy nevíte, kdy přijde další.“

„Určitě máte pravdu,“ řekl Stern. „Já jenom nemám moc hlad.“

Gordon pokrčil rameny a jedl dál.

Do místnosti přišel muž v naškrobeném číšnickém kabátku. Gordon se na něj obrátil: „Harolde, prosím vás, máte už hotovou kávu?“

Muž odpověděl: „Mám, pane. I cappucino, jestli si přejete.“

„Dám si černou.“

„Zajisté, pane.“

„Co vy, Davide?“ zeptal se Gordon. „Kávu?“

„Netučné latte, jestli je,“ odpověděl Stern.

„Jistě, pane.“ Harold odešel.

Stern se díval ven z okna. Oranžový proužek teď nahoře dostal růžový nádech a zářivě růžová barva se rozlévala vzhůru po modré obloze.

Poslouchal, jak Gordon jí, jak jeho vidlička skřípe po talíři.

Nakonec řekl: „Sledujte mě, jestli to chápu dobře. V tuhle chvíli se nemůžou vrátit, je to tak?“

„Správně.“

„Protože není přistávací plocha.“

„Správně.“

„Protože ji blokují trosky.“

„Správně.“

„A jak dlouho bude trvat, než se budou moci vrátit?“

Gordon povzdechl. Odstrčil se od stolu. „Všechno bude v pořádku, Davide,“ řekl. „Všechno dobře dopadne.“

„Řekněte mi to. Jak dlouho?“

„No, tak to spočítáme. Ještě šest hodin na výměnu vzduchu v komoře. Přidejme pro jistotu hodinu. Sedm hodin. Pak dvě hodiny na odklizení trosek. Devět hodin. Pak musíme obnovit vodní štíty.“

„Obnovit vodní štíty?“ opakoval Stern.

„Ty tři kruhy vody. Ty jsou absolutně nezbytné.“

„Proč?“

„K minimalizaci transkripčních chyb.“

„A co to přesně je, ty transkripční chyby?“ ptal se Stern.

„Chyby při obnově. Když stroj člověka rekonstruuje.“

„Říkal jste mi, že žádné chyby nejsou. Že dokážete obnovovat přesně.“

„Také to tak je. Když máme štíty.“

„A když nemáte?“

Gordon povzdechl. „Ale my je mít budeme, Davide.“ Pohlédl na hodinky. „Přestaňte si s tím dělat starosti. Ještě uplyne několik hodin, než budeme moci začít pracovat na tranzitní ploše. Zbytečně se znepokojujete.“

„Já jen že musím pořád myslet na to,“ řekl Stern, „jestli bychom nemohli něco udělat. Poslat vzkaz, navázat nějaký kontakt…“

Gordon zavrtěl hlavou. „Ne. Žádný vzkaz, žádný kontakt.

Prostě to nejde. Pro tuhle chvíli jsou od nás naprosto odříznutí. A my s tím nemůžeme dělat vůbec nic.“

30.40:39

Kate Ericksonová se přitiskla ke zdi, ucítila na zádech vlhký kámen. Vklouzla do jedné z prázdných cel v chodbě a teď čekala a zadržovala dech, když kolem ní přecházeli strážní, kteří zavřeli Chrise a Marka. Smáli se a byli zřejmě v dobré náladě. Jednoho z nich slyšela říkat: „Sir Oliver byl krutě nespokojen s tím Flanderčanem, že z jeho pobočníka udělal takového hlupáka.“

„A ten druhý byl ještě horší! Jezdí jako hadr a přitom zlámal dva dřevce s Tete Noir!“

„Vskutku, docela Tete Noir zesměšnil. Za to jim lord Oliver dá setnout hlavy ještě před soumrakem.“

„Věř mým slovům, utne jim je ještě před večerní krmí.“

„Ne, po ní. Dav bude větší.“ Další smích.

Šli dál chodbou, jejich hlasy slábly. Za chvilku už je sotva slyšela. Teď nastalo krátké ticho – vykročili zpátky po schodech? Ne, ještě ne. Slyšela je znovu smát se. A smích pokračoval. Bylo v něm něco podivného, nuceného.

Něco se dělo.

Pozorně poslouchala. Říkali něco o siru Guyovi a lady Claire. Neslyšela to přesně. Slyšela jen „…naše lady krutě sužuje…“ a další smích.

Kate se zamračila.

Jejich hlasy už nebyly tak slabé.

To nebylo dobré. Vraceli se.

Proč? uvažovala. Co se stalo?

Pohlédla ke dveřím. A tam na kamenné podlaze uviděla vlastní mokré stopy, vedoucí do cely.

Boty měla promočené z trávy u potoka. Všichni ostatní ovšem také, takže uprostřed chodby byla vlhká, blátivá stopa mnoha nohou. Ale jedny stopy uhnuly stranou, k její cele.

A oni si toho nějak všimli.

Sakra.

Hlas: „Kdy se turnaj uzavře?“

„O nóně.“

„Pak tedy je takořka u konce.“

„Lord Oliver pospíší s kvasem a bude se chystat na Velekněze.“

Poslouchala a pokoušela se počítat jednotlivé hlasy. Kolik těch strážců bylo? Pokoušela se vzpomenout. Nejmíň tři. Možná pět. Nevěnovala tomu předtím pozornost.

Sakra.

„Lidé praví, že Velekněz si přivede tisíc ozbrojenců…“

Po zemi přeběhl stín kolem jejích dveří. To znamenalo, že jsou teď po obou stranách.

Co může dělat? Věděla jen, že se nesmí nechat chytit. Je žena; nemá tu co dělat; znásilnili by ji a zabili.

Jenže, uvažovala, oni nevědí, že je žena. Aspoň zatím. Za dveřmi bylo ticho, zaslechla jen přešlapování. Co udělají?

Pravděpodobně pošlou jednoho muže dovnitř a ostatní počkají venku. A ti se mezitím připraví, tasí meče, pozvednou je –

Nemohla na to čekat. Přikrčila se a vyběhla.

Vrazila do strážného, právě když vcházel do dveří. Zasáhla ho ze strany do kolena a on s výkřikem bolesti a překvapení padl dozadu. Ozvaly se výkřiky ostatních strážců, ale to už byla za dveřmi. Za sebou slyšela, jak meč zazvonil o kámen, až se rozlétly jiskry, a už utíkala chodbou.

„Žena! Žena!“

Rozběhli se za ní.

Byla teď na točitých schodech a rychle se hnala vzhůru. Někde dole slyšela řinčení jejich zbroje, jak vyrazili za ní. Ale ona se tou dobou už dostala do přízemí a bez přemýšlení udělala to první, co ji napadlo: vběhla přímo do velké síně.

Byla opuštěná, stoly prostřené k hostině, ale ještě bez jídla. Běžela podél stolů a hledala, kam by se schovala. Za gobelíny? Ne, ty visí přímo na zdi. Pod ubrusy? Ne, tam se určitě podívají a našli by ji. Kde? Kde? Viděla velký krb, kde stále ještě hořel vysoký oheň. Není tam ta tajná chodba z jídelny?

Byla ta chodba tady na Castelgardu, nebo na La Roque? Nemohla si vzpomenout. Měla si dávat větší pozor.

V duchu viděla sama sebe v khaki šortkách, tričku Pólo a botách Nike, jak se zvolna prochází zříceninami s blokem a dělá si poznámky. Starosti, pokud vůbec nějaké měla, jí dělalo jen to, aby si neuřízla ostudu před ostatními vědci.

Měla si dávat větší pozor!

Slyšela, že se muži blíží. Neměla už čas. Doběhla k třímetrovému krbu a skočila za mohutnou zlacenou obloukovou zástěnu. Oheň sálal, zalévaly ji vlny horka. Slyšela, jak muži vtrhli do místnosti, křičeli, pobíhali, hledali. Přikrčila se za zástěnou, zatajila dech a čekala.

Slyšela kopance a rány, řinčení nádobí, jak hledali pod stoly. Jejich hlasy nerozeznávala jasně; mísily se s hukotem plamenů za ní. Ozvalo se kovové zařinčení, jak něco padlo; znělo to jako stojan na pochodně, rozhodně něco velkého.

Čekala.

Jeden muž vyštěkl nějakou otázku, odpověď neslyšela. Pak se stejně ptal jiný, a tentokrát tichá odpověď přišla. Ten hlas nevypadal jako mužský. S kým to mluví? Jako by to byla žena.

Kate poslouchala: ano, byl to ženský hlas. Tím si byla jistá.

Dalších několik vět a pak řinčení zbroje, jak muži vyběhli ze síně. Vykoukla za okrajem zlacené zástěny a viděla, jak mizí ve dveřích.

Chvilku počkala a pak vylezla ven.

Uviděla holčičku asi deseti – nebo jedenáctiletou. Měla kolem hlavy omotanou bílou roušku, takže byla vidět jen její tvář. Na sobě měla volné šaty růžové barvy, které sahaly skoro až na zem. V ruce držela zlatý džbán a nalévala vodu do pohárů na stole.

Dívenka se na ni podívala a neřekla nic.

Kate čekala, že vykřikne, ale nestalo se tak. Jen se na Kate chvilku zvědavě dívala a pak řekla: „Šli nahoru.“

Kate se obrátila a rozběhla se.

Marek v cele slyšel fanfáru a vzdálený řev diváků, který se sem nesl z jednoho okna. Strážný nešťastně vzhlédl, hodil po Markovi a profesorovi nadávkou – a pak se vrátil na svou stoličku.

Profesor tiše řekl: „Máš ještě známku?“

„Ano,“ kývl Marek. „A vy?“ Pak si uvědomil, v jaké je době, a opravil se: „A ty?“

„Ne, já jsem o ni přišel. Asi tři minuty po tom, co jsem se sem dostal.“

Profesor pak vyložil, že přistál na zalesněné planině poblíž kláštera a řeky. V ITC ho ujistili, že je to opuštěné místo, ale ideálně položené. Uvidí všechny hlavní body vykopávek, aniž by se musel příliš vzdálit od stroje.

To, co se stalo, byla čirá smůla: profesor přistál právě ve chvíli, kdy se parta dřevorubců vypravovala do lesa na svou denní práci, sekyry na ramenou.

„Viděli záblesky a pak uviděli mě, a všichni padli na kolena a začali se modlit. Mysleli si, že viděli zázrak. Pak usoudili, že ne, a sundali sekery z ramene,“ řekl profesor. „Byl jsem přesvědčený, že mě chtějí zabít, ale naštěstí umím okcitánsky.

Přesvědčil jsem je, aby mě odvedli do kláštera. Ať rozhodnou mniši.“

Mniši ho převzali od dřevorubců, svlékli ho a prohlédli, jestli nemá na těle stigmata. „Hledali na dost neobvyklých místech,“ pokračoval profesor. „Tak jsem požádal o slyšení u opata. Opat chtěl vědět, odkud vede tajná chodba do La Roque.

Podezřívám ho, že ji slíbil Arnautovi. V každém případě jsem naznačil, že by mohla být v klášterních dokumentech.“ Profesor se usmál. „Byl jsem ochoten mu pergameny uspořádat.“

„Ano?“

„A myslím, že jsem ji našel.“

„Tu chodbu?“

„Myslím, že ano. Vede podle nějaké podzemní říčky, takže bude asi dost dlouhá. Začíná na místě zvaném zelená kaple.

A existuje klíč, podle kterého se najde vchod.“

„Klíč?“

Strážný něco zavrčel a oni na chvilku zmlkli. Chris došel k nim a oklepával si vlhkou slámu z nohavic. Řekl: „Musíme odtud pryč. Kde je Kate?“

Marek zavrtěl hlavou. Kate byla ještě volná, ledaže by ten křik strážných, který před chvílí slyšel v chodbě, znamenal, že už ji také zajali. Ale myslel si, že spíš ne. Takže kdyby se s ní mohl spojit, možná by jim dokázala pomoct ven.

To znamenalo nějak přemoci stráž. Problém byl v tom, že na roh chodby, kde strážný seděl, to bylo aspoň dvacet metrů.

Neexistoval způsob, jak ho překvapit. Ale jestli je Kate v dosahu sluchátek, tak by mohl –

Chris bušil do mříží kobky a hulákal: „Hej! Strážný! Hej, ty!“

Než stačil Marek něco říct, strážný se objevil za rohem, zvědavě se podíval na Chrise, který vystrčil jednu ruku přes mříže a kýval na něj. „Hej, pojď sem. Hej! Sem!“

Strážný k němu došel, srazil Chrisovu ruku, vystrčenou z mříže, a pak se náhle rozkašlal, protože na něj Chris stříkl plynový sprej. Strážný se zapotácel. Chris se znovu natáhl přes mříž, popadl strážného za límec a stříkl podruhé, tentokrát rovnou do tváře.

Strážný obrátil oči v sloup a padl jako kámen. Chris, který ho ještě pořád držel, se uhodil o mříže, vykřikl bolestí a strážce pustil. Ten se zhroutil směrem od kobky.

A zůstal ležet uprostřed podlahy.

Mimo jejich dosah.

„Dobrá práce,“ podotkl jedovatě Marek. „Co dál?“

„Víš co? Žes mi mohl pomoct,“ odsekl Chris. „Kritizovat umí každý.“ Klekl si, natáhl ruku přes mříže až po rameno a hmatal venku po podlaze. Prsty se skoro dotkl strážcovy nohy. Skoro, ale ne docela. Patnáct centimetrů od podrážky.

Chris se s funěním natahoval. „Kdybychom měli něco – hůl nebo hák – čím by šel přitáhnout…“

„To by k ničemu nebylo,“ řekl profesor z protější cely.

„Proč ne?“

Vyšel ven na světlo a vyhlédl mřížemi. „Protože nemá klíč.“

„Nemá klíč? Tak kde je?“

„Visí na zdi,“ ukázal Johnston do chodby.

„Do prdele,“ ulevil si Chris.

Strážný na zemi zaškubal rukou. Jedna noha křečovitě kopla. Budil se.

Chris v panice zašeptal: „Co budeme dělat?“

Marek řekl: „Kate, jsi tam?“

„Jsem.“

„Kde?“

„Kus od vás, v chodbě. Vrátila jsem se, protože myslím, že tady mě hledat rozhodně nebudou –“

„Kate,“ zarazil ji Marek. „Pojď sem. Honem.“

Marek uslyšel dupot jejích běžících nohou.

Strážný zakašlal, převalil se na záda, pozvedl se na jeden loket. Podíval se do chodby a honem se začal zvedat.

Opíral se o kolena a ruce, když ho Kate nakopla, až mu hlava odskočila dozadu a on znova padl na podlahu. Nebyl ale v bezvědomí, jen omámený. Začal se zvedat a potřásal hlavou, aby se probral.

„Kate,“ radil Marek, „klíče…“

„Kde?“

„Na zdi.“

Couvla od strážného, sňala klíče na velkém kruhu a donesla je k Markově cele. Zastrčila do zámku jeden klíč a pokusila se jím otočit, ale nešlo to.

Strážný se po ní s heknutím vrhl, odkopl ji od cely doprostřed chodby. Zápasili spolu, kutáleli se po podlaze. Byla mnohem menší než on. Snadno ji přemohl.

Marek vystrčil obě ruce z mříží ven, vytáhl klíč ze zámku, zkusil jiný. Ani ten se tam nehodil.

Strážný teď na Kate obkročmo seděl a škrtil ji oběma rukama.

Marek zkusil další klíč. Zase nic. Na kroužku bylo ještě šest klíčů.

Kate už modrala. Sípavě dýchala, dusila se. Bušila pěstmi do strážcových paží, ale její rány byly neúčinné. Uhodila ho do rozkroku, ale zbroj ho ochránila.

Marek volal: „Nůž! Nůž!“, ale zřejmě mu nerozuměla. Marek zkusil další klíč. Zase bez úspěchu. Z protější cely křičel profesor na strážce něco francouzsky.

Strážný vzhlédl a cosi odsekl, a v té chvíli Kate vytáhla dýku a vší silou ji vrazila strážci do ramene. Čepel ale nepronikla kroužkovou zbrojí. Zkusila to znova a znova. Zuřivý strážce jí teď začal otloukat hlavu o podlahu, aby nůž pustila.

Marek zkusil další klíč.

S hlasitým zaskřípáním se otočil.

Profesor křičel, Chris křičel a Marek rozrazil dveře. Strážný se obrátil k němu, zvedl se, pustil Kate. Ta se rozkašlala, ale zároveň se rozehnala dýkou po jeho nechráněných nohách, až zařval bolestí. Marek ho dvakrát uhodil do hlavy, hodně tvrdě. Strážný padl na podlahu a nehýbal se.

Chris odemkl profesorovi. Kate se zvedla, do tváře se jí pomalu vracela barva.

Marek vytáhl bílou destičku a položil nehet na tlačítko. „Tak.

Už jsme konečně pohromadě.“ Obhlížel prostor mezi celami. „Je tu dost místa? Můžeme přivolat stroj rovnou sem?“

„Ne,“ zavrtěl hlavou Chris. „Na všech stranách musejí být dva metry volné.“

„Potřebujeme větší prostor,“ přisvědčil profesor. Obrátil se ke Kate. „Víš, jak odtud?“

Kývla. Vykročili chodbou.

30.21:02

Vedla je rychle vzhůru po prvních točitých schodech. Cítila se mnohem jistější. Souboj se strážným ji jakoby osvobodil;

k tomu nejhoršímu došlo, a ona to přežila. Teď, i když jí bušilo v hlavě, cítila se klidnější a uvažovala jasněji než předtím.

A všechno, co znala z vykopávek, se jí znova vybavilo: vzpomněla si, kde jsou chodby.

Vyšli do přízemí a vyhlédli na nádvoří. Bylo tam ještě živěji, než čekala. Bylo tam mnoho vojáků i rytířů ve zbroji, dvořanů v drahých šatech, kteří se všichni vraceli z turnaje.

Odhadla, že jsou asi tři odpoledne; nádvoří zalévalo odpolední světlo, ale stíny už se začaly dloužit.

„Tam ven nemůžeme,“ zavrtěl hlavou Marek.

„Neboj.“ Vedla je vzhůru do druhého patra a pak rychle dál kamennou chodbou, která měla na vnitřní straně dveře a na vnější okna. Věděla, že za těmi dveřmi je řada malých bytů pro rodinu či hosty.

Chris za ní řekl: „Tady jsem byl.“ Ukázal na jedny dveře.

„Claire je tamhle v tom pokoji.“

Marek jen odfrkl. Kate šla dál. Na druhém konci chodby visela na levé zdi tapiserie. Zvedla ji – byla překvapivě těžká

– a začala postupovat podle zdi a mačkat kameny. „Vím prakticky jistě, že je to tady,“ řekla.

„Prakticky jistě?“ opakoval Chris.

„Je tu chodba, která nás dovede na zadní nádvoří.“

Došla na konec zdi. Dveře nenašla. A musela připustit, když se tak podívala zpátky na zeď, že to ani nevypadá, že by v téhle zdi nějaké dveře byly. Kameny byly hladce a rovnoměrně spojeny maltou. Zeď byla rovná, bez vyboulenin nebo prohlubní. Nebyla tu ani stopa po nějakých nedávných změnách. Když položila tvář na zeď a zamžourala podél zdi, zdála se být vcelku.

Spletla se?

Je tohle nesprávné místo?

To ne, určitě ne. Ty dveře tu někde jsou. Vrátila se, znova mačkala. Nic. Když je konečně objevila, byla to čirá náhoda. Zaslechli na druhém konci chodby hlasy – hlasy stoupající po schodech. Když se obrátila, aby se podívala, nohou zavadila o kámen skoro u země.

Ucítila, jak se kámen pohnul.

S tichým kovovým cvaknutím se objevily dveře přímo před ní. Otevřely se jen pár centimetrů. Ale viděla, že zdivo zakrývalo štěrbinu skutečně dovedně.

Opřela se do dveří a otevřela je. Všichni vešli. Marek byl poslední, spustil gobelín a zavřel dveře.

Byli v tmavé, úzké chodbičce. Malé otvory ve zdi každých pár metrů propouštěly dovnitř trochu světla, takže pochodně nebyly potřeba.

Když Kate ve zříceninách Castelgardu poprvé mapovala tuto chodbu, přemýšlela, proč ji asi postavili. Připadalo jí, že nedává smysl. Ale když teď byla v ní, okamžitě pochopila, k čemu slouží.

Tohle nebyla cesta z jednoho místa na druhé. Byla to chodba, která umožňovala špehovat byty v druhém poschodí.

Tiše postupovali vpřed. Z pokojů, které míjeli, slyšela Kate hlasy, mužský a ženský. Když došli k malému otvoru, zastavili se a všichni se podívali.

Slyšela, jak si Chris povzdechl, že to znělo téměř jako zasténání.

Chris nejprve viděl jen siluety muže a ženy proti světlému oknu. Chvilku mu trvalo, než si jeho oči na tu záři zvykly. Pak si uvědomil, že je to lady Claire a sir Guy. Drželi se za ruce, důvěrně se jeden druhého dotýkali. Sir Guy ji vášnivě líbal a ona mu polibky oplácela stejně ohnivě, ruce kolem jeho krku.

Chris jen zíral.

Milenci se od sebe odtrhli a sir Guy ji oslovil, zatímco ona mu upřeně hleděla do očí. „Má paní,“ říkal právě, „tvé chování a tvá nepovolná nezdvořilost působí, že mnozí se smějí za mými zády a praví, že nejsem muž, trpím-li takových urážek.“

„Musí tomu tak být,“ řekla. „Pro dobro nás obou. To je ti přece známo.“

„Leč přesto bych raději, abys byla mírnější, má paní.“

„Vskutku? Tedy bys raději ohrozil statky, po nichž oba bažíme? Jsou i jiné pověsti, jak jistě víš, statečný rytíři. Dokud se manželství bráním, sdílím ta podezření, jež mnozí chovají: že tvá ruka vzala podíl na skonu mého manžela. Leč když mi přes veškeren můj odpor lord Oliver sňatek vnutí, nikdo nemůže proti mně vznésti křivého slova. Je tomu tak?“

„Je tomu tak,“ kývl nešťastně.

„Leč jak jinak by okolnosti stály, kdybych ti nyní projevila přízeň,“ pokračovala. „Stejné jazyky, které dnes melou, by brzo šeptaly, že i já jsem vinna předčasným koncem svého muže, a takové pověsti by se brzo donesly k sluchu manželových příbuzných v Anglii. Už nyní snují plány, jak jeho državy získati nazpět. Postrádají pouze záminku. Proto sir Daniel bdělým okem sleduje každý můj krok. Statečný rytíři, pověst ženy se snadno pošpiní, ale nikdy nenapraví. Naše jediné bezpečí spočívá v mé nepovolné nenávisti k tobě.

Prosím tě tedy, abys trpělivě snášel, co tě teď hněvá, a myslil na budoucí odměny.“

Chris na to zíral s otevřenými ústy. Chovala se se stejnou vášnivou důvěrností – vřelý pohled, tichý hlas, něžné pohlazení po krku – jako předtím k němu. Chris si to vyložil tak, že ji svedl. Teď mu bylo jasné, že ona svedla jeho.

Sir Guy byl ale rozmrzelý, i přes její něžnosti. „A tvé návštěvy v klášteře? Nedovolím, abys tam ještě docházela.“

„Pročpak? Žárlíš snad na opata, můj pane?“ popichovala ho.

„Pravím jen, že nedovolím, abys tam docházela,“ opakoval tvrdohlavě.

„Leč můj důvod byl naléhavý, neboť ten, kdo zná tajemství La Roque, vládne lordu Oliverovi. Musí udělat, oč je žádán, aby tajemství získal.“

„Svatá pravda, má paní, leč tys to tajemství nezvěděla,“ namítl sir Guy. „Zná ho opat?“

„Nehovořila jsem s opatem,“ řekla. „Byl pryč.“

„A magistr tvrdí, že ho nezná.“

„Tak to tvrdí. Leč zeptám se opata znova, snad zítra.“

Ozvalo se zaklepání na dveře a tlumený mužský hlas. Oba se otočili. „To je jistě sir Daniel,“ řekl.

„Rychle, můj pane, na tvé tajné místo.“

Sir Guy rychle vykročil ke zdi, kde se schovávali, odtáhl gobelín a pak, zatímco s hrůzou přihlíželi, otevřel dveře a vstoupil do úzké chodby vedle nich. Sir Guy na ně chvilku zíral a pak se rozkřičel: „Vězni! Všichni unikli! Vězni!“

K němu se přidala i lady Claire, která to vykřikla do chodby.

V tajné chodbě se profesor obrátil k ostatním. „Jestli nás rozdělí, jděte do kláštera. Najděte bratra Marcela. On má klíč k chodbě. Jasné?“

Dřív než někdo z nich stačil odpovědět, zadusaly kroky vojáků. Chris cítil, jak ho nějaké ruce popadly za paži a hrubě s ním smýkli.

Zajali je.

30.10:55

Ve velké síni hrála loutna, zatímco sloužící dokončovali poslední přípravy stolu. Lord Oliver a sir Robert drželi za ruce své milenky a tančili, zatímco taneční mistr vytleskával rytmus a povzbudivě se usmíval. Po několika krocích, když se lord Oliver obrátil ke své partnerce, zjistil, že k němu stojí zády; Oliver zaklel.

„To nic, to nic, můj pane,“ řekl rychle taneční mistr, stále s úsměvem. „Jak si vaše lordstvo vzpomíná, je to dopředu, zpátky, dopředu, zpátky, otočit, zpátky a otočit, zpátky. Vynechali jsme otočku.“

„Žádnou otočku jsem nevynechal,“ naježil se lord Oliver.

„Vskutku, můj pane, nevynechal,“ ujišťoval ho rychle sir Robert. „To jeden motiv hudby způsobil to změtení.“ A zamračil se na chlapce s loutnou.

„Dobrá tedy.“ Oliver zaujal základní postoj, podal ruku dívce. „Jak je to tedy?“ řekl. „Dopředu, zpátky, dopředu, zpátky, otočit, zpátky…“

„Velmi dobře,“ chválil taneční mistr, který se pořád usmíval a vytleskával rytmus. „To je ono, už to máte…“

Ode dveří se ozval hlas. „Můj pane.“

Hudba zmlkla. Sir Oliver se podrážděně otočil a uviděl sira

Guye se strážemi, které obklopovaly profesora a několik dalších. „Co se stalo?“

„Můj pane, zdá se, že magistr má společníky.“

„Vskutku? Jaké společníky?“

Lord Oliver pokročil vpřed. Viděl toho Flanderčana, toho pošetilého Ira, který neumí jezdit na koni, a mladou ženu, drobnou a se vzdorným pohledem. „Jací jsou to společníci?“

„Můj pane, tvrdí, že jsou magistrovi pomocníci.“

„Pomocníci?“ Oliver pozvedl obočí a podíval se na skupinku. „Můj drahý magistře, když jsi říkal, že máš pomocníky, neuvědomil jsem si, že jsou na hradě s tebou.“

„Nevěděl jsem o tom ani já sám,“ řekl profesor.

Lord Oliver se ušklíbl. „Nemůžete být pomocníci.“ Díval se z jednoho na druhého. „Jste příliš staří, o deset let. A nedali jste nijak najevo, že magistra znáte… Nehovoříte pravdivě. Nikdo z vás.“ Zavrtěl hlavou, obrátil se k siru Guyovi.

„Nevěřím jim a dozvím se pravdu. Leč nikoli nyní. Odveďte je do kobky.“

„Můj pane, z kobek se právě osvobodili.“

„Osvobodili? Jak?“ Okamžitě zvedl ruku, aby zarazil odpověď. „Jaké je naše nejbezpečnější místo?“

Robert de Kere proklouzl vpřed a něco mu zašeptal.

„Má komnata ve věži? Kde držím paní Alici?“ Oliver se rozesmál. „Taje skutečně bezpečná. Ano, uzavřu je tam.“

Sir Guy řekl: „Postarám se o to, můj pane.“

„Tihle ‚pomocníci‘ nám zaručí, že se jejich mistr bude chovat slušně.“

Zlověstně se usmál. „Věřím, magistře, že se ještě naučíš se mnou tančit.“

Tři mladé lidi odvlekly stráže hrubým způsobem pryč. Lord Oliver mávl rukou a loutnista i taneční mistr se mlčky uklonili a odešli. Ženy také. Sir Robert trochu okolkoval, ale když se po něm Oliver zle podíval, zmizel rovněž.

Teď už tu zbyli jen sluhové prostírající stoly. Jinak bylo v místnosti ticho.

„Nuže, magistře, jakou hru to hraješ?“

„Bůh je mi svědkem, jsou to moji pomocníci, jak jsem ti říkal hned,“ odpověděl profesor.

„Pomocníci? Jeden z nich je rytíř.“

„Je mi zavázán, proto mi slouží.“

„Jak zavázán?“

„Zachránil jsem život jeho otci.“

„Vskutku?“ Oliver profesora obešel. „Jak zachránil?“

„Léky.“

„Jakým neduhem trpěl?“

Profesor se dotkl ucha a řekl: „Můj pane Olivere, chceš-li se přesvědčit sám, dej hned přivést rytíře Marka a on ti řekne to, co ti teď říkám já, že jsem zachránil jeho otce, který trpěl vodnatelností, za pomoci byliny arniky, a že se to stalo v Hampsteadu, městečku poblíž Londýna, a to loňského podzimu. Zavolej ho zpět a zeptej se ho.“

Oliver se odmlčel.

Hleděl na profesora.

Ten okamžik přerušil muž, který měl na šatech nějaký bílý prášek a který řekl ve dveřích: „Můj pane.“

Oliver se prudce otočil: „Co se zase děje?“

„Můj pane, dnešní překvapení – vnitřnosti.“

„Překvapení? Dobře, leč spěchej.“

„Můj pane,“ uklonil se muž a zároveň luskl prsty. Dva chlapci vběhli dovnitř s tácem na ramenou.

„Můj pane, první překvapení.“

Na tácu byly šedé smyčky střev, temné koláče jater, plic a sleziny a velká zvířecí varlata a penis. Oliver obešel podnos a prohlédl si to zblízka.

„Vnitřnosti kance přinesené z lovu,“ řekl a pokýval hlavou.

„Přesvědčivé.“ Obrátil se k profesorovi. „Schválíš toto dílo mé kuchyně?“

„Zajisté, můj pane. Jest tradiční a velmi pěkně provedeno.

Zvláště přirození se velmi podařilo.“

„Děkuji, pane,“ uklonil se kuchař. „Nechať se mému pánu líbí, je to hřátý cukr a švestky. A střeva z křížal obalených těstem z vejce a piva a potom medem.“

„Dobře,“ kývl Oliver. „To budeš podávat před druhým chodem?“

„Vskutku tak, lorde Olivere.“

„A druhé překvapení?“

„Marcipán, můj pane, barvený pampeliškou a šafránem.“

Kuchař se uklonil, udělal gesto a přiběhli další chlapci s dalším podnosem. Na něm stál veliký model hradu Castelgard, s hradbami metr a půl vysokými, celý provedený ve světle žluté barvě, jakou měly skutečné kameny. Sladkost byla přesná do posledního detailu a z cukrového opevnění vlály drobounké praporce.

„Elegante! Pěkně provedeno!“ zvolal Oliver. Zatleskal radostí, na krátkou chvíli potěšen jako malé dítě. „Jsem velmi spokojen.“

Obrátil se k profesorovi a ukázal na model. „Víš, že lotr Arnaut táhne k našemu hradu a já se mu budu muset bránit?“

Johnston kývl. „Ano, vím.“

„Jak bys mi radil rozmístit síly na Castelgardu?“

„Můj pane,“ řekl Johnston, „já bych Castelgard nebránil vůbec.“

„Vskutku? A proč?“ Oliver šel k nejbližšímu stolu, vzal pohár a nalil si víno.

„Kolik vojáků bylo třeba tobě, abys jej dobyl na Gaskoňcích?“ ptal se Johnston.

„Padesát nebo šedesát, ne víc.“

„Zde máš odpověď.“

„Leč my jsme nepodnikli přímý útok. Užili jsme úskoku.“

„A Velekněz tak neučiní?“

„Možná se pokusí, ale my ho budeme čekat. Na tento útok budeme připraveni.“

„Možná,“ řekl Johnston a otočil se. „A možná ne.“

„Tedy jsi skutečně jasnovidný…“

„Ne, můj pane, budoucnost nevidím. Nemám takové schopnosti. Radím ti jen jako muž. A jako muž ti pravím, že Velekněz nebude méně lstivý než ty.“

Oliver se zamračil a chvíli zachmuřeně popíjel. Pak jako by si všiml kuchaře a chlapců s podnosy a gestem je poslal pryč. Když odcházeli, volal za nimi: „Na to překvapení dobře dbejte! Nechci, aby se mu něco přihodilo dříve, než je spatří hosté.“ Za chvilku už byli zase sami. Obrátil se k Johnstonovi, ukázal na gobelíny kolem. „Ani tomuto hradu.“

„Můj pane,“ řekl Johnston, „nemusíš bránit tento hrad, když máš jiný, mnohem lepší.“

„Hovoříš o La Roque? Leč La Roque má slabinu. Je tam chodba, kterou nemohu objevit.“

„A jak víš, že taková chodba existuje?“

„Musí existovat,“ vysvětloval Oliver, „protože architektem La Roque byl starý Laon. Znáš Laona? Ne? Byl opatem v klášteře před současným opatem. Starý biskup byl zručný a znalý, a kdykoli ho přivolali, aby pomohl opravit město, hrad nebo kostel, zanechal po sobě nějaké tajemství, známé toliko jemu. Každý hrad má tajnou chodbu nebo neznámou slabinu, kterou mohl Laon prodat nepřátelům, kdyby bylo potřeba. Starý Laon si dobře hleděl zájmů matky církve – a ještě lépe svých vlastních.“

„A přesto,“ namítl Johnston, „neví-li nikdo, kde ta chodba leží, je to, jako by vůbec nebyla. A jsou i jiné ohledy, můj pane. Kolik vojáků zde nyní máš?“

„Dvě stě dvacet ozbrojenců, dvě stě padesát lučištníků a dvě stě kopiníků.“

„Arnaut má dvakrát tolik,“ řekl Johnston. „Možná více.“

„Myslíš?“

„Vskutku není nic než obyčejný lotr, leč nyní jest lotrem proslulým, pro svůj pochod na Avignon a pro žádost, aby pontifikus poobědval s jeho muži a zaplatil deset tisíc livrů, aby město vyvázlo netknuté.“

„Je tomu vskutku tak?“ zamračil se znepokojeně lord Oliver. „To mi dosud nebylo povědomo. Ovšemže se šeptá, že Arnaut hodlá pochodovat na Avignon, snad už příštího měsíce. A všichni očekávají, že ohrozí papeže. Leč dosud tak neučinil.“ Zamračil se ještě víc. „Či snad ano?“

„Pravdu díš, můj pane,“ opravil se rychle profesor. „Měl jsem na mysli, že jeho odvážné plány mu den co den přivádějí nové vojáky. Dnes už se jeho lid čítá na tisíc. Možná na dva tisíce.“

Oliver si odfrkl. „Nejsem strašlivý.“

„To jistě nejsi,“ řekl Johnston. „Leč tento hrad má mělký příkop; jediný padací most; jedinou bránu, žádné vlčí jámy a toliko jedinou padací mříž. Hradby na východní straně jsou nízké. Hrad pojme zásoby vody a jídla pouze na několik dní. Tvá posádka se tísní na malém nádvoří a nemůže dobře manévrovat.“

Oliver odpověděl: „A já ti pravím, že zde je můj poklad a já zde setrvám s ním.“

„A moje rada,“ nedal se Johnston, „zní, abys pobral, co můžeš, a hrad opustil. La Roque stojí na útesu, na dvou stranách je příkrá holá skála. Na třetí straně má hluboký vodní příkop, dvojí bránu, dvě padací mříže, dva padací mosty. I když se nájezdníkům podaří přejít přes vnější bránu –“

„Já znám přednosti La Roque!“

Johnston se odmlčel.

„A nepřeji si poslouchat tvé nectné rady!“

„Jak se ti líbí, lorde Olivere.“ A pak Johnston dodal:

„Ah.“

„Ah? Ah?“

„Můj pane,“ řekl Johnston, „nemohu ti raditi, pakli mi tajíš pravdu.“

„Nic netajím, magistře.“

„Kolik mužů máš posádkou v La Roque?“

Oliverovi ta otázka zjevně nebyla příjemná. „Tři sta.“

„Vidíš. Tvůj poklad jest již v La Roque.“

Oliver přimhouřil oči. Neřekl nic. Obrátil se, obešel Johnstona, znovu si ho prohlédl. Konečně řekl: „Chceš ve mně vyvolati strach, abych odešel.“

„Ne.“

„Chceš, abych odešel do La Roque, neboť víš, že hrad má slabinu. Jsi Arnautovou stvůrou a připravuješ mu cestu k útoku.“

„Můj pane,“ namítl Johnston, „je-li La Roque horší, jak pravíš, proč jsi svou pokladnici umístil tam?“

Oliver si znova nespokojeně odfrkl. „Umíš si dobře hrát se slovy.“

„Můj pane, tvé vlastní činy ti povědí, který hrad je lepší.“

„Budiž. Leč odejdu-li do La Roque, magistře, ty půjdeš se mnou. A najde-li ten tajný vchod někdo jiný dřív, než mi o něm povíš ty, osobně se postarám, abys zhynul způsobem, proti kterému se Edwardův konec –“ zachechtal se vlastnímu vtipu – „bude zdáti laskavý.“

„Rozumím ti,“ kývl Johnston.n

„Vskutku? Vezmi si to tedy k srdci.“

Chris Hughes se díval z okna. Dvacet metrů pod ním leželo ve stínu nádvoří. Nastrojení muži a ženy se pomalu scházeli k osvětleným oknům velké síně. Z dálky slyšel hudbu. Ta slavnostní scéna mu ještě zhoršovala už tak mizernou a beznadějnou náladu. Všichni tři přijdou o život a nemohou s tím dělat vůbec nic.

Zavřeli je do malé komnaty vysoko v ústřední věži hradu.

Bylo odtud vidět na hradby a na městečko pod nimi. Byl to ženský pokoj; u jedné stěny stál kolovrat a malý oltář, které měly patrně být ústupkem cudnosti. Zcela však zanikaly vedle obrovské postele s rudými sametovými přehozy a kožešinami, která stála uprostřed místnosti. Dveře byly těžké, dubové a s novým zámkem. Sir Guy dveře osobně zamkl, když nejdřív rozestavil strážné: jeden seděl přímo v pokoji u dveří a dva další venku.

Tentokrát nehodlali nic riskovat.

Marek seděl na posteli, zíral do prázdna a o čemsi přemýšlel. Nebo snad poslouchal; jednu ruku měl přiloženou k uchu.

Kate zatím neklidně přecházela tam a zpátky, od jednoho okna ke druhému, a z každého vyhlédla ven. U nejvzdálenějšího okna se vyklonila hodně ven, pohlédla dolů, pak došla k tomu, u kterého stál Chris, a udělala totéž.

„Výhled je tady stejný,“ podotkl Chris, jehož její neklid zlobil.

Pak si uvědomil, že vystrčila ruku z okna a ohmatává kameny a maltu zdi.

Vytřeštil na ni tázavě oči.

„Možná,“ kývla. „Možná.“

Chris se natáhl ven a dotkl se zdi. Byla skoro hladká, svislá a navíc zaoblená. A nebylo tam nic, co by případně zbrzdilo její pád.

„Děláš si legraci?“ zeptal se.

„Ne, nedělám.“

Znova se podíval ven. Na nádvoří nebyli jen dvořané, ale mnoho dalších lidí. Skupinka panošů si povídala a smála se při práci; museli vyhřebelcovat svým rytířům koně a vyčistit zbroj. Napravo přecházeli po předprsni hradeb strážní. Kdokoli z nich se mohl obrátit a podívat se nahoru, kdyby si všimli jejího pohybu.

„Někdo tě uvidí.“

„Z tohohle okna ano. Z toho druhého ne. Jediný problém je on.“ Kývla k strážnému u dveří. „Můžeš s ním něco udělat?“

Vložil se do toho Marek: „Já se o něj postarám.“

„Na co si to sakra zase hraješ?“ rozkřikl se podrážděně Chris. „To myslíš, že to sám nezvládnu?“

„Ne, nemyslím.“

„Kruci, já už mám dost toho, jak se mnou zacházíš,“ zuřil Chris. Rozhlédl se kolem po nějaké zbrani, pak popadl malou stoličku, která stála u kolovratu, a rozběhl se na Marka.

Strážný to uviděl, zvolal: „Non, non, non,“ a skočil po Chrisovi. Neviděl přitom Marka, který ho zezadu uhodil těžkým železným svícnem. Strážný se zhroutil, Marek ho zachytil a pomalu položil na zem. Krev se strážnému valila z hlavy na orientální koberec.

„Je mrtvý?“ ptal se Chris Marka.

„Záleží na tom?“ pokrčil rameny Marek. „Hlavně mluvte dál tiše, aby nás ti za dveřmi neslyšeli.“

Ohlédli se, ale Kate už byla venku z okna.

Je to prostě volné sólo, opakovala si Kate, když se tiskla ke zdi dvacet metrů nad zemí.

Vítr se do ní opíral a škubal jí za šaty. Zaryla se prsty do malých vyvýšenin v omítce. Omítka se občas vydrolila a ona se musela rychle zachytit jinde. Ale tu a tam našla v omítce prohlubeň, kde se mohla prsty trochu opřít.

Měla už za sebou obtížnější výstupy. Třeba v Yale byla spousta těžších budov, jenže tam měla vždycky křídu na ruce, pořádné boty a jistící lano. Tady ji nejistil nikdo.

Není to daleko.

Vylezla ze západního okna, protože to bylo za zády stráží, neboť bylo obrácené k městu, a bylo tedy méně pravděpodobné, že ji uvidí někdo z nádvoří – a protože tu bylo nejblíž k dalšímu oknu na konci chodby, která vedla kolem jejich vězení.

Není to daleko, opakovala si. Nejvýš tři metry. Nebuď zbrklá.

Nespěchej. Jednu ruku, teď stup… druhou ruku…

Už jsi skoro tam, pomyslela si.

Už jsi skoro tam.

Pak se dotkla kamenné římsy. Poprvé se pevně zachytila. Pomocí jedné ruky se vytáhla nahoru a nahlédla opatrně do chodby.

Žádné stráže.

Chodba byla prázdná.

Kate se vytáhla výš, tentokrát už oběma rukama, překulila se přes římsu a sklouzla na podlahu. Stála teď v chodbě za Markovými dveřmi. Tiše řekla: „Jsem tady.“

Marek se zeptal: „Stráže?“

„Ne. Ale ani klíč.“

Prohlédla dveře. Byly tlusté, pevné.

Marek se ptal dál: „Veřeje?“

„Ano. Venku.“ Byly z pevného železa. Věděla, nač se ptá.

„Čepy vidím.“ Kdyby dokázala čepy vyrazit, bylo by pak už snadné dveře vylomit. „Ale potřebuju kladivo nebo něco. Tady není nic, co by se dalo použít.“

„Tak něco najdi,“ řekl Marek tiše.

Rozběhla se chodbou.

„De Kere,“ řekl Oliver, když rytíř s jizvou vešel do místnosti.

„Magistr nám radí, abychom odešli do La Roque.“

De Kere pokýval hlavou. „Nebezpečí by bylo velké, pane.“

„A jaké jest nebezpečí, setrváme-li zde?“ ptal se Oliver.

„Je-li magistrova rada poctivá a bez postraních úmyslů, proč jeho pomocníci tajili svou totožnost, když přišli k tvému dvoru? Takové skrývání není známkou čestnosti, můj pane. Raději bych, abys měl hodnověrné vysvětlení jejich konání, nežli popřeješ sluchu tomuto novému magistrovi a jeho radám.“

„Tedy hledejme vysvětlení,“ kývl Oliver. „Přiveď ty pomocníky přede mne a otážeme se jich na to, co chceš vědět.“

„Pane,“ uklonil se de Kere a vyšel ven.

Kate seběhla po schodišti a vyklouzla do davu na nádvoří.

Napadlo ji, že by mohla použít tesařské náčiní, kovářské kladivo nebo možná nějaký nástroj, jímž podkovář ková koně.

Vlevo uviděla štolby a koně a začala postupovat tím směrem.

Ve vzrušeném davu si jí nikdo nevšímal. Snadno proklouzla k východní hradbě a začala zrovna uvažovat, jak odvést pozornost štolbů, když před sebou uviděla rytíře, který se díval přímo na ni.

Robert de Kere.

Jejich pohledy se na okamžik setkaly a Kate se pak otočila a utíkala. Za sebou slyšela, jak de Kere přivolává pomoc a jak mu ze všech stran odpovídají vojáci. Tlačila se davem, který jí teď byl na překážku – ruce ji chytaly za paže, za šaty. Bylo to jako noční můra. Aby davu unikla, vběhla do nejbližších dveří a zabouchla je za sebou.

Zjistila, že je v kuchyni.

Bylo tu příšerné vedro a ještě víc lidí než na nádvoří. Na obrovském ohništi bublaly velké železné kotle. Malé dítě obracelo na rožních tucet kapounů. Zarazila se a nevěděla chvíli, co dělat, a pak za ní do dveří vrazil de Kere, syknul: „ Ty!“ a rozmáchl se mečem.

Skrčila se a skočila pod stoly s připravovaným jídlem. Meč dopadl, až se talíře rozlétly. Lezla dál pod stoly. Kuchaři začali křičet. Uviděla obrovský model hradu, vyrobený z nějakého těsta, a zamířila k němu. De Kere jí byl v patách.

Kuchaři volali: „Non, sire Roberte, non!“ všude kolem a někteří z nich byli tak zděšení, že se ho dokonce pokusili zastavit.

De Kere se znova rozmáchl. Přikrčila se a meč srazil horní část hradeb a rozvířil oblak bílého prachu. V té chvíli kuchaři jako jeden muž zoufale zařvali a ze všech stran se vrhli na de Kereho, přičemž křičeli, že ten hrad se lordu Oliverovi obzvlášť líbil, že ho schválil a že sir Robert musí okamžitě přestat, než ho poškodí ještě víc. Robert se kutálel po zemi, nadával a pokoušel se je setřást.

V tom zmatku vyběhla Kate znovu ven, do odpoledního světla.

Vpravo uviděla okrouhlou zeď kaple. Kaple se právě opravovala; ke zdi byl přistaven žebřík a nahoře bylo jakési prozatímní lešení v místech, kde se předělávala střecha.

Chtěla se zbavit davů a vojáků. Věděla, že na druhé straně kaple vede úzká ulička mezi samotnou kaplí a vnější stěnou hradní věže. Když poběží tam, přinejmenším se dostane z těch davů. Jak tam zamířila, slyšela za sebou de Kereho křičet na vojáky; už se dostal z kuchyně. Běžela, co mohla, snažila

Castelgard se získat náskok. Když se rozhlédla, uviděla vojáky, jak obíhají kapli, aby jí na druhé straně odřízli cestu.

Sir Robert vyštěkl na vojáky pár dalších rozkazů, vyběhl sám za rohem – a prudce se zastavil. Vojáci se zastavili s ním, podobně zmatení.

Dívali se na uličku jen něco přes metr širokou. Byla prázdná. Na druhé straně uličky se objevili další vojáci a hleděli zase na ně.

Žena zmizela.

Kate visela tři metry vysoko na zdi kaple, siluetu jejího těla zakrýval ozdobný sloupek u okna kaple a hustý břečťan. I tak by ji každý, kdo by pohlédl vzhůru, musel jasně vidět. Ale ulička byla tmavá a nikdo to neudělal. Slyšela, jak de Kere vztekle křičí: „Jděte za těmi druhými pomocníky a skoncujte s nimi!“

Vojáci váhali. „Ale sire Roberte, jsou to pomocníci magistra ve službách lorda Olivera –“

„A lord Oliver to sám nařídil. Zabte je všechny!“

Vojáci odběhli do hradu.

De Kere zaklel. Mluvil se zbývajícím vojákem, ale šeptali si, její sluchátko praskalo a ona neslyšela nic. Popravdě řečeno ji překvapilo, že toho vůbec slyšela tolik.

Jak je možné, že je slyšela? Připadalo jí, že jsou příliš daleko, než aby de Kereho slyšela tak jasně. A přitom byl ten hlas zřetelný a skoro jako zesílený. Možná akustika té uličky…

Když pohlédla dolů, zjistila, že vojáci neodešli. Pořád se ochomýtali kolem. Nemohla tedy dolů. Rozhodla se vylézt nahoru na střechu a počkat, až se situace uklidní. Na střechu kaple ještě svítilo slunce: byla to obyčejná špičatá tašková střecha s malými mezerami v místech, kde se opravovalo.

Sklon byl příkrý; přikrčila se u okapu a řekla: „André.“

Zapraskání. Měla dojem, že slyšela Markův hlas, ale statická elektřina ho docela zakryla.

„André, jdou vás zabít.“

Žádná odpověď, jen praskání.

„André?“

Žádná odpověď.

Možná ty zdi kolem ruší přenos; z vrcholu střechy to možná půjde líp. Začala šplhat po příkré ploše, opatrně obcházela stanoviště, která tu měli řemeslníci. Na každém si pokrývač nachystal malou plošinku, kde stála nádoba na maltu a hromádka tašek. Ozvalo se ptačí cvrlikání, a to ji zarazilo. Všimla si, že u každého takového stanoviště je ve střeše díra a že –

Shora se ozval jakýsi škrábavý zvuk. Vzhlédla. Uviděla vojáka, jak vykukuje přes hřeben střechy. Zastavil se a díval se na ni dolů.

Pak druhý voják.

Tak proto De Kere šeptal: přece jen ji na zdi zahlédl a poslal své muže nahoru po žebříku na opačné straně.

Pohlédla dolů a uviděla vojáky v uličce. Ti se také teď dívali na ni nahoru.

První ozbrojenec teď přehodil nohu přes hřeben střechy a začal se blížit k ní.

Mohla udělat jen jediné. Díra ve střeše byla asi půl metru na půl metru. Dírou viděla střešní trámy a asi tři metry pod nimi oblouky stropu kaple. Přes oblouky vedla jakási dřevěná lávka. Všechno to bylo pokryto vrstvou ptačích výkalů.

Kate se protáhla otvorem a spustila se dolů na strop. Ucítila nakyslý pach prachu a ptačího trusu. Viděla, že jsou tu všude kolem hnízda, podél lávek, v koutech a na trámech. Přikrčila se, když kolem ní prolétlo několik pokřikujících vrabců.

A náhle ji obklopilo tornádo křičících ptáků a zvířeného peří.

Uvědomila si, že jsou jich tu stovky, a ona je vyrušila. Chvilku nemohla dělat nic než si zakrýt rukama obličej a tiše stát.

Zvuky se trochu utišily.

Když se znovu podívala, poletovalo už jen pár ptáků. A oba dva vojáci prolézali děrami dovnitř. Rychle vyrazila po lávce ke dvířkům na druhé straně, která pravděpodobně vedla do kostela. Když se k nim přiblížila, dveře se otevřely a v nich se objevil třetí voják.

Tři proti jedné.

Couvla po lávce, která vedla nad křivkou klenby. Jenže první dva vojáci se blížili. Měli vytasené dýky. Nedělala si nejmenší iluze o jejich úmyslech.

Couvla.

Vzpomněla si, jak nedávno visela pod tímhle stropem a zkoumala různá ta poškození a opravy, které se tu za ta léta nashromáždily. Teď stála nad toutéž stavbou. Lávka byla

Castelgard zjevným signálem, že klenba je slabá. Ale jak slabá? Unese ji? Muži se k ní neustále blížili.

Vykročila opatrně na jednu z kleneb, vyzkoušela ji. Pak na ni stoupla celou vahou.

Vydržela to.

Vojáci postupovali k ní, ale pomalu. Ptáci se najednou zase vzpamatovali, rozkřičeli a zvedli se jako mračno. Vojáci si zakryli tváře. Vrabci létali tak blízko, že ji bili křídly do tváře.

Znova zacouvala. Pod nohama se jí drolila silná vrstva trusu.

Stála teď na řadě kleneb s tlustšími kamennými žebry v místech, kde se oblouky stýkaly. Stoupla na žebro, protože věděla, že je strukturálně silnější, a pomalu postupovala k opačnému konci kaple, kde zahlédla malé dveře vedoucí dolů. Tamtudy se pravděpodobně dostane dovnitř do kostela, nejspíš za oltář.

Jeden z vojáků se rozběhl po lávce a pak vykročil na vypuklou plochu stropu. Snažil se jí odříznout cestu. Držel před sebou nůž.

Přikrčila se a snažila se zakličkovat, ale voják prostě jen stál na místě. Druhý voják doběhl k němu. Třetího měla za zády. I on vykročil na strop.

Zamířila vpravo, ale ti dva muži ji okamžitě sledovali. Třetí se blížil zezadu.

První dva byli už jen pár metrů od ní, když uslyšela hlasité prasknutí jako výstřel z pušky, a když se podívala dolů, uviděla, že v maltě mezi kameny se objevila rozeklaná čára. Vojáci zacouvali, ale prasklina se už rozšiřovala a od ní se dělaly další větve jako u stromu. Praskliny jim vedly i mezi nohama; jen v hrůze zírali dolů. Pak se jim kameny propadly a oni se zděšeným řevem zmizeli.

Kate se ohlédla po třetím muži. Ten se hnal k lávce, ale zakopl a upadl. Přistál s prasknutím a Kate viděla jen jeho zděšenou tvář, jak ležel a cítil, že kameny pod jeho tělem pomalu povolují. Pak se s dlouhým výkřikem hrůzy propadl. A ona byla náhle sama.

Stála na stropě, ptáci kolem ní křičeli. Byla příliš vyděšená, než aby se dokázala pohnout, takže jen stála a snažila se uklidnit dech. Ale byla zachráněná.

Byla zachráněná.

Všechno bylo v pořádku.

Uslyšela prasknutí.

Dál nic. Čekala.

Další prasknutí. A tohle i cítila přímo pod nohama. Kameny povolovaly. Když se podívala dolů, zjistila, že malta praská směrem od ní do několika stran. Rychle ustoupila nalevo, směrem k bezpečnějšímu žebru, ale už bylo pozdě.

Jeden kámen vypadl a noha jí prolétla dolů. Propadla se až po pás, než se dokázala zachytit, padnout na břicho a rozpřáhnout ruce. Rozložit zatížení. Ležela tak několik vteřin a lapala po dechu. Já jsem mu říkala, že ta konstrukce je mizerná, napadlo ji.

Čekala. Snažila se vymyslet nějaký způsob, jak se z té díry dostat. Pokusila se zakroutit tělem –

Prask.

Přímo před ní se v omítce objevila rozeklaná čára a několik kamenů se odlomilo. A pak cítila, jak strop pod ní povoluje, a v té chvíli věděla s příšernou jistotou, že i ona propadne dolů.

Ve věžní místnosti Chris nevěděl jistě, co to ve sluchátku zaslechl. Připadalo mu, že je to Kate a že říká: „Jdou vás zabít.“

A pak ještě něco, ale to nezaslechl, a pak už praskání vůbec nepřestávalo.

Marek otevřel dřevěnou truhlu vedle oltáříku a rychle v ní začal hrabat. „Pojď mi pomoct.“

„S čím?“ ptal se Chris.

„Oliver v téhle místnosti ubytoval milenku,“ řekl Marek.

„Vsadil bych se, že tu taky někde má zbraň.“

Chris šel k druhé truhle u postele a otevřel ji. Vypadalo to, že je tu samé ložní prádlo, šaty, hedvábné košile. Při hledání je odhazoval kolem; třepetavě se snášely na podlahu všude kolem něj.

Žádnou zbraň nenašel.

Nic.

Pohlédl na Marka. Stál v hromadě šatů a vrtěl hlavou.

Žádná zbraň.

Venku v chodbě slyšel Chris běžící vojáky. Blížili se.

A i přes dveře slyšel kovové třesknutí, jak vytahovali meče z pochvy.

29.10:24

„Můžu vám nabídnout kokakolu, dietní kokakolu, fantu nebo sprite,“ řekl Gordon. Stáli u nápojového automatu v chodbě laboratoří ITC.

„Vezmu si kokakolu,“ řekl Stern.

Plechovka s cvaknutím vypadla. Stern si ji vzal a otevřel.

Gordon si vzal sprite. „Tady v poušti je důležité hodně pít,“

vysvětloval. „Máme v budově zvlhčovače, ale ty zdaleka nestačí.“

Pokračovali chodbou do dalších dveří.

„Myslel jsem si, že by vás tohle mohlo zajímat,“ řekl Gordon, když vedl Sterna do jiné laboratoře. „Třeba jen jako historická zajímavost. V téhle laboratoři jsme naši technologii poprvé demonstrovali.“ Rozsvítil.

Laboratoř byla velká a neuklizená. Na podlaze šedé antistatické dlaždice, nahoře nebyl strop a bylo vidět zastíněná světla a kovové držáky se svazky kabelů, které vedly jako pupeční šňůry dolů k počítačům na stolech. Na jednom ze stolů stály dvě malé klece, každá tak třicet centimetrů vysoká. Stály něco přes metr od sebe a byly spojené kabelem.

„Tohle je Alice,“ ukázal Gordon hrdě na první klec. „A tohle je Bob.“

Stern věděl, že podle dávno zavedené konvence se zařízením pro kvantový přenos říká Alice a Bob čili A a B. Podíval se na klícky. V jedné byla dětská plastiková panenka, oblečená jako do westernu.

„Tady došlo k úplně prvnímu přenosu,“ ukázal Gordon.

„Tuhle panenku jsme úspěšně přesunuli z jedné klece do druhé. To bylo před čtyřmi lety.“

Stern vzal panenku do ruky. Byla to jen laciná figurka; viděl plastové spoje po stranách hlavy a rukou. Když jí pohnul, zavírala a otevírala oči.

„Naším původním záměrem bylo,“ vykládal Gordon, „zdokonalit trojrozměrný přenos objektů. Trojrozměrné faxování.

Možná víte, že o to byl značný zájem.“

Stern kývl; o téhle výzkumné práci už slyšel.

„První projekt měli na Stanfordu,“ pokračoval Gordon.

„A taky v Silicon Valley se na tom hodně pracovalo. Šlo o to, že v posledních dvaceti letech se všechny dokumenty postupně začaly přenášet elektronicky – faxem nebo e-mailem. Vůbec už nemusíte fyzicky posílat papír, posíláte jen elektronické signály. Mnozí lidé byli přesvědčeni, že dříve či později se tak budou posílat stejně. Nemusel byste třeba dopravovat nábytek, stačilo by ho přenést mezi jednotlivými stanovišti.

A tak podobně.“

„Kdyby to šlo,“ podotkl Stern.

„Ano. A dokud jsme pracovali s jednoduchými předměty, tak to šlo. To nás povzbudilo. Ale samozřejmě nestačí přenos mezi dvěma stanicemi spojenými kabelem. Potřebovali jsme přenášet na dálku, tak říkajíc vzduchem. Tak jsme to zkusili.

Tady.“

Přešel přes místnost k další dvojici klecí, poněkud větší a složitější. Tyto klece už trochu připomínaly stroje, které

Stern viděl v podzemí.

„Alice a Bob, díl druhý,“ ukázal na ně Gordon. „Neboli Allie a Bobbie, jak jsme jim říkali. Tady jsme zkoušeli bezdrátový přenos.“

„A jak to dopadlo?“

„Nešlo to,“ řekl Gordon. „Vysílali jsme z Allie, ale nikdy jsme se nedostali k Bobovi. Ani jednou.“

Stern pomalu kývl. „Protože předmět z Allie se přenesl do jiného vesmíru.“

„Ano. To jsme samozřejmě nevěděli hned,“ kývl Gordon.

„Totiž bylo to teoretické vysvětlení, ale kdo by čekal, že se to skutečně děje? Trvalo nám hrozně dlouho, než jsme na to přišli. Nakonec jsme postavili vracející se stroj – takový, který by se automaticky vracel. Tým mu říkal Hobit Allie. Cesta tam a zase zpátky, víte? Je tamhle.“

Další klec, ještě větší, skoro metrová, a zřetelně podobná klecím užívaným v současnosti. Stejné tři sloupky, stejné uspořádání laserů.

„A co se stalo?“ ptal se Stern.

„Potvrdili jsme si, že předměty se přenesou ven a zase zpátky,“ odpověděl Gordon. „Tak jsme to zkusili se složitějšími předměty. Brzo se nám podařilo takhle poslat fotoaparát a získat obrázek.“

„No a?“

„Byl to obrázek pouště. Vlastně přímo tohohle místa. Jenže dřív, než tu vyrostly nějaké budovy.“

Stern kývl. „A mohli jste ho datovat?“

„Hned ne,“ řekl Gordon. „Posílali jsme fotoaparát zpátky znova a znova, ale dostávali jsme jen fotografie pouště. Někdy v dešti, někdy zasněžené, ale pořád pouště. Bylo zjevné, že se vracíme do jiné doby – ale jaké? Datovat obrázky bylo dost náročné. Jak se dá pomocí fotoaparátu datovat obrázek takovéhle krajiny?“

Stern se zamračil. Viděl, v čem je problém. Většina starých fotografií se datuje podle lidských výtvorů na ní zachycených – budov, aut, šatů, rozvalin. Ale neobydlená poušť New Mexika se skoro nemění po tisíce a možná statisíce let.

Gordon se usmál. „Obrátili jsme fotoaparát nahoru, použili rybí oko a vyfotografovali noční oblohu.“

„Aha.“

„Samozřejmě to nevyšlo vždycky – musela být noc a obloha musela být bez mraků – ale když člověk měl na tom obrázku dost planet, dala se obloha identifikovat přesně. Rok, den, hodina. A tak jsme začali vyvíjet navigační technologii.“

„Takže celý projekt se změnil…“

„Ano. Věděli jsme samozřejmě, co máme. Přenosy předmětů jsme nechali být – nemělo cenu je zkoušet. Pracovali jsme na cestách mezi vesmíry.“

„A kdy jste začali posílat lidi?“

„To ještě chvilku trvalo.“

Gordon ho vedl kolem stěny elektronických přístrojů do jiné části laboratoře. Tam uviděl Stern viset mohutné plastikové kontejnery s vodou, něco jako vodní postele položené na bok. A uvnitř stála klec normálně velkého stroje, ne tak dokonalého jako ty, které viděl na přenosové ploše, ale zjevně stejné technologie.

„Tohle je náš první skutečný stroj,“ prohlásil Gordon hrdě.

„Moment,“ zarazil ho Stern. „Funguje to?“

„No jistě.“

„Funguje to teď?“

„Nějaký čas už jsme to nepoužívali. Ale patrně ano. Proč?“

„Takže kdybych tam chtěl vyrazit a pomoci jim,“ řekl Stern, „tak bych mohl – v tomhle stroji. Je to tak?“

„Ano,“ kývl pomalu Gordon. „V tomhle stroji byste se tam skutečně mohl vrátit, ale –“

„Koukejte, já myslím, že tam mají nějaké potíže, když ne něco horšího.“

„Pravděpodobně ano.“

„A vy mi teď říkáte, že máte funkční stroj, který je k dispozici hned,“ osopil se na něj Stern.

Gordon povzdechl: „Ono je to bohužel ještě trochu složitější, Davide.“

29.10:00

Kate padala zpomaleně, jak kameny povolovaly, a přitom prsty nahmátla nerovný okraj. S praxí získanou mnoha lety lezení ji sevřela a ona to vydržela. Visela na jedné ruce a dívala se dolů, jak malta padala ještě o patnáct metrů níž na podlahu kaple, kde se rozprskla v obláčku prachu. Co se stalo s vojáky, neviděla.

Zvedla druhou ruku a chytila se také. Věděla, že tenhle okraj se už brzo ulomí. Celý strop se rozpadal. Nejsilnější by měla být místa u žeber klenby, kde se oblouky sbíhaly v pevném kameni. Nebo u zdi kaple, která byla také kamenná.

Rozhodla se zkusit stěnu.

Malta se jí oddrolila pod pravou rukou. Visela teď na levé.

Zkřížila jednu ruku přes druhou, tak daleko, jak jen dosáhla, aby co nejvíc rozdělila váhu těla.

Teď povolila malta pod levou rukou, dolů se řítil další velký kus. Znova se zhoupla a zachytila. Už byla jen metr od zdi a malta byla zřetelně silnější, protože se směrem ke zdi rozšiřovala. Okraj, jehož se držela, byl pevnější.

Zdola slyšela vojáky, kteří s křikem vbíhali do kaple. Byla jen otázka času, kdy po ní začnou střílet šípy.

Pokusila se vyhodit nahoru levou nohu. Čím více bude moci rozložit svou váhu, tím lépe na tom bude. Dostala nohu nahoru; malta vydržela. Otočila trup, převalila se na strop a pak přitáhla i druhou nohu. První šíp prolétl kolem ní; další bušily do malty, až odletovaly obláčky prachu. Kate ležela na břiše na stropě.

Ale nemohla tady zůstat. Odkutálela se od okraje směrem k žebru. Přitom odpadla další malta.

Vojáci přestali křičet. Možná malta někoho zasáhla, pomyslela si Kate. Ale ne: slyšela, jak spěšně vybíhají z kostela.

Zvenčí slyšela mužský křik a ržání koní.

Co se děje?

Ve věži Chris uslyšel zaskřípat klíč v zámku. Vojáci venku se na chvilku zastavili a volali na strážného uvnitř.

Marek mezitím hledal jako blázen. Klečel na kolenou a koukal pod postel. „Mám to!“ vykřikl. Zvedl se, v jedné ruce široký meč, v druhé dlouhou dýku. Tu hodil Chrisovi.

Vojáci venku znova volali na kolegu uvnitř. Marek si stoupl za dveře a gestem poslal Chrise na druhou stranu.

Chris se přitiskl ke zdi za dveřmi. Slyšel venku mužské hlasy – mnoho hlasů. Srdce mu začalo bušit. Už předtím ho šokovalo, jak Marek zabil strážného. Nikdy ještě neviděl nikoho zemřít.

Jdou vás zabít.

V duchu ta slova slyšel znova a znova a připadalo mu to všechno neskutečné. Nepřipadalo mu možné, že ho přicházejí zabít ozbrojenci.

V klidu a pohodlí knihovny četl líčení dávného násilí, vražd a krveprolití. Četl popisy ulic kluzkých krví, vojáků od hlavy až k patě rudých, žen a dětí zmasakrovaných přes své zoufalé prosby. Ale Chris vždycky předpokládal, že ta líčení jsou přehnaná. Na univerzitě bylo zvykem interpretovat dokumenty ironicky, mluvit o naivitě vyprávění, o kontextech, o klanění se moci… Takové teoretické rozbory činily z historie zajímavou intelektuální hru. Chris tu hru uměl hrát dobře, ale nějak přitom zapomněl na přímočařejší skutečnost – že staré texty popisují strašlivé příběhy a násilné epizody, které byly často pravdivé. Zapomněl na to, že čte o dějinách.

Až doteď, kdy se to prostě přehlédnout nedalo.

Klíč se otočil v zámku.

Marek na druhé straně dveří vypadal spíš jako zvíře, jak cenil zaťaté zuby. Tělo měl napjaté, v ruce svíral meč nachystaný k ráně. Připravený zabíjet.

Dveře se otevřely a na chvilku zakryly Chrisovi výhled.

Zahlédl jen, jak se Marek rozehnal mečem, pak uslyšel výkřik, na podlahu se vyvalila krev a za ní tam padl i muž sám.

Dveře se zarazily o Chrise a přimáčkly ho ke zdi. Z druhé strany do nich někdo narazil a slabě vykřikl, když meč zasáhl dveře, až třísky létaly. Chris se snažil dostat od dveří, ale do cesty mu padlo další tělo.

Překročil ho a dveře s úderem bouchly do zdi. V té chvíli Marek zaútočil na dalšího vojáka, kterému zasadil takovou ránu, že se zapotácel a padl na zem u Chrisových nohou. Celé jeho tělo bylo zalito krví, která prýštila z rány na hrudi jako bublavý potůček. Chris se sklonil, aby si vzal meč, který muž ještě držel v ruce. Když za něj zatáhl, muž ho pevně sevřel a zašklebil se na Chrise. Náhle zeslábl a pustil meč, až Chris ztratil rovnováhu a potácel se pozadu ke zdi.

Muž na něj dál hleděl z podlahy. Tvář se mu zkřivila ve vzteklé grimase – a pak znehybněla.

Kristepane, pomyslel si Chris, on je mrtvý.

Po jeho pravici náhle vkročil do místnosti další voják. Stál zády k Chrisovi, protože se bil s Markem. Jejich meče řinčely; bojovali divoce; ale muž si Chrise všiml a Chris zvedl meč, který mu připadal hrozně těžký a neovladatelný. Uvažoval, jestli jím skutečně dokáže mávnout, jestli dokáže skutečně zabít toho člověka, který k němu stojí zády. Pozvedl meč, pokrčil ruku, jako by odpaloval – odpaloval! – a připravil se k ráně, když Marek odsekl muži paži u ramene.

Ruka letěla po podlaze a zastavila se u protější zdi. Muž se chvilku tvářil ohromeně, než mu Marek odsekl hlavu jediným úderem. Hlava prolétla vzduchem, odrazila se ode dveří a dopadla Chrisovi na nohy tváří dolů.

Rychle nohou ucukl. Hlava se překulila, takže teď byla tváří nahoru, a Chris viděl, jak oči mrkly a ústa se pohybovala, jako by tvořila slova. Couvl.

Chris se podíval na trup na zemi, jemuž z pahýlu krku dosud tryskala krev. Krev se rozlévala po kamenné podlaze – hektolitry krve, jak se mu zdálo. Podíval se na Marka, který seděl na posteli a lapal po dechu, tvář i kabátec postříkané krví.

Marek k němu vzhlédl. „Jsi v pořádku?“ zeptal se.

Chris nebyl schopen odpovědět.

Nemohl říct vůbec nic.

A pak se rozezněl zvon ve vesnickém kostele.

Oknem Chris viděl plameny šlehající ze dvou stodol na druhém konci městečka, u hradby. Po ulicích se k ohni sbíhali lidé.

„Hoří,“ řekl Chris.

„Pochybuju,“ zavrtěl hlavou Marek, který stále ještě seděl.

„Ne, vážně,“ ukazoval Chris, „podívej se.“

Ve městečku se ulicemi hnali jezdci; byli oblečení jako obchodníci, ale jeli jako bojovníci.

„To je typický úskok na odvedení pozornosti,“ řekl Marek.

„Používá se při zahájení útoku.“

„Útoku?“

„Velekněz útočí na Castelgard.“

„Tak brzo?“

„Tohle je jenom předvoj, nějakých sto vojáků. Budou se snažit způsobit zmatek a co největší škody. Hlavní část je nejspíš ještě za řekou. Ale útok už začal.“

Zřejmě nebyl sám, kdo si to myslel. Dole na nádvoří se dvořané valili ven z velké síně a spěchali k padacímu mostu, opouštěli hrad. Večírek předčasně skončil. Vyjela skupina rytířů ve zbroji, rozehnala dav, jejich kopyta zadusala na mostě a řítila se ulicemi města.

Zadýchaná Kate strčila hlavu do dveří. „Jste tady? Pojďte.

Musíme najít profesora, nebo bude pozdě.“

28.57:32

Ve velké síni bylo boží dopuštění. Hudebníci utekli, hosté spěchali ze dveří, psi štěkali, talíře s jídlem třeskaly o podlahu. Rytíři spěchali do bitvy, vykřikovali rozkazy na své panoše. Od hlavního stolu se zvedl Oliver, popadl profesora za paži a řekl siru Guyovi. „Jedeme do La Roque. Postarej se o lady Claire. A přiveď ty pomocníky.“

Robert de Kere vpadl dovnitř. „Můj pane, pomocníci jsou mrtví. Zabiti na útěku!“

„Na útěku? Oni se snažili utéci, i když tím ohrozili život svého mistra? Pojď se mnou, magistře,“ řekl lord Oliver zlověstně. Oliver ho vedl k postranním dvířkům, odkud se šlo rovnou na nádvoří.

Kate se hnala dolů po točitém schodišti s Chrisem a Markem v patách. Ve druhém patře museli zpomalit, protože před nimi sestupovala jiná skupinka. Kate zahlédla dvorní dámy a červené šaty postaršího šourajícího se muže. Za ní Chris hulákal: „Co se děje?“ a Kate varovně zvedla ruku. Teprve za další minutu vyrazili na nádvoří.

Byl to jeden chaos. Rytíři na koních se rozháněli po skupinkách panikařících hostí, aby je zahnali z cesty. Slyšela křik davu, řehtání koní, volání strážných nahoře na hradbách.

„Tudy,“ řekla Kate a vedla Chrise a Marka dopředu. Drželi se u zdi hradu, obešli kapli, pak zahnuli stranou do vnějšího nádvoří, které bylo podobně plné.

Uviděli Olivera na koni s Guyem Malegantem po boku, s profesorem a skupinou rytířů ve zbroji. Oliver něco vykřikl a všichni vyjeli směrem k mostu.

Kate nechala Marka a Chrise, ať je honí sami, a jí se jen podařilo zahlédnout je na konci můstku. Oliver zahnul doleva a ujížděl od městečka pryč. Stráže otevřely branku ve východní hradbě a on a jeho společnost projeli ven, do odpoledního slunce. Dveře se za nimi spěšně zase zavřely.

Marek ji doběhl. „Kam?“ ptal se.

Ukázala na bránu. Střežilo ji třicet rytířů. A ještě další byli na hradbách.

„Tudy se ven nedostaneme,“ řekl. Hned za nimi skupinka vojáků odhodila hnědé haleny a objevily se černé a zelené kabátce; začali se probojovávat do hradu. Řetězy padacího mostu začaly řinčet. „Honem.“

Běželi po můstku, slyšeli, jak dřevo skřípe, cítili, jak se jim zvedá pod nohama. Když doběhli na druhý konec mostu, byl už metr vysoko. Skočili a přistáli na zemi na volném prostranství před hradem.

„Co teď,“ ptal se Chris, když se sbíral. V ruce měl pořád ještě zkrvavený nůž.

„Tudy,“ řekl Marek a rozběhl se rovnou do středu městečka.

Směřovali ke kostelu a pak stranou od úzké hlavní ulice, kde se už intenzivně bojovalo: Oliverovi vojáci v kaštanové a šedé, Arnautovi v černé a zelené. Marek je vedl vlevo tržištěm, nyní opuštěným. Zboží bylo sbaleno, trhovci pryč. Museli rychle ustoupit, když se kolem nich přehnala směrem k hradu skupinka Arnautových rytířů. Jeden z nich se rozehnal po

Markovi mečem a něco křikl. Marek je sledoval pohledem a pak vykročil dál.

Chris hledal nějaké ty zavražděné ženy a rozpáraná miminka a nevěděl, jestli má být zklamaný nebo vděčný, že nic takového neviděl. Vlastně neviděl vůbec žádné ženy a děti.

„Buď utekly, nebo se schovaly,“ vysvětloval Marek. „Tady už je dlouho válka. Lidi vědí, co mají dělat.“

„Kudy,“ ptala se Kate, která byla první.

„Doleva, k hlavní bráně.“

Obrátili se vlevo, do užší uličky, a náhle za sebou slyšeli křik. Když se ohlédli, viděli, že se k nim ženou vojáci. Chris nevěděl, jestli je pronásledují nebo jen běží. Ale nemělo cenu si počkat a zjišťovat to.

Marek se rozběhl; běželi teď všichni a Chris si po chvilce všiml, že vojáci ztrácejí, a na okamžik se ho zmocnila divná pýcha; unikají jim.

Ale Marek nechtěl nic riskovat. Prudce zahnul do postranní uličky, kde to silně a nepříjemně páchlo. Dílny a obchody byly všechny zavřené, mezi nimi byly úzké průchody. Marek jedním z nich proběhl. Dostali se na hrazený dvůr za dílnou.

Na něm stály velké dřevěné kádě a přístřešek s věšáky. Tady byl zápach skoro nesnesitelný: směs hnijícího masa a výkalů.

Byla to koželužna.

„Honem,“ pobídl je Marek. Přeskočili plot a skrčili se za jednou páchnoucí kádí.

„Fuj,“ zacpala si Kate nos. „Co to je za smrad?“

„Máčejí kůže v slepičím trusu,“ šeptal Chris. „Dusík ve výkalech kůži změkčí.“

„No nádhera,“ řekla.

„Taky používají psí výkaly.“

„Nádhera.“

Chris se ohlédl, uviděl další kádě a kůže visící na věšákách. Tu a tam ležely na zemi těstovité žluté hromádky – tuk vyškrabaný zevnitř z kůží.

„Pálí mě oči,“ stěžovala si Kate.

Chris ukázal na bílý povlak na kádích kolem. To byly kádě s vápnem, s ostrým zásaditým roztokem, který odstraňoval srst a zbytky masa po oškrábání kůží. A právě výpary z něj je pálily do očí.

Pak se zase podíval k uličce, kde slyšel běžící nohy a řinčení zbroje. Přes plot viděl Roberta de Kere se sedmi vojáky.

Vojáci se při běhu rozhlíželi na všechny strany – hledali je.

Proč? uvažoval Chris, jak vykukoval za kádí. Proč je pořád ještě pronásledují? Co je na nich tak důležité, že de Kere ignoruje nepřátelský útok a místo toho se snaží je zabít?

Pronásledovatelům se zřejmě zápach v uličce nelíbil o nic víc než Chrisovi, protože de Kere brzo vyštěkl nějaký rozkaz a všichni se vrátili na hlavní ulici.

„O co jim jde?“ zašeptal konečně Chris.

Marek jen zavrtěl hlavou.

A pak uslyšeli mužské volání a vojáci se s dusotem vraceli.

Chris se zamračil. Jak to mohli zaslechnout? Podíval se na Marka, který také vypadal znepokojeně. Zvenčí slyšeli de Kereho volat: „Ici! Ici!“ Zřejmě tam de Kere nechal někoho na stráži. To musí být ono, pomyslel si Chris. Nešeptal přece tak nahlas, aby ho mohli slyšet. Marek vyrazil vpřed, pak zaváhal. De Kere a jeho muži už přelézali plot – celkem jich bylo osm. Se všemi se bít nemohli.

„André,“ ukázal Chris na jednu káď, „tohle je louh.“

Marek se rozzářil. „Tak jedem,“ řekl a opřel se o káď.

Všichni se opřeli rameny o dřevo a se značným úsilím dokázali káď převrátit. Pěnivý alkalický roztok vyšplíchl na zem a začal se rozlévat směrem k vojákům. Štiplavě páchl. Vojáci okamžitě pochopili, co to je – sebemenší kontakt s touhle tekutinou dokázal ošklivě popálit – a honem lezli zpátky na plot a zvedali nohy. Sloupky plotu začaly syčet a prskat všude, kde se jich louh dotkl. Plot se vahou všech těch mužů povážlivě rozkymácel; s křikem naskákali zpátky do uličky.

„Teď,“ řekl Marek. Vedl je dál do dvora koželužny, přes střechu kůlny a do jiné uličky.

Bylo už pozdě odpoledne a světla rychle ubývalo; před sebou viděli hořící chalupy, které na zem vrhaly ostré blikotavé stíny. Zpočátku se pár lidí snažilo oheň uhasit, ale teď toho už nechali; došky hořely plamenem, žhavá stébla s praskotem vyletovala do vzduchu.

Šli úzkou stezkou mezi prasečími chlívky. Prasata odfrkovala a kvičela, znepokojena nedalekým ohněm.

Marek minul požářiště a zamířil k jižní bráně, kudy původně přišli. Ale už z dálky viděli, že u brány se bojuje snad nejvíc; vchod byl skoro zahrazený těly mrtvých koní; Arnautovi vojáci přes ně museli přelézat, aby se dostali k obráncům, kteří se tvrdě bránili sekerami a meči.

Marek se obrátil a vracel se mezi statky.

„Kam jdeme?“ ptal se Chris.

„Ještě nevím,“ řekl Marek. Podíval se na výplňovou zeď kolem města. Kolem ní se hnali vojáci směrem k jižní bráně, do boje. „Chci vylézt na tu hradbu.“

„Na hradbu?“

„Tamhle.“ Ukázal na úzký, temný otvor ve zdi, kde nahoru vedly schody. Vylezli na hřeben městské hradby. Odtud z výšky viděli, že oheň řádí na více místech městečka; plameny se už přiblížily k dílnám. Za chvíli bude hořet celý Castelgard. Marek se podíval přes hradbu do polí. Dolů to bylo šest metrů. Pod hradbami byly keře – dost vysoké, asi metr a půl, a vypadaly dost měkké, aby zbrzdily jejich pád. Ale už nebylo moc vidět.

„Nebuď křečovitý,“ řekl. „Tělo musí zůstat uvolněné.“

„Uvolněné?“ opakoval Chris.

Ale Kate se už spustila na druhé straně a visela za ruce.

Pustila se, letěla vzduchem a dopadla na nohy jako kočka. Podívala se vzhůru a zakývala na ně.

„Je to hrozně vysoko,“ řekl Chris. „Nechci si zlomit nohu…“

Zprava slyšeli křik. Tři vojáci se hnali po hradbě s tasenými meči.

„Tak si ji nelam,“ řekl Marek a skočil. Chris skočil dolů do šera hned za ním, přistál na zemi, heknul, převalil se. Pomalu se zvedl. Nic zlomeného.

Ulevilo se mu a byl na sebe dost pyšný. Jenže pak mu kolem ucha zasvištěl první šíp a dopadl na zem před jeho nohama. Shora z hradeb po nich vojáci stříleli. Marek ho popadl za paži a vlekl ho do hustého podrostu o tři metry dál. Tam oba padli na zem a čekali.

Skoro okamžitě jim nad hlavami zasvištěly další šípy, ale tentokrát přišly z druhé strany. Ve stále hustší tmě Chris sotva rozeznal vojáky v černozelených kabátcích na svahu pod nimi.

„To jsou Arnautovi lidé,“ řekl Chris. „Proč střílejí po nás?“

Marek neodpověděl; plazil se po břiše pryč. Kate lezla za ním. Kolem Chrise prosvištěl šíp tak blízko, že mu roztrhl kabátec na rameni a rukou mu projel záchvěv bolesti.

Vrhl se na zem a vyrazil za ostatními.

28.12:39

„Mám jednu dobrou a jednu špatnou zprávu,“ řekla Diane Kramerová, když v devět ráno vešla do Donigerovy kanceláře. Doniger seděl u počítače, jednou rukou ťukal do klávesnice, v druhé držel plechovku kokakoly.

„Tak nejdřív tu špatnou,“ pobídl ji.

„Naše zraněné odvezli do Univerzitní nemocnice. Dorazili tam včera kolem půlnoci, a hádej, kdo měl službu? Stejná doktorka, která ošetřovala Trauba v Gallupu. Jmenuje se Tsosie.“

„Ona pracuje v obou nemocnicích?“

„Ano. Většinou je v UH, ale dva dny v týdnu slouží v Gallupu.“

„Do prdele,“ ulevil si Doniger. „Je to legální?“

„To víš, že je. No, a tahle doktorka Tsosie ty naše techniky prohlížela od hlavy k patě a zase zpátky. Tři z nich dokonce dala vyšetřit magnetickou rezonancí. Předem si ji vyžádala, jen co se doslechla, že jde o nehodu v ITC.“

„Magnetickou rezonancí?“ Doniger se zamračil. „To znamená, že musela vědět, co se stalo Traubovi.“

„Ano,“ kývla Kramerová. „Protože Trauba zřejmě na MR vyšetřovali. Takže asi něco hledala. Fyzické defekty. Tělesné nesrovnalosti.“

„Do prdele,“ sykl znova Doniger.

„Taky s tím dělala velký humbuk, kdekdo v nemocnici byl naježený a paranoidní, a zavolala taky policajta, nějakého Wauneku z Gallupu. Zřejmě jsou kamarádi.“

Doniger zasténal: „To mi ještě scházelo,“ řekl. „Ještě další idiot.“

„A chceš teď slyšet tu dobrou zprávu?“

„To si piš.“

„Wauneka zavolal policii v Albuquerque. Tamní náčelník se přihnal do nemocnice osobně. Se smečkou reportérů. Všichni tam sedí a čekají na ty velké senzace. Čekají radioaktivitu. Čekají, že jim bude celý špitál ve tmě zářit. A místo toho – trapas na trapas. Všechna zranění jsou lehká. Většinou od střepů. Dokonce i zranění od šrapnelu jsou povrchová, kov se zasekl jen do kůže.“

„Nejspíš je zbrzdily vodní štíty,“ kývl Doniger.

„Taky myslím. Ale všichni jsou zklamaní. A navrch – ta magnetická rezonance. Třikrát dokola a vůbec nic. Nikdo z našich lidí nemá jedinou transkripční chybu. Protože to jsou samozřejmě jenom technici. Šéf policie je naštvaný. Šéf nemocnice je naštvaný. Reportéři zmizí k požáru. A mezitím nějaký chlápek s ledvinovými kameny málem umře, protože nemohli udělat MR, jelikož si ji zablokovala doktorka Tsosie.

Ta má najednou starosti, aby nepřišla o místo. Wauneka má ostudu. Oba zalezli do kanálu.“

„Senzace,“ řekl Doniger a uhodil pěstí do stolu. Rozzářil se. „To si ti idioti zasloužili.“

„A navrch,“ dodala Kramerová triumfálně, „ta francouzská reportérka, ta Louise Delvertová, konečně souhlasila, že se k nám přijede podívat.“

„No to je dost. Kdy?“

„Příští týden. Předvedeme jí obvyklou komedii.“

„Tak tohle začíná vypadat na perfektní den,“ řekl Doniger.

„Přece jenom se nám možná podaří vrátit džina do láhve. Je to tak?“

„Publicisti přijedou v poledne.“

„To ovšem je spíš špatná zpráva,“ kývl Doniger.

„A Stern našel ten starý prototyp stroje. Chce zpátky, za nimi.

Gordon mu to striktně zakázal, jenže on chce, abys mu ty sám potvrdil, že tam nemůže.“

Doniger chvilku přemýšlel. „Já říkám: nechte ho.“

„Bobe…“

„Proč by neměl?“

„Protože je to strašně nebezpečné. Ten stroj má minimální stínění. Už roky se nepoužil a v minulosti způsobil velké transkripční chyby lidem, kteří jím cestovali. Možná by se nemusel ani vrátit.“

„Já vím,“ mávl Doniger rukou. „Z toho se nestřílí.“

„A z čeho se střílí?“ ptala se zmateně.

„Baretto.“

„Baretto?“

„Copak je tady ozvěna? Diane: uvažuj, proboha.“

Kramerová se zamračila, zavrtěla hlavou.

„Dej si to dohromady. Baretto umřel hned v první minutě nebo dvou své cesty. Je to tak? Někdo ho prostřílel šípy hned na samém začátku.“

„Ano…“

„Prvních pár minut,“ pokračoval Doniger, „je doba, kdy všichni ještě stojí okolo strojů, pohromadě, ve skupině. Je to tak? Tak jaký důvod máme myslet si, že zabili Baretta a nikoho jiného?“

Kramerová neřekla nic.

„Rozumný předpoklad je, že ten, kdo zabil Baretta, je nejspíš zabil všechny. Celou tu partu.“

„No dobře…“

„To znamená, že se pravděpodobně nevrátí. Profesor se nevrátí. Celá skupina je pryč. Je to bohužel smutné, ale skupinu ztracených lidí můžeme nějak vysvětlit: tragická nehoda v laboratoři, při které všechny mrtvoly shořely, nebo havárie letadla. Nikdo nebude nic vědět…“

Pauza.

„Jenže je tu Stern,“ kývla Kramerová. „A ten ví, co se stalo doopravdy.“

„Správně.“

„Takže ho chceš poslat zpátky taky. Zbavit se ho. Zamést stopy.“

„Ale vůbec ne,“ ohradil se rychle Doniger. „Já jsem proti tomu. Ale ten chlap se nabízí dobrovolně. Chce pomoct svým kamarádům. Nemůžu mu přece stát v cestě.“

„Bobe,“ sykla, „jsou chvíle, kdy jsi vážně úplný idiot.“

Doniger se náhle začal smát. Měl vysoký, kuckavý, hysterický smích, jako malý kluk. Takhle se smálo mnoho vědců, ale Kramerové to vždycky připomínalo hyenu.

„Jestli dovolíš Sternovi, aby odcestoval, tak dávám výpověď.“

To Donigera rozesmálo ještě víc. Seděl v židli, hlavu zvrácenou, div nespadl. To ji rozzlobilo.

„Já to myslím vážně, Bobe.“

Konečně se přestal hihňat, otřel si z očí slzy. „Diane, neblázni,“ řekl. „Dělám si legraci. Samozřejmě že Stern nemůže nikam. Kde je tvůj smysl pro humor?“

Kramerová se obrátila k odchodu. „Řeknu Sternovi, že se nemůže vrátit,“ řekla. „Ale ty sis nedělal legraci.“

Doniger se rozesmál znova, hyení chechtot se rozléhal široko daleko. Kramerová za sebou vztekle zabouchla dveře.

27.27:22

Už čtyřicet minut se prodírali lesem severovýchodně od Castelgardu. Konečně se dostali na vrchol kopce, na nejvyšší bod v okolí, a mohli se zastavit, popadnout dech a podívat se dolů.

„Bože můj,“ vytřeštila Kate oči.

Dívali se dolů na řeku a na klášter na protějším břehu. Jejich pozornost ale přitáhla hrozivá pevnost vysoko nad klášterem: hrad La Roque. Byl obrovský! V prohlubujícím se večerním modru zářil světly ze stovky oken a pochodněmi na hradbách. Ale i přes ta světla vypadala pevnost zlověstně. Vnější hradby nad stojatou vodou příkopu byly temné.

Uvnitř byly další kompletní hradby s mnoha okrouhlými věžemi, a uprostřed teprve samotný hrad se svou vlastní velkou síní a hranatou věží, která se tyčila do výšky přes třicet metrů.

Marek se zeptal Kate: „Vypadá to jako Beyzac?“

„Vůbec ne,“ zavrtěla hlavou. „Tohle je obrovské. Moderní hrad Beyzac má jen jednu vnější hradbu. Tenhle má dvě: ještě jeden kruh, který už tam teď není.“

„Pokud já vím,“ řekl Marek, „nikdo ho nikdy násilím nedobyl.“

„Je jasné proč,“ ukázal Chris hlavou. „Jen se podívej, jak je situovaný.“

Na východní a jižní straně stála pevnost na pískovcové skále, která hladce spadala sto padesát metrů dolů až k řece Dordogne. Na západě nebyla skála tak docela svislá, a tam pod hradbou stály kamenné domy městečka Beyzac, jenže každý, kdo by se odtud k hradu blížil, narazil na široký vodní příkop a několik padacích mostů. Na severu byl svah ještě mírnější, ale tam byly vykáceny všechny stromy, takže zbyla pláň, kde se nebylo kam schovat – pro jakoukoli armádu by byla sebevražda přiblížit se tudy.

Marek řekl: „Koukněte se támhle,“ a ukázal prstem.

V soumraku se skupina vojáků blížila ke hradu prašnou cestou od západu. Dva rytíři vpředu drželi pochodně a při jejich světle dokázali Chris a ostatní taktak rozlišit, kdo to je: sir Oliver, sir Guy, profesor a za nimi zbytek Oliverových rytířů ve dvou řadách. Postavy byly tak vzdálené, že je rozeznávali spíš podle siluety a držení těla. Ale přinejmenším Chris neměl nejmenší pochyby o tom, kdo to je.

Povzdechl si, když viděl, jak průvod přejel padací most nad vodním příkopem, projel velkou branou s dvěma polokruhovými věžemi – mezi archeology se takovým bránám říkalo „dvě D“, protože shora vypadaly skutečně, jako dvě písmena D. Vojáci na věžích sledovali jezdce pohledem.

Za branou vjeli na další uzavřené nádvoří. Tady stálo mnoho dřevěných budov. „To jsou kasárna pro vojáky,“ podotkla Kate.

Skupina přejela vnitřní nádvoří, překonala po dalším padacím mostě další vodní příkop, projela další branou s ještě většími věžemi – byly devět nebo deset metrů vysoké a zářily světlem z mnoha střílen.

Teprve pak sesedli, až na vnitřním nádvoří hradu. Profesora vedl Oliver k velké síni hradu; společně zmizeli vevnitř.

První promluvila Kate. „Profesor říkal, že když nás rozdělí, máme jít do kláštera a najít bratra Marcela, který má klíč k chodbě. Předpokládám k té tajné chodbě.“

Marek kývl. „A taky to uděláme. Za chvíli bude tma. Pak můžeme jít.“

Chris se podíval z kopce dolů. V šeru viděl v polích skupinky vojáků až dolů k řece. Kolem těch všech budou muset nějak projít. „Ty chceš do kláštera hned?“

Marek kývl. „I když to teď vypadá nebezpečně,“ řekl, „zítra ráno to bude horší.“

26.12:01

Měsíc nesvítil. Obloha byla temná a hvězdnatá, občas s nějakým tím mráčkem. Marek je vedl z kopce dolů, kolem hořícího

Castelgardu do temné krajiny. Chrise překvapilo, že když si jeho oči zvykly na tmu, bylo při světle hvězd docela dobře vidět. Nejspíš proto, že vzduch není znečištěný, pomyslel si.

Vzpomínal si, že četl, že v dávných staletích lidé vídali Venuši ve dne, jako my dnes vídáme Měsíc. To už je ovšem stovky let nemožné.

Překvapilo ho také, jak naprosté ticho v noci panuje. Nejhlasitější zvuk, který slyšeli, bylo šustění jejich vlastních nohou v trávě a nízkých keřích.

„Půjdeme na cestu,“ zašeptal Marek. „Pak dolů k řece.“

Postupovali pomalu. Marek se často zastavil, na dvě tři minuty se přikrčil a poslouchal a pak teprve šel dál. Uplynula skoro hodina, než se dostali na dohled udusané cesty, která vedla od města k řece. Vypadala jako světlejší pás mezi tmavší trávou a listím, které ji obklopovaly.

Tam se Marek zastavil. Kolem nich bylo naprosté ticho.

Slyšel jen tiché zvuky vánku. Chris už byl netrpělivý a chtěl vyrazit. Po minutě čekání se začal zvedat.

Marek ho stáhl dolů.

Položil si prst na ústa.

Chris poslouchal. Uvědomil si, že je to víc než vítr. Bylo také slyšet šepot. Natahoval uši. Někde před nimi se ozvalo tiché zakašlání. Pak další zakašlání, tentokrát blíž a na jejich straně cesty.

Marek ukázal doprava a doleva. Chris uviděl slabé stříbrné blýskání – zbroj ve světle hvězd – mezi keři naproti přes cestu.

A uslyšel i zašustění, ještě blíž k nim.

Byla to léčka. Vojáci čekali na obou stranách cesty.

Marek ukázal zpátky směrem, odkud přišli. Tiše se odplížili od cesty.

„Kam teď?“ zašeptal Chris.

„Budeme se držet dál od cesty. Půjdeme na východ k řece. Tamhle.“ Marek ukázal a všichni vykročili.

Chris byl teď nervózní a napínal uši, aby uslyšel i ten nejslabší zvuk. Jejich vlastní kroky byly hrozně hlasité, zakrývaly každý jiný zvuk. Chápal teď, proč se Marek tak často zastavoval. Byl to jediný způsob, jak si být jistý.

Vrátili se asi dvě stě metrů od cesty a zamířili k řece mezi poli. I když byla skoro úplná tma, Chris si připadal nechráněný. Na okrajích polí stály nízké zídky, které je aspoň částečně zakrývaly. Ale stejně byl nervózní a oddechl si, když se vrátili mezi nevyklučené křoviny, které byly v noci temnější.

Tento tichý, temný svět mu byl cizí, ale rychle se mu přizpůsobil. Nebezpečí spočívalo v nejmenších pohybech, v téměř neslyšitelných zvucích. Chris se pohyboval přikrčený, napjatý, každý krok nejdřív ozkoušel, než došlápl celou vahou, neustále se otáčel vpravo a vlevo, vpravo a vlevo.

Připadal si jako zvíře a vzpomněl si, jak Marek vycenil zuby před tím útokem ve věži, jako nějaká opice. Podíval se po Kate a viděl, že i ona se pohybuje přikrčeně a napjatě.

Z nějakého důvodu si vzpomněl na jednu učebnu na Yale, kde se konaly semináře, s krémovými stěnami a leštěným dřevěným obložením, a na diskuse mezi postgraduálními studenty, kteří seděli kolem dlouhého stolu: jestli procesuální archeologie je spíš historická nebo archeologická disciplína, jestli jsou závažnější formalistická kritéria nebo objektivistická, jestli derivationistická doktrína v sobě skrývá normativní požadavky.

Nebylo divu, že se nemohli dohodnout. Všechny tyhle věci byly čiré abstrakce, postavené na vodě – nebo ještě spíš nafouklé bubliny. Jejich prázdné debaty nemohly mít řešení; na žádnou z těch otázek neexistovala odpověď. Ale přesto to byly debaty vášnivé a zaujaté. Odkud se to všechno vzalo? Komu na tom záleželo? Nějak si teď nedokázal vzpomenout, proč to bylo tak důležité.

Akademický svět jako by mizel někde v dálce, šedl a rozplýval se ve vzpomínkách, jak teď Chris sestupoval z temného svahu k řece. Ale i když byl vyděšený a napjatý, i když byl jeho život v ohrožení, všechno to bylo neuvěřitelně skutečné, skutečné jaksi uklidňujícím způsobem, dokonce snad –

Uslyšel prasknutí větvičky a strnul.

Marek a Kate strnuli také.

Slyšeli tiché zašustění keřů po své levici a odfrknutí. Zůstali bez hnutí. Marek sevřel svůj meč.

Pak kolem nich proběhlo malé divoké prase.

„Měl jsem ho zabít,“ zašeptal Marek. „Mám hlad.“

Vykročili dál, ale pak si Chris uvědomil, že to prase nevyplašili oni. Protože teď zcela jistě slyšeli zvuky mnoha běžících nohou. Šustění, praskání podrostu. A blížilo se.

Marek se zamračil.

Viděl ve tmě aspoň tolik, že tu a tam zahlédl zalesknutí zbroje. Muselo tam být sedm nebo osm vojáků, kteří spěchali na východ, pak padli k zemi, ukryli se v keřích a ztišili se.

Co se to sakra děje?

Ti vojáci byli předtím na cestičce a čekali na ně. Teď se přesunuli na východ a čekali znova.

Jakto?

Podíval se na Kate, která se krčila vedle něj, ale ta se jen tvářila vyděšeně.

Chris, rovněž přikrčený, poklepal Markovi na rameno.

Zavrtěl hlavou a pak si důrazně ukázal na ucho.

Marek kývl, poslouchal. Nejdřív neslyšel nic než vítr. Zmateně se podíval na Chrise, který prstem vedle ucha naznačoval poklepání.

Zapni si sluchátko, znamenalo to.

Marek si poklepal na ucho.

Po krátkém zapraskání při zapnutí neslyšel nic. Pokrčil rameny na Chrise, který zvedl ruce dlaněmi vpřed: čekej. Marek čekal. Po krátké chvíli tichého naslouchání si uvědomil, že slyší tichý, pravidelný zvuk lidského dechu.

Pohlédl na Kate a položil si prst na ústa. Kývla. Pohlédl na Chrise. I on kývl. Oba pochopili. Nedělat vůbec žádný hluk.

Marek znovu pozorně poslouchal. Ve sluchátku pořád slyšel tichý dech.

Jenže nepatřil nikomu z nich.

Byl to někdo jiný.

Chris zašeptal: „André. Tohle je moc nebezpečné. Nepůjdeme dnes přes řeku.“

„Máš pravdu,“ zašeptal Marek. „Vrátíme se do Castelgardu a schováme se na noc před hradbami.“

„Dobře. Jdeme.“

„Jdeme.“

Ve tmě na sebe kývli, pak si všichni klepli na sluchátko a vypnuli ho.

A přikrčili se. A čekali.

Za chvilku uslyšeli, jak se vojáci pohnuli a znova se rozběhli podrostem. Tentokrát zamířili do kopce – zpátky ke

Castelgardu.

Počkali ještě pět nebo šest minut. Pak vykročili ze svahu dolů, pryč od Castelgardu.

To Chris si to dal všechno dohromady. Jak v noci sestupovali ze svahu, zaplácl si na uchu komára, a tím si omylem zapnul sluchátko. Netrvalo dlouho a uslyšel někoho kýchnout.

A nikdo z nich nekýchl.

Za chvilku potom narazili na to prase, a to už slyšel někoho těžce oddechovat námahou. A Kate a Marek se přitom krčili vedle něj a vůbec se nehýbali.

V té chvíli si uvědomil s jistotou, že tu má sluchátko ještě někdo jiný – a když o tom tak uvažoval, věděl dost přesně, kde ho vzal. Od Gomezové. Někdo ho musel sundat z její useknuté hlavy. Jediný problém téhle teorie byl, že –

Marek do něj šťouchl a ukázal vpřed.

Kate zvedla palec a vesele se zašklebila.

Široká, temná řeka se vlnila a tiše šplouchala. V tomhle místě byla Dordogne široká; skoro neviděli na protější břeh, na linii temnějších stromů a keřů. Neviděli žádný pohyb.

Proti proudu Chris rozeznal siluetu mlýnského mostu. Chris věděl, že mlýn bude v noci zavřený; mlynáři mohli pracovat jen za denního světla, protože dokonce i svíčka znamenala riziko, že prach ve vzduchu vybuchne.

Marek sáhl Chrisovi na paži a ukázal na protější břeh.

Chris pokrčil rameny; neviděl nic.

Marek znovu ukázal.

Chris přimhouřil oči a jen taktak rozeznal tři stužky světlého dýmu stoupající k nebi. Ale jestli pocházejí z ohně, proč není vidět žádné světlo?

Po břehu postupovali proti proudu a nakonec narazili na člun, uvázaný u břehu. V proudu lehce narážel na kameny. Marek pohlédl k protějšímu břehu. Byli teď už kus od ohňů.

Ukázal na člun. Mají to riskovat?

Chris věděl, že druhá možnost je jedině přeplavat řeku. Noc byla studená, máčet se mu nechtělo. Ukázal na člun a kývl.

I Kate kývla.

Vlezli do loďky a. Marek je tiše převezl na druhou stranu Dordogne.

Kate, která seděla vedle Chrise, vzpomínala na jejich rozhovor cestou přes řeku před pár dny. Kolik dnů to bylo? Pak si uvědomila, že to muselo být teprve předevčírem. Ale připadalo jí to jako několik týdnů.

Upřeně hleděla na protější břeh a hledala jakoukoli známku pohybu. Jejich loďka by byla temná silueta na temné vodě proti temnému kopci, ale kdyby se někdo podíval, viděl by je i tak.

Ale zřejmě tam nikdo nebyl. Břeh byl už blíž a loďka se zasyčením zajela do rákosí a měkce přistála. Vylezli ven.

Kolem břehu vedla úzká ušlapaná stezka. Marek si položil prst na ústa a vykročil po ní. Měl namířeno k ohňům.

Opatrně ho následovali.

O pár minut později už věděli, na čem jsou. Byly tam čtyři ohně, rozmístěné v pravidelných intervalech u břehu. Obklopovaly je kusy rozbité zbroje na hromadách hlíny, takže byl vidět jen kouř.

Ale nebyli tam žádní vojáci.

„Starý trik,“ zašeptal Marek. „Ohně udávají klamnou polohu.“

Kate si nebyla moc jistá, čeho se má tím „starým trikem“ dosáhnout. Možná to má naznačit větší sílu, víc vojáků, než člověk opravdu má. Marek je vedl kolem ohňů k několika dalším, které byly vidět dál u břehu. Drželi se blízko u řeky, slyšeli žbluňkání vody. Když došli k poslednímu ohni, Marek se prudce obrátil a padl k zemi. Kate a Chris následovali jeho příkladu a pak uslyšeli hlasy, prozpěvující nekonečnou píseň.

Text zněl přibližně: „Po pivu se dobře vedle ohně spí, po pivu se každý voják veselí…“

A tak to pokračovalo donekonečna. Když slyšela ten text, pomyslela si: to je něco jako „patnáct mužů sedlo na mrtvého bednu, johoho…“ A když zvedla hlavu, skutečně viděla šest vojáků v černém a zeleném, jak sedí kolem ohně, pijí a hlasitě hulákají. Možná dostali rozkaz natropit tolik rámusu, aby se ta spousta ohňů zdála přiměřená.

Marek jim gestem naznačil, aby se vrátili, a když byli dost daleko, vedl je doleva, dál od řeky. Za sebou nechali stromy lemující vodní proud a znova se plížili mezi otevřenými poli.

Uvědomila si, že jsou to stejná pole, kterými už ráno jednou šla. No jistě, vlevo teď viděla slabé žluté světlo v horních oknech kláštera, kde někteří mniši pracovali dlouho do večera.

A také temné siluety doškových chalup přímo před sebou.

Chris ukázal ke klášteru. Proč tam nejdou?

Marek si složil ruce k hlavě: Všichni spí.

Chris pokrčil rameny: No a co?

Marek sehrál drobnou pantomimu: Vzbudí se, vyděsí se, spustí poplach. Zřejmě chtěl říct, že by vyvolali moc velký rozruch, kdyby tam šli takhle v noci.

Chris znovu pokrčil rameny: No a co?

Marek varovně zakýval prstem: to by nebylo dobré. Pak ústy naznačil slovo „ráno“.

Chris si povzdechl.

Marek šel podél farem, až došel k vypálené stodole – čtyři stěny a zčernalé zbytky trámů, které kdysi podpíraly doškovou střechu. Vedl je dovnitř otevřenými dveřmi, na kterých byla rudá šmouha. V té tmě ji skoro neviděla.

Uvnitř rostla vysoká tráva a válelo se tam pár kusů rozbitého nádobí. Marek se začal hrabat v trávě, až našel dva hliněné hrnce s otlučenými okraji. Kate připadaly jako nočníky. Marek je opatrně postavil na jedno vypálené okno. Zašeptala:

„Kde přespíme?“

Marek ukázal na zem.

„Proč nemůžeme do kláštera?“ zašeptala a ukázala na nebe nad nimi. Noc byla chladná. Kate měla hlad. Toužila po bezpečí uzavřeného prostoru.

„Není to bezpečné,“ šeptal Marek. „Zůstaneme tady.“

Lehl si na zem a zavřel oči.

„Proč to není bezpečné?“ ptala se.

„Protože někdo má sluchátko. A ví, kam máme namířeno.“

Chris řekl: „Chtěl jsem s tebou mluvit o –“

Marek ani neotevřel oči. „Teď ne. Spi.“

Lehla si a Chris si lehl vedle ní. Přitiskla se k němu zády. Jen kvůli teplu. Noc byla strašně studená.

V dáli uslyšela hřmění.

Někdy kolem půlnoci začalo pršet. Ucítila na tváři velké kapky a vstala, právě když se spustil liják. Rozhlédla se, uviděla malou dřevěnou kůlnu, částečně vypálenou, ale pořád ještě stojící. Zalezla pod ni, sedla si a znovu se přitiskla k Chrisovi.

Marek přišel za nimi, lehl si vedle a okamžitě znova usnul.

Viděla, že se mu na tváři rozstřikují kapky, ale on pochrupoval.

26.12:01

Pět horkovzdušných balonů stoupalo nad náhorní plošiny k dopolednímu slunci. Bylo už skoro deset. Na jednom z balonů byl klikatý vzor, který Sternovi připomněl navažské kresby.

„Je mi líto,“ řekl Gordon za jeho zády. „Ale odpověď zní ne. Nemůžete se tam vrátit v prototypu, Davide. Je to moc riskantní.“

„Proč? Já jsem myslel, že je to všechno přece tak dokonale bezpečné. Bezpečnější než auto. Tak co je na tom riskantního?“

„Řekl jsem vám, že nemáme transkripční chyby – chyby, ke kterým dochází při zpětném skládání,“ řekl Gordon. „Jenže ona to není tak docela pravda.“

„Aha.“

„Za normálních okolností je pravda, že nemůžeme najít žádné stopy po chybách. Ale pravděpodobně k nim dochází při každé cestě. Jsou jen tak malé, že se nedají zjistit. Ale stejně jako dávky radioaktivity i tyhle chyby se sčítají. Po jedné cestě je nevidíte, ale po deseti nebo dvaceti už se začnou projevovat. Třeba máte na kůži něco jako malou jizvičku.

Drobnou šmouhu na rohovce. Nebo se začnou projevovat příznaky cukrovky nebo oběhových potíží. Jak k tomu jednou dojde, už nikdy nesmíte žádnou cestu podniknout. Protože si už nemůžete dovolit riskovat, že se ty problémy zhorší. Znamená to, že jste dosáhl cestovního limitu.“

„A to se stalo?“

„Ano. Některým laboratorním zvířatům. A několika lidem.

Průkopníkům – těm, co užili prototyp, který je teď v laboratoři.“

Stern zaváhal: „A kde teď jsou ti lidé?“

„Většina z nich je ještě tady. Pořád pro nás pracují. Jenže už necestují. Nemůžou.“

„No dobře,“ namítl Stern, „ale mně jde jen o jednu cestu.“

„A my jsme ten stroj už hodně dlouho ani nepoužili, ani nekalibrovali,“ vysvětloval Stern. „Může být v pořádku, ale taky nemusí. Koukejte: řekněme, že vás necháme cestovat zpátky, a až dorazíte do roku 1357, zjistíte, že máte tak vážné transkripční chyby, že se neodvážíte vrátit. Protože nemůžete riskovat, že se vám jich nahromadí víc.“

„Chcete říct, že bych tam musel zůstat.“

„Ano.“

Stern se zeptal: „To se někdy někomu stalo?“

Gordon chvilku váhal. „Možná.“

„Chcete říct, že tam teď ještě někdo je?“

„Možná,“ opakoval Gordon. „Nevíme to jistě.“

„Ale to je přece hrozně důležité,“ řekl s náhlým vzrušením Stern. „Vždyť mi vlastně říkáte, že tam možná je někdo, kdo jim může pomoci.“

„Já nevím,“ zavrtěl pochybovačně hlavou Gordon, „jestli by jim zrovna tenhle člověk pomohl nebo ne.“

„Ale neměli bychom jim to říct? Poradit jim?“

„Neexistuje žádný způsob, jak se s nimi spojit.“

Stern zavrtěl hlavou. „Víte, já myslím, že je.“

16.12:23

Chris se vzbudil před svítáním, roztřesený a promrzlý. Obloha byla světle šedá, u země se držela řídká mlha. Seděl pod kůlnou, kolena přitažená k bradě, zády opřený o stěnu. Kate seděla vedle něj a ještě spala. Pohnul sebou, aby se podíval ven, a sykl náhlou bolestí. Všechny svaly měl bolavé a v křeči – na pažích, na nohou, na hrudi, všude. Když otočil hlavu, bolel ho krk.

S překvapením si všiml, že rameno jeho kabátce je ztuhlé zaschlou krví. Zřejmě ho včera ten šíp zasáhl dost, aby způsobil krvácení. Chris zkusmo pohnul paží, znova sykl bolestí, ale usoudil, že je všechno v pořádku.

Zachvěl se vlhkým chladem. Toužil po teplém ohni a po něčem k jídlu. V žaludku mu kručelo. Nejedl už víc než čtyřiadvacet hodin. A měl žízeň. Kde tady najdou vodu? Dá se pít z Dordogne? Nebo musejí najít pramen? A kde si opatří něco k jídlu?

Obrátil se k Markovi, ale ten byl pryč. Rozhlédl se kolem další ostrá, krutá bolest –, ale Marek byl pryč.

Začal vstávat, když se ozvaly kroky. Marek? Ne, usoudil:

byly to kroky víc než jednoho člověka. A také uslyšel tiché cinkání kroužkové zbroje.

Kroky se přiblížily a zastavily. Zatajil dech. Napravo od něj, ani ne metr od jeho hlavy, se v otevřeném okně objevila železná rukavice a opřela se o parapet. Rukáv nad rukavicí byl zelený s černými lemy.

Arnautovi lidé.

„Hic nemo habitavit nuper,“ řekl mužský hlas.

Ode dveří přišla odpověď, „Et intellego quare. Specta, porta habet signum rubrum. Estne pestilentiae?“

„Pestilentia? Certo scisne? Abeamus!“

Ruka se rychle stáhla a kroky spěchaly pryč. Sluchátko mu nic z toho nepřeložilo, bylo vypnuté. Musel se spolehnout na vlastní znalost latiny. Co je to pestilentia? Nejspíš mor. Vojáci viděli znamení na dveřích a rychle odešli.

Proboha, pomyslel si, je tohle morový dům? Proto ho vypálili? Může tu člověk ještě dostat mor? Přemýšlel o tom, když k jeho hrůze vyběhla z vysoké trávy černá krysa a zmizela ve dveřích. Chris se zachvěl. Kate se vzbudila a zívla.

„Kolik je –“

Položil si prst na ústa. Zavrtěl hlavou.

Ještě slyšel odcházející muže, jejich hlasy v ranním oparu slábly. Chris vyklouzl zpod kůlny, doplížil se k oknu a opatrně vykoukl.

Uviděl aspoň tucet vojáků v Arnautových barvách, jak metodicky prohledávají všechny chalupy u zdi kláštera. Vtom Chris uviděl Marka, jak jde směrem k vojákům. Byl nahrbený, táhl za sebou jednu nohu. V ruce měl nějaké zelené byliny. Vojáci ho zastavili. Marek se poníženě uklonil. Celé jeho tělo vypadalo malé a slabé. Ukázal vojákům, co to nese. Vojáci se zasmáli a odstrčili ho. Marek pokračoval v cestě, pořád nahrbený a ponížený.

Kate sledovala Marka, jak prošel kolem jejich vypálené stodoly a zmizel za rohem klášterní zdi. Zřejmě k nim nechtěl jít, dokud jsou tu vojáci.

Chris se s bolestnou grimasou vsoukal zpátky pod přístřešek. Rameno měl zřejmě zraněné; na látce byla zaschlá krev. Pomohla mu rozepnout kabátec; zkřivil při tom bolestně tvář a kousl se do rtu. Opatrně mu odtáhla volnou plátěnou košili a viděla, že celou levou stranu hrudi má ošklivě fialovou, na krajích zažloutlou. Tam ho nejspíš zasáhl dřevec.

Když uviděl její výraz, zašeptal: „Je to zlé?“

„Myslím, že je to jen modřina. Možná nějaké to zlomené žebro.“

„Bolí to jako pes.“

Stáhla mu košili z ramene, z rány po šípu. Byla to asi pěticentimetrová šikmá povrchová rána, pokrytá zaschlou krví.

„Jak to vypadá?“ ptal se.

„Jenom roztržené.“

„Zanícené?“

„Ne, vypadá to čistě.“

Stáhla kabátec ještě dál, uviděla další modřiny na zádech, na boku. Celé jeho tělo byla jedna velká modřina. Muselo to strašně bolet. Divila se, že si nestěžuje víc. Koneckonců byl to přece týž člověk, který se vztekal, když mu ranní omeletu udělali se sušenými hříbky a ne s čerstvými. Který se dokázal urazit, když nesouhlasil s výběrem vína.

Začala mu zapínat kabátec. Řekl: „To zvládnu sám.“

„Já ti pomůžu…“

„Řekl jsem, že to zvládnu sám.“

Pustila ho a zvedla ruce. „Dobře. Dobře.“

„Stejně se musím trochu rozhýbat,“ řekl, ale při každém knoflíku sykl. Zapnul je všechny sám. Pak se ale opřel zády o zeď, oči zavřené, zpocený námahou a bolestí.

„Chrisi…“

Otevřel oči. „Nic mi není. Fakt, nedělej si starosti. Jsem úplně v pořádku.“

A myslel to vážně.

Měla pocit, že sedí vedle někoho úplně cizího.

Když Chris viděl své rameno a hruď – úplně fialové – překvapila ho vlastní reakce. Zranění bylo rozsáhlé. Čekal by, že ho to vyděsí. Ale cítil se náhle lehce a skoro bezstarostně.

Bolestí málem lapal po dechu, ale to bylo jedno. Byl rád, že je naživu, že má před sebou další den. Jeho obvyklé stížnosti, jeho malicherné starosti a nejistoty mu připadaly najednou nepodstatné. Zjistil, že místo nich v sobě objevil jakýsi zdroj nespoutané energie – téměř agresivní vitality. Nevzpomínal si, že by něco takového pocítil někdy dřív. Proudila mu tělem jako teplo. Svět kolem se mu zdál živější a smyslnější než kdy dřív.

Šedý úsvit měl pro Chrise jakousi nedotčenou krásu.

Chladný, čerstvý vzduch voněl mokrou trávou a vlhkou zemí.

Kameny za jeho zády ho podpíraly. Dokonce i ta bolest byla užitečná, protože vypálila všechny zbytečné pocity. Cítil se obnažený, bdělý a připravený na všechno. Tohle byl jiný svět, s jinými pravidly.

A on byl poprvé v něm.

Docela v něm.

Když vojáci odešli, Marek se vrátil. „Rozuměli jste tomu?“ zeptal se.

„Čemu?“

„Vojáci hledají tři lidi z Castelgardu: dva muže a ženu.“

„Proč?“

„Arnaut s nimi chce mluvit.“

„Není nad popularitu,“ ironicky se ušklíbl Chris. „Kdekdo o nás stojí.“

Marek jim podal každému hrst vlhké trávy a listů. „Planá zelenina. Snídaně. Dejte si.“

Chris hlučně žvýkal. „Jsou skvělé,“ řekl. A myslel to vážně.

„Ta rostlina se zubatými listy je řimbaba. Pomůže proti bolesti. Ten bílý stonek je vrba. Zmírní otoky.“

„Díky,“ usmál se Chris. „Je to moc dobré.“

Marek na něj nevěřícně zíral. Zeptal se Kate: „Není mu nic?“

„Ba ne, myslím, že není.“

„Dobře. Tak to snězte a půjdeme do kláštera. Pokud se protáhneme kolem stráží.“

Kate si stáhla paruku. „To nebude problém,“ řekla. „Hledají dva muže a ženu. Takže: kdo má nejostřejší nůž?“

Naštěstí už měla vlasy krátké; Markovi trvalo jen pár minut odřezat delší prameny a celé dílo dokončit. Zatímco pracoval,

Chris řekl: „Přemýšlel jsem o tom včerejším večeru.“

„Někdo má určitě sluchátko,“ řekl Marek.

„Jo,“ kývl Chris. „A já myslím vím, kde k němu přišel.“

„Gomezová,“ doplnil Marek.

„Taky myslím. Ty jsi jí ho nevzal?“

„Ne. Nenapadlo mě to.“

„Jiný člověk ho určitě může nacpat do ucha tak hluboko, aby něco slyšel, i když mu tak docela nepadne.“

„Ano,“ souhlasil Marek. „Ale otázka zní, kdo to je? Jsme ve čtrnáctém století. Malá růžová věcička, která mluví, to je čarodějnictví. Vyděsila by každého, kdo by ji našel. Ten, kdo ji sebral, by ji pustil z ruky jako horký brambor a pak by ji nejspíš rozdupal. Nebo by utíkal jako pominutý.“

„Já vím,“ řekl Chris. „Proto taky čím víc o tom přemýšlím, vidím jen jedinou možnou odpověď.“

Marek kývl. „Ti syčáci nám to neřekli.“

„Co nám neřekli?“ ptala se Kate.

„Že je tady ještě někdo jiný. Někdo z dvacátého století.“

„Je to jediná možná odpověď,“ dodal Chris.

„Ale kdo?“ přemítala Kate.

Chris o tom přemýšlel celé ráno. „De Kere,“ řekl. „Musí to být de Kere.“

Marek vrtěl hlavou.

„Uvažuj o tom,“ naléhal Chris. „Je tady teprve rok, ne? Nikdo neví, odkud přišel, ne? Vlísal se do přízně Oliverovi a nás všechny nenávidí, protože se bojí, že uděláme totéž. Odvede svoje vojáky od koželužny, dojde s nimi až pěkný kus dál po ulici, než promluvíme – a pak ho máme okamžitě zase na krku. Říkám ti, musí to být de Kere.“

„Jenže je v tom jeden problém,“ namítl Marek. „De Kere mluví bezchybnou okcitánštinou.“

„To ty přece taky.“

„Ne. Já mluvím jako neobratný cizinec. Vy dva posloucháte překlady ve sluchátkách. Já poslouchám to, co opravdu říkají. De Kere mluví jako člověk, který se tu narodil. Hovoří úplně plynně a přízvuk má úplně stejný jako všichni ostatní.

A okcitánština je ve dvacátém století mrtvý jazyk. Není možné, aby byl z našeho století a mluvil takhle. Musí být zdejší.“

„Třeba je to lingvista.“

Marek vrtěl hlavou. „Není to de Kere,“ řekl. „Je to Guy Malegant.“

„Sir Guy?“

„Určitě,“ kývl Marek. „Měl jsem o něm své pochybnosti od té chvíle, co nás chytili v té chodbě. Vzpomínáte? Byli jsme tam prakticky úplně zticha – ale on otevře dveře a chytí nás. Ani se nepokoušel předstírat překvapení. Netasil meč. Okamžitě spustil poplach. Protože už věděl, že tam jsme.“

„Ale tak to přece nebylo. Do místnosti přišel sir Daniel,“ namítl Chris.

„A přišel opravdu? Já si nevzpomínám, že bych ho tam byl viděl.“

„Víš,“ přidala se Kate, „já si myslím, že Chris má možná pravdu. Mohl by to být de Kere. Protože jak jsem byla v té uličce mezi kaplí a hradem á poměrně vysoko na zdi kaple, slyšela jsem, jak de Kere posílá vojáky, aby vás zabili, a vzpomínám si, že jsem byla tak daleko, že jsem je neměla slyšet tak jasně, jak jsem je slyšela.“

Marek se na ni upřeně zadíval. „A co se stalo dál?“

„Pak de Kere něco zašeptal jednomu vojákovi… a to už jsem neslyšela.“

„Jasně. Protože neměl sluchátko. Kdyby ho měl, byla bys slyšela všechno, včetně šeptání. Ale on ho neměl. Je to sir

Guy. Kdo usekl Gomezové hlavu? Sir Guy a jeho muži. Kdo se tak nejspíš mohl vrátit a vzít si sluchátko? Sir Guy. Ostatní muže ten blýskající stroj vyděsil. Jenom sira Guye ne. Protože věděl, co to je. Je z našeho století.“

„Já myslím, že Guy tam nebyl, když stroj blýskal,“ namítl

Chris.

„Jenže to hlavní je,“ nedal se Marek, „že jeho okcitánština je strašná. Mluví jako Newyorčan – nosem.“

„A není on ze severu Anglie? A taky myslím, že to není šlechtic. Mám dojem, že ho na rytíře pasovali za statečnost, a ne kvůli původu.“

„Na kolbišti nebyl tak dobrý, aby tě srazil prvním dřevcem,“ přesvědčoval Marek. „Není ani tak dobrý šermíř, aby mě v souboji zabil. Říkám vám, že je to Guy de Malegant.“

„No,“ uzavřel Chris, „ať je to, kdo je to, ví, že jdeme do kláštera.“

„Přesně tak,“ kývl Marek, poodstoupil od Kate a zkoumavě pohlédl na její tvář: „Tak jdeme.“

Kate se opatrně dotkla vlasů. Řekla: „Mám být ráda, že nemám zrcadlo?“

Marek kývl. „Nejspíš.“

„Vypadám jako kluk?“

Chris a Marek se na sebe podívali. Chris řekl: „Víceméně.“

„Víceméně?“

„Jo. Vypadáš. Vypadáš jako kluk.“

„Nebo přinejmenším skoro,“ dodal Marek.

Všichni se zvedli.

15.12:09

Těžká dřevěná brána se pootevřela. Zevnitř vykoukl zastíněný obličej v bílé kápi. „Bůh vám dej vzrůst a hojnost,“ řekl mnich vážně.

„Bůh ti dej zdraví a moudrost,“ odpověděl Marek okcitánsky.

„Co si přejete?“

„Přišli jsme k bratru Marcelovi.“

Mnich kývl, skoro jako by je čekal. „Certes, můžete vstoupit,“ řekl. „Jdete včas, ještě je zde.“ Otevřel dveře o něco víc, takže mohli po jednom vejít.

Ocitli se v malém kamenném předpokoji, velmi temném. Ucítili vůni pomerančů a růží. Zevnitř z kláštera slyšeli prozpěvování.

„Zbraně můžete odložiti zde,“ řekl mnich a ukázal do kouta místnosti.

„Dobrý bratře, to, obávám se, nemůžeme.“

„Zde se nemáte čeho báti,“ řekl mnich. „Odložte zbraň nebo odejděte.“

Marek začal protestovat, ale pak odepnul meč.

Mnich je neslyšným krokem vedl tichou chodbou. Stěny byly z holého kamene. Zahnuli za roh a pokračovali další chodbou.

Klášter byl hodně rozsáhlý a připomínal bludiště.

Byl to cisterciácký klášter; mniši nosili bílá roucha z hrubé látky. Přísnost cisterciáckého řádu byla záměrnou výtkou zhýčkanějším řádům benediktinů a dominikánů. Od cisterciáckých mnichů se čekalo, že budou dodržovat přísnou disciplínu v atmosféře tvrdého asketismu. Po staletí cisterciáci nepovolovali žádné plastické ozdoby na svých prostých stavbách a žádné ozdobné ilustrace ve svých rukopisech. Jejich jídlo sestávalo ze zeleniny, chleba a vody, bez masa a bez omáček. Lůžka byla tvrdá, postele prázdné a studené. V každém ohledu byl jejich klášterní život spartánský. Ale právě tahle tuhá disciplína jim –

Plesk!

Marek se obrátil po zvuku. Blížili se k ambitu – otevřenému nádvoří, ze tří stran obklopenému podloubím. Mělo to být místo ke čtení a k rozjímání.

Plesk!

Teď uslyšeli smích. Hlučné hlasy mužů.

Když vkročili do ambitu, uviděl Marek, že fontána a zahrada byly odstraněny. Povrch tvořila holá udusaná hlína. Čtyři muži, potící se v dlouhých plátěných košilích, hráli jakousi házenou.

Plesk!

Míč se kutálel po zemi a muži se navzájem postrkovali a odráželi, míč nechávali být. Když se zastavil, jeden z mužů ho sebral, vykřikl: „Tenez!“ a odpálil míč přes hlavu holou dlaní. Míč se odrazil od postranní stěny ambitu. Muži vykřikli a začali spolu bojovat o pozice. Pod podloubím stáli mniši a šlechtici, kteří na ně povzbudivě volali a potřásali váčky peněz na sázky.

Na jedné straně byla připevněna dlouhá dřevěná deska, a vždycky když míč dopadl na ni – s hlasitým zaduněním –, sázkaři kolem se rozkřičeli ještě víc.

Markovi chvilku trvalo, než si uvědomil, na co se to vlastně dívá: na nejranější podobu tenisu.

Tenez – z výkřiku podávajícího, který znamenal: „Přijmi ho!“ – byla nová hra, vymyšlená před pouhými pětadvaceti lety, a stala se okamžitým hitem. Rakety a sítě přišly až o stovky let později; prozatím vypadala hra jako určitá forma házené a hrály ji všechny vrstvy společnosti. Mezi šlechtou se hra stala tak populární, že to vyvolalo trend k výstavbě nových klášterů – která byla často přerušena po dobudování ambitu. Královským rodinám dělalo starosti, že princové zanedbávali svůj rytířský výcvik a trávili dlouhé hodiny na kurtu, kde se často hrálo až dlouho do noci ve světle pochodní. Sázelo se hlava nehlava. Král Jan II. Francouzský, nyní zajatý v Anglii, za ty roky utratil malé jmění, aby zaplatil své dluhy z tenisu. (Král Jan byl znám jako Jan Dobrý, ale říkalo se, že ať je Jan dobrý v čemkoli, tenis to rozhodně není.)

Marek se zeptal: „Hráváte zde často?“

„Cvičení povzbuzuje tělo a brousí mysl,“ řekl mnich okamžitě. „Hrajeme zde ve dvou ambitech.“

Když procházeli ambitem, všiml si Marek, že někteří diváci mají na sobě zelené, černě lemované oblečení. Byli to tvrdí, ošlehaní muži s chováním lapků.

Nechali ambit za sebou a začali stoupat po schodech.

Marek řekl mnichovi: „Zdá se, že řád vítá muže Arnauta de Cervole.“

„Pravdu díš,“ řekl mnich, „neboť oni nám budou ku prospěchu a navrátí nám mlýn.“

„Byl vám vzat?“ ptal se Marek.

„Lze to tak říci.“ Mnich došel k oknu, odkud bylo vidět na Dordogne a na mlýnský most asi půl kilometru odtud.

„Vlastníma rukama mniši Sainte-Mere postavili tento mlýn na příkaz našeho uctívaného architekta bratra Marcela. Marcel je v klášteře velmi vážen. Jak víte, byl architektem dřívějšího opata, biskupa Laona. Mlýn, který on navrhl a my postavili, je majetkem kláštera a poplatky z něj také.

Sir Oliver však požaduje daň z mlýna pro sebe, ačkoli k tomu nemá ospravedlnění, leda to, že zdejší oblasti ovládá jeho vojsko. Proto je otec opat potěšen, že Arnaut se zapřisáhl vrátiti mlýn klášteru a s daní skoncovati. Proto sobě přátelsky vedeme k Arnautovým mužům.“

Chris to všechno poslouchal a říkal si: moje teze! Bylo to přesně tak, jak se to ukazovalo v jeho výzkumu. I když někteří lidé pořád považovali středověk za zaostalou dobu, Chris věděl, že ve skutečnosti to byla doba intenzivního rozvoje technologií a v tomto smyslu jen málo odlišná od té naší. Průmyslová mechanizace, která se stala charakteristickým rysem Západu, má svůj počátek ve středověku. Největší zdroj energie dostupný v té době – vodní energie – se prudce rozvíjel a používal se na stále víc věcí: nejen na mletí obilí, ale na plstění látek, kování, drcení pivního základu, tesařství, míchání malty a cementu, výrobu papíru, výrobu provazů, lisování oleje, přípravu barev na látky a pohánění měchů k rozpalování pecí pro výrobu oceli. Po celé Evropě se na řekách stavěly přehrady, často několik s krátkými rozestupy. Na některých místech stály celé kaskády mlýnů, které jeden za druhým postupně využívaly energii téže vody.

Mlýny byly obvykle monopol a představovaly významný zdroj příjmů – a konfliktů. Žaloby, vraždy a boje doprovázely mlýny pořád dokola. A tohle byl příklad, na kterém se ukazuje –

„A přesto,“ říkal právě Marek, „vidím, že mlýn jest dosud v rukou sira Olivera, neboť nad ním vlají jeho praporce a na obvodové zdi stojí jeho lučištníci.“

„Oliver drží most,“ vysvětloval mnich, „protože most je blízko cesty do La Roque, a ten, kdo ovládá mlýn, ovládá i cestu. Ale Arnaut jim brzo mlýn vezme.“

„A vrátí ho vám.“

„Přesně tak.“

„A co klášter na oplátku učiní pro Arnauta?“

„Požehnáme mu, samozřejmě,“ řekl mnich a udělal pauzičku.

Pak dodal: „A také mu dobře zaplatíme.“

Prošli skriptoriem, kde mniši seděli v řadách u svých pultů a tiše opisovali knihy. Ale Markovi to všechno připadalo nesprávné; místo meditativních zpěvů doprovázely jejich práci výkřiky a údery míče z ambitu. A navzdory starým cisterciáckým zápovědím ilustrací mnozí mniši kreslili obrázky do rohů a na okraje rukopisů. Malíři měli před sebou řadu štětců a kamenné misky s různými barvami. Některé z ilustrací byly zářivé a ozdobné.

„Tudy,“ řekl mnich a vedl je po schodech dolů na malé prosluněné nádvoří. Na jedné straně uviděl Marek osm vojáků v Arnautových barvách, jak se vyhřívají na sluníčku. Všiml si, že své meče mají u sebe.

Mnich je vedl k malému domu na kraji dvora a pak dovnitř. Uslyšeli zurčení tekoucí vody a uviděli fontánu s velkou nádrží. Uslyšeli prozpěvování latinských modliteb. Uprostřed místnosti dva mniši v kutnách omývali nahé, bledé tělo ležící na stole.

„Frater Marcellus,“ zašeptal mnich a lehce se uklonil.

Marek se zarazil. Chvilku mu trvalo, než si uvědomil, co vlastně vidí.

Bratr Marcel byl mrtev.

14.52:07

Jejich reakce je prozradila. Mnich jasně viděl, že nevěděli, že je bratr Marcel mrtvý. Zamračil se, uchopil Marka za paži a zeptal se: „Proč jste zde?“

„Doufali jsme, že budeme moci hovořit s bratrem Marcelem.“

„Zemřel včera v noci.“

„Jak zemřel?“ zeptal se Marek.

„Nevíme. Leč, jak vidíte, byl už stár.“

„Naše věc je dosti naléhavá,“ řekl Marek. „Možná kdybychom mohli zhlédnout jeho soukromé statky –“

„Neměl žádných soukromých statků.“

„Ale nějaké osobní předměty jistě –“

„Žil velmi prostě.“

„Směl bych spatřit jeho celu?“

„Je mi líto, není to možné.“

„Ale velmi bych ocenil, kdyby –“

„Bratr Marcel žil ve mlýně. Jeho cela tam byla již mnoho let.“

„Aha.“ Mlýn byl teď v moci Oliverových jednotek. Tam nemohli, přinejmenším ne teď.

„Ale snad bych vám mohl pomoci. Povězte mi, jaká jest vaše naléhavá věc?“ zeptal se mnich. Neřekl to nijak významně, ale Marek byl okamžitě ve střehu.

„Byla to soukromá věc,“ odpověděl. „Nemohu o ní hovořiti.“

„Zde není nic soukromého,“ řekl mnich. Nenápadně couval ke dveřím. Marek byl přesvědčen, že mnich hodlá vyvolat poplach.

„S žádostí nás sem poslal magistr Edwardus.“

„Magistr Edwardus!“ Mnichovo chování se okamžitě změnilo.

„Proč jste mi toho neřekli? A čím jste magistru Edwardovi?“

„Jsme jeho pomocníci.“

„Certes?“

„Vskutku, je tomu tak.“

„Proč jste mi toho neřekli? Magistr Edwardus je zde vítán, neboť prokazoval dobré služby opatovi, než ho Oliverovi muži odvedli.“

„Aha.“

„Pojďte nyní se mnou,“ řekl. „Opatovým přáním jistě bude vás vidět.“

„Ale my –“

„Bude to opatovým přáním. Pojďte!“

Když vyšli zase ven, všiml si Marek, kolik vojáků v zelené a černé je teď na nádvořích. A rozhodně se nijak nepovalovali; byli ve střehu a připraveni k boji.

Opatův příbytek byl malý, postavený z ozdobně vyřezávaného dřeva, umístěný v protějším koutě kláštera. Uvedli je do malého předpokoje obloženého dřevem, kde před zavřenými dveřmi seděl postarší mnich, nahrbený a podsaditý tak, že připomínal žabáka.

„Je otec opat uvnitř?“

„Je, leč zpovídá právě kajícnici.“

Z vedlejší místnosti bylo slyšet rytmické vrzání.

„Jak dlouho setrvají na modlitbách?“ zeptal se mnich.

„Může to býti hodná chvíle,“ řekl žabák. „Je to těžká hříšnice. Její provinění jsou častá a opakovaná.“

„Uvědom, prosím, otce opata, že za ním přicházejí tito ctní mužové,“ řekl mnich, „neboť přinášejí noviny o Edwardu de Johnesovi.“

„Uvědomím ho,“ odpověděl žabák znuděně. Ale Marek zachytil v jeho očích záblesk náhlého zájmu. Zřejmě mu to něco říkalo.

„Nadchází terce,“ podíval se žabák na postavení slunce.

„Pojedí s námi tví hosté naši skromnou krmi?“

„Vřelé díky, leč nikoli –“ Chris zakašlal. Kate šťouchla Marka do zad. Marek se opravil. „Rádi přijmeme, nebudeme-li nadužívat vaší pohostinnosti.“

„V milosti Boží, buďte nám vítáni.“

Právě se chystali vykročit do jídelny, když do místnosti vběhl udýchaný mladý mnich. „Pan Arnaut přichází! Přeje si okamžitě vidět otce opata!“

Žabák vyskočil a přikázal: „Okamžitě odejděte!“ A otevřel jim postranní dvířka.

Tak se ocitli v malé, prosté místnosti vedle opatova pokoje. Skřípání postele ustalo; uslyšeli tichý hlas žabáka, který naléhavě něco říkal opatovi.

Vzápětí se otevřely jiné dveře a do místnosti vběhla žena, s nahýma nohama a zardělá, a spěšně si upravovala šaty. Byla velmi krásná. Když se obrátila, Chris s ohromením zjistil, že je to lady Claire.

Zachytila jeho pohled a řekla: „Proč na mě tak hledíš?“

„Ehm, má paní…“

„Panoši, tvůj pohled je hrubě nespravedlivý. Jak se opovažuješ mě souditi? Jsem slabá žena, samotná v cizí zemi, nemám nikoho, kdo by se mne zastal, kdo by mne chránil či mi radil. A přesto se musím dostati do Bordeaux, osmdesát mil vzdáleného, a poté do Anglie, mám-li vznésti nárok na statky svého manžela. To jest má povinnost vdovy a matky, a v tomto čase války a neklidu učiním bez zaváhání cokoli, čeho k tomu bude potřebí.“

Chris si pomyslel, že váhání tato žena nejspíš vůbec nezná. Ohromila ho její troufalost. Marek na ni naopak hleděl s neskrývaným obdivem. Řekl: „Prosím, odpusť mu, paní. Jest mladý a často neohledný.“

„Okolnosti se mění. Potřebovala jsem doporučení, jež mi mohl poskytnouti pouze opat. Užívám těch prostředků, jimiž vládnu.“ Lady Claire teď poskakovala na jedné noze a snažila se udržet rovnováhu, zatímco si natahovala nohavice. Pevně si je přitáhla, uhladila si šaty a pak si zakryla hlavu rouškou a zručně si ji uvázala pod bradou, takže byla vidět jen její tvář.

Během chvilky vypadala jako jeptiška. Její chování bylo teď skromné, hlas tišší, měkčí.

„Nyní víte, co nižádný člověk zvěděti neměl. Jsem ve vaší moci a snažně prosím o mlčení.“

„A toho se vám také dostane,“ ujistil ji Marek, „neboť vaše věci nejsou našimi.“

„Vám se v oplátku dostane mého,“ řekla. „Neboť jest zřejmé, že opat si nepřeje, aby vaše přítomnost byla Cervolovi známa.

Všichni si ponecháme svá tajemství. Mám vaše slovo?“

„To vskutku máte, má paní,“ řekl Marek.

„Ano, paní,“ řekl Chris.

„Ano, paní,“ řekla Kate.

Když Claire slyšela její hlas, zamračila se a přistoupila k ní. „Hovoříte spravedlivě?“

„Ano, paní,“ opakovala Kate.

Claire přejela Kate rukou po hrudi a ucítila pod stahujícím plátěným pásem prsa. „Ostříhala sis vlasy, panno,“ řekla. „Víš, že stavěti se mužem jest zločin a lze jej trestat smrtí?“

Při těch slovech pohlédla na Chrise.

„Víme to,“ odpověděl Marek.

„Musíš být velmi oddána svému magistru, že ses vzdala svého pohlaví.“

„To jsem, paní.“

„Potom se tedy z celého srdce modlím, abys zůstala při životě zachována.“

Dveře se otevřely a žabák na ně zakýval. „Ctní páni, pojďte.

Má paní, ty prosím zůstaň, opat brzy splní tvé přání. Leč vy, páni – pojďte se mnou.“

Venku na nádvoří se Chris naklonil k Markovi a zašeptal: „André. Ta ženská je jed.“

Marek se usmíval. „Uznávám, že má určitou jiskru…“

„André. Říkám ti, té nemůžeš věřit jediné slovo.“

„Myslíš? Mně naopak připadala pozoruhodně přímá,“ řekl Marek. „Hledá ochranu. A má pravdu.“

Chris na něj zůstal zírat. „Ochranu!“

„Ano. Hledá zastánce,“ kývl zamyšleně Marek.

„Zastánce? O čem to mluvíš? Máme jenom – kolik hodin nám vlastně ještě zbývá?“

Marek se podíval na pásek na svém zápěstí. „Jedenáct hodin deset minut.“

„Tak o čem to mluvíš? Zastánce!“

„Jen jsem tak uvažoval,“ řekl Marek a objal Chrise jednou rukou kolem ramen. „To není důležité.“

11.01:59

Seděli spolu s mnoha mnichy u dlouhého stolu v dlouhé síni, před sebou kouřící misku masové polévky, a uprostřed stolu stály tácy s kupami zeleniny a s pečenými kapouny. Nikdo se nehýbal, všechny hlavy byly sklopené v modlitbě a mniši odříkávali:

Pater noster qui es in coelis

Sanctivicetur nomen tuum

Adveniat regnuym tuum

Fiat voluntas tua

Kate neustále po očku hleděla po jídle. Z kapounů se kouřilo. Vypadali tuční a na tác z nich proudila žlutá šťáva. Pak si všimla, že mniši kolem ní jsou překvapeni jejím mlčením. Vypadalo to, že by tu modlitbu měla znát.

Marek vedle ní říkal nahlas:

Panem nostrum quotidianum

Da nobie hodie

Et dimmitte nobis debita nostra

Nerozuměla latinsky a nemohla se tedy přidat, takže mlčela až do závěrečného: „Amen.“

Mniši vzhlédli a kývli na ni. Připravila se na nejhorší: téhle chvíle se obávala. Protože teď na ni budou mluvit a ona jim nebude schopná odpovídat. Co bude dělat?

Pohlédla na Marka, který vypadal úplně klidný. Jak jinak; zná přece jazyk.

Jeden z mnichů jí podal tác s hovězím a neřekl nic. Vlastně celá místnost byla docela tichá. Mniši si beze slova podávali jídlo; neozval se žádný zvuk, až na tiché cinkání talířů a nožů. Jedli mlčky!

Vzala tác, kývla a naložila si velkou porci, pak přidala další, než zachytila Markův káravý pohled a podala mu tác.

V rohu místnosti začal jeden z mnichů číst text v latině.

Slova pro ni byla jen kulisou. Zato se hltavě krmila. Umírala už hlady! Nevzpomínala si, kdy jí naposled něco tak chutnalo.

Pohlédla na Marka, který jedl s klidným úsměvem. Vrátila se ke své polévce, která byla výborná, a po chvilce se znova podívala na Marka.

Už se neusmíval.

Marek neustále sledoval vchody. Byly tu tři: jeden napravo, jeden nalevo a jeden přímo před nimi, uprostřed místnosti.

Před chvilkou uviděl, jak se u dveří napravo shromažďuje hlouček vojáků v zelené a černé. Nahlédli dovnitř, jako by je zajímalo jídlo, ale zůstali venku.

Teď uviděl další skupinu vojáků, kteří stáli u dveří přímo před nimi. Když se na něj Kate podívala, naklonil se k ní hodně blízko a šeptl: „Levé dveře.“ Mniši kolem se po nich nesouhlasně podívali. Kate pohlédla na Marka a zlehka kývla: pochopila.

Kam vedou ty levé dveře? U těch dveří vojáci nebyli a místnost za nimi byla temná. Ale ať vedly kamkoli, budou to muset riskovat. Zachytil Chrisův pohled naproti sobě. Maličko trhl palcem: je načase se zvedat.

Chris téměř neznatelně kývl. Marek odstrčil polévku a začal vstávat, když k němu přišel mnich v bílé kutně, naklonil se k němu a zašeptal: „Opat vás nyní přijme.“

Opat Sainte-Mere byl energický muž, jen o málo starší než Marek, měl tělo atleta a bystrý pohled obchodníka. Černé roucho měl elegantně vyšívané; těžký řetěz na krku byl zlatý; na ruce, kterou podal k políbení, byly čtyři prsteny. Čekal je na prosluněném nádvoří a pak kráčel vedle Marka, zatímco Chris s Kate je následovali. Všude kolem byli zelenočerní vojáci. Opatovo chování bylo přátelské, ale měl ve zvyku náhle měnit téma, jako by chtěl naslouchajícího zastihnout nepřipraveného.

„Z celého srdce lituji těch vojáků,“ řekl opat, „ale obávám se, že do kláštera pronikli vetřelci – Oliverovi lidé – a nežli budou nalezeni, musíme býti obezřetní. A pan Arnaut nám velkoryse nabídl svou ochranu. Nasytili jste se dobře?“

„Díky Bohu a vám, otče opate, velmi dobře.“

Opat se mile usmál. „Nemám rád lichotky,“ řekl. „A náš řád je zapovídá.“

„Uchovám to v mysli,“ kývl Marek.

Opat se rozhlédl po vojácích a povzdechl. „Tolik vojáků ruší zvěř.“

„Zvěř?“

„Zvěř,“ opakoval netrpělivě opat. „Včerejšího rána jsme vyjeli na lov a vrátili jsme se s prázdnou, bez jediného smečka.

A to zde Cervolovi muži ještě nebyli. A nyní zde jsou plné dva tisíce. Zvěř, kterou neskolí, vyplaší. Potrvá celé měsíce, než se lesy opět upokojí. Jaké noviny nesete o magistru Edwardovi? Svěřte mi je, neboť jsem jich velmi žádostiv.“

Marek se zamračil. Opat skutečně vypadal napjatý a toužil něco slyšet. Ale zřejmě stál o konkrétní informaci.

„Otče opate, je v La Roque.“

„Vskutku? Se sirem Oliverem?“

„Ano, otče opate.“

„Velmi nešťastné. Dal vám pro mne zprávu?“ Když viděl Markův zmatený pohled, dodal: „Nikoli?“

„Otče opate, Edwardus mi žádnou zprávu nedal.“

„Snad utajenou? Nějaký drobný či chybný obrat?“

„Nikoli. Je mi líto,“ řekl Marek.

„Jistěže ne tolik jako mně. A nyní jest v La Roque?“

„Tak jest, otče opate.“

„Vskutku, raději bych, aby tomu tak nebylo,“ povzdechl opat, „neboť se domnívám, že La Roque není možno dobýt.“

„Však vede-li dovnitř tajná chodba…,“ nadhodil Marek.

„Chodba, chodba,“ mávl opat rukou. „Ta chodba bude mojí zkázou. O ničem jiném už neslýchám. Každý chce znát chodbu – a Arnaut nejvíce ze všech. Magistr mi pomáhal, prohledával Marcelovy staré listiny. Jste si jisti, že vám nic nepověděl?“

„Řekl, že máme vyhledat bratra Marcela.“

Opat se ušklíbl. „Certes, tato tajná chodba byla dílem Laonova pomocníka a písaře, a tím byl bratr Marcel. Leč poslední roky nebyl bratr Marcel zdráv duchem. Proto žil lve mlýně. Celé dny si pro sebe mumlal a pak náhle počal křičeti, že zří démony a duchy, oči se mu obrátily do hlavy a jeho údy sebou divoce házely, dokud vize nepominuly.“

Opat zavrtěl hlavou. „Ostatní mniši ho uctívali, neb na jeho vidění patřili jako na znamení zbožnosti a nikoli choroby, jíž vpravdě byla. Leč proč vám magistr radil, abyste ho vyhledali?“

„Magistr řekl, že Marcel má klíč.“

„Klíč?“ opakoval opat. „Klíč?“ Znělo to velmi podrážděně.

„Ovšem že měl klíč, měl mnohé klíče a všechny je možno nalézti ve mlýně, leč nemůžeme –“ Zapotácel se a vytřeštil na Marka oči.

Muži všude kolem křičeli a ukazovali nahoru.

„Otče opate –“ začal Marek.

Opat vyplivl krev a zhroutil se do Markovy náruče. Marek ho opatrně položil na zem. Šíp v opatových zádech dřív nahmatal, než uviděl. Shora svištěl roj dalších šípů a dopadal do trávy kolem nich.

Marek vzhlédl a uviděl kaštanové postavy na zvonici kostela, střílející v rychlém sledu. Jeden šíp strhl Markovi čepici z hlavy; další mu roztrhl rukáv. Ještě další se zaryl hluboko do opatova ramene.

Následující šíp zasáhl Marka do stehna. Nohou mu projela palčivá bolest, ztratil rovnováhu a padl k zemi. Pokusil se vstát, ale motala se mu hlava, rovnováha ho opustila a on padl znova. Všude kolem něj svištěly šípy.

Na druhé straně nádvoří se Chris a Kate běželi schovat. Všude kolem nich dopadaly šípy. Kate vykřikla a zakopla, padla k zemi s šípem v zádech. Pak se vyškrábala na nohy a uviděla, že šíp jí roztrhl košili v podpaží, ale nezranil ji. Chrisovi šíp škrtnul o stehno a roztrhl mu nohavici. Když se dostali do křížové chodby, zhroutili se za jedním ze sloupů a lapali po dechu. Šípy se odrážely od kamenných zdí všude kolem. „Jsi celá?“ zeptal se Chris.

Těžce oddechovala a jen kývla. Pak se zeptala: „Kde je Marek?“

Chris opatrně vykoukl za sloupem. „Proboha ne,“ vydechl. A rozběhl se chodbou.

Markovi se přece jen podařilo vstát. Viděl, že opat dosud žije.

„Odpusťte,“ řekl Marek, přehodil si opata přes rameno a dopotácel se s ním do rohu. Vojáci na nádvoří už teď odpovídali na střelbu ze zvonice svými vlastními šípy. Shora jich také už teď dopadalo méně.

Marek složil opata v rohu křížové chodby na bok. Opat si vytrhl šíp z ramene a odhodil ho. Málem se přitom zalkl námahou. „Moje záda… záda…“

Marek ho opatrně obrátil. Šíp pulzoval s každým úderem srdce. „Otče, mám ho vytáhnout?“

„Ne.“ Opat objal Marka paží kolem krku a zoufale si ho přitáhl blíž. „Ještě ne. Kněze… kněze…“ Obrátil oči v sloup.

Kněz už k nim běžel.

„Už přichází, otče.“

Opatovi se při těch slovech zřejmě ulevilo, ale stále ještě

Marka pevně držel. Mluvil tiše, skoro šeptal. „Klíč k La Roque…“

„Ano, otče?“

„…cela…“

Marek čekal. „Jaká cela, otče? Která cela?“

„Arnaut…,“ vyrazil ze sebe opat a zatřásl hlavou, jako by si ji chtěl vyjasnit. „Arnaut bude zuřit… cela…“ A uvolnil své sevření. Marek mu vytáhl šíp a pomohl mu položit se na zem na záda. „Vždy… učinil… nikomu nesdělil… aby…

Arnaut…“ Zavřel oči.

Mnich se vtlačil mezi ně, něco rychle povídal latinsky, zul opatovi sandály, postavil na zem lahvičku oleje. Započal s posledním pomazáním.

Marek se opřel o jeden ze sloupů v ambitu a vytrhl si šíp ze stehna. Zasáhl ho jen málo, a ne tak hluboko, jak myslel; na hrotu byly asi jen dva centimetry krvavé. Upustil šíp na podlahu právě ve chvíli, kdy k němu doběhli Chris a Kate.

Podívali se na jeho nohu, pak na šíp. Krvácel. Kate si vyhrnula kabátec a pomocí dýky odtrhla ze své plátěné spodní košile pruh látky. Ovázala jím Markovi stehno jako improvizovaným obvazem.

„Tak zlé to není,“ namítl Marek.

„No tak ti neuškodí, když ho budeš mít,“ řekla. „Můžeš chodit?“

„Samozřejmě že můžu chodit.“

„Jsi bledý.“

„Nic mi není,“ řekl, odlepil se od sloupu a vykoukl do dvora.

Na zemi leželi čtyři vojáci a všude kolem se to ježilo šípy. Ostatní vojáci zmizeli; nikdo už nestřílel na zvonici. Z horních oken se valil dým. Na protější straně nádvoří uviděl další dým, hustý a tmavý, v místech, kde byl refektář. Celý klášter začínal hořet.

„Musíme najít ten klíč,“ řekl Marek.

„Ale ten je v jeho cele.“

„Tím si nejsem tak jistý.“ Marek si vzpomněl na jednu z posledních věcí, kterou mu na vykopávkách říkala Elsie, jejich grafoložka. Mělo to něco společného s klíčem. A s nějakým slovem, které neznala. Na detaily si nevzpomínal tehdy si dělal starosti o profesora – ale pamatoval si dost jistě, že Elsie se dívala na jeden pergamen z hromádky nalezené v klášteře. Z té hromádky, kde se našel profesorův vzkaz.

A Marek věděl, kde ty pergameny hledat.

Spěchali chodbou ke kostelu. Některá z mozaikových oken byla rozbitá a zevnitř šel kouř. Zevnitř slyšeli křik několika mužů a vzápětí z kostelních vrat vyrazila skupina vojáků.

Marek se obrátil na podpatku a vedl je zpátky, odkud přišli.

„Co to děláme?“ zeptal se Chris.

„Hledáme dveře.“

„Jaké dveře?“

Marek spěchal doleva křížovou chodbou a pak znovu doleva, velmi úzkým otvorem, který vedl do těsného prostoru, jakéhosi skladu. Hořela tam pochodeň. V podlaze byly padací dveře; prudce je otevřel a uviděl schody vedoucí dolů. Popadl pochodeň a všichni začali sestupovat. Poslední šel Chris, který za sebou zavřel padací dveře. Pak i on sestoupil do vlhké, temné komory.

Pochodeň v chladném vzduchu zaprskala. Při jejím blikotavém světle viděli mohutné sudy, skoro dva metry v průměru, rozestavěné podél zdi. Byli ve vinném sklepě.

„Tohle místo vojáci brzo najdou,“ podotkl Marek. Vedl je bez zaváhání několika místnostmi se sudy.

Kate se za ním zeptala: „Víš, kam jdeš?“

Castelgard

„A ty ne?“ odpověděl.

Ale ona to nevěděla; ona i Chris se drželi těsně za Markem, chtěli zůstat v uklidňujícím světle pochodně. Nyní míjeli hroby, malé výklenky ve zdi, kde ležela těla. Jejich rubáše se rozpadaly.

Občas bylo vidět temeno lebky, na které ještě ulpělo pár vlasů, jinde nohy s částečně odkrytými kostmi.

Ve tmě slyšeli slabé krysí pískání.

Kate se zachvěla.

Marek pokračoval dál, až se nakonec náhle zastavil v místnosti, která byla téměř prázdná.

„Proč stojíme?“ zeptala se Kate.

„Ty nevíš?“

Rozhlédla se a uvědomila si, že je v téže podzemní komoře, do které se před pár dny spouštěla. Byl tu stejný sarkofág rytíře, tentokrát i s víkem. U další zdi byl hrubý dřevěný stůl, kde byly naskládány kusy voskového plátna a hromádky rukopisů svázaných provázkem. Na jedné straně byla nízká kamenná zeď, na které ležel jen jeden balíček rukopisů – a kde se leskla čočka z profesorových brýlí.

„Musel ji ztratit včera,“ řekla Kate. „Vojáci ho museli chytit tady.“

„Nejspíš.“ Dívala se, jak Marek prochází listiny v balíčku jednu po druhé. Rychle našel profesorův vzkaz a obrátil následující list. Zamračil se, podíval se na něj ve světle pochodně lépe.

„Co to je?“ zeptala se Kate.

„Je to popis,“ vysvětloval. „Popis podzemní řeky, a… tady to je. Ukázal na jednu stranu rukopisu, kde byla latinská poznámka.

„Píše se tady: ‚Marcellus má klíč.‘“ Ukázal prstem. „A pak něco o, ehm, dveřích nebo otvoru, a o velké noze.“

„O velké noze?“

„Počkat,“ řekl. „Ne, to není ono.“ Vybavoval si teď, co to

Elsie říkala. „Má to být noha obra. Obří noha.“

„Obří noha,“ opakovala pochybovačně. „Víš to určitě?“

„Tak to tady je.“

„A co je tohle?“ řekla. Prst měl položený na dvou slovech, napsaných jedno nad druhým:

DESIDE

VIVIX

„Vzpomínám si,“ řekl Marek. „Elsie říkala, že je tohle slovo, to vivix, pro ni nové. Ale o deside neříkala nic. A mně se to ani nezdá jako latina. Rozhodně to není okcitánština ani stará francouzština.“

Dýkou odřízl z pergamenu roh a vyryl do něj ona dvě slova, složil ho a strčil do kapsy.

„Ale co to znamená?“ ptala se Kate.

Marek zavrtěl hlavou. „Nemám ponětí.“

„Je to připsané na okraji,“ řekla. „Třeba to neznamená nic.

Třeba je to jenom čmáranice, nebo nějaký výpočet nebo tak.“

„Pochybuji.“

„Tenkrát si přece taky určitě jen tak čmárali.“

„Já vím, ale tohle na čmáranici nevypadá, Kate. Tohle je vážná poznámka.“ Otočil se zase k listině a přejel po textu prstem. „No. Tak tady se říká: Transitus occultus incipit… chodba začíná… prope ad capellam viridem, sivé capellam mortis – u zelené kaple, rovněž známé jako kaple smrti, a –“

„Zelená kaple?“ řekla zvláštním hlasem.

Marek kývl. „Správně. Jenže nevím, kde ta kaple je.“ Povzdechl si.

„Jestli ta chodba skutečně končí v pískovcových jeskyních, tak může být kdekoli.“

„Ne, André,“ zavrtěla hlavou. „Není.“

„Co tím chceš říct?“

„Chci říct,“ odpověděla, „že vím, kde ta zelená kaple je.“

Kate vysvětlovala: „Byla vyznačená na průzkumných mapách pro projekt Dordogne – je to zřícenina těsně za hranicí projektu.

Vzpomínám si, že jsem se tenkrát divila, že ji do něj také nezahrnuli, když je tak blízko. Na mapě byla označená jako

,chapelle vert morte‘ a já jsem myslela, že to znamená kaple zelené smrti. Pamatuju se na to, protože to vypadalo jako z Edgara Allana Poea.“

„Vzpomeneš si, kde to přesně je?“

„Přesně ne, jen že je to v lese, asi kilometr na sever od

Beyzaku.“

„Tak to by mohlo být,“ kývl Marek. „Kilometr dlouhý tunel je možný.“

Za sebou uslyšeli přicházející vojáky.

„Musíme jít.“

Vedl je doleva, do další místnosti, kde byly schody.

Když je Kate viděla naposledy, byly zavalené kupou hlíny.

Teď vedly přímo k dřevěným padacím dveřím.

Marek vystoupil po schodech a opřel se ramenem o dveře.

Snadno se otevřely. Uviděli šedou oblohu a dým.

Marek vyšel ven a ostatní ho následovali.

Vynořili se v sadu, mezi ovocnými stromy v úhledných řadách.

Bylo jaro a listí bylo jasně zelené. Běželi vpřed mezi stromy a nakonec se dostali ke klášterní zdi. Byla vysoká čtyři metry a vylézt se po ní nedalo. Ale oni vyšplhali na stromy a spustili se k zemi na druhé straně.

Přímo před sebou uviděli kus zarostlého, neudržovaného lesa.

Běželi k němu a znova vkročili pod temnou klenbu stromů.

09.57:02

V laboratoři ITC David Stern odstoupil od prototypu stroje. Podíval se na malý balíček elektroniky, omotaný lepicí páskou, který dával dohromady a testoval po uplynulých pět hodin.

„A je to,“ řekl konečně. „Tohle jim doručí vzkaz.“

V laboratoři teď bylo deset večer; za okny byla tma. „Kolik hodin je tam u nich?“ zeptal se.

Gordon počítal na prstech. „Dorazili tam v devět ráno. Od té doby uběhlo pětadvacet hodin. Takže teď je deset dopoledne příštího dne.“

„Fajn. To by mělo jít.“

Sternovi se podařilo sestavit tento elektronický komunikační přístroj i přes dva silné argumenty, jimiž mu Gordon dokládal, že to nejde. Gordon říkal, že se vzkaz poslat nedá, protože člověk neví, kde stroj přistane. Statisticky bylo skutečně vysoce pravděpodobné, že stroj přistane tam, kde tým nebude. Takže vzkaz vůbec neuvidí. A kromě toho neexistuje způsob, jak zjistit, jestli zprávu dostali nebo ne.

Stern ale obě tyto překážky vyřešil velmi jednoduše. Jeho balíček obsahoval sluchátko-vysílačku, stejnou, jakou už tým měl, a dva malé kazetové magnetofony. První z nich přehrával zprávu. Druhý zaznamenal každý vzkaz, který by se ozval ze sluchátka. Celá ta věc dohromady představovala, jak obdivně řekl Gordon, multiverzní záznamník.

Stern nahrál vzkaz tohoto znění: „Tady David. V téhle chvíli jste pryč pětadvacet hodin. Nepokoušejte se vrátit dřív než ve třicet hodin. Pak na vás budeme tady u nás připravení.

Mezitím nám dejte vědět, že jste v pořádku. Stačí, když budete mluvit, zpráva se nahraje. Brzo na shledanou.“

Stern si ještě naposledy poslechl vzkaz a řekl: „No. Tak to pošleme.“

Gordon stiskl několik tlačítek na ovládacím panelu. Stroj se rozbzučel a zalil se modrým světlem.

Před několika hodinami, když Stern začal pracovat na záznamníku, měl jedinou starost: že jeho přátelé nevědí, že se nemůžou vrátit. Představoval si je, jak se dostanou do potíží, jak na ně třeba nepřátelé útočí ze všech stran a oni si na poslední chvíli přivolávají stroj a předpokládají, že v něm prostě zmizí. Stern si tedy myslel, že by se především měli dozvědět, že se ještě vrátit nemohou. To byla jeho původní starost. Ale teď měl ještě druhou, větší. Vzduch dole už byl skoro dvanáct hodin čistý. Uvnitř se už zase hemžily pracovní party, které opravovaly tranzitní plochu. Velín byl mnoho hodin neustále sledován.

A nezaznamenal žádné skoky pole.

Což znamenalo, že nedošlo k žádnému pokusu o návrat. A Stern měl pocit – i když samozřejmě nikdo nic neřekl přímo, nejméně ze všech Gordon –, ale měl pocit, že lidé v ITC jsou přesvědčení, že víc než čtyřiadvacet hodin bez skoku pole je špatné znamení. Cítil, že většina lidí tady si myslí, že členové týmu jsou už mrtví.

Takže se o Sternův přístroj zajímali ani ne tak v tom smyslu, zda se podaří poslat vzkaz, ale zda se něco zaznamená.

Protože to by byl důkaz, že tým ještě žije.

Stern opatřil stroj anténou a malým otočným zařízením, které natáčelo pružnou anténu do různých úhlů a vysílanou zprávu třikrát opakovalo. Tým tedy bude mít tři příležitosti odpovědět. Pak se celý stroj automaticky vrátí do současnosti, jako se to dělávalo s fotoaparátem.

„Tak jedem,“ řekl Gordon.

Stroj se s laserovými záblesky začal zmenšovat.

Nervózně čekali. Za deset minut se stroj vrátil. Po podlaze zavály cáry chladné mlhy. Stern vytáhl svůj elektronický balíček, strhl pásku a začal přehrávat.

Ozval se jeho vzkaz.

Nenásledovala žádná odpověď.

Vzkaz se přehrál podruhé.

Znovu žádná odpověď. Praskání statické elektřiny, ale nic víc.

Gordon se na Sterna díval a z jeho obličeje se nedalo nic vyčíst. Stern řekl: „Může to mít spoustu vysvětlení…“

„Jistěže může, Davide.“

Vzkaz se přehrál potřetí.

Stern zatajil dech.

Další praskání a pak se tichou laboratoří ozval hlas Kate: „Neslyšeli jste teď zrovna něco?“

Marek: „Co myslíš?“

Chris: „Proboha, Kate, vypni to sluchátko.“

Kate: „Ale –“

Marek: „Vypni ho.“

Další praskot. Už žádné hlasy.

Ale Stern s Gordonem věděli, co vědět chtěli.

„Jsou živí,“ řekl Stern.

„To rozhodně jsou,“ kývl Gordon. „Pojďte se podívat, jak to vypadá na ploše.“

Doniger chodil po své kanceláři, opakoval si svou řeč, cvičil si gesta a obraty. Byl proslavený jako výborný, skoro charismatický řečník, ale Kramerová věděla, že to není všechno „od přírody“. Byl to spíš výsledek dlouhých příprav – pohyby, formulace, gesta. Doniger nenechával nic náhodě.

Kramerovou kdysi ohromovalo jeho chování: jeho nekonečné, téměř posedlé zkoušení veřejných vystoupení jí připadalo divné u muže, který ve většině situací úplně kašlal na to, jak před ostatními vypadá. Nakonec si uvědomila, že Doniger veřejná vystoupení miluje, protože jsou tak zjevně manipulativní. Byl přesvědčený, že je chytřejší než kdokoli jiný, a přesvědčivá řeč – „vůbec si nevšimnou, co se stalo“ – představovala jen další způsob, jak to dokázat.

Teď Doniger přecházel tam a zpátky a používal Kramerovou jako jednočlenné publikum.

„Všem nám vládne minulost, ačkoli si to nikdo neuvědomuje. Nikdo nechápe, jakou sílu má minulost,“ řekl se širokým gestem.

„Ale když o tom budete přemýšlet, byla minulost vždycky důležitější než přítomnost. Přítomnost je jako korálový ostrov, který ční nad vodu, ale stojí na milionech mrtvých korálů pod hladinou, které nikdo nevidí. Stejně tak náš každodenní svět stojí na milionech a milionech událostí a rozhodnutí, k nimž došlo v minulosti. A to, co přidáme v přítomnosti, je triviální.

Vezměme si třeba běžného středoškoláka. Ráno se nasnídá a pak jde do obchodu koupit si poslední cédéčko nové skupiny.

Myslí si, že žije v moderní době. Ale kdo definoval, co je to ‚skupina‘? Kdo definoval ‚obchod‘? Kdo definoval ‚snídat‘?

Nemluvě už o všem ostatním: Celé jeho společenské zázemí rodina, škola, oblečení, doprava, zákony, vláda.

Nic z toho se nerozhodlo v přítomnosti. Většina z toho se rozhodla už před stovkami let. Před pěti stovkami let, před tisícem let. Ten kluk sedí na vrcholu hory jménem minulost.

A vůbec si toho nevšimne. Vládne mu něco, co nevidí, o čem nepřemýšlí, co nezná. Je to jistý druh poddanství, který se bez jediné otázky přijímá. A přitom stejný mladík přistupuje velmi skepticky k jiným věcem, které mu říkají, co má dělatk rodičovským příkazům, reklamě, zákonům. Ale neviditelnou vládu minulosti, která rozhoduje téměř o celém jeho životě, přijímá bez jediné otázky. To je pravá moc. Moc, kterou je možno získat a využít. Protože stejně jako minulost ovládá přítomnost, ovládá i budoucnost. Proto říkám, budoucnost patří minulosti. A důvod –“

Doniger se podrážděně odmlčel. Kramerové zazvonil mobil a ona ho zvedla. Doniger přecházel tam a zpátky a čekal.

Zkusil si jedno gesto, pak další.

Kramerová konečně zavěsila a podívala se na něj. Řekl: „No? Co je?“

„To byl Gordon. Jsou živí, Bobe.“

„Už se vrátili?“

„Ne, ale máme nahrané jejich hlasy. Všichni tři jsou živí.“

„Nahrané? Kdo vymyslel, jak to udělat?“

„Stern.“

„Vážně? Možná není tak pitomý, jak jsem myslel. Měli bychom ho zaměstnat.“ Odmlčel se. „Takže: chceš říct, že se přece jenom vrátí?“

„Ne. Tím si nejsem jistá.“

„V čem je problém?“

„Nechávají sluchátka vypnutá.“

„Jo? Ale proč? Baterie v nich mají dost energie na sedmatřicet hodin. Nemají důvod je vypínat –“ Vytřeštil oči. „Myslíš?

Myslíš, že je to on? Myslíš, že je to Deckard?“

„Možná. Ano.“

„Jak to? Už je to přes rok. Deckard už musí být mrtvý vzpomínáš, jak pořád vyvolával samé hádky a rvačky?“

„No, něco se tam rozhodně děje, když ta sluchátka vypnuli…“

„Já nevím,“ vrtěl hlavou Doniger. „Rob měl moc transkripčních chyb a neovládal se. Vždyť měl jít do basy.“

„Jo. Protože v baru zmlátil nějakého člověka, kterého nikdy předtím neviděl,“ kývla Kramerová. „Podle policejní zprávy ho dvaapadesátkrát praštil kovovou židlí. Ten chlap byl rok v bezvědomí. A Rob měl být zavřený. Proto se také dobrovolně nabídl, že se ještě jednou vrátí zpátky.“

„No, jestli je Deckard ještě živý,“ uzavřel Doniger, „tak jsou dost v průšvihu.“

„To jsou, Bobe. A ve velkém průšvihu.“

09.57:02

V chladném šeru lesa namaloval Marek do hlíny klackem hrubý plánek. „Teď jsme tady, za klášterem. Mlýn je tadyhle, nějakého půl kilometru od nás. Mezi tím je hlídkové stanoviště, kolem kterého se musíme dostat.“

„Hm,“ zabručel Chris.

„A pak musíme proniknout do mlýna.“

„Nějak,“ skepticky doplnil Chris.

„Jo. Pak budeme mít klíč. Takže odtamtud musíme do zelené kaple. Která je kde, Kate?“

Vzala si od něj klacek a namalovala obdélník. „Když tohle je La Roque, takhle na skále, tak tadyhle na sever je les. Cesta je asi tady. A já myslím, že ta kaple není daleko – možná tady.“

„Dva kilometry? Tři?“

„Řekněme tři.“

Marek kývl.

„No, takže je to vlastně úplně jednoduché,“ podotkl Chris, vstal a oklepal si hlínu z rukou. „Stačí jenom projít kolem vojenského stanoviště, dostat se do opevněného mlýna, pak jít do nějaké kaple – a nenechat se cestou zabít. Tak jdem.“

Nechali les za sebou a vkročili do říše zkázy. Z kláštera Sainte-Mere šlehaly plameny a mraky dýmu zastiňovaly slunce. Zem pokrýval černý popel, padal jim na tváře a ramena, vzduch jím zhoustl. V ústech cítili popel. Na druhé straně řeky sotva rozeznali temnou siluetu Castelgardu, který teď byl jen začernalou, kouřící ruinou na svahu.

Šli touto bezútěšnou scenerií a dlouho nikoho nepotkali. Na západ od kláštera minuli statek, kde na zemi ležel stařec se dvěma šípy v hrudi. Zevnitř uslyšeli pláč miminka. Když tam nahlédli, uviděli ubitou ženu, která ležela tváří dolů u ohniště, a malého, asi šestiletého chlapce s rozpáraným břichem. Miminko neviděli, ale zvuky přicházely z deky v koutě.

Kate k ní vykročila, ale Marek ji zadržel. „Nedělej to.“

Šli dál.

Dým se táhl po pusté krajině, kolem opuštěných chalup a polí, na nichž nikdo nepracoval. Kromě toho statku s povražděnými obyvateli neviděli skoro nikoho jiného.

„Kde jsou všichni?“ zeptal se Chris.

„Jsou v lesích,“ vysvětloval Marek. „Mají tam chatrče nebo podzemní úkryty. Vědí, co mají dělat.“

„V lesích, jak tam žijí?“

„Napadají vojáky, kteří táhnou kolem. Proto taky rytíři zabíjejí každého, koho v lese potkají. Předpokládají, že je to godin – lupič –, a vědí, že godinové by se k nim zachovali stejně, kdyby měli příležitost.“

„Takže to, co se nám stalo hned po přistání, to bylo něco takového?“

„Ano,“ kývl Marek. „Nepřátelství mezi lidem a šlechtou je teď zrovna vůbec nejhorší. Prostí lidé mají zlost, že svým rytířům musejí platit daně a dávky, ale když dojde na lámání chleba, rytíři svou část dohody nedodrží. Nedokážou zvítězit v bitvách a ochránit zemi. Francouzský král byl zajat, což je pro lid symbolické. A teď když ustala válka mezi Francií a Anglií, je lidem jasné, že příčinou pokračující zkázy jsou rytíři. Jak Arnaut, tak Oliver se bili u Poitiers každý za svého krále. A teď oba drancují zemi, aby mohli zaplatit svým vojákům. Lidem se to nelíbí. Takže dávají dohromady party godinů, stěhují se do lesů a oplácejí jim, jak mohou.“

„A co ten statek?“ ptala se Kate. „Jak se stane něco takového?“

Marek pokrčil rameny. „Řekněme, že ti venkovští bandité v lese zabili otce. Nebo třeba tvůj bratr jednoho večera trochu moc pil, vypotácel se ven a nějaká taková venkovská banda ho zabila a svlékla do naha. Třeba tvoje žena a děti cestovaly z jednoho hradu na druhý a zmizely beze stopy.

Nakonec si už svůj vztek chceš na někom vylít. A jednou to prostě uděláš.“

„Ale –“

Marek zmlknul a ukázal před sebe. Nad řadou stromů se směrem doleva rychle pohyboval zelenočerný praporec, nesený jezdcem na cválajícím koni.

Marek ukázal napravo. Tiše postupovali proti proudu.

A konečně dorazili k mlýnskému mostu a k hlídkovému stanovišti.

Na břehu řeky končil most vysokou kamennou zdí s obloukovým průjezdem. Na druhém konci oblouku stála kamenná strážnice.

Jediná cesta do La Roque vedla pod obloukem, což znamenalo, že Oliverovi vojáci, kteří ovládali most, ovládali také silnici.

Nad silnicí stály vysoké a hladké pískovcové útesy. Neměli na vybranou, obloukem prostě museli. A u toho oblouku stál

Robert de Kere a povídal si s vojáky.

Marek zavrtěl hlavou.

Řada venkovanů, většinou žen a dětí, někteří s pár věcmi v rukou, procházela branou vzhůru. Chtěli hledat ochranu na hradě La Roque. De Kere hovořil se strážným a čas od času pohlédl na venkovany. Nezdálo se, že by jim věnoval příliš pozornosti, ale nepozorovaně by kolem něj určitě neprošli.

Konečně se de Kere vrátil do opevněného mostu. Marek šťouchl do ostatních a vykročili pomalu po cestě ke strážnici.

Marek sám cítil, jak se začíná potit.

Strážní prohlíželi lidem majetek a zabavovali všechno, co vypadalo, že by mohlo mít nějakou hodnotu. To pak odhazovali na hromadu vedle cesty.

Marek došel k oblouku a pokračoval pod ním. Vojáci se po něm podívali, ale on se jejich pohledu vyhnul. Prošel; po něm Chris; nakonec Kate.

Spolu s ostatními postupovali podle řeky, ale když se dav stočil k městu La Roque, Marek vykročil opačným směrem, k řece.

Tady nebyl vůbec nikdo a oni se mohli podívat mezi Keři na opevněný most, který teď byl asi půl míle po proudu.

To, co viděli, nebylo nijak povzbudivé.

Na každém konci mostu stály mohutné strážní věže, dvě patra vysoké, s vysokými ochozy a se střílnami kolem dokola.

Na bližší věži viděli dvě desítky vojáků v kaštanové a černé, jak vyhlížejí přes opevnění, připraveni k boji. A právě tolik jich bylo na vzdálenější věži, kde se ve větru třepetal praporec lorda Olivra.

Zbylý prostor mostu mezi věžemi vyplňovaly dvě různě velké budovy, spojené rampami. Pod nimi se otáčela čtyři mlýnská kola, poháněná proudem, urychleným sérií hrází a náhonů.

„Co myslíš?“ zeptal se Marek Chrise. Tahle budova byla koneckonců hlavním předmětem Chrisova zájmu. Studoval ji dva roky. „Dá se dostat dovnitř?“

Chris zavrtěl hlavou. „To je bez šance. Všude jsou vojáci.

Dovnitř to prostě nejde.“

„Co je to ta budova nejblíž k nám?“ ukázal Marek na dvoupatrové dřevěné stavení.

„To je nejspíš klasický mlýn na mouku,“ řekl Chris.

„V horním poschodí mají asi mlýnské kameny; z nich se mouka sype šikmými koryty do nádob ve spodním patře, kde je snazší ukládat ji do pytlů a vynášet.“

„Kolik lidí tam pracuje?“

„Nejspíš dva nebo tři. Ale zrovna teď –“ ukázal na vojáky „– možná nikdo.“

„Dobře. A to druhé?“

Marek ukázal na druhou budovu, spojenou krátkou rampou s tou první. Tahle byla delší a nižší. „To nevím určitě,“ pokrčil rameny Chris. „Může to být kovárna, holandr na papír, drtič na slad nebo třeba i pila.“

„Vodní pila?“

„No jistě. Tenkrát už měli pily poháněné vodní silou.

Jestli to tedy pila je.“

„Ale jistě to říct nemůžeš?“

„Z téhle dálky ne.“

Kate se do toho vložila: „Je mi líto, ale proč o tom vůbec mluvíme? Vždyť se na to podívejte: tam se nikdy nemůžeme dostat.“

„Jenže my se tam dostat musíme,“ namítl Marek. „Musíme prohlédnout celu bratra Marcela a dostat odtamtud ten klíč.“

„Ale jak, André? Jak to chceš udělat?“

Marek se na most dlouho mlčky díval. Konečně řekl:

„Doplaveme tam.“

Chris zavrtěl hlavou. „Nesmysl.“ Pilíře ve vodě byly hladké, kameny zelené a kluzké od řas. „Tam nikdy nemůžeme vylézt.“

„Kdo říkal něco o lezení?“ zeptal se Marek.

09.27:33

Chris zalapal po dechu, když ucítil ledovou vodu řeky. Marek už mířil od břehu a nechal se snášet proudem. Kate byla hned za ním, směřovala vpravo a snažila se dostat do prostředního proudu. Chris se ponořil poslední, s nervózním pohledem zpátky na břeh.

Zatím je vojáci neviděli. Řeka hučela dost nahlas, nic jiného neslyšel. Odvrátil se, pohlédl před sebe, k blížícímu se mostu.

Cítil, jak se mu napínají svaly. Věděl, že bude mít jen jednu šanci – když mine, proud ho smete dolů a bylo nepravděpodobné, že by se kdy dokázal dostat znovu nahoru, aniž by ho zajali.

Takže se to povést muselo.

Jediná šance.

Od břehů řeky vedly malé zídky, které urychlovaly vodu. Proud byl teď rychlejší. Přímo před ním byl náhon těsně před koly. Byli už ve stínu mostu. Všechno se teď odehrávalo hrozně rychle. Voda pěnila a řvala. Jak se blížil ke kolům, slyšel i jejich skřípání.

Marek se dostal k prvnímu kolu. Popadl loukotě, přehoupl se, stoupl na lopatku, nechal se kolem vynést do výše a zmizel z dohledu.

Takhle to vypadalo snadné.

Teď se Kate dostala k druhému kolu, skoro uprostřed mostu. Stoupající loukotě se chytila snadno, ale vzápětí jí uklouzla ruka a ona skoro spadla. Chvilku zápasila o rovnováhu, ale pak se jí podařilo vyšvihnout se na lopatku a přikrčit se tam.

Chris jel zakřiveným náhonem a heknul pokaždé, když jeho tělo narazilo na kámen. Voda kolem se vařila jako v peřejích a proud ho rychle hnal k otáčejícímu se kolu.

Teď byla řada na něm.

Kolo už bylo blízko.

Chris sáhl po nejbližší loukoti, jak se vynořila z vody, a popadl ji – byla chladná, kluzká – ruka mu sjela po řasách – prsty si rozedral třískami – pustil se – zachytil se druhou rukou – zoufale sevřel – loukoť stoupala do výše – nedokázal ji udržet – pustil se, spadl do vody – sáhl po další stoupající loukoti – minul ji – minul – a pak ho voda nemilosrdně strhla dál, zpátky na slunce, po proudu.

Minul!

Kruci.

Řeka ho hnala dál. Pryč od mostu, pryč od ostatních.

Byl sám.

09.25:12

Kate se podařilo dostat jedno koleno na lopatku kola a cítila, jak se zvedá z vody. Pak druhé koleno. Přikrčila se a stoupala.

Ohlédla se přes rameno právě včas, aby viděla, jak Chrise proud strhl dolů. A pak ji kolo vyneslo nahoru, do mlýna.

Padla na zem, přikrčila se ve tmě. Prkna pod jejíma nohama se prohnula a ona ucítila vlhký pach hniloby. Byla v malé místnosti, vodní kolo měla za sebou a po její pravici hlučně skřípala soustava menších ozubených kol. Ta otáčela svislou hřídelí. Hřídel vedla nahoru do stropu. Přidřepla a seděla bez hnutí, naslouchala. Tu a tam na ni šplouchla voda. Neslyšela ale nic kromě vody a skřípotu dřeva.

Přímo před ní byla nízká dvířka. Uchopila svou dýku a pomalu dveře otevřela.

Dřevěným korytem se od stropu sypalo obilí do čtvercové dřevěné nádrže vedle ní. V rohu se kupily pytle obilí. Vzduch byl mlhavý, plný žlutého prachu. Prach pokrýval všechny stěny, všechny plochy i žebřík, který stál v rohu a vedl do horního patra. Vzpomněla si, že Chris jednou říkal, že ten prach je výbušný, že stačí jiskra a budova vyletí do vzduchu. A skutečně v místnosti neviděla nejen svíčky, ale ani držáky na svíčky na zdech. Žádný oheň.

Opatrně se kradla k žebříku. Teprve když byla u něj, uviděla mezi pytli ležet dva muže, kteří hlasitě chrápali. U nohou měli prázdné láhve od vína. Ani jeden ale nejevil známky toho, že by se chtěl probudit.

Začala stoupat po žebříku.

Míjela žulové kolo, které se s hlukem otáčelo proti jinému pod sebou. Obilí se sypalo dolů jakýmsi trychtýřem do díry uprostřed horního kola. Umleté obilí vypadávalo okolo a otvorem v podlaze se sypalo do spodního patra.

V rohu místnosti uviděla Marka, jak se krčí nad tělem ležícího vojáka. Přidržel si prst před ústy a ukázal na dveře vpravo. Kate slyšela hlasy: vojáci u brány. Marek tiše zvedl žebřík a zablokoval jím dveře.

Společně sebrali vojákovi meč, luk a toulec se šípy. Mrtvé tělo bylo těžké; bylo překvapivě obtížné mu zbraně vzít.

Připadalo jim, že to trvá celou věčnost. Pohlédla na mužovu tvář – měl dvoudenní strniště a opar na rtu. Oči měl hnědé.

Zděšeně odskočila, když k ní muž náhle pozvedl paži. Pak si uvědomila, že se zachytila mokrým rukávem o jeho náramek. Vyprostila ho. Ruka s žuchnutím dopadla zpátky.

Marek si vzal meč. Luk a šípy dal Kate.

Na kolíčkách ve zdi viselo několik bílých mnišských kuten. Marek si jednu navlékl a další podal jí.

Teď ukázal vlevo, k rampě do vedlejší budovy. Stáli na ní dva vojáci v kaštanové a šedé a bránili jim v cestě.

Marek se rozhlédl, našel těžkou tyč, kterou se prohrabávalo obilí, a podal jí Kate. V rohu uviděl pár dalších lahví vína. Vzal dvě, otevřel dveře a řekl něco okcitánsky. Přitom zamával lahvemi na vojáky. Přispěchali. Marek postrčil Kate vedle dveří a řekl jen jedno slovo: „ Tvrdě.“

Vešel první voják a hned za ním druhý. Rozmáchla se a udeřila ho do hlavy tak, že si byla jistá, že mu rozbila lebku. Nebyla to pravda; muž padl a okamžitě se začal zase zvedat.

Uhodila ho ještě dvakrát, pak teprve padl na tvář a nehýbal se.

Mezitím Marek rozbil druhému vojákovi láhev o hlavu a teď ho kopal do žaludku. Muž se snažil chránit rukama a odstrkoval ho, dokud ho také nevzala svou tyčí po hlavě. Pak se přestal hýbat.

Marek kývl, zastrčil meč pod kutnu a vykročil po rampě, hlavu poněkud skloněnou, jako mnich. Kate ho následovala.

Neodvážila se pohlédnout na vojáky na věžích. Třásla se, ale to skryla kutna. Horší bylo, že luk musela nést venku, viditelně. Nevěděla, jestli si jí někdo všiml. Došli k vedlejší budově a Marek se zastavil u dveří. Naslouchali, ale neslyšeli nic než hlasité, opakované bušení a hukot řeky pod sebou.

Marek otevřel dveře.

Chris kašlal a prskal, každou chvíli měl hlavu pod vodou. Proud byl teď pomalejší, ale už tak byl sto metrů po proudu od mlýna. Na obou stranách řeky stáli Arnautovi muži a zjevně čekali na rozkaz zaútočit na mlýn. Kousek odtud stála velká skupina koní, které držela pážata.

Sluneční světlo se odráželo od hladiny Arnautovým lidem do očí. Všiml si, že mžourají a obracejí se k řece zády. Chris si pomyslel, že proto ho nejspíš taky neviděli.

Snažil se nezvedat ruce a nedělat hluk a pomalu zamířil k severnímu břehu Dordogne. Vklouzl pod převislé traviny.

Tady ho nikdo neuvidí. A musel se držet na téhle straně – na francouzské straně, když si měl zachovat naději, že se ještě setká s Markem a s Kate.

Tedy pokud se jim podaří vyváznout z mlýna živí. Chris nevěděl, jak velkou mají šanci. Vojáci se v mlýně přímo rojili.

A pak si uvědomil, že Marek má u sebe jejich navigační známku. Jestli Marek zahyne nebo zmizí, nikdy se nedostanou domů. Jenže oni se tam nejspíš nedostanou tak jako tak, pomyslel si.

Něco ho uhodilo zezadu do hlavy. Obrátil se a uviděl nafouklou mrtvou krysu, plující po hladině. Byla mu tak odporná, že ho to přimělo vylézt z vody. V místech, kde byl, zrovna žádní vojáci nebyli, stáli ve stínu dubového hájku kousek po proudu. Vylezl z vody a zapadl do podrostu. Ucítil na těle slunce, které ho zahřívalo. Slyšel, jak vojáci žertují a smějí se. Věděl, že by měl zmizet někam dál. Kdyby zůstal, kde byl, mezi nízkými Keři na břehu, mohl ho snadno vidět každý, kdo by šel stezkou podél řeky. Ale jak se zahřál, přemohla ho únava. Víčka měl těžká, tělo měl těžké, a i přesto, že si uvědomoval nebezpečí, řekl si, že aspoň na chviličku zavře oči.

Jenom na chviličku.

Hluk uvnitř mlýna byl ohlušující. Kate se bolestně ušklíbla, když vešla do druhého patra a podívala se dolů. Po celé délce budovy stály dvě řady bucharů, které dopadaly na kovadliny. Jejich neustálými údery duněly všechny stěny.

Vedle každé kovadliny stála káď s vodou a kotel se žhavým uhlím. Byla to zjevně kovárna, kde ocel popouští opakovaným zahříváním, kováním a ochlazováním ve vodě; vodní energie poháněla buchary.

Teď je ale nikdo neobsluhoval, protože sedm nebo osm vojáků v uniformách kaštanové a šedé barvy prohledávalo metodicky každý kout místnosti, nahlíželo pod otáčející se válce a pod bušící kladiva, ohmatávalo zdi, zda v nich není tajná schránka, a prohrabávalo skříň s nářadím.

Nepochybovala o tom, co hledají: klíč bratra Marcela.

Marek se k ní obrátil a gestem naznačil, že musejí dolů, k postranním dveřím, které teď byly otevřené. Byly to jediné dveře v postranní zdi; neměly zámek a prakticky jistě vedly do cely bratra Marcela.

A bylo zjevné, že už ji vojáci prohledali.

Marka to ale kupodivu nevyvádělo z míry. Vyrazil cílevědomě dolů. Dole obešli buchary a vklouzli do Marcelovy cely.

Marek zavrtěl hlavou.

Skutečně to byl příbytek mnicha, velmi malý a překvapivě holý: jen úzké lůžko, nádoba s vodou a noční hrnec. U lůžka stál malý stolek se svíčkou. To bylo všechno. Dvě Marcelovy bílé kutny visely na věšáku na dveřích.

Nic víc.

Na první pohled bylo zřejmé, že v téhle místnosti žádný klíč není. A i kdyby byl, vojáci ho už museli najít.

Kate ovšem s překvapením viděla, že Marek si klekl a začal metodicky hledat pod postelí.

Marek si vzpomněl na to, co říkal opat těsně předtím, než ho zabili.

Opat nevěděl, kde chodba je, a zoufale to chtěl zjistit, aby ji mohl prodat Arnautovi. Opat požádal profesora, aby prohledal staré dokumenty – což bylo logické, pokud byl Marcel už tak senilní, že nikomu nemohl říct, co vlastně udělal.

Profesor našel nějaké dokumenty, které se zmiňovaly o klíči, a zřejmě považoval svůj objev za důležitý. Ale opat to netrpělivě odbyl: „Ovšemže měl klíč. Měl mnoho klíčů…“

Opat tedy už věděl o existenci klíče. Věděl, kde ten klíč je.

Ale nemohl ho použít.

Proč ne?

Kate mu poklepala na rameno. Marek se ohlédl a viděl, že odhrnula bílé kutny. Na dveřích uviděl tři vyřezané reliéfy, skoro jako římské. Vypadaly formálně, skoro dekorativně, a do středověku se vůbec nehodily.

A pak si uvědomil, že to vůbec nejsou ozdoby. Byly to vysvětlující diagramy.

Byly to klíče.

Diagram, který ho zaujal, byl ten třetí, nejvíc vpravo. Vypadal takhle:

Diagram byl vyryt do dřeva dveří před mnoha lety. Vojáci ho určitě už viděli. Ale jestliže ještě hledali, znamenalo to, že nepochopili.

Ale Marek ano.

Kate na něj pohlédla a beze zvuku vyslovila: schody?

Marek ukázal na obraz. Stejným způsobem vyslovil: mapa.

Protože teď už mu to konečně bylo všechno jasné.

VIVIX nebylo ve slovníku, protože to nebylo slovo. Byla to řada čísel: V, IV a IX. A tato čísla měla i své směry, které naznačoval text na pergamenu DESIDE. Což také nebylo slovo, ale znamenalo to DExtra, SInistra, DExtra. Neboli latinsky doprava, doleva, doprava.

Klíč tedy byl: když vstoupíte do zelené kaple, uděláte pět kroků vpravo, čtyři vlevo a devět vpravo.

A tak se dostanete k tajné chodbě.

Usmál se na Kate.

To, co všichni hledali, oni konečně našli. Našli klíč k La Roque.

09.10:23

Teď už jen stačí dostat se z mlýna živí, pomyslela si Kate. Marek šel ke dveřím, opatrně vyhlédl ven na vojáky v hlavní místnosti. Šla za ním.

Napočítala devět vojáků. Plus de Kere. Tedy dohromady deset.

Deset proti dvěma.

Vojáci se zřejmě svému pátrání věnovali s menším zaujetím než předtím. Mnozí z nich se po sobě dívali přes bušící kladiva a krčili rameny, jako by se ptali: Už jsme skončili? K čemu je to dobré?

Ale bylo zjevné, že se Kate a Markovi nepodaří uniknout, aniž by si jich všimli.

Marek ukázal na schody do horního patra. „Ty poběžíš rovnou ke schodům a pryč odtud,“ řekl Marek. „Budu tě krýt. Později se setkáme na severním břehu směrem po proudu. Jasné?“

Kate pohlédla na vojáky.

„Jejich deset proti jednomu. Zůstanu tady,“ řekla.

„Ne. Jeden z nás se odtud musí dostat. Já to zvládnu. Ty běž.“ Sáhl do kapsy. „A tohle si vezmi s sebou.“ Podal jí keramickou destičku.

Přejel jí mráz po zádech. „Proč, André?“

„Vezmi si to.“

S tím vyšli z cely. Kate zamířila ke schodům, stejnou cestou, kterou přišli. Marek přeběhl přes místnost k oknům na opačné straně, která vedla na řeku. Kate byla v polovině schodů, když uslyšela výkřik. Vojáci z celé místnosti se sbíhali k Markovi, který odhodil mnišskou kápi a už se s jedním bil.

Kate nezaváhala. Vytáhla zpod kutny toulec, nasadila šíp a napjala luk. Vzpomněla si na Markova slova: když chceš člověka zabít… Tenkrát se tomu smála.

Jeden z vojáků volal a ukazoval na ni. Střelila po něm; šíp se mu zabodl do krku těsně u ramene. Muž se zapotácel dozadu, vrazil do výhně a strašně zařval, jak padl do žhavých uhlíků.

Druhý voják vedle něj couval a snažil se ukrýt, když ho Kate zasáhla doprostřed hrudi. Svezl se mrtvý k zemi.

Ještě osm.

Marek bojoval se třemi najednou – byl mezi nimi i de Kere. Meče zvonily. Muži se při souboji museli vyhýbat i bucharům a přeskakovat roztočené vačky. Marek už jednoho z vojáků zabil a ten teď ležel za ním.

Ještě sedm.

Pak si ale všimla, že se ten voják zvedl; smrt jen předstíral a teď se opatrně kradl vpřed s úmyslem napadnout Marka zezadu. Kate nasadila šíp a střelila ho. Muž padl na zem a držel se za stehno; byl jen zraněný. Kate ho střelila do hlavy ještě na zemi.

Šest.

Sahala po dalším šípu, když si všimla, že de Kere se od Marka odpoutal a žene se k ní po schodech s překvapivou rychlostí. Kate rychle vytáhla další šíp, nasadila ho a střelila po de Kerem. Ale příliš spěchala a minula. A de Kere se rychle blížil.

Kate odhodila luk a šípy a běžela ven.

Utíkala po rampě k mlýnu a dívala se do vody. Pod zpěněnou vodou všude viděla kameny: bylo tu příliš mělko, skočit nemohla. Bude se muset vrátit tak, jak přišla. De Kere za ní něco volal. Na strážní věži před ní skupina lučištníků napjala své zbraně. Než přilétly první šípy, stačila se dostat ke dveřím do mlýna. Tou dobou už de Kere běžel zpátky, řval něco na lučištníky a hrozil pěstí. Všude kolem něj dopadaly šípy.

V horní místnosti mlýna se vojáci snažili probourat dveřmi, které byly zapřené žebříkem. Věděla, že žebřík je dlouho neudrží. Doběhla k otvoru v podlaze a spustila se dolů. Vším tím rámusem se opilí vojáci pomalu budili, tupě zírali a snažili se postavit. Ale ve vzduchu tady bylo tolik prachu, že je dobře neviděla.

To ji právě přivedlo na ten nápad: ten prach ve vzduchu.

Sáhla do váčku a vytáhla jednu z červených kostek. Bylo na ní napsáno „60“. Vytrhla pojistku a hodila kostku do kouta.

Začala v duchu počítat.

Padesát devět. Padesát osm.

De Kere teď byl přímo nad ní, ale dolů se mu nechtělo, protože nevěděl, jestli je ozbrojená. Pak uslyšela shora dupot mnoha nohou a mužské hlasy. Vojáci se konečně dostali dovnitř. Muselo jich tam být nejméně deset. Možná víc.

Koutkem oka zahlédla, jak se jeden z opilých vojáků zvedl z pytlů a sápe se po ní. Kopla ho tvrdě mezi nohy a on se s kňučením schoulil na podlahu.

Padesát dva. Padesát jedna.

Přikrčila se a protáhla se do malé místnůstky, kde se původně vynořila. Kolo skřípalo a rozstřikovalo vodu. Zavřela dvířka, ale na nich nebyl ani zámek, ani závora. Kdokoli mohl vstoupit.

Padesát. Čtyřicet devět.

Pohlédla dolů. Otvor v podlaze, kudy kolo pokračovalo ve své cestě dolů, byl dost široký, aby jím prošla. Teď stačilo jen zachytit jednu z lopatek a sjet s kolem dolů až do takové výšky, kdy bude moci bezpečně skočit do mělké vody.

Jenže když stála u kola a snažila se načasovat si pohyb, zjistila, že se to snadněji řekne, než udělá. Kolo jako by se točilo mnohem rychleji, lopatky ani dobře neviděla. Cítila, jak jí do tváře stříká voda, takže viděla ještě méně. Kolik času zbývá? Třicet vteřin? Dvacet? Jak se dívala na kolo, zapomněla počítat. Ale věděla, že už nemůže čekat. Jestli měl Chris pravdu, tak celý tenhle mlýn může každou vteřinu vybuchnout. Kate se natáhla vpřed, popadla lopatku, která ji míjela – začala s ní klesat – lekla se – pustila ji – sáhla po další – znova se lekla – a pak couvla, nadechla se, snažila se uklidnit a znova připravit.

Slyšela z vedlejší místnosti těžké rány, jak z horního patra skákali jeden po druhém dolů vojáci. Neměla už čas. Musela pryč.

Musela pryč.

Zhluboka se nadechla, popadla příští lopatku oběma rukama, přitiskla se ke kolu. Proklouzla otvorem – vynořila se na slunce – dokázala to! – když ji náhle něco odtrhlo od kola a ona visela ve vzduchu.

Vzhlédla.

Robert de Kere jí držel paži v ocelovém sevření. Sáhl do otvoru a chytil ji při sestupu na poslední chvíli. A teď ji držel tak, že visela ve vzduchu. Kolo se dál točilo jen pár centimetrů od ní. Musela se de Keremu vykroutit. Díval se na ni zachmuřeně a odhodlaně.

Vzpírala se.

Držel pevně.

Pak viděla, že se v jeho očích něco změnilo – jakoby záblesk nejistoty – když pod ním promočená dřevěná podlaha začala povolovat. Váha jich obou byla příliš na stará prkna, po léta smáčená vodou z kola. Prkna se nyní pomalu prohýbala.

Jedno z nich bez hluku povolilo a de Kere se propadl nohou až po koleno, ale nepustil ji.

Kolik zbývá času? uvažovala. Volnou rukou bušila de Kereho do zápěstí a snažila se ho přimět, aby ji pustil.

Kolik času?

De Kere byl jako buldok, držel ji a nepouštěl. Povolilo další prkno v podlaze a on se svezl stranou. Jestli povolí ještě jedno, spadnou oba dva.

A jemu to bylo jedno. On bude držet až do konce.

Kolik času?

Volnou rukou popadla lopatku, která ji právě míjela, a sílu kola použila k tomu, aby se vytrhla z de Kereho sevření. Paže ji pálily tím napětím, ale pomohlo to – prkna zapraskala de Kere se propadal – pustil ji – a ona padla poslední asi dva metry do zpěněné vody kolem kola.

V té chvíli se žlutě zablesklo a dřevěné budovy nad ní pohltil řvoucí sloup ohně. Zahlédla prkna létající na všechny strany, pak se překotila a dopadla hlavou napřed do ledové vody. Krátce uviděla hvězdičky a pak pod zpěněnou vodou ztratila vědomí.

09.04:01

Chrise vzbudil křik vojáků. Když vzhlédl, uviděl, jak vojáci zmateně pobíhají po mlýnském mostě. Spatřil, jak z okna větší budovy vylezl mnich v bílé kutně, pak si uvědomil, že je to Marek, který někoho uvnitř sekl mečem a pak se začal spouštět po popínavých rostlinách, až byl dost nízko, že se mohl odvážit skočit do řeky. I tak si Chris myslel, že je tam řeka moc mělká. A neviděl, že by se Marek znova vynořil.

Pořád ještě se tam díval, když mlýn na mouku vybuchl v oslepivém záblesku světla a dřevo se rozlétlo. Vojáci, vymrštění do vzduchu silou exploze, padali z ochozu jako panenky. Když se kouř a prach trochu usadil, viděl, že mlýn na mouku je pryč – zůstalo jen pár prken, která teď hořela. Po řece plula těla mrtvých vojáků a prkna z rozbitého mlýna.

Marka pořád ještě nikde neviděl a Kate také ne. Proplula kolem něj bílá mnišská kutna, unášená proudem, a jemu se náhle sevřelo srdce vědomím, že Kate je patrně mrtvá.

Jestli ano, pak zůstal sám. Musel riskovat komunikaci. Lehce si ťukl na ucho a tiše řekl: „André. Kate.“

Žádná odpověď.

„Kate, jsi tam? André?“

Ve sluchátku neslyšel nic, dokonce ani obvyklé praskání.

Viděl v řece plout tváří dolů nějaké tělo, a vypadalo jako Marek. Je to on? Ano, Chris si tím byl jistý: tmavovlasý, mohutný, silný, v plátěné košili. Chris nahlas zasténal. Vojáci na břehu křičeli a on se ohlédl, jak jsou blízko. Než se znovu podíval na řeku, tělo odnesl proud.

Chris se znovu schoval do křoví a snažil se vymyslet, co dál.

Kate se vynořila na hladinu. Ležela na zádech a bezmocně plula dolů s proudem. Kolem ní padaly do vody kusy dřeva jako granáty. Bolest za krkem byla tak strašná, že lapala po dechu, a s každým dechem jí pažemi a nohama projela jakoby elektrická rána. Vůbec nemohla hýbat tělem a myslela si, že je paralyzovaná, ale pak si uvědomila, že přece jen dokáže pohnout prsty na nohou a rukou. Bolest začala ustupovat, postupně opouštěla končetiny a soustředila se jen za krkem, kde ale nepolevovala. Přece jen se jí ale trochu lépe dýchalo a mohla pohybovat všemi údy. Zkusila to znova: ano, mohla končetinami hnout.

Nebyla tedy ochromená. Má zlomený krk? Zkusila jím trochu pohnout, malinko doprava, malinko doleva. Strašně to bolelo, ale snad to bylo dobré. Plula dál. Něco hustého jí kapalo do oka, takže špatně viděla. Otřela to, uviděla na prstech krev. Muselo to být z nějaké rány na hlavě. Čelo jí hořelo. Dotkla se ho rukou. Dlaň jí zrudla krví.

Plula s proudem, stále ještě na zádech. Bolest byla tak silná, že se Kate ještě neodvažovala obrátit se na břicho a plavat. Zatím se nechávala jen unášet. Uvažovala, proč si jí ještě nevšimli vojáci.

Pak uslyšela z břehu křik a uvědomila si, že si přece jen všimli.

Chris vykoukl za keři právě včas, aby uviděl Kate plout na zádech po proudu. Byla zraněná; celou levou stranu obličeje měla pokrytou krví, která jí proudila odněkud z vlasů. A moc se nehýbala. Třeba nemůže.

Na chvilku se jejich pohledy setkaly. Trochu se usmála. Věděl, že když se teď prozradí, zajmou ho, ale nezaváhal. Když byl Marek mrtvý, neměl už co ztratit, a klidně tedy můžou s Kate zůstat spolu až do konce. Vrhl se do vody a brodil se k ní. Teprve v té chvíli si uvědomil svou chybu.

Byl na dostřel lučištníků ze zbylé věže a ti po něm teď začali střílet. Kolem dopadaly se sykotem do vody šípy.

Téměř okamžitě vjel z Arnautovy strany do vody rytíř v plné zbroji. Rytíř měl přilbici a do tváře mu vidět nebylo, ale zjevně se ničeho nebál, protože se svým tělem i koněm postavil do cesty šípům. Jeho kůň šel pořád hloub a nakonec plaval, rytíř sám byl po pás ve vodě. Přehodil si Kate přes sedlo jako mokrý pytel, pak popadl Chrise za paži, řekl: „Allons!“ a vyrazil zpátky ke břehu.

Kate sklouzla ze sedla na zem. Rytíř vyštěkl nějaký rozkaz a vzápětí přiběhl ranhojič, nesoucí praporec se šikmými červenobílými pruhy. Prohlédl Kate zranění na hlavě, očistil je, zastavil krvácení a pak je ovázal plátnem.

Rytíř mezitím sestoupil, odepnul si přilbu a sňal ji. Byl to vysoký, silný muž, výjimečně hezký a oslnivý, s tmavými vlnitými vlasy, temnýma očima, plnými, smyslnými rty a s jiskrou v očích, která naznačovala neustálé pobavení nad pošetilostmi světa. Pleť měl tmavou a připomínal Španěla.

Když byla Kate ošetřena, rytíř se usmál, až odhalil dokonalé bílé zuby. „Prokažte mi tu velkou čest a doprovoďte mě.“ Vedl je zpátky ke klášteru a jeho kostelu. U postranních dveří do kostela stála skupina pěšáků a jezdec na koni, který nesl zelený a černý praporec Arnauta de Cervole.

Když kráčeli ke kostelu, každý voják, jehož potkali, se rytíři uklonil a řekl: „Můj pane… Můj pane…“

Chris šťouchl do Kate. „To je on.“

„Kdo?“

„Arnaut.“

„Ten rytíř? Děláš si legraci?“

„Koukej, jak se k němu chovají vojáci.“

„Arnaut nám zachránil život,“ řekla nevěřícně Kate.

Chris si byl vědom, jaká je to ironie. Ve dvacátém století všechna historická líčení této doby popisují sira Olivera téměř jako světce, kdežto de Cervole je spíš černá postava, „jeden z velkých zloduchů své doby“, řečeno slovy jednoho historika. Jenže pravda byla zjevně právě opačná. Oliver byl nechutný lump a Cervole zářný příklad rytířství – a právě jemu teď vděčili za život.

Kate se zeptala: „Co André?“

Chris zavrtěl hlavou.

„Víš to určitě?“

„Myslím. Myslím, že jsem ho viděl v řece.“

Kate neřekla nic.

Před kostelem Sainte-Mere stály dlouhé řady mužů s rukama svázanýma za zády, kteří čekali na vstup. Většinou to byli Oliverovi vojáci v kaštanové a šedé, a pak pár sedláků v hrubých halenách. Chris odhadoval, že to může být tak čtyřicet padesát lidí. Když kolem nich procházeli, muži po nich vrhali zachmuřené pohledy. Někteří byli zranění; všichni vypadali unaveně.

Jeden muž, voják v kaštanovém, řekl sarkasticky jinému:

„Zde přichází panchart lord z Narbonne. Ten koná práci, jež i pro Arnauta je nadmíru špinavá.“

Chris se ještě snažil porozumět, když se hezký rytíř prudce otočil. „Čeho pravíš?“ vykřikl, popadl muže za vlasy, trhl mu hlavou nahoru a druhou rukou mu proťal hrdlo. Po mužových prsou se rozlil proud krve. Muž zůstal chvilku stát a vydával jakési sípavé zvuky.

„To byla tvá poslední urážka,“ řekl hezký rytíř. Stál, usmíval se na toho muže, díval se, jak proudí krev, usmál se, když se mužovy oči v hrůze vypoulily. Muž stále ještě stál. Chrisovi to připadalo jako celá věčnost, ale bylo to jen třicet nebo čtyřicet vteřin. Hezký rytíř ho jen mlčky sledoval, nepohnul se, nepřestal se usmívat.

Konečně muž padl na kolena, hlavu skloněnou, jako by se modlil. Rytíř mu chladnokrevně položil nohu pod bradu a kopl ho, až padl dozadu. Dál sledoval mužův smrtelný chropot, který pokračoval ještě skoro minutu. Nakonec voják zemřel.

Hezký rytíř se naklonil, otřel si dýku o mužovy nohavice a svou zkrvavenou nohu si očistil o jeho kabátec. Pak kývl na Chrise a Kate.

A všichni společně vstoupili do kostela Sainte-Mere.

Uvnitř bylo mlhavo dýmem. Byl tu jen velký otevřený prostor, žádné kostelní lavice se nebudou dělat ještě dvě stě let. Stáli vzadu spolu s hezkým rytířem, který se zřejmě smířil s čekáním. Stranou uviděli několik bojovníků v sevřeném hloučku, kteří si něco šeptali.

Uprostřed kostela klečel samotný rytíř ve zbroji a modlil se.

Chris se podíval po ostatních rytířích. Ti zřejmě vedli nějakou vášnivou debatu; šeptali si dost rozčileně. Neuměl si ale představit, oč může jít.

Při čekání si Chris všiml, že mu něco kape na rameno. Když vzhlédl, uviděl muže oběšeného přímo nad ním, jak se pomalu otáčí na provaze. Po noze mu stékala moč. Chris odstoupil od zdi a uviděl, že jich tam na provazech přivázaných k zábradlí v druhém patře visí celkem šest. Tři z nich měli kaštanový kabátec Oliverův. Dva další byli oblečeni jako venkované a jeden měl bílou mnišskou kutnu. Dva další muži seděli na podlaze a mlčky sledovali, jak se nahoře přivazují další provazy; zřejmě se smířili se svým osudem.

Uprostřed kostela se muž ve zbroji pokřižoval a vstal. Hezký rytíř řekl: „Ctný pane Arnaute, zde jsou oni pomocníci.“

„Jak? Co pravíš? Pomocníci?“

Rytíř se obrátil. Arnaut de Cervole byl asi pětatřicet let starý, hubený, s úzkým, nepříjemným, potměšilým obličejem.

Měl tik, který mu poškubával nosem a dodával mu vzezření čenichající krysy. Zbroj měl pocákanou krví. Pohlédl na ně znuděným, lenivým pohledem. „Pravíš, že jsou to pomocníci, Raimondo?“

„Ano, pane. Pomocníci magistra Edwarda.“

„Vida.“ Arnaut je obešel. „Proč jsou mokří?“

„Vytáhli jsme je z řeky, pane,“ vysvětloval Raimondo.

„Byli ve mlýně a unikli v poslední chvilce.“

„Vskutku?“ Arnaut už nebyl znuděný. Oči mu zářily zájmem.

„Rcete, prosím, jak jste rozmetali mlýn?“

Chris si odkašlal a řekl: „Můj pane, neučinili jsme tak.“

„Co pravíš?“ Arnaut se zamračil a podíval se na druhého rytíře. „Jaký jazyk to jest? Nerozumím mu.“

„Můj pane, jsou to Irové, či snad Hebriďané.“

„Tak? Nejsou tedy Angličané. To jest jim dobrým doporučením.“

Obešel je a zadíval se jim do tváře. „Rozumíte mi?“

Chris odpověděl: „Vpravdě rozumíme, pane.“ To bylo zřejmě pochopeno.

„Jste Angličané?“

„Nikoli, pane.“

„Pravda, nevyhlížíte tak. Jste mírní a nebojovní.“ Pohlédl na Kate. „Tento zde má hladkou tvář děvčete. A ten…“ Stiskl Chrisovi svaly na paži. „To jest jistě úředník či písař. Certes není Angličan.“ Arnaut zavrtěl hlavou, zaškubal nosem.

„Neb Angličané jsou divoši,“ pokračoval hlasitě, až to v zakouřeném kostele zadunělo. „Souhlasíte?“

„Vpravdě souhlasíme, pane,“ odpověděl Chris.

„Angličané neznají jiného života než nekonečné nespokojenosti a věčných svárů. Neustále vraždí své vlastní krále; takový jest jejich divošský zvyk. Naši normanští bratři té země dobyli a zkoušeli je učit lepším způsobům, leč neuspěli. Saská krev je příliš barbarská. Angličané si libují v ničení, smrti a mučení. Nestačí jim, že se bijí mezi sebou na svém mizerném malém ostrůvku, ještě přivádějí své armády sem, do této mírumilovné a vzkvétající země, a činí příkoří prostému lidu.

Souhlasíte?“

Kate kývla a uklonila se.

„Jinak ani není možná,“ řekl Arnaut. „Jejich krutost jest nevýslovná. Zvěděli jste o jejich starém králi? O drahém Edwardovi?

Víte, jak ho zamordovali, rozpáleným pohrabáčem? A to učiní králi! Jaký div, že v našich krajích konají ještě větší lotroviny.“

Přecházel tam a zpátky. Pak se zase obrátil k nim.

„A muž, který se chopil moci po něm, Hugh Despenser. Podle anglického zvyku i on musel býti po čase zamordován. Víte jak? Přivázali jej k žebři na veřejném rynku, přirození mu vyťali z těla a pálili před jeho tváří, až zhynul. Charmant.“

Znovu se na ně podíval v očekávání souhlasu. Znovu kývli.

„A tento poslední král, Edward III., poučení vzal z konce svých byvších – že musí vésti nekonečnou válku, jinak je v nebezpečí, že zhyne rukou vlastních poddaných. Proto on a jeho syn, ten sketa princ waleský, přitáhli své barbarské způsoby do Francie, do země, která divošskou válku nepoznala do té chvíle, kdy vkročili na naši půdu se svými chevauchée, povraždili náš lid, zprznili naše ženy, pobili naše zvířata, úrodu zkazili, města pobořili a našemu obchodu konec učinili. A proč? Aby krvežíznivé anglické duše měly dost práce v cizině. Aby mohli okrást poctivější zemi o bohatství. Aby každá anglická lady mohla svým hostům podávat krmi na francouzském talíři. Aby mohli slouti ctnými rytíři, když neučinili jiného hrdinství, než že ubíjeli děti.“

Arnaut udělal pauzu ve své tirádě a podíval se z jednoho na druhého. Oči měl neklidné, podezřívavé. „A proto,“ pokračoval, „nechápu, proč jste se přidali na stranu toho anglického lotra Olivera.“

Chris rychle zavrtěl hlavou. „Neučinili jsme tak, pane.“

„Nejsem trpělivý. Rci pravdu: pomáháte Oliverovi, neb váš magistr Edwardus je v jeho službách.“

„Ne, můj pane. Magistr byl odveden proti své vůli.“

„Svévůůů…“ Arnaut znechuceně rozhodil ruce: „Kdo rozumí, co pravila ta utopená krysa?“

Přistoupil k nim hezký rytíř. „Anglického jazyka jsem mocen,“ řekl. A Chrise vybídl: „Mluv znova.“

Chris zapřemýšlel a pak řekl: „Magister Edwardus.

„Ano…“

„…je vězeň.“

„Vezen?“ divil se hezký rytíř.

Chris se rozhodl zkusit to raději s latinou, i když byla špatná a archaická. „Est in carcere – captus – heri captus est de coenobio sanctae Mariae.“ Doufal, že to znamená, že byl včera ráno zajat v klášteře Sainte-Mere.

Rytíř pozvedl obočí: „Invite?“ Proti své vůli?

„Vpravdě tak, můj pane.“

Rytíř řekl Arnautovi: „Praví, že magistr Edwardus byl z kláštera odvezen včera proti své vůli a nyní je Oliverovým vězněm.“

Arnaut se rychle obrátil, zadíval se jim zblízka do očí.

Tichým, výhružným hlasem řekl: „Sed vos non capti estis. Nonne?“ A vás přitom nechytili?

Chris znovu zaváhal. „Hm, my…“

„Oui?“

„Ne, ne, můj pane,“ vrtěl Chris rychle hlavou. „Ehm, non. Unikli jsme. Ehm, ef-, effiigi, –i, –imus. Effugimus.“ Je tohle to správné slovo? Potil se napětím.

Zřejmě to stačilo, protože hezký rytíř kývl. „Praví, že unikli.“

Arnaut se na ně obořil. „Unikli? Odkud?“

Chris: „Ex Castelgard heri.“

„Unikli jste včera z Castelgardu?“

„Etiam, mi domine.“ Ano, můj pane.

Arnaut na něj hleděl a dlouho nic neříkal. Na balkoně ve druhém patře položili mužům smyčky kolem hrdla a postrčili je dolů. Tím pádem si nezlomili vaz, takže tam viseli, dusili se a mrskali sebou, než pomalu zemřeli.

Arnaut se na ně podíval, jako by se zlobil, že ho jejich smrtelný chropot ruší. „Provazy ještě zbyly,“ řekl. Pohlédl zase na Chrise a Kate. „Vy mi povíte pravdu.“

Chris se uklonil. „Mluvíme poctivě, můj pane.“

Arnaut se obrátil na podpatku. „Hovořili jste s mnichem bratrem Marcelem, než zemřel?“

„S Marcelem?“ Chris se snažil vypadat zmateně. „S Marcelem, můj pane?“

„Ano, ano. Frere Marcel. Cognovistine fratrem Marcellum? Znáte ho?“

„Ne, pane.“

„Transitům ad Roccam cognitum habesne?“ Na tohle Chris nepotřeboval čekat na překlad: Chodba do La Roque, znáte ji?

„Chodba… transitum…“ Chris znovu pokrčil rameny.

„Chodbu? Ne, můj pane.“

Arnaut mu to zjevně nevěřil. „Zdá se, že nevíte vůbec nic.“ Podíval se Chrisovi zblízka do tváře, nos se mu škubal, takže to vypadalo, že je očichává. „Pochybuji o tom. Jste lháři.“

Obrátil se k hezkému rytíři. „Pověs jednoho, ať ten druhý mluví.“

„Kterého, můj pane?“

„Toho,“ ukázal Arnaut na Chrise. Podíval se na Kate, štípl ji do tváře, pak ji pohladil. „Neboť tento lepý jinoch je milý mému srdci. Dnes večer bude hostem v mém stanu. Nezmařím ho dříve.“

„Staniž se, můj pane.“ Hezký rytíř vyštěkl rozkaz a z druhého patra se začal spouštět další provaz. Další muži popadli Chrise za zápěstí a svázali mu ruce za zády.

Chris si pomyslel, kristepane, oni to vážně udělají. Podíval se na Kate, která v hrůze třeštila oči. Muži začali Chrise odvlékat.

„Můj pane,“ ozval se hlas ze strany kostela. Hlouček čekajících vojáků se rozestoupil a vyšla lady Claire.

Claire řekla tiše: „Můj pane, snažně prosím o slovíčko v soukromí.“

„Jistě, jak si přeješ.“ Arnaut došel k ní a ona mu něco zašeptala do ucha. Pak zašeptala ještě jednou, naléhavěji.

Po chvilce se zeptal: „A jak mi to poslouží?“

Další šeptání. Chris nic z toho neslyšel.

Arnaut zavrtěl hlavou. „Ctná paní, rozhodl jsem.“

Zase šepot.

Nakonec se k nim Arnaut vrátil a vrtěl hlavou. „Paní mě žádá o bezpečný průchod do Bordeaux. Pravila, že jste jí povědomi a že jste poctiví lidé.“ Odmlčel se. „Pravila, že vás mám propustit.“

Ozvala se Claire. „Jen pakli jest i tvá vůle, pane. Neboť dobře jest známo, že Angličané zabíjejí každého na potkání, leč Francouzi nikoli. Francouzi prokazují milost, která pochází z rozumu a vychování.“

„Pravdu díš, paní,“ kývl. „My Francouzi jsme civilizovaní lidé.

A nevědí-li tito dva nic o bratru Marcelovi ani o chodbě, nejsou mi již k užitku. Pravím tedy, dejte jim koně a jídlo a nechte je jít. Přeji sobě dobré vůle vašeho magistra Edwarda, tedy jej pozdravuji, a Bůh vám přej bezpečnou cestu, byste brzy stáli po jeho boku. Odejděte.“

Lady Claire se uklonila.

Chris a Kate se uklonili.

Hezký rytíř přeřezal Chrisovi pouta a vedl je zase ven.

Chris a Kate byli tak ohromeni tím náhlým obratem, že cestou k řece nepromluvili ani slovo. Chris se skoro potácel, hlava se mu točila. Kate si pořád mnula oči, jako by se pokoušela probudit.

Rytíř nakonec řekl: „Vděčíte za život chytré paní.“

„Certes,“ přisvědčil Chris.

Hezký rytíř se kysele usmál.

„Bůh se na vás usmívá,“ řekl.

A nezdálo se, že by ho to těšilo.

Scéna u řeky se docela změnila. Arnautovi lidé se zmocnili mlýnského mostu, odkud nyní vlál zelený a černý praporec. Oba břehy řeky teď obsadili Arnautovi jezdci a proud lidí i vybavení směřoval k La Roque a zdvihal oblaky prachu. Byli tu muži na těžkých koňských povozech naložených zásobami, vozy s klábosícími ženami a rozjívenými dětmi a další vozy s obrovskými dřevěnými trámy – rozloženými obřími katapulty, jimiž se přes hradby vrhaly kameny a smolné hrnce.

Rytíř pro ně našel dva koně – dvě zubožené kobylky se stopami chomoutu na krku. Vzal koně za uzdu a provedl je kolem strážního stanoviště.

Chris se obrátil, protože zahlédl na řece nějaký náhlý zmatek. Viděl, že asi deset mužů tam stojí po kolena ve vodě a zápolí s těžkým železným dělem, připevněným na dřevěném kvádru. Chris na to fascinovaně zíral. Z takhle rané doby se žádné dělo nedochovalo, ba nebylo ani popsáno.

Všichni věděli, že se v té době primitivní artilerie už používala; archeologové vykopali dělové koule na místě bitvy u Poitiers. Historikové byli ale přesvědčeni, že děla byla vzácná, a především se stavěla na odiv – že byla věcí cti. Ale když Chris sledoval muže, s jakou námahou se pokoušejí vyzvednout železný válec z vody a dostat ho zpátky na vůz, bylo mu jasné, že takové úsilí by se nikdy nevynakládalo na čistě symbolickou věc. Dělo bylo těžké; zdržovalo postup celé armády, která se samozřejmě chtěla před soumrakem dostat k La Roque; nebyl důvod, proč by dělo nemohlo zatím zůstat, kde je, a být vyzdviženo později. Takováhle námaha mohla znamenat jediné: že dělo je pro útok důležité.

Ale z jakého důvodu? uvažoval. Hradby La Roque jsou tři metry tlusté. Dělová koule jimi v žádném případě nepronikne.

Hezký rytíř je krátce pozdravil a řekl: „Bůh vám dej milost a bezpečí.“

„Bůh ti žehnej a zahrň tě hojností,“ odpověděl Chris. Rytíř pak plácl jejich koně po zadku a oni vyrazili směrem k La Roque.

Při cestě mu Kate řekla o tom, co našli v Marcelově cele, a o zelené kapli.

„Víš, kde ta kaple je?“ ptal se Chris.

„Vím. Viděla jsem ji na jedné průzkumné mapě. Je to necelý kilometr východně od La Roque. Lesem k ní vede cesta.“

Chris povzdechl. „Takže víme, kde je chodba,“ řekl. „Jenže známku měl André, a ten je teď mrtvý, takže se odtud stejně nedostaneme.“

„Ne,“ zavrtěla hlavou, „známku mám já.“

„Jak to?“

„André mi ji dal. Tam ve mlýně. Myslím, že věděl, že se odtamtud živý nedostane. Mohl utéct a zachránit se. Ale neudělal to. Zůstal tam a zachránil místo toho mě.“

Tiše se rozplakala.

Chris jel mlčky a neříkal nic. Vzpomněl si, jak se postgraduální studenti vždycky smávali Markovým výkladům:

„To snad není možný, on snad fakt věří na ty rytířský blbosti!“

– a jak předpokládali, že jeho chování je jen jakási bizarní póza. Role. Afektovanost. Protože koncem dvacátého století přece nemůžete po nikom chtít, aby bral vážně, že věříte v čest a pravdu, v čistotu těla, v obranu žen, v posvátnost pravé lásky a všechno to ostatní kolem.

Ale André tomu zřejmě skutečně věřil.

Krajina, kterou jeli, byla jako zlý sen. Bylo poledne, ale všude kolem bylo tolik kouře a prachu, že slunce svítilo jen slabě a pobledle. Byly tu vinice, ale réva byla vypálená, zbyly jen pokroucené pahýly podobné přízračným skřetům, z nichž do výše stoupal dým. I sady byly zčernalé a opuštěné, ze stromů zůstaly kostry. Všechno shořelo.

Všude kolem slyšeli naříkání raněných vojáků. Mnozí ustupující bojovníci padli u cesty. Někteří dosud dýchali; jiní zešedli smrtí.

Chris se zastavil, aby si vzal zbraně jednoho z mrtvých, když poblíž ležící voják pozvedl ruku a zoufale zavolal: „Secors, secors!“ Chris k němu došel. Měl šíp zabodnutý hluboko v břiše a další v hrudi. Bylo mu něco málo přes dvacet a zřejmě věděl, že umírá. Pohlédl prosebně na Chrise a říkal něco, čemu Chris nerozuměl. Nakonec si začal ukazovat na ústa a řekl: „Aquam. Da mihi aquam.“ Měl žízeň, chtěl vodu. Chris bezmocně pokrčil rameny. Žádnou vodu neměl. Muž se na něj zle podíval, bolestně sykl, zavřel oči, odvrátil hlavu.

Chris odešel. Když potom míjeli muže prosící o pomoc, už nezastavoval. Nemohl nic dělat.

V dáli viděli La Roque, jak stojí, vysoká a neporazitelná, na vrcholku útesů nad Dordogne. A u té pevnosti budou za necelou hodinu.

V temném koutě kostela Sainte-Mere pomohl hezký rytíř Andrému Markovi na nohy. Řekl: „Tví přátelé odjeli.“

Marek zakašlal a zachytil se rytířovy paže, aby neupadl, jak mu stehnem projela bodavá bolest. Hezký rytíř se usmál. Zajal Marka hned po výbuchu mlýna.

Když Marek vylezl z okna, měl velké štěstí, protože čirou náhodou padl do tůňky dost hluboké, že si nic neudělal. A když se zase vynořil, zjistil, že je pořád ještě pod mostem. V tůňce byl vír, a proto ho proud nestrhl s sebou.

Marek ze sebe stáhl mnišský hábit a hodil ho do proudu právě ve chvíli, kdy mlýn explodoval a na všechny strany se rozlétla těla a kusy dřeva. Těsně vedle něj dopadl voják a jeho tělo se otáčelo ve víru. Marek se začal škrábat na břeh a hezký rytíř mu přiložil na hrdlo špičku meče a gestem mu přikázal, aby šel s ním. Marek měl pořád ještě na sobě kaštanovou a šedou, Oliverovy barvy, a začal okcitánsky vysvětlovat, že je nevinný, a prosit o milost.

Rytíř řekl jen: „Mlč. Viděl jsem tě.“ Viděl, jak Marek leze z okna a jak odhazuje mnišskou kutnu. Odvedl Marka do kostela, kde byla Claire a Arnaut. Velekněz byl ve špatné, nebezpečné náladě, ale Claire na něj zřejmě měla jistý vliv. To ona přikázala Markovi, aby zůstal tiše sedět ve tmě, když přišli Chris a Kate. „Dokáže-li tě Arnaut poštvat proti nim, je možné, že ušetří tebe i tvé přátele. Budete-li tři, spojeni proti němu, ve své zuřivosti zamorduje jednoho každého z vás.“ To, co následovalo, zrežírovala také Claire. A celkem to vyšlo.

Zatím.

Teď si ho Arnaut skepticky prohlížel. „Rci mi tedy: Tví přátelé znají vchod do chodby?“

„Znají,“ kývl Marek. „Přísahám na to.“

„Na tvé slovo jsem ušetřil jejich životy,“ řekl Arnaut. „Na tvé a na slovo této paní, ježto pro vás svědčí.“ Pokývl k lady Claire, která se maličko usmála.

„Můj pane, tvá moudrost je veliká,“ řekla Claire, „neb pověsit jednoho může rozvázat jazyk druhého. Leč právě tak často může zatvrdit jeho mysl a on vezme své tajemství s sebou do hrobu. A toto tajemství jest tak důležité, že si přeji, aby ho můj pán měl bezpečně ve své moci.“

„Půjdeme tedy za těmi dvěma a uvidíme, kam nás zavedou.“ Kývl na Marka. „Raimondo, postarej se tomuto ubožákovi o oře. A poskytni mu doprovod dvou svých nejlepších jezdců.“

Hezký rytíř se uklonil. „Nechať se mému pánu líbí, doprovodím jej sám.“

„Učiň tak,“ souhlasil Arnaut, „neb jest možno, že se přece jen chystá jakési lotrovstvo.“ A významně se na rytíře podíval.

Mezitím lady Claire došla k Markovi a stiskla mu vřele ruku oběma dlaněmi. Ucítil v jejích prstech něco chladného a uvědomil si, že je to maličká dýka, ani ne deset centimetrů dlouhá. Řekl: „Má paní, jsem vaším dlužníkem.“

„Tedy dbejte, ať svůj dluh splatíte, rytíři,“ řekla a pohlédla mu do očí.

„To učiním, Bůh jest mi svědkem.“ Zastrčil dýku do šatů.

„A já se za tebe budu modlit k Bohu, rytíři,“ řekla. Naklonila se k němu a cudně ho políbila na tvář. Přitom zašeptala: „Tvým průvodcem je Raimondo z Narbonne. Rád podřezává hrdla. Buď toho pamětliv, aby nepodřezal i tvé a tvých druhů, až sezná tajemství.“ S úsměvem odstoupila.

Marek odpověděl: „Má paní, jsi ke mně laskavá. Vezmu si tvé požehnání k srdci.“

„Statečný rytíři, Bůh ti dej bezpečnou a rychlou cestu.“

„Paní, ponesu tě ve svých myšlenkách.“

„Dobrý pane rytíři, přeji si –“

„Dost, dost,“ zarazil je znechuceně Arnaut. Obrátil se k Raimondovi. „Na cestu, neboť tolik citů obrací mi žaludek.“

„Pane.“ Hezký rytíř se uklonil. Vykročil před Markem ke dveřím a ven na slunce.

07.34:49

„Já vám řeknu, v čem je sakra problém,“ zamračil se Robert Doniger na své návštěvníky. „Problém je v tom, aby byla minulost živá. Aby byla skutečná.“

Na pohovce v jeho kanceláři seděli dva mladíci a jedna mladá žena. Všichni byli oblečení v černém a měli na sobě taková ta těsná saka, co vypadají, jako by se srazila při praní. Muži měli dlouhé vlasy, žena ježka. To byli publicisté, které Kramerová najala. Ale Doniger si všiml, že Kramerová sedí proti nim a nenápadně se od nich distancuje. Napadlo ho, jestli už viděla jejich materiál.

Donigera to dráždilo. Publicisty stejně neměl rád.

„Problém,“ pokračoval, „je v tom, že zítra sem přijedou tři vedoucí pracovníci, aby si poslechli mou prezentaci. Ta prezentace se jmenuje „Příslib minulosti“ a já nemám žádné přitažlivé obrázky, které bych jim ukázal.“

„Chápu,“ řekl bryskně jeden z mladých mužů. „Přesně z toho jsme vycházeli, pane Donigere. Klient si přeje oživit minulost. A právě na tom jsme začali pracovat. S pomocí paní Kramerové jsme požádali vaše pozorovatele, aby nám natočili ukázkové záběry. A jsme přesvědčeni, že náš materiál bude mít onu přitažlivou –“

„Podíváme se na něj,“ přerušil ho Doniger.

„Jistě, pane. Kdybychom mohli trochu ztlumit světla –“

„Nechte světla, jak jsou.“

„Ano, pane Donigere.“ Obrazovka videa na stěně modře zazářila.

Zatímco čekali na obraz, mladý muž řekl: „Tato první ukázka se nám líbí proto, že jde o slavnou historickou událost, která trvá od začátku do konce pouhé dvě minuty. Jak víte, mnohé historické události probíhají velmi pomalu, přinejmenším v očích moderního člověka. Tahle je rychlá. Bohužel k ní došlo v dost deštivém dni.“

Na obrazovce se objevil šedý, pochmurný obraz s nízkými mraky. Kamera přejížděla po jakémsi shromáždění, přes hlavy velkého davu. Vysoký muž stoupal na obyčejné, nenalakované dřevěné pódium.

„Co to je? Poprava?“

„Ne,“ řekl mladík. „To je Abraham Lincoln, který se právě chystá pronést svůj proslulý projev v Gettysburgu.“

„Tohle? Proboha, ten vypadá strašně. Vypadá jako mrtvola.

Šaty má úplně zmačkané. A ruce mu trčí z rukávů.“

„Ano, pane, ale –“

„A tohle je jeho hlas? Vždyť kváká.“

„Ano, pane Donigere, nikdo zatím neslyšel Lincolnův hlas, ale tohle je skutečně –“

„To jste se do prdele úplně zbláznili?“

„Ne, pane Donigere –“

„Proboha, tohle přece nemůžu použít,“ vztekal se Doniger.

„Abraham Lincoln přece nemůže mluvit jako Kačer Donald.

Co ještě tam máte?“

„Hned to bude, pane Donigere.“ Mladík klidně vyměnil kazety a řekl: „Pro druhé video jsme vycházeli z jiného předpokladu. Chtěli jsme dobré akční záběry, ale opět z historické události, kterou každý zná. Toto je tedy první svátek vánoční, rok 1778, na řece Delaware, kde –“

„Hovno vidím,“ řekl Doniger.

„Ano, bohužel je poněkud tma. Koneckonců přechod proběhl v noci.

Ale domnívali jsme se, že George Washington překračující řeku Delaware bude dobrý –“

„George Washington? Kde je George Washington?“

„Ten je tady,“ ukázal mladík na obrazovku.

„Kde?“

„Tady.“

„To je ten chlap, co se tady krčí v té loďce?“

„Přesně tak, a –“

„Ne, ne, ne,“ vrčel Doniger. „Musí stát na přídi jako generál.“

„Já vím, že se tak zobrazuje na portrétech, ale ve skutečnosti se to odehrálo jinak. Tady vidíte skutečného George Washingtona, jak doopravdy překročil –“

„Vypadá, že má mořskou nemoc,“ syčel Doniger. „To mám podle vás pouštět video George Washingtona, jak je mu zle na lodi?“

„Ale taková je realita.“

„Na realitu seru,“ mrštil Doniger jednou z jejich kazet přes celou místnost. „To jste úplně blbí, nebo co? Realita je mi ukradená. Chci něco zajímavého, něco sexy. A vy mně ukazujete chodící mrtvolu a utopenou krysu.“

„No, můžeme to samozřejmě zkusit ještě jednou –“

„Já mám ten projev zítra,“ nenechal ho Doniger domluvit.

„Přijedou mi sem tři sakra významní lidé. A já jsem jim už řekl, že uvidí něco velmi neobvyklého.“ Rozhodil rukama.

„Kriste Ježíši.“

Kramerová si odkašlala. „Co použít fotky?“

„Jaké fotky?“

„Z toho videa. Dají se z toho vzít jednotlivé obrázky, a to by mohlo být docela efektní,“ vysvětlovala Kramerová.

„Mhm, jistě, ano, to by šlo,“ kývali horlivě publicisté.

„Lincoln stejně bude zmačkaný,“ namítl Doniger.

„To se dá upravit ve Photoshopu.“

Doniger o tom uvažoval. „Možná,“ kývl nakonec.

„Stejně bude lepší neukazovat jim toho moc. Méně je více.“

„No dobře,“ řekl Doniger. „Udělejte ty obrázky a za hodinu mi je ukažte.“

Publicisté odešli. Doniger zůstal sám s Kramerovou. Vrátil se za svůj stůl, začal listovat v připravených papírech k prezentaci.

Pak se zeptal: „Myslíš, že by se to mělo jmenovat

‚Příslib minulosti‘, nebo ‚Budoucnost minulosti‘?“

„, Příslib minulosti‘,“ odpověděla Kramerová.

„Rozhodně příslib.“

07.34:49

Marek, doprovázený dvěma rytíři, jel v prachu mezi nákladními vozy směrem k čelu průvodu. Neviděl ještě Chrise ani Kate, ale jejich malá skupinka postupovala rychle. Brzo je dohoní.

Podíval se na rytíře po svém boku. Raimondo jel po jeho levici, vzpřímený, v plné zbroji, se svým poloúsměvem. Po pravici byl ostřílený prošedivělý bojovník ve zbroji, zjevně schopný a tvrdý. Ani jeden z nich si ho moc nevšímal, tak jisti si byli svou mocí nad ním. Zvlášť proto, že měl ruce svázané provazem. Mezi zápěstími měl mezeru asi patnáct centimetrů.

Jel s nimi, zvířený prach ho nutil ke kašli. Nakonec se mu podařilo vytáhnout malou dýku zpod kabátce a přidržet ji rukou na dřevěné hrušce sedla před sebou. Snažil se natočit nůž tak, aby o něj kolébání koně pomalu rozedřelo provaz na zápěstích.

Jenže to se snáz řeklo, než udělalo; nůž byl pořád ve špatné poloze a pouta nepovolovala. Marek se podíval na zápěstí, na časomíru; bylo na ní 07:31:02. Ještě zbývalo víc než sedm hodin, než dojdou baterie.

Brzo nechali příbřežní stezku za sebou a začali stoupat klikatou cestou vzhůru k vesnici La Roque. Vesnice stála na skalách nad řekou, domy byly skoro všechny kamenné, takže město mělo jednotný, přísný vzhled, obzvlášť teď, když byly všechny dveře a okna zavřené v očekávání bojů.

Postupovali teď mezi předními oddíly Arnautových vojáků. Tady bylo víc rytířů ve zbroji, každý se svou družinou v patách. Muži a koně stoupali příkrými dlážděnými ulicemi, koně frkali, vozy se smekaly. Tihle rytíři v čele zjevně spěchali; na mnohých vozech se vezly části rozebraných obléhacích strojů. Zřejmě plánovali započít s obležením ještě před soumrakem.

Ještě byli ve městečku, když Marek zahlédl Chrise a Kate, kteří jeli bok po boku na nahrbených koních. Mohli být nějakých sto metrů před nimi a střídavě se objevovali a mizeli, jak se cesta kroutila. Raimondo položil Markovi ruku na paži. „Blíže nepojedeme.“

V prachu před nimi zapleskal praporec jednomu z koní příliš blízko před očima. Kůň zařehtal, vzepjal se; vůz se překotil, z vozu se sesypaly dělové koule a začaly se valit ze svahu. To byla ta chvilka zmatku, na kterou Marek čekal, a rychle také reagoval. Pobodl koně, ale ten nevyrazil. Pak uviděl, že prošedivělý rytíř obratně uchopil otěže.

„Příteli,“ řekl Raimondo klidně. „Nenuť mě, abych tě musel zabít. Alespoň nikoli hned.“ Ukázal hlavou na Markovy ruce. „A skryj ten směšný nožík, než si ublížíš.“

Marek cítil, jak mu hoří tváře. Udělal ale, co mu bylo řečeno; zastrčil nůž zpátky do šatů. Dál jeli mlčky.

Za kamennými domy se ozval pták, a ještě jednou. Raimondo se při tom zvuku prudce rozhlédl; jeho společník na druhé straně také. Zjevně to nebyl pták.

Muži naslouchali, a za chvilku se výše na svahu ozvala podobná ptačí odpověď. Raimondo položil ruku na meč, ale neudělal nic jiného.

„Co to je?“ ptal se Marek.

„To není tvá věc.“

A nic jiného neřekli.

Vojáci měli co dělat a nikdo si jich nevšímal, zvlášť vzhledem k tomu, že jejich sedla nesla Arnautovy barvy, zelenou a černou. Konečně se dostali na vrchol kopce a vyjeli na otevřenou pláň. Hrad La Roque měli po pravici. Les byl blízko vlevo a rozlehlá, svažující se travnatá pláň se rozkládala k severu.

Všude kolem nich byli Arnautovi vojáci, takže Markovi ani nepřišlo, že projíždějí nějakých padesát metrů od vnějšího vodního příkopu a hradní brány. Chris a Kate byli stále ještě nějakých sto metrů před nimi, v zástupu.

Útok přišel s ohromující rychlostí. Pět rytířů na koních vyrazilo z lesa po levé straně, s bojovým pokřikem a s tasenými meči. Hnali se přímo na Marka a jeho doprovod. Byla to léčka.

Raimondo a prošedivělý rytíř zařvali a tasili meče. Koně se otáčeli, meče zvonily. Sám Arnaut se k nim přiřítil a zprudka se zapojil do boje. Marka si chvilku nikdo nevšímal.

Ten se podíval dopředu a uviděl, že jiná skupina napadla Kate a Chrise. Marek zahlédl černý chochol sira Guye a pak jezdci ty dva obklopili ze všech stran. Marek pobídl svého koně a hnal se k nim.

Před sebou viděl, jak jeden z rytířů popadl Chrise za límec a snažil se ho strhnout z koně; jiný popadl za uzdu Katina koně, který zaržál a obrátil se. Jiný rytíř zachytil Chrisovy otěže, ale ten kopl koně tak, že se vzepjal; rytíř ho pustil, ale Chris byl náhle samá krev a šokovaně vykřikl. Chris ztratil vládu nad svým koněm, který zaržál a hnal se pryč, do lesa. Chris sklouzl ze sedla a jen na něm bezvládně visel. Za chvilku zmizel z dohledu mezi stromy.

Kate se pořád ještě snažila vyrvat rytíři otěže. Všude kolem to vypadalo jako scéna z apokalypsy; Arnautovi muži křičeli a kroužili kolem, hnali se pro své zbraně, napadali útočící rytíře píkami. Jeden bodl rytíře držícího Katiny otěže a on je pustil. Marek, i když neozbrojený, vletěl přímo doprostřed té mely a oddělil Kate od útočníka. Vykřikla: „André!“, ale on ji pobízel: „Jeď! Jeď!“ Pak Marek zvolal: „Malegante!“ a sir Guy se k němu obrátil.

Marek okamžitě vyjel z boje a hnal se tryskem přímo k La Roque. Ostatní rytíři obrátili koně, odpoutali se od vojáků a cválali přes pole za Markem. Marek cestou zahlédl Raimonda a Arnauta, jak bojují ve velkém oblaku prachu.

Kate pobídla koně směrem k lesu na severu. Když se cestou ohlédla, uviděla Marka, jak jede přes padací most do La Roque a jak mizí uvnitř hradu. Pronásledovatelé za ním. Pak se s rachotem spustila těžká padací mříž v bráně. A most se zvedl.

Marek byl pryč. Chris byl pryč. Kterýkoli z nich mohl být mrtvý, možná i oba. Ale jedna věc byla zřejmá. Ona jediná byla ještě volná.

Teď je to na ní.

07.24:33

Všude kolem byli vojáci. Půl hodiny strávila tím, že se proplétala mezi Amautovými nákladními vozy a snažila se dostat k lesu. Na jeho okraji Arnautovi lidé stavěli velký stanový tábor, otočený směrem k rozsáhlé travnaté pláni a ke hradu.

Muži na ni volali, ať jim jde pomoci, ale ona jim jen – mužně, jak doufala – pokynula na pozdrav a jela dál. Konečně se dostala na kraj lesa a jela kolem něj, dokud nenarazila na úzkou stezku vedoucí do tmy a samoty. Tam se chvilku zastavila, aby si kůň odpočinul a také aby se uklidnilo její vlastní bušící srdce, než vjede do lesa.

Na pláni skupinky vojáků rychle sestavovaly obléhací praky.

Dělaly čest svému jménu – skutečně vypadaly trochu jako přerostlé dětské praky. Těžké dřevěné trámy podpíraly konstrukci přidržující palebnou lopatku, která se stáhla k zemi pevnými lany a pak prudce uvolnila, takže svůj náklad vymrštila až za hradby. Celá ta věc musela být pořádně těžká, ale muži pracovali efektivně a koordinovaně, takže stroj byl za chvilku připraven k použití a oni se mohli pustit do dalšího.

Ale teď už aspoň chápala, jak se kostel nebo hrad dal postavit za pár let. Ti dělníci byli tak zruční a soběstační, že nepotřebovali, aby jim někdo radil.

Obrátila koně a vjela do hustého lesa severně od hradu. Stezka byla úzká, les rychle houstl a byla v něm čím dál větší tma. Být tady sama byl dost přízračný pocit; slyšela houkání sov a vzdálené volání neznámých ptáků. Minula jeden strom, na jehož větvích seděl tucet černých havranů. Počítala je, uvažovala, jestli je to znamení, a pokud ano, co předpovídá.

Jela takto pomalu lesem, příliš nervózní dokonce i na to, aby si pískala, a měla pocit, jako by se propadala nazpět časem. Jako by uvažovala primitivnějším způsobem. Lesy se nad ní zavíraly, dole bylo šero jako večer. Měla pocit obklíčení, útlaku.

Po dvaceti minutách s úlevou vyjela na mýtinu, zalitou sluncem a s vysokou trávou. Na protější straně viděla mezi stromy mezeru, kde cesta pokračovala. Projížděla mýtinou, když vlevo uviděla hrádek. Nevzpomínala si, že by na mapách něco takového bylo, ale teď tady rozhodně stál. Byl malý – spíš jen panský dům – a nabílený, takže v slunci jasně zářil. Měl čtyři malé vížky, modrou břidličnou střechu. Na první pohled vypadal vesele, ale pak si všimla, že všechna okna jsou zatlučená; část střechy se propadla a zůstala po ní jen nepravidelná díra; přilehlé hospodářské budovy se rozpadaly. Mýtina byla kdysi posečeným prostranstvím před hradem, teď byla ale zanedbaná a zase zarostla. Měla silný pocit stagnace a rozpadu.

Otřásla se a pobídla koně. Všimla si, že trávu před ní nedávno někdo podupal. Byly to zřejmě stopy jiného koně, jedoucího stejným směrem jako ona. Dlouhá stébla trávy se jí před očima zvedala do původní polohy.

Někdo tu byl, a to velmi nedávno. Snad jen pár minut před ní. Opatrně pokračovala k protějšímu kraji mýtiny.

Znovu ji obklopilo šero, jak vklouzla zpátky do lesa. Cesta před ní začínala být blátivá a ona viděla zřetelné stopy kopyt. Čas od času zastavila a soustředěně naslouchala. Neslyšela ale nic. Buď byl jezdec dál před ní, než myslela, nebo se choval velmi tiše. Jednou či dvakrát měla dojem, že zaslechla koně, ale nebyla si tím jistá.

Nejspíš to byla jen její představivost.

Jela dál, směrem k zelené kapli. K místu, které mělo na dvou různých mapách dvě různá jména: na jedné la chapelle vert, na druhé la chapelle mort. Zelená kaple. A kaple smrti.

V lesní temnotě narazila na postavu, která se vyčerpaně opírala o padlý strom. Byl to vyhublý stařec v kápi a v ruce měl dřevorubeckou sekyru. Když jela kolem, řekl: „Proboha vás prosím, dobrý pane, proboha vás prosím.“ Hlas měl slabý, chraplavý. „Darujte mi kousek nějaké krmě, neboť jsem chudý a nemám co jíst.“

Kate si myslela, že žádné jídlo nemá, ale pak si vzpomněla, že rytíř jim dal malý uzlík přivázaný pod sedlem. Sáhla pro něj, našla skývu chleba a kousek sušeného hovězího. Lákavě to nevypadalo, zvlášť teď, když to silně páchlo koňským potem. Podala mu jídlo.

Muž k ní dychtivě přikročil, vztáhl kostnatou ruku – jenže místo jídla popadl její vztaženou paži v zápěstí, překvapivě silně ji sevřel – a prudkým škubnutím se ji pokusil strhnout z koně. Radostně se přitom chichotal – byl to ošklivý zvuk. Jak se s ní pral, spadla mu kápě a ona viděla, že je mladší, než myslela. Ze stínů na obou stranách cesty vyběhli tři další muži a ona si uvědomila, že jsou to godinové, venkovští bandité. Kate byla pořád ještě v sedle, ale zjevně ne nadlouho. Pobídla koně, ale ten byl unavený a nereagoval. Stařec ji pořád tahal za rukáv a přitom pořád mumlal: „Ty hloupý kluku! Ty bláznivý kluku!“

Nevěděla, co jiného dělat, a tak začala křičet o pomoc, křičela z plných plic a muže tím zřejmě trochu polekala, takže se na chvilku zarazili, ale pak pokračovali v útoku. Jenže potom uslyšeli dusot cválajícího koně, který se k nim řítil, a bojový křik válečníka. Godinové pohlédli jeden na druhého zmizeli. Všichni až na starce, který Kate pořád nechtěl pustit a začal ji teď ještě ohrožovat sekerou, kterou pozvedl druhou rukou.

Ale v té chvíli se na cestě vyřítil přízrak, krvavě rudý rytíř na odfrkávajícím koni, jemuž od kopyt odletovalo bláto. Sám jezdec byl tak krvavý a zuřivý, že i ten poslední muž se rozběhl jako o život do temnoty lesa.

Chris zastavil koně a objel ji. Zalila ji obrovská vlna úlevy; byla hrozně vyděšená. Chris se usmíval, zjevně spokojený sám se sebou.

„Jste v pořádku, madam?“ řekl.

„A ty?“ zeptala se ohromeně Kate. Chris byl doslova zmáčený krví, zaschla mu na celém těle i na obličeji; když se usmál, kolem úst mu popraskala, takže se objevila růžová pleť pod ní. Vypadal, jako by spadl do kádě rudé barvy.

„Nic mi není,“ vysvětloval Chris. „Někdo hned vedle mě zabil koně, přesekl mu tepnu nebo tak něco. V tom momentě jsem byl úplně mokrý. Krev je horká, věděla jsi to?“

Kate na něj pořád ještě jen zírala. Nechtělo se jí věřit, že někdo, kdo vypadá takhle, ještě vtipkuje. Vzal otěže jejího koně a rychle ji vedl pryč. „Já myslím,“ řekl, „že nebudeme čekat, až se dají zase dohromady. Neříkala ti maminka, že nemáš mluvit s nikým cizím, Kate? Zvlášť ne v lese?“

„No, já jsem spíš myslela, že takovým se dává buchta a oni ti pak pomůžou –“

„Leda v pohádkách,“ smál se. „Ve skutečném světě, když se zastavíš, abys pomohla chudákovi opuštěnému v lesích, tak ti on a jeho kamarádi seberou koně a tebe zabijí. Proto to taky nikdo nedělal.“

Chris se pořád ještě usmíval, vypadal tak pobavený a sebejistý, a ona měla pocit, že si nikdy nevšimla, že si nikdy neuvědomila, že je to docela přitažlivý muž, že má jisté nefalšované kouzlo. Jenže, pomyslela si, přece ti zrovna teď zachránil život. Jsi mu prostě vděčná.

„Co jsi ostatně dělal?“ zeptala se.

Zasmál se. „Snažil jsem se tě dohnat. Myslel jsem, že jsi daleko přede mnou.“

Cesta se dělila. Hlavní cesta vedla zřejmě doprava a začínala pomalu klesat. Mnohem užší stezka vedla doleva, po rovině.

Ale ta byla zřejmě mnohem méně užívaná.

„Co myslíš?“ zeptala se Kate.

„Spíš po té hlavní,“ řekl Chris. Vyrazil napřed a Kate ho docela ráda následovala. Les kolem nich byl zelenější, kapradí kolem vysoké skoro dva metry. Vypadalo jako obrovské sloní uši a zakrývalo jí výhled dopředu. Z dálky slyšela hukot vody. Terén se začal svažovat prudčeji a ona pro kapradí neviděla, kam jede. Oba sestoupili a své koně volně uvázali ke stromu. Dál pokračovali pěšky.

Půda se teď svažovala dost prudce a cesta se změnila v blátivou stezku. Chris uklouzl a chytal se větví a keřů, aby svůj pád zastavil. Dívala se, jak přes všechno své úsilí sjíždí níž a níž; pak zařval a zmizel.

Čekala. „Chrisi?“

Žádná odpověď.

Klepla si na sluchátko. „Chrisi?“

Nic.

Nebyla si jistá, co má dělat, jestli jít dál nebo se vrátit. Rozhodla se ho následovat, ale opatrně, když teď věděla, jak kluzká je cesta a co se stalo jemu. Jenže po pár opatrných krocích jí stejně podjela noha a ona bezmocně klouzala blátem a narážela do stromů, až ztrácela dech.

Terén byl ještě příkřejší. Kate padla na záda a jela dolů, nohama se snažila odrazit od kmenů, jak se na ni řítily. Větve jí drásaly obličej a trhaly ruce, když se snažila zachytit. Nedokázala ale ten divoký let zarazit.

A svah stále víc klesal. Stromy teď řídly, mezi kmeny uviděla světlo a uslyšela hukot vody. Stezka, po které se řítila, vedla paralelně s malým potůčkem. Stromy zřídly ještě víc a ona uviděla, že asi dvacet metrů před ní les náhle končí docela. Řev vody stále sílil.

A pak si uvědomila, proč les končí.

Byl to okraj skály.

A pod ním byl vodopád. Přímo před ní.

Kate se zděšeně otočila na břicho, snažila se zarýt prsty do země, ale nepomáhalo to, klouzala dál. Nedokázala se zastavit. Obrátila se znovu na záda, jela po blátivé skluzavce, nemohla dělat nic než se dívat, jak se blíží konec, a pak vyletěla z lesa a do vzduchu. Dolů se ani neodvažovala podívat.

Skoro okamžitě zapadla do listí, popadla ho a držela. Houpala se nahoru a dolů. Byla ve větvích velkého stromu, který trčel nad útesem. Vodopád byl přímo před ní. Nebyl tak velký, jak si myslela. Snad nějaké tři čtyři metry. Pod ním byla tůňka. Nedalo se odhadnout, jak je hluboká.

Snažila se vylézt po větvích zpátky, ale ruce měla kluzké od bláta. Pořád klouzala a ohýbala větev níž. Nakonec se houpala pod ní a držela se rukama a nohama jako lenochod. Přesto se snažila dostat zpátky. Přelezla asi metr a půl a pak si uvědomila, že to nedokáže.

Spadla.

Dopadla na další větev, o metr níž. Chvilku na ní visela, držela se kluzkýma zablácenýma rukama. Pak znovu spadla, na další nižší větev. Teď už byla jen kousek nad vodopádem, v místě, kde přepadal přes hranu skály. Větve stromu byly vlhké vodní tříští. Podívala se na zpěněnou tůňku pod vodopádem. Na dno neviděla; nemohla odhadnout, jak je hluboká.

Visela z větve a v té chvíli ji napadlo: Kde je sakra Chris?

Ale vzápětí se neudržela a spadla dolů.

Voda byla šok – ledově studená, neprůhledná bublinami. Dezorientovaně se v ní plácala, začala plavat na hladinu, uhodila se o kameny na dně. Nakonec se přece jen vynořila přímo pod vodopádem, který jí dopadal na hlavu s neuvěřitelnou silou. Nemohla dýchat. Znovu se ponořila, plavala kus dopředu a vynořila se pár metrů po proudu. Voda tady byla klidnější, i když pořád ještě mrazivě studená.

Vylezla ven a sedla si na kámen. Všimla si, že vířící voda jí spláchla bláto ze šatů i z těla. Cítila se jaksi nová – a šťastná, že žije.

Popadla dech a rozhlédla se.

Byla v úzkém údolí. Odpolední slunce se odráželo ve vodní tříšti. Údolí bylo úrodné, šťavnaté: tráva byla vlhká, stromy a kameny pokryté mechem. Přímo před ní vedla úzká stezka z kamenů k malé kapli.

I kaple byla vlhká, kolem dokola ji pokrývala jakási slizká plesnivina, která tvořila šmouhy na stěnách a kapala z okraje střechy. Plesnivina byla jasně zelená.

Zelená kaple.

Viděla také kusy rozbitého brnění, ležící na hromadě vedle vchodu do kaple, staré pancíře, teď rezivějící, a pomačkané přilbice; byly tam i meče a sekery, jen tak naházené na sebe.

Kate se rozhlédla po Chrisovi, ale neviděla ho. Zřejmě nespadl až dolů jako ona. Nejspíš se teď snaží dostat dolů jinudy. Rozhodla se, že na něj počká; předtím byla hrozně ráda, že ho vidí, a teď jí chyběl. Ale nikde ho neviděla. A kromě vodopádu neslyšela v údolíčku vůbec žádné zvuky, dokonce ani ptáky. Bylo tu zlověstné ticho.

A přitom měla dojem, že není sama. Měla silný pocit, že je tu ještě něco – že ji někdo sleduje.

A pak uslyšela z kaple zavrčení: hrdelní, zvířecí zvuk.

Vstala a opatrně vykročila po kamenné cestičce ke zbraním. Vzala meč a uchopila jílec oběma rukama, i když si připadala hloupě; meč byl těžký a ona věděla, že nemá ani dost síly, ani dost dovednosti, aby ho dokázala použít. Stála teď hned u dveří do kaple a cítila zevnitř silný pach rozkladu. Zavrčení se ozvalo znovu.

A najednou vyšel ven rytíř ve zbroji a zastoupil dveře. Byl to mohutný muž, skoro dva metry vysoký a zbroj měl potřísněnou zelenou plesnivinou. Měl těžkou přilbici, takže neviděla jeho tvář. V ruce držel těžkou dvoubřitou sekeru, podobnou popravčí.

Sekyra se kývala dopředu a dozadu, jak rytíř postupoval k ní.

Instinktivně couvla. Oči nespouštěla ze sekyry. Její první myšlenka byla utéct, ale jak rytíře viděla, obávala se, že by ji chytil. Ostatně se jí stejně nechtělo obrátit se k němu zády. Zaútočit ale nemohla; byl málem dvakrát tak velký jako ona. Nepromluvil, zpod přilbice slyšela jen vrčení a funění – zvířecí zvuky, zvuky šílence. Musí být blázen, pomyslela si.

Rytíř se rychle blížil, takže ji donutil jednat. Rozmáchla se mečem vší silou; pozvedl sekyru, aby ránu zadržel, kov třeskl o kov; její meč se rozdrnčel tak, že ho stěží udržela. Rozehnala se znova, tentokrát nízko, po nohou, ale on její ránu znova snadno zadržel, pak sekerou pootočil a její meč odlétl stranou do trávy.

Otočila se a utíkala. Rytíř se s vrčením rozběhl za ní a popadl ji plnou hrstí za krátké vlasy. Bez ohledu na její jekot ji táhl kolem kaple. Hlava jí hořela; před sebou uviděla na zemi velký špalek dřeva, který nesl známky mnoha hlubokých záseků. Věděla, co to je: popravčí špalek.

Neměla jak se mu bránit. Rytíř ji hrubě srazil k zemi a přinutil ji položit hlavu na špalek. Stál s nohou opřenou o prostředek jejích zad, aby ji udržel na místě. Bezmocně zamávala rukama.

Uviděla v trávě stín, jak zvedá sekyru do výše.

06.40:27

Telefon se rozezvonil, naléhavě, hlasitě. David Stern zívl, rozsvítil lampičku u postele a zvedl sluchátko. „Haló,“ řekl rozespale.

„Davide, tady John Gordon. Bylo by dobře, abyste přišel dolů do tranzitního sálu.“

Stern nahmatal brýle a podíval se na hodinky. Bylo šest hodin a pět minut. Ráno. Spal tři hodiny.

„Musíme něco rozhodnout,“ dodal Gordon. „Stavím se pro vás za pět minut.“

„Dobře,“ odpověděl Stern a zavěsil. Vylezl z postele a roztáhl závěsy na okně; dovnitř zasvítilo slunce tak jasně, že zamžoural. Vykročil do koupelny dát si sprchu.

Byl v jednom ze tří pokojů, které ITC měla v budově laboratoří, pro vědce, kteří pracovali v noci. Byly vybavené jako hotelové pokoje, dokonce tam na umyvadle byly malé tubičky šamponu a hydratačního krému. Stern se oholil a oblékl a pak vykročil do chodby laboratoře. Gordona nikde neviděl, ale z druhého konce chodby uslyšel hlasy. Šel tedy tím směrem a nahlížel skleněnými dveřmi do laboratoří. V tuhle hodinu byly všechny opuštěné.

Ale na konci chodby byly jedny dveře otevřené. Dělník se žlutým pásmem měřil výšku a šířku dveří. Uvnitř čtyři technici postávali kolem velkého stolu a vrtěli hlavami. Na stole stál velký, v přesném měřítku postavený model ze světlého dřeva, znázorňující pevnost La Roque a její okolí. Muži si něco tiše povídali a jeden se opatrně pokusil nadzvednout jeden roh stolu. Zřejmě se snažili přijít na to, jak s tím pohnout.

„Doniger říkal, že to potřebuje,“ vysvětloval jeden, „že to musí mít na té prezentaci.“

„Tohle nikdy nemůžeme dostat ven,“ řekl jiný. „Jak to dopravili dovnitř?“

„Nijak. Stavěli to tady.“

„Projde, ale těsně,“ hlásil muž u dveří a stočil pásmo.

Stern zvědavě vešel, podíval se na model zblízka. Zaujalo ho, že na něm sice byl hrad, rozpoznatelný a přesný, ale uprostřed mnohem většího komplexu. Kolem hradu byl prstenec zeleně, za ním komplex hranatých budov a síť silnic. Jenže nic z toho neexistovalo. Ve středověku stál hrad osaměle na pláni.

„Co je to za model?“ zeptal se Stern.

„La Roque,“ odpověděl jeden technik.

„Ale ten model není přesný.“

„Ale je,“ ohradil se technik, „je úplně přesný. Přinejmenším podle těch posledních architektonických výkresů, co nám dali.“

„Podle jakých výkresů?“ divil se Stern.

Technici už neříkali nic, jen ve tvářích se jim objevily obavy.

Teď si Stern všiml, že jsou tu i další modely: Castelgard a klášter Sainte-Mere. Na zdech visely velké kresby. Vypadá to tady jako v ateliéru architekta, napadlo ho.

V té chvíli strčil do dveří hlavu Gordon. „Davide? Můžeme jít.“

Kráčel s Gordonem chodbou. Když se ohlédl, uviděl, že technici model natočili a teď ho tahají ze dveří.

„Co to má znamenat?“ ptal se Stern.

„Studie rozvoje lokality,“ odpověděl Gordon. „Děláme je pro každý projekt. Jde o to definovat nejbližší okolí historických památek, aby se samotné místo zachovalo nedotčené pro turisty a vědce. Často studují různé úhly pohledu a tak.“

„Ale proč se o to zajímáte? To přece není vaše věc?“ ptal se Stern.

„Ale kdepak, to je naše věc. Než bude místo plně rekonstruováno, utratíme tam miliony. A nechceme, aby se to pak všechno zkazilo obchodním domem a hotelovými mrakodrapy. Snažíme se tedy o širší plánování a pokoušíme se přimět místní vládu, aby stanovila nějaká pravidla.“ Podíval se na Sterna. „Mně osobně to vždycky spíš nudilo.“

„A co je s tranzitní plochou? Co se tam děje?“

„To vám ukážu.“

Gumová podlaha tranzitního sálu byla vyklizena a vyčištěna. V místech, kde kyselina gumu prožrala, ji právě několik dělníků vkleče měnilo. Dva skleněné štíty už byly na svém místě a jeden z nich prohlížel zblízka muž s ochrannými brýlemi a podivným zakrytým světlem. Stern se ale díval nahoru, kde velké jeřáby spouštěly další skleněné panely, převzaté z vedlejšího stanoviště, které se dosud stavělo.

„Ještě štěstí, že to zrovna tady vedle stavíme,“ řekl mu Gordon. „Jinak by nám trvalo týden, než bychom sem dolů ty skleněné panely dostali. Takhle už tady byly. Stačí je jen přestěhovat. To je skutečně ohromné štěstí.“

Stern stále hleděl vzhůru. Neuvědomil si předtím, jak obrovské ty skleněné panely jsou. Ten, který visel nad ním, byl aspoň tři metry vysoký a pět metrů široký, a rozhodně přes půl metru tlustý. Na vypodložených závěsech se snášely k speciálním podstavcům v podlaze. „Jenže,“ pokračoval Gordon, „nemáme náhradní. Máme jen jednu kompletní sadu.“

„A co?“ zeptal se Stern.

„Pojďte blíž.“ Gordon přejel prsty po povrchu skla. „Vidíte tyhle jamky? Ty malé našedlé tečky? Jsou malinké, nevšiml byste si jich, kdybyste se nepodíval skutečně podrobně. Jenže tyhle chyby tam dřív nebyly. Myslím, že při explozi se rozlétly kapičky kyseliny fluorovodíkové až do vedlejšího prostoru.“

„A sklo je teď naleptané.“

„Ano. Malinko. Jenže jestli ty jamky oslabily sklo, může štít prasknout, až ho budeme plnit vodou, a sklo bude pod tlakem.

Nebo hůř, celý štít může prasknout.“

„A když se to stane?“

„Nebudou mít kolem sebe plné stínění,“ řekl Gordon a pohlédl přímo na Sterna. „A v tom případě nemůžeme bezpečně dopravit vaše přátele zpět. Riskovali by příliš mnoho transkripčních chyb.“

Stern se zamračil. „Existuje nějaký způsob, jak ty panely vyzkoušet? Zkusit, jestli budou držet?“

„V podstatě ne. Můžeme na jednom provést zátěžovou zkoušku, pokud budeme ochotní riskovat, že praskne, ale protože nemáme náhradní panely, riskovat to nehodlám. Místo toho provádíme vizuální prohlídku v mikroskopické polarizaci.“ Ukázal na technika v rohu, toho v ochranných brýlích, který zkoumal sklo. „Tenhle test najde už dřív existující linie pnutí – které se ve skle najdou vždycky – a dá nám obecnou představu, jestli vydrží. A má to digitální kameru, která zjištěná data vkládá rovnou do počítače.“

„Provedete počítačovou simulaci?“ ptal se Stern

„Bude dost hrubá,“ řekl Gordon. „Nejspíš nestojí ani za to ji dělat, jak bude hrubá. Ale zkusím to stejně.“

„Takže co je potřeba rozhodnout?“

„Kdy naplnit panely.“

„Nechápu.“

„Když je naplníme hned a ony vydrží, tak je nejspíš všechno v pořádku. Ale člověk si nemůže být jistý, protože některá z nádrží může mít slabé místo, které povolí až po nějaké době zatížení. Což je argument pro to, naplnit nádrže na poslední chvíli. Ale to by znamenalo, že to potrvá skoro přesně dvě hodiny, než se naplní všechny štíty.“

„Vždyť skoky pole se přece projevují dvě hodiny předem, ne?“

„Ano – pokud velín funguje, jak má. Jenže přístroje ve velínu byly deset hodin vypnuté. Dostaly se tam výpary z kyseliny.

Mohly poškodit elektroniku. Nevíme teď, jestli funguje správně nebo ne.“

„Už to chápu,“ kývl Stern. „A každá ta nádrž je jiná.“

„Správně. Každá je jiná.“

Tak tohle, pomyslel si Stern, je v praktické vědě klasický problém. Zvážit rizika, zvážit nejistoty. Většina lidí vůbec nechápe, že většina vědeckých problémů vypadá právě takhle. Kyselé deště, globální oteplování, ochrana životního prostředí, riziko rakoviny – tyhle složité otázky jsou vždycky záležitost rovnováhy, věc úsudku. Jak přesné jsou výzkumné údaje? Jak spolehliví jsou vědci, kteří práci prováděli? Jak spolehlivá je počítačová simulace? Jak významné jsou vývojové projekce? Takové otázky se objevují znova a znova. Média se ale takovými složitými detaily nikdy nezatěžují – nejsou z nich lákavé titulky. Výsledkem toho je, že lidé si většinou myslí, že věda je přesná a černobílá, jenže ona není a nikdy nebyla. Dokonce i ty nejrozšířenější představy – třeba že bakterie působí nemoci – nejsou dokázané tak důkladně, jak si lidé myslí.

A v tomhle konkrétním případě, v případě, který se týká bezpečnosti jeho přátel, stál Stern dokonce před několika vrstvami nejistot. Bylo nejisté, jestli jsou nádrže bezpečné. Bylo nejisté, jestli velín bude schopen včas vyslat upozornění. Bylo nejisté, jestli je lepší plnit nádrže pomalu teď, nebo rychle potom. Budou muset provést kvalifikovaný odhad.

A na tom odhadu závisely lidské životy.

Gordon se na něj díval. Čekal.

„Je některá z těch nádrží nepoškozená?“ zeptal se Stern.

„Ano. Čtyři.“

„No tak ty můžeme naplnit hned,“ navrhl Stern. „A u těch ostatních počkat na polarizační analýzu a počítačovou simulaci.“

Gordon pomalu kývl. „Přesně to si myslím já.“

Stern se zeptal: „A vy sám to odhadujete jak? Jsou ty ostatní nádrže v pořádku nebo ne?“

„Já sám odhaduji, že jsou,“ řekl Stern. „Ale bezpečně se to dozvíme až za pár hodin.“

06.40:22

„Ctný pane André, prosím, pojď se mnou,“ řekl Guy Malegant, uklonil se a pokynul mu rukou.

Marek se snažil nedat na sobě znát své ohromení. Když cválal do La Roque, čekal najisto, že Guy a jeho lidé ho okamžitě zabijí. Místo toho s ním jednali s úctou, skoro jako se vzácným hostem. Byl teď hluboko uvnitř hradu, na vnitřním nádvoří, kde viděl velkou síň, už teď osvětlenou, i když venku bylo ještě světlo.

Malegant ho vedl kolem velké síně do podivné kamenné budovy napravo. Na oknech měla nejen dřevěné okenice, ale i tabulky vyrobené z průsvitných prasečích měchýřů. V oknech stály svíčky, ale venku, za měchýři, nikoli v místnosti.

Proč, to pochopil ještě dřív, než vešel do budovy, což byla vlastně jen jedna velká místnost. U zdí ležely na zvýšených dřevěných podstavcích navršené šedé látkové sáčky asi o velikosti pěsti. V jednom rohu stály temné pyramidy železných střel. Místnost měla charakteristický pach – ostrý, suchý – a Marek přesně věděl, kde je.

V prachárně.

Malegant řekl: „Nu, magistře, nalezli jsme alespoň jednoho z vašich pomocníků.“

„Za to mějte můj dík.“ Uprostřed místnosti seděl se zkříženýma nohama na podlaze profesor Johnston. Stranou stály dvě kamenné mísy obsahující směs prachu. Mezi koleny držel třetí podobnou a kamennou paličkou drtil šedý prášek klidnými kruhovými pohyby. Nepřestal s tím, ani když uviděl Marka. Vůbec na sobě nedal znát překvapení.

„Ahoj, André.“

„Dobrý den, profesore.“

„Jsi v pořádku?“

„Jo, jsem. Trochu jsem si poranil nohu.“ Popravdě řečeno, Markovi v noze škubalo, ale rána vypadala čistá; řeka ji důkladně vymyla a on očekával, že se za pár dní zahojí.

Profesor dál trpělivě a neúnavně třel prach. „To je dobře, André,“ řekl stále stejným klidným hlasem. „Kde jsou ostatní?“

„O Chrisovi nevím,“ řekl Marek. Vzpomněl si na to, jak ho viděl naposledy, pokrytého krví. „Ale Kate je v pořádku a jela najít tu –“

„To je dobře,“ přerušil ho profesor tiše a očima střelil po siru

Guyovi. Pak změnil téma a pokývl na mísu. „Předpokládám, že víš, co to dělám?“

„Slučuješ,“ kývl Marek. „Je ten materiál aspoň k něčemu?“

„Za dané situace to není tak špatné. Je to vrbové uhlí, což je ideální. Síra je poměrně čistá, a nitrát je to, co bys čekal.“

„Guáno?“

„Správně.“

„Takže vážně to, co by člověk čekal,“ kývl Marek. Jedna z prvních věcí, které Marek studoval, byla technologie střelného prachu, látky, která se v Evropě poprvé rozšířila ve 14. století. Střelný prach patřil k těm vynálezům, jako je mlýnské kolo nebo automobil, které se nedají připsat jednomu konkrétnímu člověku nebo místu. Původní recept – jeden díl dřevěného uhlí, jeden díl síry, šest dílů ledku – pocházel z Číny. Ovšem podrobnosti o jeho příchodu do Evropy byly stále předmětem diskuse, stejně jako nejranější užití střelného prachu v dobách, kdy byl používán spíš jako zápalný prostředek než jako výbušnina. Střelný prach se začal ve zbraních používat v době, kdy výraz palné zbraně znamenal vlastně zbraně „zápalné“, nikoli v pozdějším významu výbušné, jako jsou pušky nebo děla.

Bylo to tím, že první střelný prach moc výbušný nebyl, protože chemickým reakcím v něm nikdo moc nerozuměl a umění jeho výroby nebylo ještě rozvinuté. Střelný prach vybuchl, když dřevěné uhlí a síra hořely hodně rychle, což umožňoval bohatý zdroj kyslíku – přesněji dusíkaté soli, později zvané salnitr, sanytr čili ledek. Jejich nejobvyklejším zdrojem byly netopýří výkaly z jeskyní. V počátcích se guáno vůbec nečistilo, jen se k směsi přidalo.

Ale velkým objevem čtrnáctého století bylo, že střelný prach exploduje lépe, když je rozemletý hodně najemno. Tomu procesu se začalo říkat „slučování“, a když se provedl správně, střelný prach dostal konzistenci pudru. Během nekonečných hodin tření se stalo to, že malé částečky sanytru a síry se vtlačily do mikroskopických pórů dřevěného uhlí. Proto se dávala přednost určitým druhům dřeva, například vrbovému; uhlí z nich bylo poréznější.

Marek řekl: „Nevidím síto. Budeš to zrnit?“

„Ne.“ Johnston se usmál. „Nezapomínej, že zrnění ještě nikdo nevynalezl.“

Zrnění se říkalo procesu přidání vody do směsi střelného prachu, takže vznikla pasta, která se pak vysušila. Zrněný prach měl mnohem větší sílu než prach míchaný nasucho. Chemicky vzato se stalo to, že voda částečně rozpustila sanytr, takže mohl zevnitř pokrýt mikropóry v uhlí a přitom vnesl dovnitř i nerozpustné částečky síry. Výsledný prach byl nejen silnější, ale také stabilnější a déle vydržel. Ale Johnston měl pravdu: zrnění bylo objeveno až kolem roku 1400 – teprve přibližně za čtyřicet let.

„Mám to převzít?“ zeptal se Marek. Slučování byl zdlouhavý proces; občas se třelo šest až osm hodin.

„Ne. Už jsem skončil.“ Profesor vstal a řekl siru Guyovi: „Sděl lordu Oliverovi, že jsme připraveni k ukázce.“

„Řeckého ohně?“

„Ne tak docela,“ odpověděl Johnston.

V podvečerním slunci přecházel lord Oliver netrpělivě tam a zpátky podél mohutné vnější hradby. Byla tady víc než pět metrů široká, takže nedaleká řádka děl vypadala směšně malá. Byl s ním sir Guy a také zachmuřený Robert de Kere; všichni s očekáváním vzhlédli, když uviděli profesora. „Nuže? Jsi už konečně hotov, magistře?“

„Můj pane, jsem,“ řekl profesor, který pod každou paží nesl jednu mísu. Marek držel třetí, v níž byl jemný šedý prášek smíchán s hustým olejem, který byl silně cítit smolou. Johnston ho varoval, aby se toho za žádnou cenu nedotýkal, a ani mu to nemusel moc připomínat. Byla to nechutná, páchnoucí matlanina.

Nesl také mísu písku.

„Řecký oheň? Je to řecký oheň?“

„Ne, můj pane. Něco lepšího. Oheň Athenaia z Naukratos, zvaný ‚automatický oheň‘.“

„Vskutku?“ řekl lord Oliver. Přimhouřil oči. „Ukaž mi ho.“

Pod děly ležela široká východní pláň, kde vojáci sestavovali řadu obléhacích praků. Byli těsně za čarou dostřelu luků, asi dvě stě metrů od hradeb. Johnston postavil své mísy na zem mezi prvními dvěma děly. První dělo nabil sáčkem z prachárny. Pak do něj vložil tlustý kovový šíp s kovovými lopatkami. „Tohle je tvůj prach a tvůj šíp.“

Obrátil se k druhému dělu, opatrně nasypal svůj jemně třený prach do sáčku a ten nacpal do hlavně. Pak řekl: „André, písek, prosím.“ Marek k němu přistoupil a postavil nádobu s pískem profesorovi k nohám.

„Na co je ten písek?“ ptal se Oliver.

„Pro bezpečnost, můj pane, proti chybám.“ Johnston vzal další kovový šíp, zacházel s ním opatrně, držel ho jen na obou koncích, a opatrně ho nabil do děla. Na špici šípu byly drážky naplněné lepkavou, hnědou, páchnoucí pastou.

„To je můj prach a můj šíp.“

Dělostřelec podal profesorovi tenkou dřevěnou tyčku, která na jednom konci rudě žhnula. Johnston se dotkl prvního děla.

Došlo k slabému výbuchu: vyšel obláček černého dýmu a šíp vyletěl do pole, kde přistál’dobrých sto metrů od nejbližšího praku.

„Teď můj prach a můj šíp.“

Profesor se dotkl druhého děla.

Ozval se hlučný výbuch, vyšel hustý dým. Šíp přistál vedle praku, jen nějaké tři metry od něj. Zůstal ležet v trávě.

Oliver se ušklíbl. „To je vše? Odpusť, ale to –“

Právě v té chvíli šíp vybuchl a začal rozstřikovat ohnivé kapky na všechny strany. Prak okamžitě vzplanul a muži na poli se k němu hnali s vaky vody, aby ho uhasili.

„Vidím…,“ řekl lord Oliver.

Jenže voda jako by oheň ještě živila, nikoli hasila. S každou novou dávkou plameny vyskočily výš. Muži zmateně ustoupili. Nakonec se jen bezmocně dívali, jak jim prak hoří před očima. Za chvilku už z něj zbylo jen pár ohořelých trámků.

„Při Bohu, Edwardovi a svatém Jiří,“ vydechl Oliver.

Johnston se usmál a zlehka se uklonil.

„Máš dvojnásobný dostřel a šíp se vznítí sám – jak?“

„Prach je jemně utřený, a proto vybuchuje prudčeji. Šípy jsou naplněny olejem, sírou a nehašeným vápnem, smíšeným s koudelí. Jakmile se dotknou vody, vznítí se. Zde stačila mokrá tráva. Proto zde mám okřín s pískem, kdyby mi třeba malý kousek ulpěl na prstech a vzplál vlhkem mých rukou. Je to velmi choulostivá zbraň, citlivá na správné zacházení.“

Obrátil se k třetí míse, kterou měl před sebou Marek.

„Nyní, můj pane,“ řekl Johnston a vzal do ruky dřevěnou tyčku, „prosím, abys dobře hleděl na to, co se stane.“ Namočil klacík do třetí mísy, takže špička se pokryla olejovitou, páchnoucí směsí. Pak ji pozvedl do vzduchu. „Jak sám zříš, nedošlo k nižádné změně. A nic se nezmění po celé hodiny, ba dny, pokud…“ S teatrálním gestem kouzelníka vychrstnul na klacík pohárek vody.

Tyčka zasyčela, začala kouřit a pak se profesorovi v rukou vzňala. Plamen měl žhavě oranžovou barvu.

„Ach,“ povzdechl Oliver čirým potěšením. „Musím mít velké množství této látky. Kolik mužů potřebuješ na tření a přípravu své látky?“

„Můj pane, dvacet postačí. Padesát by bylo lepší.“

„Dostaneš padesát či víc, dle své vůle,“ mnul si Oliver ruce. „Jak rychle to dokážeš připravit?“

„Příprava není dlouhá, můj pane,“ odpověděl Johnston, „leč nedá se uspěchat, neb jest to velmi nebezpečné dílo. A připravena bude ohrožovat i tvůj hrad, neb Arnaut jistě dnes v noci zaútočí zápalnými střelami.“

Oliver se ušklíbl. „O to nedbám, magistře. Připrav ji a já ji použiji ještě této noci.“

V prachárně sledoval Marek Johnstona, který seřadil vojáky do řad po deseti a každému vydal třecí mísu. Teď mezi nimi procházel, tu a tam se zastavil, poučil, poradil. Vojáci si sice stěžovali na tu „kuchyňskou práci“, ale Johnston jim vysvětlil, že tohle jsou „válečné byliny“.

Za pár minut si profesor přišel sednout k Markovi. Ten při pohledu na vojáky podotkl: „Taky k tobě Doniger pronesl ten projev, jak se nedá změnit historie?“

„Ano. Proč?“

„Mně se totiž zdá, že Oliverovi dost pomáháme bránit hrad před Arnautem. Tyhle šípy donutí Arnauta odsunout obléhací stroje dál – tak daleko, že nebudou účinné. A žádné obléhací stroje rovná se žádný útok na pevnost. A čekat Arnaut nebude. Jeho lidé chtějí rychlé úspěchy – jako ostatně všechny tyhle bandy. Jestli hrad nedobudou hned, potáhnou dál.“

„Ano, to je pravda…“

„Ale podle historie tenhle hrad Arnautovi podlehl.“

„Ano,“ kývl Johnston. „Ale ne jako výsledek obléhání. Zrádce pustil jeho lidi dovnitř.“

„I o tom jsem uvažoval,“ řekl Marek. „Jenže mi to nepřipadá logické. Tady na hradě je příliš mnoho bran, než aby se daly otevřít. Jak by to nějaký zrádce dokázal? To snad ani nejde.“

Johnston se usmál. „Myslíš, že možná pomáháme Oliverovi, aby si hrad udržel, a tím měníme historii.“

„No, jen mě to tak napadlo.“

Marek si pomyslel, že to, jestli nějaký hrad padne nebo ne, je z hlediska budoucnosti událost dost významná. Historie stoleté války byla vlastně jedním dlouhým řetězcem významných obležení a dobývání. Například za pár let briganti dobudou město Moins v ústí Seiny. Samo o sobě to bylo celkem nevýznamné, ale poskytlo jim to kontrolu nad Seinou, a tudíž umožnilo dobývání dalších a dalších hradů až k samotné Paříži. Pak tu ještě byla otázka mrtvých a živých. Protože když nějaký hrad padl, byli jeho obyvatelé obvykle zmasakrováni. Uvnitř La Roque bylo několik stovek lidí. Pokud přežijí, tisíce jejich potomků můžou snadno změnit budoucnost.

„Možná se to nikdy nedozvíme,“ podotkl Johnston. „Kolik času ještě máme?“

Marek pohlédl na svůj náramek. Na displeji bylo 05.50:29. Kousl se do rtu. Docela zapomněl, že jim plyne čas. Když se naposledy díval, bylo tam skoro devět hodin; zdálo se, že času je spousta. Čtyři hodiny už tak dobře nevypadaly.

„Čtyři a půl hodiny,“ řekl Marek.

„A známku má Kate?“

„Ano.“

„A ta je kde?“

„Šla najít chodbu.“ Marek si to v duchu počítal. Je už odpoledne, takže pokud chodbu našla, mohla by být v hradě klidně za dvě tři hodinky.

„A kam jela tu chodbu hledat?“

„Do zelené kaple.“

Johnston povzdechl. „Podle Marcelova klíče je to tam?“

„Ano.“

„A jela sama?“

„Ano.“

Johnston zavrtěl hlavou. „Tam nejezdí nikdo.“

„Proč?“

„Zelenou kapli prý hlídá šílený rytíř. Říká se, že tam zemřela jeho láska a on žalem přišel o rozum. Sestru své manželky uvěznil na hradě kousek odtamtud a teď zabíjí každého, kdo se přiblíží ke hradu nebo ke kapli.“

„A myslíš, že je to všechno pravda?“ ptal se Marek.

Johnston pokrčil rameny. „To nikdo neví,“ řekl. „Protože odtamtud se ještě nikdo nevrátil živý.“

05.19:55

Kate s očima křečovitě zavřenýma čekala, až dopadne sekera. Rytíř nad ní funěl a vrčel, dýchal stále rychleji, jak ho blížící se smrtelná rána víc a víc vzrušovala –

Pak zmlknul.

Cítila, jak se noha na jejích zádech otočila.

Ohlížel se.

Sekera dopadla na špalek jen pár centimetrů od její tváře. Ale jen si ji položil a opřel se o ni, jak se díval na něco za sebou. Znovu začal vrčet, a tentokrát to znělo vztekle.

Kate se pokusila zahlédnout, na co se to dívá, ale plocha sekery jí bránila ve výhledu.

Uslyšela za sebou kroky.

Byl tu ještě někdo jiný.

Sekera se znova zvedla, ale zároveň se zvedla i noha z jejích zad. Rychle se odkulila ze špalku, a když se obrátila, uviděla Chrise stát pár metrů od ní. V ruce držel meč, který jí vypadl.

„Chrisi!“

Usmál se se zaťatými zuby. Bylo vidět, že je vyděšený. Nespouštěl oči ze zeleného rytíře. Ten se se zavrčením otočil a ohnal se sekyrou. Chris zvedl meč a ránu odrazil. Ozvalo se kovové třesknutí, rozlétly se jiskry. Oba muži se pomalu obcházeli. Rytíř se znova rozehnal a Chris uhnul, zakopl, padl dozadu, ale rychle zase vyskočil. Sekera uhodila do trávy. Kate se rychle hrabala ve svém váčku a našla sprej s plynem. Ten předmět z jiné doby se jí teď zdál absurdně malý a lehký, ale bylo to to jediné, co měli.

„Chrisi!“

Za zády zeleného rytíře mu ukázala sprej. Nepřítomně kývl, ale přitom pořád uhýbal a couval. Viděla, že mu rychle ubývají síly, že ztrácí půdu, že se k němu zelený rytíř blíží.

Kate neměla na vybranou: rozběhla se, skočila a přistála zelenému rytíři na zádech. Překvapeně heknul nad tou nenadálou tíhou. Držela se ho jako klíště. Natáhla ruku se sprejem dopředu, před jeho přilbu, a stříkla do otvoru v hledí. Rytíř zakašlal a zachvěl se. Stiskla znova a rytíř se zapotácel.

Sklouzla zpátky na zem.

„Udělej to!“ vykřikla.

Chris klečel na jednom koleni a lapal po dechu. Zelený rytíř ještě stál, ale kymácel se. Chris k němu pomalu přistoupil a bodl ho do boku, mezi železné pláty. Rytíř zuřivě zařval a padl na záda.

Chris se okamžitě vrhl na něj, přesekl řemínky přilby, odkopl ji nohou. Zahlédla rozcuchané vlasy, spečený plnovous a nepříčetné oči. Pak se Chris rozmáchl mečem, aby usekl rytíři hlavu.

Nepovedlo se to.

Meč dopadl, zasekl se do kosti a zůstal tam vězet, jen asi v polovině hrdla. Rytíř ještě žil, zuřivým pohledem se díval na Chrise, ústa se mu pohybovala.

Chris se pokusil meč vytáhnout, ale ten v rytířově hrdle držel. Jak s ním bojoval, rytíř zvedl ruku a popadl ho za rameno. Rytíř byl strašně silný – ďábelsky silný – a přitáhl si ho dolů, až byly jejich tváře jen pár centimetrů daleko. Oči měl podlité krví. Zuby měl polámané a zkažené. Ve vousech se mu mezi kousky zkažené potravy hemžily vši. Páchl rozkladem. Chrisovi se zvedal žaludek. Cítil jeho horký páchnoucí dech. S námahou se mu podařilo šlápnout rytíři do obličeje, pak vstal a vytrhl se mu. Zároveň se uvolnil i meč a on ho zvedl, aby udeřil znovu. Ale rytíř obrátil oči v sloup a čelist mu povolila. Byl mrtvý. Kolem tváře mu začaly bzučet mouchy.

Chris se zhroutil na mokrou zem a snažil se popadnout dech. Bylo mu strašně zle, neovladatelně se třásl. Sevřel si paže rukama a pokoušel se třes zarazit. Zuby mu cvakaly.

Kate ho objala kolem ramen. „Můj hrdino,“ řekla. Snad ji ani neslyšel. Neřekl nic. Ale nakonec se přestal třást a znova vstal.

„Neumíš si představit, jak jsem tě ráda viděla.“

Kývl a usmál se. „Vzal jsem to dolů zkratkou.“

Chrisovi se podařilo zarazit svůj pád po blátivé stezce. Až po dlouhých minutách dřiny se mu povedlo dostat se po svahu zase nahoru a pak sestoupil druhou stezkou. Ukázalo se, že se tudy lze snadno dostat k tůni pod vodopádem. A tam našel Kate, které se rytíř právě chystal utnout hlavu.

„Zbytek už víš,“ řekl. Opřel se o meč a podíval se na nebe. Začínalo se stmívat. „Kolik myslíš, že ještě máme času?“

„Nevím. Tři čtyři hodiny.“

„Tak to bychom sebou měli hodit.“

Strop zelené kaple se na několika místech propadl a vnitřek byl v troskách. Byl tu malý oltář, gotické rámy kolem rozbitých oken, na podlaze louže. Nebylo moc vidět, že tahle kaple kdysi bývala klenot, že její dveře a oblouky byly jemně zdobené. Teď z reliéfů odkapávala slizká plesnivina a ozdoby samé byly tak omšelé, že nebyly k rozeznání.

Když Chris scházel po točitých schodech do krypty pod kaplí, vyplašil černého hádka, který se rychle plazil pryč. Kate poněkud pomaleji vykročila za Chrisem. Bylo tu temněji, jediné světlo pocházelo ze štěrbin v podlaze kaple. Uprostřed místnosti uviděli jeden nedotčený sarkofág, vytesaný z černého kamene, a rozbité úlomky několika dalších. Nedotčený sarkofág měl na víku reliéf rytíře ve zbroji. Kate se podívala na jeho tvář, ale kámen vyžrala všudypřítomná plesnivina a všechny rysy se ztratily.

„Jak byl ten klíč?“ ptal se Chris. „Něco o obřích nohách?“

„Jo. Tolik a tolik kroků od obrových nohou. Nebo obřích nohou.“

„Od obrových nohou,“ opakoval Chris. Ukázal na sarkofág, kde vytesaný rytíř měl místo nohou dva okrouhlé pahýlky.

„Myslíš, že to měly být tyhle nohy?“

Kate se zamračila. „No, obr to zrovna není.“

„Ne…“

„Zkusíme to,“ navrhla. Postavila se k nohám sarkofágu, obrátila se vpravo a udělala pět kroků. Obrátila se vlevo a udělala čtyři kroky. Pak se znova otočila doprava a udělala tři kroky, než narazila na zeď.

„Tohle to nejspíš nebude,“ řekl Chris.

Oba se obrátili a začali důkladně hledat. Kate téměř okamžitě učinila povzbuzující objev: pět nebo šest loučí, uložených v koutě, aby nenavlhly. Louče byly primitivní, ale funkční.

„Ta chodba tady musí někde být,“ řekla. „Musí.“

Chris neodpověděl. Další půlhodinu hledali mlčky, otírali plesnivinu ze zdí a z podlahy, dívali se na omšelé reliéfy a snažili se poznat, jestli některý z nich nepředstavuje obří nohy.

Nakonec se Chris zeptal: „Bylo tam, že ty nohy jsou vevnitř v kapli, nebo u kaple?“

„Nevím,“ odpověděla Kate. „Četl mi to André. Překládal ten text.“

„Protože možná máme hledat venku.“

„Louče byly tady vevnitř.“

„To je pravda.“

Chris se otočil a znova se rozhlížel.

„Pokud Marcel vytvořil klíč, který začíná u nějakého zdejšího bodu,“ uvažovala nahlas Kate, „tak by přece nepoužil rakev nebo sarkofág. Těmi se dá pohnout. Použil by něco nehybného.

Něco na těch zdech.“

„Nebo na podlaze.“

„Ano, nebo na podlaze.“

Stála u nejvzdálenější zdi, kde byl vysekán malý výklenek. Nejdřív si myslela, že je to oltářík, ale na to byl příliš malý. Uviděla vevnitř pár kapek vosku; patrně se sem stavěly svíčky. Ve zdech krypty jich bylo několik. Všimla si, že vnitřek výklenku je krásně zdobený, se symetrickým vzorem ptačích křídel, stoupajících vzhůru po obou stranách. A tenhle reliéf byl nedotčený, možná proto, že teplo svíček zabránilo šíření plísně.

Pomyslela si: symetrický.

Vzrušena svým nápadem přešla rychle k dalšímu výklenku. Na reliéfu tu byla vinná réva. Další výklenek: Dvě ruce sepnuté k modlitbě. Obešla tak celou místnost a prohlédla jeden výklenek po druhém.

Nikde nebyly nohy.

Chris přejížděl nohou po podlaze ve velkých obloucích, odškraboval nánosy z kamene. „Velké nohy, velké nohy,“ mumlal si přitom.

Odpolední slunce začínalo klesat; mraky se na chvilku rozestoupily a do místnosti pronikl jasný paprsek světla. Chvilku viděli lépe, ale Kate to na náladě nepřidalo. Byli v kryptě – a jí připadalo, že už jsou tu několik hodin. Podívala se na Chrise a řekla: „Připadám si jako úplný pitomec.“

„Proč?“

Ukázala na dveře za jeho zády – na dveře, jimiž vešli, když sestoupili po schodech. Dveře byly kdysi vyřezávané, ale i ony teď byly omšelé. Napravo i nalevo byla řádka výstupků.

Pět výstupků. Největší nahoře, nejmenší u země. Velký výstupek měl v sobě jakýsi mělký důlek. Nebylo pochyb o tom, co mají představovat.

Pět prstů na každé straně dveří.

„Bože můj,“ vydechl Chris, „ony jsou to celé ty zatracené dveře.“

Kývla. „Obří nohy.“

„Proč to dělali?“

Pokrčila rameny. „Někdy na vchody a východy umisťovali děsivé a démonické postavy. Měl to být symbol, že zlo prchá nebo že nesmí vstoupit.“

Rychle došli ke dveřím a Kate odkrokovala pět kroků, pak čtyři, pak devět. Stála teď před zrezivělým železným kruhem ve zdi. Ten objev oba radostně vzrušil, ale když za něj zatáhli, kruh se jim v rukou rozpadl na rezavé drobečky.

„Někde jsme museli udělat chybu.“

„Odkrokuj to znova.“

Vrátila se a zkusila menší kroky. Doprava, doleva, zase doprava. Stála teď u jiné části zdi. Ale byla to jen zeď, ničím zvláštní kámen. Povzdechla.

„Já nevím, Chrisi,“ řekla. „Určitě děláme něco špatně. Jenže nevím co.“ Nešťastně vztáhla ruku a opřela se unaveně o zeď.

„Třeba jsou ty kroky pořád moc velké,“ řekl Chris.

„Nebo moc malé.“

Chris došel až k ní. „No tak, však my na to přijdeme.“

„Myslíš?“

„Jo, určitě.“

Odstoupili od zdi a vykročili zpátky ke dveřím, když za sebou uslyšeli tiché skřípání. Velký kámen v podlaze, právě ten, kde před chvilkou stáli, se odsunul stranou. Viděli pod ním kamenné schody vedoucí dolů. Slyšeli vzdálený hukot řeky.

Otvor byl temný a zlověstný.

„Bingo,“ řekl Chris.

03.10:12

Ve velínu nad tranzitní plochou se Gordon a Stern soustředěně dívali na monitor. Bylo na něm zobrazeno pět panelů, představujících naleptané skleněné nádrže. Na nich se začaly objevovat malé bílé tečky.

„To jsou místa, kde jsou poleptané,“ vysvětloval Gordon.

U každé tečky bylo ještě několik čísel, ale ta byla tak malá, že se nedala přečíst.

„To je velikost a hloubka každého poškození,“ ukázal na ně Gordon.

Stern neřekl nic. Simulace pokračovala. Nádrže se začaly plnit vodou, kterou na obrazovce představovala vodorovná modrá čára, na každém panelu byla ještě dvě velká čísla: celková váha vody a tlak na čtvereční centimetr povrchu u dna nádrže, kde byl tlak největší.

I když simulace byla vysoce stylizovaná, Stern se přistihl, jak tají dech. Hladina vody stoupala a stoupala.

Jedna nádrž začala propouštět vodu: na obrazovce se objevilo blikající červené světlo.

„Jedna sákne,“ řekl Gordon.

Pak začala sáknout i druhá, a jak voda stoupala, náhle po ní přejela rozeklaná čára, podobná blesku, a nádrž zmizela z obrazovky.

„Jedna praskla.“

Gordon vrtěl hlavou. „Jak hrubá ta simulace je?“

„Dost. Moc spolehlivé to není.“

Na obrazovce se rozbila třetí nádrž. Zbylé dvě se naplnily bez problémů.

„Takže,“ shrnul to Gordon, „počítač nám říká, že tři nádrže se nedají naplnit.“

„Pokud tomu věříte. Věříte?“

„Já osobně ne,“ odpověděl Gordon. „Vstupní data nejsou dostatečná, a počítač taky bere v úvahu spoustu čistě hypotetických předpokladů. Ale myslím, že bude lepší je naplnit až na poslední chvíli.“

„Škoda že nemáme možnost ty nádrže zesílit.“

Gordon rychle vzhlédl. „Jakou?“ zeptal se. „Máte nějaký nápad?“

„Já nevím. Třeba vyplnit ta naleptaná místa nějakým plastem nebo tmelem. Nebo by možná šlo –“

Gordon vrtěl hlavou. „Ať použijete cokoli, musí to být jednotné. Musel byste celý povrch nádrže pokrýt stejnoměrně.

Dokonale stejnoměrně.“

„To si neumím představit,“ řekl Stern.

„Rozhodně ne během tří hodin,“ souhlasil Gordon. „A víc času nám nezbývá.“

Stern si sedl a zamračil se. Z nějakého důvodu myslel na závodní auta. Před očima se mu objevovaly obrázky: Ferrari. Steve McQueen. Formule jedna. Panák Micheliňák s tělem z pneumatik. Žlutá mušle Shellu. Velké pneumatiky náklaďáků, syčící v dešti.

Pomyslel si, vždyť já ani nemám rád auta. Doma v New Havenu měl prastarý VW Brouk. Jeho mysl se zřejmě snažila nějak uniknout nepříjemné realitě – něčemu, čemu se nechtěl postavit čelem.

Riziku.

„Takže ty nádrže prostě naplníme na poslední chvíli a budeme se modlit?“ zeptal se Stern.

„Přesně,“ pokýval Gordon. „Přesně tak to uděláme. Je to trochu riziko. Ale myslím, že to vyjde.“

„A jiná možnost?“ zeptal se Stern.

Gordon zavrtěl hlavou. „Zabránit jim v přenosu. Nedovolit vašim přátelům, aby se vrátili. Dopravit sem dolů úplně nové skleněné nádrže, které nemají slabá místa, a začít znovu.“

„A to trvá jak dlouho?“

„Dva týdny.“

„Ne,“ zavrtěl hlavou Stern. „To nemůžeme. Budeme to muset riskovat.“

„Přesně tak,“ kývl Gordon. „Budeme muset.“

02.55:14

Marek a Johnston stoupali po točitých schodech. Na vrcholu potkali de Kereho, který vypadal potměšile spokojený sám se sebou. Znova stáli na širokých hradbách La Roque. Byl tam také Oliver, přecházel vztekle sem a tam a ve tváři byl rudý.

„Cítíte to?“ křikl na ně a ukázal k poli, kde se šikovali Arnautovi muži.

Byl podvečer; slunce bylo nízko a Marek odhadl, že bude asi pět hodin. Ale i v tom slabším světle Marek viděl, že Arnautovi vojáci už sestavili dvanáct obléhacích praků a ukotvili je v nevyrovnaných řadách proti hradu. Po zkušenosti s tím prvním zápalným šípem je odsunuli dál dozadu, aby k nim žádný oheň nedosáhl.

Za metacími stroji se u kouřících ohňů shromažďovali vojáci. A úplně vzadu, až u lesa, bylo vidět stovky stanů.

Marka napadlo, že to všechno vypadá úplně normálně. Začátek obležení. Netušil, co Olivera mohlo tak rozčílit.

Od kouřících ohňů k nim doléhal výrazný čpavý pach. Markovi to připomnělo pach pokrývačských prací. A právem: byla to stejná látka. „Cítím, můj pane,“ řekl Johnston. „Je to smola.“

Johnstonův výraz rovněž naznačoval, že neví, proč se Oliver tak vzteká; k standardním obléhacím praktikám přece patřilo vrhat přes hradby nádoby s hořící smolou.

„Ano, ano,“ odpověděl Oliver. „Je to smola. Ovšemže je to smola. Leč není to vše! Což to necítíš? Oni do smoly něco míchají!“

Marek začichal a uvědomil si, že Oliver má skoro jistě pravdu. Čistá smola, když se zapálí, má tendenci zhasínat. Proto se obvykle kombinovala s jinými látkami – olejem, koudelí nebo sírou, aby hořela spolehlivěji.

„Ano, můj pane,“ řekl Johnston. „Cítím to.“

„A co je to?“ obořil se na něj Oliver vyčítavě.

„Ceraunia, dle mého mínění.“

„Zvaná také hromový kámen?“

„Ano, pane.“

„A používáme my tento hromový kámen?“

„Nikoli, můj pane –“ začal Johnston

„Vida. Myslel jsem si to.“

Oliver teď pokyvoval na de Kereho, jako by se jejich podezření potvrdilo. Bylo zjevné, že za tím vším stojí právě de Kere.

„Můj pane,“ řekl Johnston, „není nám třeba hromového kamene. Máme kamene onačejšího. Užíváme čirého sulfure.“

„Leč sulfure není totéž.“ Další pohled na de Kereho.

„Můj pane, jest. Hromový kámen jest pyrite kerdonniene.

Pakli se jemně rozetře, změní se v sulfure.“

Oliver něco zavrčel. Zamračil se. Začal zase přecházet.

Konečně řekl: „A jak jest možné, že Arnaut užívá hromového kamene?“

„To nevím,“ odpověděl Johnston, „leč hromový kámen je vojákům dobře znám. Zmiňuje se o něm již Plinius.“

„Chceš mě oklamat svými triky, magistře. Nehovořím o Pliniovi. Hovořím o Arnautovi. Není než nevědomý knecht.

Neví nic o ceraunii čili hromovém kameni.“

„Můj pane –“

„Ledaže mu někdo radí,“ dodal Oliver zlověstně. „Kde jsou teď tvoji pomocníci?“

„Moji pomocníci?“

„Magistře, přestaň uhýbat.“

„Jeden jest zde,“ ukázal Johnston na Marka. „O druhém mi došla novina, že je mrtev, a o třetím nemám nižádných zpráv.“

„A já věřím,“ řekl Oliver, „že dobře víš, kde jsou. Oba konají své dílo v Arnautově táboře, a to právě nyní. Proto jest ve vlastnictví tohoto tajemného kamene.“

Marek to poslouchal se vzrůstajícím neklidem. Oliver mu nikdy nepřipadal mentálně stabilní, dokonce ani v klidnějších chvílích. Teď, kdy mohl v nejbližších okamžicích očekávat útok, začínal být vysloveně paranoidní – a de Kere ho ještě popichoval. Oliver mu připadal nevypočitatelný a nebezpečný.

„Můj pane –“ začal Johnston.

„A co víc, věřím a v podezření tě držím od samého počátku!

Jsi Arnautovou stvůrou, neb celé tři dny jsi strávil v Sainte-Mere, a jeho opat Arnautovou stvůrou zajisté jest.“

„Můj pane, vyslechni –“

„Nevyslechnu! Ty budeš naslouchati. Věřím, že tvé dílo je namířeno proti mně, že ty či tvoji pomocníci znáte tajný vchod do mého hradu, i přes všechno vaše zaklínání, a že chcete prchnout, jak vám jen bude možno, pod rouškou Arnautova útoku.“

Marek si dával pozor, aby na sobě nedal nic znát. Přesně to samozřejmě měli v úmyslu, pokud Kate najde vchod do tajné chodby.

„Hleďme!“ ukázal Oliver na Marka. „Vidíš? Zatíná zuby.

Ví, že to, co dím, jest pravda.“

Marek začal něco říkat, ale Johnston ho zadržel rukou položenou na paži. Profesor sám neřekl nic, jen zavrtěl hlavou.

„Cože? Chceš mu zabránit v přiznání?“

„Ne, můj pane, neboť tvá obvinění v pravdě nestojí.“

Oliver se zamračil a zase několikrát přešel tam a zpátky.

„Přines mi tedy ony zbraně, které jsem ti dříve přikázal připravit.“

„Můj pane, nejsou ještě hotovy.“

„Ha!“ Další kývnutí na de Kereho.

„Pane, tření prachu trvá mnoho hodin.“

„Za mnoho hodin bude příliš pozdě.“

„Můj pane, budou hotovy v pravý čas.“

„Lžeš, lžeš, lžeš!“ Oliver se prudce otočil, dupnul, pohlédl na obléhací stroje pod hradbami. „Pohlédni na pláň. Pohleď, jak se hotoví. Odpověz mi, magistře. Kde je?“

Chvilku bylo ticho. „Kde je kdo, pane?“

„Arnaut! Kde je Arnaut? Jeho šiky se hotoví k útoku. Povždy jim stojí v čele. Leč nyní zde není. Kde je?“

„Můj pane, to nevím…“

„Ta čarodějnice z Elthamu je tam – vidíš ji stát vedle strojů?

Vidíš? Hledí na nás. Proklatá žena.“

Marek se rychle obrátil a podíval se tam. Claire skutečně byla mezi vojáky, po boku jí šel sir Daniel. Marek cítil, jak mu srdce začalo prudčeji bít, když ji jen viděl, i když moc nechápal, proč se prochází tak blízko linie obležení. Dívala se vzhůru na hradby. A náhle se zastavila. A on si pomyslel – ne, věděl – že ho zahlédla. Měl téměř neodolatelnou chuť jí zamávat, ale samozřejmě to neudělal. Nemohl, když tady vedle něj běsnil Oliver. Ale pomyslel si: Až se odtud vrátím, bude mi scházet.

„Lady Claire,“ doslova syčel Oliver, „je Arnautovou špehýřkou a byla jí od počátku. Vpustila jeho muže na Castelgard. A všechno to dozajista nastrojila s tím lstivým opatem. Leč kde je ten lotr sám? Kde je ten rypák Arnaut? Nikde ho nevidím.“

Nastalo nepříjemné ticho. Oliver se nevesele usmál.

„Můj pane,“ začal Johnston, „chápu vaši sta –“

„Nic nechápeš!“ Dupnul a probodl je zlým pohledem. Pak řekl. „Pojďte se mnou. Oba.“

Hladina vody byla černá a olejovitá, a i takhle, z výšky skoro deseti metrů, páchla. Stáli nad kruhovou jámou, umístěnou hluboko v útrobách hradu. Zdi všude kolem nich byly temné a vlhké, jen málo osvětlené blikotajícími pochodněmi.

Na Oliverův pokyn vojáci vedle jámy začali otáčet železným vrátkem. Tlustý řetěz začal s chřestěním stoupat z hlubin vody nahoru.

„Nazývají to Královnina lázeň,“ řekl Oliver. „Postavil ji

Francois le Gros, ježto byl zběhlý v takových věcech. Dle pověsti tu byl Henri de Renaud držen deset let, než zemřel. Vrhali mu dolů živé krysy, ježto chytal a syrové pojídal. Po deset let.“

Voda se rozvlnila, na povrch se vynořila těžká železná klec a začala se vznášet do vzduchu. Mříže byly černé a špinavé. Pach byl příšerný.

Oliver sledoval, jak klec stoupá, a řekl: „V Castelgardu jsem ti přislíbil, magistře, že zradíš-li mě, zabiji tě. Vykoupeš se v Královnině lázni.“

Upřeně je sledoval nepříčetnýma očima.

„Vyznej se.“

„Můj pane, nemám z čeho.“

„Pak se tedy nemáš čeho bát. Leč slyš, magistře. Zjistím-li, že ty či tví pomocníci znáte vchod do tohoto hradu, uzamknu tě na tomto místě, odkud nikdy neunikneš, do konce života ne, a nechám tě tady, ve tmě, abys umřel hlady a shnil.“

Robert de Kere, který v koutě držel pochodeň, se pro sebe usmál.

02.22:13

Schody vedly příkře dolů do tmy. Kate šla první, s pochodní v ruce. Chris ji následoval. Prošli úzkou chodbou, skoro tunelem, který byl zřejmě uměle postavený, a pak vykročili do mnohem větší místnosti. To byla patrně přírodní jeskyně. Nahoře vlevo uviděli slabý záblesk denního světla; do jeskyně musel vést nějaký vchod.

Terén před nimi se stále svažoval. Před sebou viděla velké jezero temné vody a uslyšela hukot řeky. Byl tu nějaký silný sladkokyselý pach, jako moč. Přelézala přes balvany, až se dostala k černému jezírku. Kolem vody vedl úzký písčitý okraj.

A v písku uviděla stopu.

Několik stop.

„Ty jsou staré,“ řekl Chris.

„Kde je cesta?“ zeptala se. Její hlas duněl jeskyní. Pak ji uviděla kus vlevo: vystupující část skalní stěny, uměle osekanou tak, že člověk mohl jezírko obejít.

Vykročila.

Jeskyně jí nevadily. Byla už v několika v Coloradu i v New Mexiku se svými kamarády horolezci. Kate šla po cestě, občas zahlédla další stopy a také světlejší škrábance na zdi, které mohly pocházet od zbraní.

„Víš,“ řekla, „já myslím, že ta jeskyně nemůže být moc dlouhá, když tudy lidé v době obležení dopravovali vodu.“

„Jenže oni ji nedopravovali,“ odpověděl Chris. „Hrad má svůj vlastní zdroj. Tudy nosili jídlo nebo jiné zásoby.“

„I tak. Jak daleko s tím mohli chodit?“

„Ve čtrnáctém století,“ řekl Chris, „připadalo venkovanům normální ujít třicet kilometrů denně, a možná i víc. Dokonce i poutníci chodívali dvacet pětadvacet kilometrů denně, a to včetně žen a starých lidí.“

„Aha,“ řekla.

„Ta chodba může mít patnáct kilometrů,“ řekl. Pak dodal:

„Ale doufejme, že nemá.“

Když přešli vyčnívající skálu, uviděli chodbu vysekanou ve skále a vedoucí pryč od temného jezera. Byla asi metr a půl vysoká a metr široká. Ale u břehu jezera byla přivázaná loďka. Malá dřevěná loďka, něco jako pramička. Zlehka narážela do skal.

Kate se obrátila: „Co myslíš? Pěšky, nebo po vodě?“

„Po vodě,“ odpověděl Chris.

Nasedli. Byla tam i vesla. Ona držela pochodeň, on vesloval.

Pohybovali se překvapivě rychle, protože tu byl proud.

Byli v podzemní řece.

Kate dělal starosti čas. Odhadla, že jim už mohou zbývat jen nějaké dvě hodiny. To znamenalo, že se musejí dostat do hradu, najít profesora a Marka a dostat se na otevřené prostranství, aby si mohli přivolat stroje – to všechno za dvě hodiny.

Byla vděčná za ten proud, za rychlost, s kterou klouzali dál a dál do jeskyně. Louč v její ruce syčela a praskala. Pak uslyšeli šustivý zvuk, jako když vítr převrací papíry. Zvuk sílil. Uslyšeli pískání jako od myší.

Přicházelo to odněkud dál z jeskyně.

Tázavě pohlédla na Chrise.

„Je večer,“ podotkl Chris. A pak už je uviděla také – nejdřív jen pár, pak celý mrak, pak doslova proud netopýrů vyletujících z jeskyně, hnědou řeku ve vzduchu nad jejich loďkou. Cítila vánek od milionů pleskajících křídel.

Netopýři vyletovali několik minut a pak zase nastalo ticho, rušené jen praskotem louče.

Pluli dál temnou řekou.

Její louč prskla a začala dohasínat. Rychle zapálila jednu z těch dalších, které Chris vzal s sebou z kaple. Přinesl čtyři louče, takže teď zbývaly tři. Budou jim stačit, aby se s nimi dostali až na povrch? Co budou dělat, když i poslední louč zhasne a oni budou ještě mít před sebou cestu – možná několik kilometrů? Budou si po hmatu hledat cestu ven v úplné tmě, možná celé dny? Dokážou to vůbec, nebo zemřou tady, ve tmě?

„Nech toho,“ řekl Chris.

„Čeho?“

„Nemysli na to.“

„Na co nemám myslet?“

Chris se na ni usmál. „Jde to dobře. Dokážeme to.“

Neptala se ho, jak to ví. Ale jeho slova ji uklidnila, i když věděla, že nic neznamenají.

Projížděli teď klikatou chodbou, hodně nízkou, ale pak se před nimi otevřela mohutná jeskyně, z jejíhož stropu visely stalaktity, v některých místech sahající až k hladině a dokonce i do vody. Podél jednoho temného břehu uviděla stezku. Ta patrně vede po celé délce jeskyně.

Řeka byla užší a tekla rychleji, proplétala se mezi stalaktity. Připomínalo jí to močály v Louisianě, jenže tohle bylo pod zemí. V každém případě ale postupovali hezky rychle a jí se začala vracet sebedůvěra. Tímhle tempem třeba i patnáct kilometrů urazí za pár minut. Snad to do těch dvou hodin přece jen stihnou. Možná dokonce pohodlně.

K nehodě došlo tak rychle, že si málem ani neuvědomila, co se stalo. Chris vykřikl: „Kate!“ a ona se obrátila právě včas, aby uviděla stalaktit těsně vedle svého ucha. Hlavou do kamene prudce narazila a krápník zasáhl i louč – a hořící látková špička sesmekla z klacku, na který byla přivázána, a v jakémsi přízračně zpomaleném pohybu dopadla na hladinu.

Zaprskala, zasyčela a zhasla.

Byli v naprosté tmě.

Vyjekla.

Takovou tmu ještě nikdy nezažila. Nebylo tu absolutně žádné světlo. Slyšela odkapávání vody, cítila lehký chladný větřík, vnímala obrovský prostor kolem sebe. Loďka se pořád pohybovala, naráželi do stalaktitů, zdánlivě náhodně. Pak uslyšela heknutí, loďka se divoce zakymácela a ona ze zádi uslyšela hlasité šplouchnutí.

„Chrisi?“

Bojovala s panikou.

„Chrisi?“ opakovala. „Chrisi, co teď budeme dělat?“

Ozvěna odrážela její hlas.

01.33:00

Začínala noc, obloha temněla z modré v černou, objevovalo se víc hvězd. Lord Oliver, který byl pro tuto chvíli uspokojen svými hrozbami a vychloubáním, odešel s de Kerem do velké síně na večeři. Slyšeli ze síně výkřiky a cinkot číší; Oliverovi rytíři se napájeli před bitvou.

Marek se vracel s Johnstonem do prachárny. Podíval se na časomíru. Bylo na ní 01:32:14. Profesor se ho neptal, kolik času zbývá, a Marek mu to sám neřekl. V té chvíli uslyšel nějaký syčivý zvuk. Muži na baštách zařvali, protože přes hradby přelétlo něco velkého, ohnivého, několikrát se to ve vzduchu otočilo a padalo to do nádvoří.

„Už to začíná,“ konstatoval profesor chladně.

Dvacet metrů od nich ta ohnivá věc dopadla. Marek viděl, že je to mrtvý kůň, jehož nohy ztuhle trčely z plamenů. Ucítil pálící se maso a chlupy. Tuk prskal a syčel.

„Kristepane,“ zhrozil se Marek.

„Ten je mrtvý už dlouho,“ ukázal profesor na strnulé nohy.

„Vrhat přes hradby mršiny, to je oblíbená praktika. To uvidíme ještě horší věci.“

Přiběhli vojáci s vodou, aby plameny uhasili. Johnston se vrátil do prachárny. Jeho padesát mužů tam pořád ještě bylo a třelo prach. Jeden z nich míchal ve velké, široké nádrži pryskyřici a nehašené vápno, takže vznikalo velké množství hnědé pasty.

Marek je chvilku sledoval při práci. Pak zvenčí uslyšel další zasvištění. Něco těžkého dopadlo na střechu; všechny svíčky v oknech se zatřásly. Slyšel muže, jak křičí a utíkají na střechu.

Profesor si povzdechl. „Zasáhli druhou ranou,“ řekl. „Přesně toho jsem se bál.“

„Čeho?“

„Arnaut ví, že tu musí být prachárna, a ví taky přibližně kde – z kopce je to vidět. Arnaut ví, že tahle místnost je plná střelného prachu. A ví, že když ji zasáhne zápalnou střelou, nadělá hodně škody.“

„Vybuchlo by to,“ rozhlédl se Marek po váčcích s prachem.

I když většina středověkého střelného prachu by nevybuchla, ten Oliverův, jak už dokázali, byl použitelný i pro ránu z děla.

„Ano, vybuchlo by to,“ řekl Johnston. „Spousta lidí v hradě by byla mrtvá; nastal by zmatek; a na prvním nádvoří by hořel obrovský oheň. To by znamenalo, že vojáci se budou muset stáhnout z hradeb a hasit. A když během obležení stáhneš lidi z hradeb…“

„Arnaut sem vyleze.“

„Okamžitě, jak jinak.“

Marek namítl: „Ale dokáže Arnaut opravdu do téhle místnosti dostat zápalnou střelu? Ty zdi jsou nejmíň půl metra tlusté.“

„On na to nepůjde přes zdi, ale přes střechu.“

„Ale jak…“

„Má dělo,“ řekl profesor. „A železné koule. Rozžhaví je do červena a bude je střílet přes hradby v naději, že zasáhne prachárnu. Pětadvacetikilová koule by střechu prorazila a spadla dolů. A až to se stane, tak tu už nechci být.“ Nervózně se usmál. „Kde je sakra ta Kate?“

01.22:12

Byla ztracená v nekonečné tmě. Je to jako zlý sen, pomyslela si, když se krčila ve člunu, cítila, jak ho unáší proud, jak naráží do stalaktitů. I přes chladný vzduch se začala potit. Srdce jí bušilo. Dýchala mělce; jako by se nemohla nadechnout docela.

Byla vyděšená. Přesedla si a loďka se nebezpečně zakymácela. Rozpřáhla obě ruce, aby ji vyrovnala. Řekla: „Chrisi?“

Odněkud z dálky, ze tmy uslyšela šplouchání. Jako by tam někdo plaval.

„Chrisi?“

Z velké dálky: „Jo.“

„Kde jsi?“

„Spadl jsem.“

Podle zvuku to vypadalo, že je hrozně daleko. Ale ať byl kde byl, ona se od něj každým okamžikem víc vzdalovala. Byla sama. Musela si opatřit světlo. Nějak si musela opatřit světlo. Začala lézt směrem k zádi, hmatala před sebou rukama a doufala, že ucítí dřevěnou tyč, jednu ze zbylých loučí.

Loďka se znovu zakymácela.

Krucifix.

Zastavila se a čekala, až se loďka pod ní uklidní.

Kde sakra jsou ty louče? Myslela jsi, že jsou uprostřed loďky.

Ale nikde je nenašla. Nahmatala vesla. Nahmatala žebra lodi. Ale louče nikde.

Spadly do vody zároveň s Chrisem?

Světlo. Musí si opatřit světlo.

Nahmatala u pasu svůj váček, podařilo se jí ho poslepu otevřít, ale pak nedokázala poznat, co tam vlastně je. Byly tu Pilulky… sprej… v prstech ucítila kostku, jako kostku cukru. Byla to jedna z těch červených kostek! Vytáhla ji a přidržela si ji zuby.

Pak vzala dýku, nařízla rukáv košile a utrhla pruh asi třicet centimetrů dlouhý. Omotala ho kolem kostky a zatáhla za provázek.

Čekala.

Nic se nestalo.

Možná se kostka promáčela, když spadla do té vody u mlýna. Mají být sice vodotěsné, ale ona byla přece ve vodě dost dlouho. Nebojte, tahle možná jen vadná. Bude muset zkusit jinou.

Ještě jednu tam má. Právě chtěla znova sáhnout do váčku, když se látka v její ruce vzňala.

„Jau!“ vykřikla. Ruka ji pálila. Tohle moc dobře nedomyslela. Hadr ale nepustila; zaťala zuby a zdvihla ho vysoko nad hlavu. Okamžitě uviděla napravo louče, položené u boku loďky.

Popadla jednu, přidržela ji u hořícího hadru a louč okamžitě vzplanula. Odhodila hadr do řeky a ponořila ruku do vody.

Ruka ji příšerně bolela. Prohlédla si ji zblízka; kůže byla červená, ale jinak se nezdálo, že by byla zraněná. Ignorovala bolest. O tu se bude starat později.

Opsala loučí oblouk. Obklopovaly ji bledé stalaktity visící do řeky. Bylo to, jako by se ocitla v otevřené tlamě nějaké gigantické ryby a plula mezi jejími zuby. Loďka se odrážela od jednoho ke druhému.

„Chrisi?“

Daleko vzadu: „Jo.“

„Vidíš moje světlo?“

„Jo.“

Popadla jednou rukou stalaktit, ucítila kluzký, křídovitý povrch. Podařilo se jí zastavit loďku. Nemohla ale dopádlovat zpátky k Chrisovi, když musela držet louč.

„Dokážeš se dostat ke mně?“

„Jo.“

Slyšela ho šplouchat někde ve tmě za sebou.

Jakmile byl zase ve člunu, promočený, ale usměvavý, pustila se stalaktitu a znovu se začali pohybovat s proudem. V stalaktitovém lese strávili ještě několik minut a pak se znovu dostali do otevřených prostor. Proud se zrychlil. Odněkud zepředu slyšeli řvaní vody. Vypadalo to jako vodopád.

Ale pak uviděla něco, při čem jí nadskočilo srdce. Byl to velký balvan u břehu řeky. Ze stran byl ošoupaný od lana. Bylo zřejmé, že se sem přivazovaly čluny.

„Chrisi…“

„Já to vidím.“

Za balvanem uviděla něco, co vypadalo jako vyšlapaná cestička, ale nebyla si tím jistá. Chris dovesloval ke břehu, přivázali loďku a vystoupili. Byla tam zřetelná cestička, vedoucí do tunelu s hladkými, uměle otesanými stěnami. Vykročili do něj. Kate držela před sebou louč.

Zatajila dech.

„Chrisi? Je tady schod.“

„Cože?“

„Říkám, že je tady schod. Vysekaný ve skále. Asi patnáct metrů před námi.“ Vykročila rychleji. Oba vykročili rychleji.

„Vlastně,“ zvedla pochodeň výš, „je tam víc než jeden schod.

Je tam celé schodiště.“

V mihotavém světle louče uviděla přes deset schodů, které strmě stoupaly vzhůru, bez zábradlí, a končily v kamenném stropě padacími dveřmi opatřenými železným držadlem.

Podala Chrisovi pochodeň a vylezla ke dveřím. Zatáhla za kruh, ale nestalo se nic. Zatlačila na něj, opřela se ramenem.

Podařilo se jí kámen maličko nadzvednout.

Viděla žluté světlo, tak jasné, že musela přimhouřit oči. Slyšela hukot ohně, hořícího někde blízko, a mužský smích. Pak už tu váhu neudržela a kámen zase zapadl.

Chris už stoupal po schodech k ní. „Zapnout sluchátka,“ řekl a ťukl si na ucho.

„Myslíš?“

„Musíme to riskovat.“

Ťukla si do ucha, uslyšela zapraskání. Slyšela Chrisův dech, zesílený sluchátkem, jak stál hned vedle ní.

Řekla: „Půjdu první.“ Sáhla do kapsy, vytáhla známku a podala mu ji. Zamračil se. Řekla: „Pro všechny případy. Nevíme, co je na druhé straně.“

„No dobře.“ Chris položil pochodeň a pak se ramenem opřel o dveře. Kámen zaskřípal, pohnul se vzhůru. Protáhla se otvorem a pomohla mu zase tiše zavřít.

Dokázali to.

Byli v La Roque.

01.13:52

Robert Doniger se obrátil s mikrofonem v ruce. „Zeptejte se sami sebe,“ řekl k potemnělému prázdnému hledišti, „jaký je převládající typ zážitků na konci dvacátého století? Jak lidé vidí věci, a jak očekávají, že je uvidí? Odpověď je prostá. V každém oboru, od obchodu přes politiku a marketing až po vzdělávání, se dominantou stala zábava.“

Na druhé straně úzkého pódia stály vedle sebe v řadě tři izolované kabiny. V každé byl psací stůl a židle, poznámkový blok a sklenice vody. Každá kabina byla otevřená vpředu, takže osoba uvnitř viděla jen na Donigera, ne na své kolegy v dalších kabinách.

Tímhle způsobem Doniger organizoval všechny svoje prezentace. Byl to trik, který se naučil ze starých psychologických studií o nátlaku okolí. Každý ze tří přítomných věděl, že i ve vedlejších kabinách někdo je, ale neviděl je ani neslyšel. To na naslouchající vytvářelo ohromný tlak. Protože si museli lámat hlavu, co udělají ostatní. Museli si lámat hlavu, jestli ostatní budou investovat.

Doniger přecházel po pódiu tam a zpátky. „Lidé dnes očekávají, že se budou bavit, a co víc, že se budou bavit neustále. Obchodní jednání musejí být svižná, se stručnými shrnutími a animovanou grafikou, aby se vedoucí pracovníci nenudili. Obchody a obchodní domy musejí být zajímavé, aby nám nejen prodávaly, ale také nás bavily. Politikové musejí vypadat dobře v televizi a říkat nám jen to, co chceme slyšet. Školy si musejí dát pozor, aby nenudily mladé mysli, které očekávají rychlost a komplexnost televize. Studenty je třeba bavit všechny je třeba bavit, nebo přepnou: změní značku, změní stanici, změní stranu, změní loajalitu. Taková je intelektuální realita západní společnosti na konci století.

V jiných stoletích si lidé přáli být spaseni, vylepšeni, osvobozeni nebo vzděláni. V našem století si ale přejí být baveni. Největší strach nemáme z nemoci nebo ze smrti, ale z nudy. Z toho, že máme volný čas a nemáme co dělat. Z pocitu, že se nebavíme. Kde ale tato mánie zábavy skončí? Co lidé udělají, až je unaví televize? Až je unaví filmy? Odpověď už známe – vrhnou se na nějaké zábavy, na nichž se budou moci podílet: sporty, zábavní parky, horské dráhy, atrakce. Strukturovaná zábava, plánované vzrušení. A co udělají, až je unaví zábavní parky a plánované vzrušení? Dříve či později jim začne vadit umělost toho všeho. Začnou si uvědomovat, že zábavní park je vlastně vězení, kde za uvěznění musíte ještě zaplatit.

Umělost je dožene k hledání autentičnosti. Autentičnost, to bude klíčové slovo jednadvacátého století. A co je autentické? Všechno, co nebylo vymyšleno a připraveno pro zisk. Všechno, co neovládají velké společnosti. Všechno, co existuje samo o sobě, co má svou vlastní podobu. Jenže v moderním světě nic nemá svou vlastní podobu. Moderní svět je větší ekvivalent pečlivě upravené zahrady, kde bylo všechno vysázeno a uspořádáno na efekt. Kde nic není nedotčené, nic není autentické.

Kde tedy budou lidé hledat ten vzácný a vytoužený autentický zážitek? Budou ho hledat v minulosti.

Minulost je nepopiratelně autentická. Minulost je svět, který existoval už před Disneyem, Murdochem, Nissanem, Sony, IBM a všemi ostatními, kdo určují podobu našeho světa. Minulost přišla a odešla bez jejich zásahů, bez jejich formování, bez jejich prodeje. Minulost je skutečná. Je autentická. A to činí minulost neporovnatelně přitažlivou. Proto říkám, budoucnost je v minulosti. Minulost je jedinou skutečnou alternativou k – ano? Co je, Diane?“

„V tranzitu mají problém. Vypadá to, že výbuch poškodil zbylé vodní štíty. Gordon provedl počítačovou simulaci a na ní při naplnění vodou tři štíty praskly.“

„Diane, to je přece nesmysl, sakra. Chceš říct, že by se mohli vrátit bez stínění?“

„Ano.“

„To prostě nemůžeme riskovat.“

„Ono to není tak jednoduché…“

„Ale je,“ nenechal ji Doniger domluvit. „Prostě to nemůžeme riskovat. Radši bych, aby se nevrátili vůbec, než aby se vrátili s vážným poškozením.“

„Ale –“

„Ale co? Jestli má Gordon počítačovou projekci, tak proč pokračuje?“

„On té projekci nevěří. Říká, že je moc rychlá a hrubá, a myslí si, že tranzit proběhne v pořádku.“

„To nemůžeme riskovat,“ zavrtěl znovu hlavou Doniger.

„Nemůžou se vrátit bez štítů. Tečka.“

Odmlčela se, kousla se do rtu. „Bobe, já myslím, že –“

„Koukej,“ řekl, „netrpíš ty ztrátou paměti? Ty jsi přece nechtěla dovolit, aby se tam Stern vracel, kvůli nebezpečí transkripčních chyb. A teď chceš dovolit, aby se celá ta parta vrátila bez štítů? Ne, Diane.“

„No dobře,“ řekla se zjevnou neochotou. „Půjdu a promluvím si –“

„Ne. Žádné mluvení. Zastav to. Vypni elektřinu, když budeš muset. Ale nedovol, aby se ti lidé vraceli. Mám pravdu a ty to víš.“

Ve velínu se Gordon zeptal: „Cože řekl?“

„Nemůžou se vrátit. Absolutně ne. Bob to řekl jednoznačně.“

„Ale oni se musejí vrátit,“ namítl David Stern. „Musíte je nechat.“

„Ne, nemusím,“ zavrtěla Kramerová hlavou.

„Ale –“

„Johne,“ obrátila se Kramerová ke Gordonovi. „Viděl Wellseyho? Ukázal jsi mu Wellseyho?“

„Kdo je Wellsey?“

„Wellsey je kocour,“ odpověděl Gordon.

„Wellsey je rozštěpený,“ doplnila Kramerová. „Byl jedním z prvních pokusných zvířat, která jsme tam poslali. Dřív než jsme věděli, že se v tranzitu musejí používat vodní štíty. A je moc ošklivě rozštěpený.“

„Rozštěpený?“

Kramerová se obrátila ke Gordonovi. „Ty jsi mu nic neřekl?“

„Samozřejmě že jsem mu to řekl.“ Otočil se na Sterna. „Rozštěpený znamená, že má velice ošklivé transkripční chyby.“ Ke Kramerové pak dodal: „Ale to se stalo před lety, Diane, když jsme ještě měli problémy s počítači, nejen –“

„Ukaž mu ho,“ přerušila ho Kramerová.

„A pak uvidíme, jestli ještě bude tak stát o to, aby se jeho přátelé vrátili. Ale podstatné je, že Bob v tomhle ohledu rozhodl, a odpověď zní ne. Pokud nemáme bezpečné štíty, nikdo se nemůže vrátit. Za žádných okolností.“

Jeden z techniků u pultu řekl: „Máme skok pole.“

Natlačili se kolem monitoru a sledovali vlnící se plochu a malé špičky na ní.

„Jak dlouho potrvá, než se vrátí?“ zeptal se Stern.

„Podle signálu tak do dvou hodin.“

„Můžete odhadnout, kolik jich je?“ ptal se Gordon.

„Ještě ne, ale… určitě víc než jeden. Možná čtyři, pět.“

„To znamená všichni,“ řekl Gordon. „Museli najít profesora a teď se všichni vracejí.“

Obrátili se ke Kramerové. „Je mi líto,“ řekla. „Bez štítů se nikdo vracet nebude. To je konečné rozhodnutí.“

01.01:52

Kate vylezla padacími dveřmi a pomalu vstala. Stála v úzkém prostoru, širokém jen něco přes metr, po obou stranách měla vysoké kamenné zdi. Z otvoru po její levici se lilo světlo ohně. V tom žlutém světle uviděla dveře přímo před sebou. Za ní byly příkré schody ke stropu místnosti, který byl nějakých devět deset metrů vysoko.

Ale kde je?

Chris vykoukl z padacích dveří a ukázal na oheň. Zašeptal:

„Teď už vím, proč nikdy nenašli vchod do té chodby.“

„Proč?“

„Je za krbem.“

„Za krbem?“ opakovala. A pak si uvědomila, že je to pravda. Tenhle úzký prostor byla jedna z tajných chodeb La Roque: za krbem ve velké síni. Krb byl dva a půl metru vysoký. Přes plameny uviděla Olivera v čele tabule. On a jeho rytíři k ní seděli zády. Nemohla být od nich dál než pět metrů.

Zašeptala: „Máš pravdu. Je to za krbem.“ Ohlédla se na Chrise a gestem mu ukázala, že může vylézt. Vstala a zrovna se chystala vykročit ke dveřím před sebou, když se sir Guy ohlédl k ohni a hodil do plamenů okousané kuřecí křídlo. Pak se zase otočil ke stolu a pokračoval v jídle.

Pomyslela si: Honem odtud.

Ale už bylo pozdě. Guyovi to zaškubalo v ramenou; už se zase obracel zpátky. Jasně ji uviděl, jejich pohledy se setkaly a on vykřikl: „Pane!“ Vyskočil od stolu a tasil meč.

Kate se rozběhla ke dveřím, zalomcovala jimi, ale buď byly zamčené, nebo zaseknuté. Nedokázala je otevřít. Obrátila se k úzkým schodům, které měla za zády. Viděla, jak sir Guy stojí na druhé straně plamenů a váhá. Uviděl ji znovu a vrhl se přes oheň k ní. Všimla si, že se Chris souká z padacích dveří, sykla na něj: „Dolů!“ Zmizel a ona se začala škrábat po schodech.

Sir Guy se ji pokusil seknout mečem do nohou, těsně ji minul a jeho meč zazvonil o kámen. Zaklel a podíval se na vchod do podzemní chodby. Chrise zřejmě neviděl, protože ho vzápětí slyšela, jak dupe po schodech za ní.

Neměla žádnou zbraň, neměla nic.

Utíkala.

Na konci schodů, devět metrů nad zemí, byla malá plošinka, a když se tam vyšplhala, ucítila na tváři pavučiny. Netrpělivě je smetla. Plošinka mohla mít tak půl metru na půl metru. Moc jisté to nebylo, ale ona byla horolezkyně a nevadilo jí to.

Siru Guyovi ale ano. Postupoval velmi zvolna po schodech k ní, tiskl se ramenem na zeď, držel se tak daleko od okraje schodů, jak se dalo, přidržoval se drobných výstupků v maltě zdi. Měl zoufalý pohled a zrychlený dech. Vida: statečný rytíř se bojí výšek. Ale ne tak, aby se zastavil, jak viděla. Jestli něco, tak byl spíš ještě vzteklejší, že musí něco takového podstupovat. Probodával ji vražednými pohledy.

Za plošinkou byla čtvercová dřevěná dvířka, v nichž byl malý kulatý průzor. Schody měly patrně vést právě k tomuto otvoru, aby se pozorovatel mohl dívat do velké síně a vidět všechno, co se tam dělo. Kate zatlačila na dveře, opřela se o ně plnou silou, ale místo aby se otevřely, vypadly celé, zřítily se dolů na podlahu velké síně a Kate málem letěla za nimi.

Byla uvnitř velké síně.

Byla vysoko, mezi těžkými dřevěnými trámy na stropě. Podívala se dolů na stoly devět metrů pod sebou. Přímo před ní byl mohutný ústřední trám, který vedl přes celou délku síně. S tím se křižovaly každý metr a půl vodorovné trámy, které směřovaly ke zdi na obou stranách. Všechny trámy byly složitě vyřezávané a v pravidelných rozestupech zavěšené na nosných trámcích.

Kate bez váhání vstoupila na středový trám. Dole se všichni dívali nahoru. Když ji uviděli, ozvalo se několik zděšených výkřiků a všichni si ukazovali nahoru. Slyšela Olivera hlasitě vykřiknout: „Svatý Jiří a zatracení věčné! Pomocník! Zrada! Magistr!“

Udeřil do stolu, vstal, probodl ji pohledem.

Řekla: „Chrisi. Najdi profesora.“

Uslyšela zapraskání. „ – bře.“

„Slyšíš mě, Chrisi?“

Jen praskání.

Kate rychle postupovala po středovém trámu. I přes tu výšku byla v pohodě. Trám byl šedesát centimetrů široký. Na tom nic nebylo. Uslyšela zezdola další překvapené výkřiky. Ohlédla se a uviděla, že sir Guy vstoupil na prostřední trám. Vypadal vyděšeně, ale přítomnost publika mu dodávala odvahy. Buď, anebo možná před tolika zraky nechtěl dát najevo strach. Guy udělal váhavý krok, chytil rovnováhu a rychle se blížil k ní. Mečem volně máchal ve vzduchu. Dorazil k první svislé vzpěře, nadechl se, přidržel se jí a opatrně se kolem ní protáhl. Pokračoval po středovém trámu k ní.

Kate couvla. Uvědomila si, že tenhle prostřední trám je moc široký, a že je pro něj snadný. Vyrazila tedy do strany po vodorovném trámu směrem k postranní zdi. Ten byl široký jen asi třicet centimetrů; s tím už bude mít potíže. Protáhla se kolem obtížné části s příčníkem a pokračovala dál.

Teprve v té chvíli si uvědomila svou chybu.

Stropy středověkých staveb obvykle měly nějaký architektonický detail v místě, kde se stýkaly trámy se zdí – další vzpěru, dekorativní žebro, zkrátka nějaký trámek, po kterém by mohla pokračovat. Jenže tenhle strop byl ve francouzském stylu: trám vedl přímo do zdi, kde zapadl do výklenku přibližně metr pod krajem střechy. Žádná ozdoba u zdi nebyla. Vzpomněla si teď, jak stála ve zřícenině Beyzaku a na tyhle díry se dívala. Na co proboha myslela?

Byla na trámu v pasti.

Nemohla jít dál, protože trám končil ve zdi. Nemohla se vrátit doprostřed, protože tam na ni čekal Guy. A na vedlejší paralelní trám nemohla také, protože ten byl metr a půl daleko, a to bylo na skok dost.

Nebylo to nemožné, ale bylo to daleko. Zvlášť bez lana.

Když se ohlédla, uviděla sira Guye, jak se blíží po trámu k ní, opatrně balancuje a lehce máchá mečem. Zlověstně se usmál. Věděl, že ji chytil.

Neměla na vybranou. Podívala se na vedlejší trám, metr a půl vzdálený. Musela to udělat. Problém byl v tom nabrat dostatečnou výšku. Musela se odrazit vzhůru, pokud měla mít naději dostat se tam.

Guy se zrovna snažil obejít vzpěru. Už to k ní měl jen pár vteřin. Přikrčila se na trámu, nadechla se, napjala svaly a tvrdě se odrazila nohama.

Chris vylezl kamennými padacími dveřmi. Podíval se přes oheň a zjistil, že všichni přítomní zírají nahoru na strop. Věděl, že tam nahoře je Kate, ale nemohl pro ni nic udělat. Šel přímo ke dvířkům a pokusil se je otevřít. Když nepovolila, opřel se do nich plnou vahou a cítil, jak trochu uhnula. Opřel se znova; dveře zaskřípaly a rozlétly se.

Vykročil na první nádvoří La Roque. Všude pobíhali vojáci.

Hořelo na jednom z podsebití, dřevěných ochozů táhnoucích se v horní části zdi, něco také hořelo jako táborák uprostřed samotného nádvoří. V tom zmatku si ho nikdo ani nevšiml.

Řekl: „André. Jsi tam?“

Praskání. Nic.

A pak: „Ano.“ Byl to Andrého hlas.

„André? Kde jsi?“

„S profesorem.“

„Kde?“ ptal se Chris.

„V prachárně.“

„To je kde?“

00.59:20

V klecích laboratorního skladiště bylo asi dvacet zvířat, většinou koček, ale také pár morčat a myší. Místnost páchla srstí a výkaly. Gordon ho vedl uličkou a vysvětloval: „Ty rozštěpené izolujeme od ostatních. Musíme.“

Stern uviděl tři klece u zadní stěny. Mříže těch klecí byly obzvlášť silné. Gordon ho vedl k jedné z nich, kde uviděl malý stočený chlupatý raneček. Byla to spící kočka, peršanka, světle šedá.

„To je Wellsey,“ ukázal na ni Gordon.

Kočka vypadala naprosto normálně. Spala a pomalu, tiše oddechovala. Viděl srst a polovinu jejího obličeje. Tlapky měla tmavé. Stern se naklonil blíž, ale Gordon ho zarazil.

„Ne moc blízko,“ řekl.

Gordon sáhl pro hůl a přejel jí po tyčích klece.

Kočka otevřela oči. Ne pomalu a líně – otevřely se doširoka a okamžitě byly bdělé. Kočka se nepohnula, neprotáhla se. Pohnuly se jen oči.

Gordon přejel tyčí po kleci podruhé.

Kočka zuřivě zasyčela a vrhla se na mříže, tlamu dokořán, zuby vyceněné. Narazila na mříže, couvla a zaútočila znovu – a znovu, bez oddechu, bez přestávky, syčela, prskala.

Stern na ni v hrůze zíral.

Tvář zvířete byla příšerně znetvořená. Jedna strana vypadala normálně, ale druhá byla výrazně níž, oko, nozdra, všechno níž, a uprostřed obličeje linie, rozdělující obě poloviny. Tak proto tomu říkají rozštěpení.

Ale ještě horší byla druhá strana hlavy, kterou nejdřív neviděl, jak se zvíře vrhalo na mříže, ale teď si všiml, že z boku na hlavě, za zkřiveným uchem, je třetí oko, jen částečně vytvořené. Pod tím okem byl hrbolek, jakýsi zárodek čumáku, a pak kus čelisti, který z hlavy vyrůstal jako nádor. Z kožešiny vykukovaly bílé zuby, i když tam vůbec nebyla tlama.

Transkripční chyby. Teď chápal, co to znamená.

Kočka narážela znova a znova. Čumák už jí začínal krvácet. Gordon řekl: „Takhle to bude dělat, dokud neodejdeme.“

„Tak to radši pojďte pryč,“ řekl Stern.

Chvíli šli mlčky. Pak začal Gordon:

„Nejde jen o to, co vidíte. Jsou tu taky mentální změny.

To byla první změna, která se dala pozorovat u rozštěpeného člověka.“

„To je ten člověk, o kterém jste mi říkal? Že zůstal v minulosti?“

„Ano,“ kývl Gordon. „Deckard. Rob Deckard. Byl to jeden z našich mariňáků. Dlouho předtím, než byly na jeho těle znát nějaké fyzické změny, přišly změny duševní.

Ale teprve později jsme přišli na to, že je způsobují transkripční chyby.“

„Jaké duševní změny?“

„Rob byl původně veselý, přátelský kluk, výborný sportovec a měl neuvěřitelný talent na jazyky. Robert si klidně dokázal sednout do hospody s nějakým cizincem, a než vypil první pivo, už začínal pochytávat jeho jazyk. Tu větu, tu obrat. Prostě začal mluvit. A vždycky s perfektním přízvukem. Po pár týdnech hovořil jako rodilý mluvčí. První si toho všimla námořní pěchota a poslala ho do jedné ze svých jazykových škol. Ale v průběhu času se Robovi nashromáždilo víc chyb a už zdaleka nebyl tak přátelský. Začal být zlý,“ řekl

Gordon. „Hodně zlý.“

„Ano?“

„Tady ze strážného ve vrátnici div nevyrazil duši, protože si moc dlouho prohlížel jeho legitimaci. A prakticky zabil nějakého člověka v baru v Albuquerque. To jsme si začali uvědomovat, že Deckard má trvale poškozený mozek a že se to zlepšovat nebude, spíš naopak.“

Ve velínu našli Kramerovou nahrbenou nad monitorem, jak zírá na obrazovku ukazující výkyvy pole. Byly teď silnější. A technici říkali, že se vrací nejméně tři lidé, možná čtyři nebo pět. Z jejího výrazu bylo jasné, že neví, co má dělat; chtěla, aby se studenti vrátili.

„Stejně si pořád myslím, že se ten počítač spletl a že štíty vydrží,“ řekl Gordon. „Rozhodně můžeme panely naplnit hned a zkusit, jestli to půjde.“

Kramerová kývla. „No, to můžeme. Jenže i když se nerozbijí teď, nemůžeme vědět jistě, jestli neprasknou pak, uprostřed tranzitu. A to by byla katastrofa.“

Stern poposedl. Byl najednou celý nesvůj. Něco mu pořád nedávalo pokoj, něco ho pořád v mozku lechtalo. Když teď Kramerová řekla „neprasknou“, viděl zase před očima auta – stejný sled obrazů jako předtím. Závodní auta, velká kola kamionů.

Panák Micheliňák. Velký hřebík na silnici a kolo, jak přes něj jede.

Prasknout.

Vodní nádrže by praskly. Pneumatiky by praskly. Co to pořád má s tím prasknutím?

„Aby to vyšlo,“ pokračovala Kramerová, „potřebujeme nádrže nějak posílit.“

„Ano, ale to už jsme prošli,“ zavrtěl hlavou Gordon.

„Neexistuje způsob, jak to udělat.“

Stern si povzdechl: „Kolik času zbývá?“

Jeden z techniků odpověděl. „Sedmapadesát minut.“

00.54:00

Kate s úžasem uslyšela zdola potlesk. Skok se podařil; rukama sevřela dřevěný trám. Visela teď pod ním a houpala se tam a zpátky. A zdola jí aplaudovali, jako by to bylo cirkusové číslo.

Rychle vykopla nohy nahoru a vytáhla se na trám.

Na tom, který opustila, se Guy Malegant rychle vracel k hlavnímu trámu. Zřejmě jí chtěl zahradit cestu.

Rozběhla se po trámu směrem ke středu. Byla svižnější než Guy a dostala se k středovému trámu mnohem dřív než on. Měla chvilku času sebrat se a rozhodnout se, co dál.

Co vlastně bude dělat dál?

Stála uprostřed trámoví a držela se tlusté svislé vzpěry o průměru dvou telegrafních tyčí. A nejen že měla průměr asi šedesát centimetrů, měla i další vzpěry po obou stranách, které začínaly asi v polovině její výšky a vedly šikmo vzhůru ke střeše. Byly tak nízko, že jestli ji sir Guy bude chtít chytit, bude se muset přikrčit a podlézt je.

Kate se sama také přikrčila, aby zjistila, jak těžké nebo snadné to je. Bylo to dost obtížné a půjde to pomalu. Znovu se zvedla. Přitom zavadila rukou o dýku. Úplně zapomněla, že ji má. Vytáhla ji a podržela ji před sebou jako zbraň.

Guy to uviděl a zasmál se. Spolu s ním se rozesmál i přihlížející dav dole. Guy na něj křikl něco, čemu nerozuměla, a dav se smál ještě víc.

Dívala se, jak postupuje k ní, a trochu couvla, aby měl dost místa obejít vzpěru. Snažila se vypadat vyděšeně – to nebylo těžké – přikrčila se jakoby strachy, dýka se jí v ruce chvěla.

Všechno bude záležet na přesném načasování, pomyslela si.

Sir Guy se zastavil na druhé straně vzpěry a chvilku ji sledoval. Pak si přidřepl a začal se protahovat kolem vzpěry. Jednou rukou objímal dřevo, meč v pravé ruce, na chvilku se přitiskl ke vzpěře.

Rozběhla se vpřed a bodla ho do ruky dýkou, až ji přibodla ke vzpěře. Pak se přehoupla na druhou stranu a kopnutím mu srazila nohy z trámu. Guy padl tak, že visel jen za přibodnutou ruku. Zaťal zuby, ale nevydal ani hlásku. Proboha, tihle lidé jsou tak hrozně tvrdí!

Meč nepouštěl z ruky a snažil se vylézt zpátky na trám. Jenže to už se Kate přehoupla na původní místo na druhé straně vzpěry. Jejich pohledy se setkaly.

Věděl, co Kate hodlá udělat.

„Shnij v pekle,“ zavrčel.

„Až po tobě,“ odpověděla.

Vytrhla dýku ze dřeva. Guy bez hlesu padal dolů, jeho tělo se zmenšovalo. V půli cesty narazil na tyč, z které visel praporec; jeho tělo se zachytilo na kované špici a chvilku tam viselo; pak tyč povolila a on dopadl na stůl, až se nádobí rozlétlo. Hosté uskočili. Guy ležel mezi rozbitými talíři.

Nehýbal se.

Oliver ukazoval nahoru na Kate a křičel: „Zabte ho! Zabte ho!“

K jeho křiku se připojili i ostatní. Lučištníci se rozběhli pro zbraně.

Oliver nečekal; zuřivě vyběhl ze síně a několik vojáků s ním.

Viděla, jak všichni – dvorní dámy, malé děti, prostě všichni – skandují: „Zabte ho!“ a rozběhla se po středovém trámu ke zdi na druhém konci velké síně. Prosvištělo kolem ní několik šípů, narazilo do dřeva. Ale lučištníci se vzpamatovali pozdě. V druhé zdi viděla další dvířka, podobná těm prvním. Prudce do nich narazila, až se rozlétla, a vylezla z haly do tmy.

Byl to maličký prostůrek, hlavou narážela na strop a uvědomila si, že tohle je severní konec velké síně, což znamenalo, že je volný a neopírá se o zeď hradu. Takže…

Opřela se nahoře o střechu. Kus jí povolil. Vylezla na střechu a z ní snadno sklouzla na baštu.

Odtud viděla, že obléhání je v plném proudu. Nad hlavou jí svištěly roje ohnivých šípů a dopadaly na nádvoří. Lučištníci na šancích palbu opětovali. Děla na hradbách se nabíjela kovovými šípy a de Kere přecházel tam a zpátky a štěkavým tónem vydával rozkazy. Jí si nevšiml.

Obrátila se, klepla si na ucho a řekla: „Chrisi?“

De Kere se prudce otočil a přitiskl si dlaň na ucho. Najednou se obracel, rozhlížel se na všechny strany, po hradbách, po nádvořích.

Je to de Kere.

A pak ji de Kere uviděl. Okamžitě ji poznal.

Kate se dala do běhu.

Chris řekl: „Kate? Jsem tady dole.“ Hořící šípy dopadaly na celé nádvoří. Zamával na ni nahoru na hradby, ale nebyl si jistý, že ho v té tmě vidí.

Řekla: „Je to –“ Ale zbytek zanikl v praskání statické elektřiny. To už se otočil a díval se jinam, protože uviděl Olivera a čtyři vojáky, jak přecházejí přes nádvoří do hranaté budovy, která podle všeho byla prachárnou.

Chris okamžitě vykročil za nimi, ale v té chvíli mu u nohou přistála ohnivá koule, odskočila a zastavila se. Skrz plameny viděl, že je to lidská hlava s otevřenýma očima a vyceněnými zuby. Maso se pálilo, tuk se škvířil. Kolemjdoucí voják ji odkopnul jako fotbalový míč.

Jeden ze šípů, které pršely na nádvoří, škrtnul Chrisovi o rameno a zanechal za sebou hořící pruh. Začichal smolu a ucítil žár na tváři a na ruce. Chris se vrhl na zem tváří dolů, ale oheň neuhasl. Spíš žhnul; žár byl čím dál horší. Zvedl se na kolena a dýkou si rozřízl kabátec. Setřásl ho ze sebe a odhodil ho stranou. Ruka mu ještě hořela, jak na ní ulpěly kapičky smoly. Chvíli si ji drhnul v prachu nádvoří.

Oheň konečně uhasl.

Začal se zvedat a řekl: „André? Už jdu.“ Nepřišla ale žádná odpověď. Zděšeně vyskočil právě ve chvíli, kdy Oliver vyšel z prachárny a vedl profesora a Marka přes nádvoří ke dveřím ve stěně hradu. Vojáci je popoháněli tasenými meči. Chrisovi se to vůbec nelíbilo. Měl nepříjemný pocit, že je Oliver hodlá zabít.

„Kate.“

„Jo, Chrisi.“

„Vidím je.“

„Kde?“

„Jdou támhle do těch dveří v rohu.“

Vykročil za nimi, pak si uvědomil, že potřebuje zbraň. Jen kousek od něj zasáhl planoucí šíp jednoho vojáka do zad a ten padl k zemi. Chris se k němu sehnul, vzal si jeho meč a chtěl zase jít.

„Chrisi.“

Mužský hlas ve sluchátku. Cizí hlas, který nepoznal. Chris se rozhlédl, viděl jen pobíhající vojáky, planoucí šípy a hořící nádvoří.

„Chrisi. Tady.“ Hlas byl tichý.

Pak uviděl skrz plameny temnou postavu, která stála bez hnutí jako socha a dívala se na něj z druhé strany nádvoří.

Temná postava zcela ignorovala zmatek kolem sebe. Jen upřeně zírala na Chrise. Byl to Robert de Kere.

„Chrisi. Víš, co chci?“ řekl de Kere.

Chris mu neodpověděl. Nervózně potěžkal meč. De Kere se na něj díval a tiše se zasmál: „Budeš se se mnou bít, Chrisi?“

A s těmi slovy de Kere vykročil k němu.

Chris se nadechl a rozhodoval se, jestli má zůstat nebo utéct. A v té chvíli se rozlétly dveře vedle hlavní síně a z nich vyrazil rytíř v plné zbroji, až na přilbu, a zařval: „Ve jménu Božím a Velekněze Arnauta!“ Chris rozeznal hezkého rytíře Raimonda. Desítky vojáků v zeleném a černém proudily na nádvoří a pouštěly se do boje s Oliverovými jednotkami.

De Kere ještě pořád mířil k Chrisovi, ale teď se zarazil, protože zřejmě nevěděl, jak se zachovat v této změněné situaci. Náhle Chrise uchopil za límec Arnaut se zdviženým mečem. Přitáhl si ho k sobě a křikl na něj: „Oliver! Kde je Oliver!“

Chris ukázal na dveře na protější straně.

„Veď mě!“

Běžel s Arnautem přes nádvoří a do dveří. Po točitých schodech se dostali dolů, do řady podzemních místností. Byly velké a šeré, měly vysoké klenuté stropy.

Arnaut se hnal první, funící a zrudlý vzteky. Chris měl co dělat, aby mu stačil. Prošli druhou místností, stejně prázdnou jako byla ta první. Ale teď Chris zaslechl vepředu hlasy. Jeden z nich zněl jako profesorův.

00.36:02

Ve velínu se na zvlněném poli začaly ukazovat špičky. Kramerová je sledovala, kousla se do rtu a řekla: „Víte co? Zkusíme aspoň naplnit nádrže. Uvidíme, jestli vydrží.“

„Dobře,“ s ulehčením souhlasil Gordon. Vzal mikrofon a začal vydávat pokyny technikům na tranzitní ploše.

Stern se na monitorech díval, jak táhnou těžké hadice k prvním prázdným nádržím. Muži vyšplhali po žebříku a začali upravovat trysky. „Já myslím, že takhle je to nejlepší,“ řekl Gordon.

„Aspoň budeme –“

Stern vyletěl. „Ne,“ řekl. „Nedělejte to.“

„Cože?“

„Neplňte ty nádrže.“

Kramerová na něj třeštila oči. „Proč? Co se může –“

„Nedělejte to!“ Stern už křičel. Na obrazovce viděl muže držící trysky nad plnicími otvory. „Řekněte jim, ať toho nechají!

Do té nádrže nesmí voda! Ani kapka!“

Gordon vydal příkaz. Technici se překvapeně podívali nahoru, ale přerušili práci a spustili hadice zase na podlahu.

„Davide,“ začal Gordon opatrně, „já myslím, že –“

„Ne,“ nenechal ho Stern domluvit. „Neplňte ty nádrže.“

„Proč ne?“

„Protože by nedrželo lepidlo.“

„Jaké lepidlo?“

„Koukejte,“ řekl, „já vím, jak ty nádrže posílit.“

Kramerová se na něj otočila. „Vážně? A jak?“

Gordon se zeptal techniků: „Kolik zbývá času?“

„Šestatřicet minut.“

Obrátil se zase ke Sternovi. „Davide. Nemáme čas.“

„Ale máme,“ řekl Stern. „Máme dost času. Když sebou pořádně hodíme.“

00.33:09

Kate vyběhla na nádvoří, tam, kde předtím viděla Chrise. Jenže Chris byl pryč.

„Chrisi?“

Neslyšela žádnou odpověď.

A známku má on, uvědomila si.

Všude po nádvoří ležela hořící těla. Běhala od jednoho ke druhému a dívala se, jestli někdo z nich je Chris.

Zahlédla Raimonda, který na ni kývl a zamával – a pak se zatřásl. Chvilku si myslela, že to je jen klam od žáru plamenů, ale pak viděla, jak se Raimondo obrací a jak mu z boku teče krev. Za ním stál muž a opakovaně do něj sekal mečem, zranil ho na paži, na rameni, na hrudi, na noze. Každá rána byla dost hluboká na to, aby poranila, ale ne aby zabila. Raimondo se potácel dozadu a příšerně krvácel. Muž postupoval za ním a nepřestával ho sekat. Raimondo padl na záda a ten muž mu začal systematicky likvidovat obličej, až odletovaly kousky masa. Tvář útočníka ukrývaly plameny. Slyšela ho ale říkat „Hajzle, hajzle, hajzle“ s každou ranou.

Pomalu si uvědomila, že mluví anglicky.

Ten útočník byl de Kere.

V kobkách dole Chris stále ještě sledoval Arnauta, který teď postupoval opatrněji. Konečně mohli nahlédnout do vedlejší místnosti, kde byla velká jáma. Nad jámou visela železná klec na řetězu. V kleci stál s kamennou tváří profesor. A klec klesala dolů, jak ji spouštěli dva vojáci u vrátku. Marek měl svázané ruce a stráž ho tiskla ke zdi.

Lord Oliver stál u jámy.

Arnaut vedle Chrise zavrčel jako vzteklý pes.

Oliver s úsměvem sledoval, jak klec klesá. Napil se ze zlatého poháru, otřel si bradu. „Slíbil jsem ti to, magistře,“ řekl, „a své slovo dodržím.“ A vojákům u vrátku přikázal:

„Pomaleji, pomaleji.“

Další dva vojáci hlídali Marka.

Arnaut se obrátil k Chrisovi a zašeptal: „Já si vezmu Olivera.

Ty si vezmi ostatní.“

Ostatní? pomyslel si Chris. Vždyť jsou čtyři. Neměl ale čas něco namítat, protože Arnaut už se zuřivým řevem vyrazil: „Olivereee!“

Lord Oliver se otočil, stále ještě s pohárem v ruce. S pohrdlivým úšklebkem řekl: „Vida. Knecht přichází.“ Odhodil pohár a tasil meč. Vzápětí se do sebe pustili.

Chris teď utíkal k vojákům u vrátku, ačkoli si nebyl moc jistý, co udělá; vojáci kolem Marka pozvedli meče. Oliver a Arnaut se divoce bili a mezi jednotlivými ranami se navzájem proklínali.

Všechno se teď dělo hrozně rychle. Marek podrazil nohy jednomu vojákovi vedle sebe a bodl ho dýkou tak malou, že ji Chris ani neviděl. Druhý voják se obrátil a Marek ho kopl. Voják se zapotácel pozpátku směrem k vrátku a svoje druhy srazil.

Vrátek se začal nekontrolovaně otáčet. Měl ale nějaký brzdný mechanismus, takže to nešlo tak rychle. Chris viděl, jak profesorova klec klesá do jámy.

To už se dostal k prvnímu z vojáků, který k němu byl zády. Začal se otáčet právě ve chvíli, kdy ho Chris ťal a těžce ho zranil. Po druhé ráně muž padl.

Teď zbývali jen dva vojáci. Marek, stále ještě se svázanýma rukama, couval před jedním a uhýbal svištící zbrani. Druhý voják byl u vrátku. Chystal se k boji. Chris na něj zaútočil; muž jeho ránu snadno odrazil. Pak Marek, který couval dokola, do muže vrazil zády, a voják se otočil. Marek houkl: „Teď!“ a Chris bodl. Muž se zhroutil.

Vrátek se stále ještě točil. Chris ho popadl, ale hned musel odskočit, protože se po něm rozehnal mečem čtvrtý voják. Klec stále klesala, teď už nebyla v té hloubce vidět. Chris couvl. Marek k němu vztáhl svá svázaná zápěstí; jenže Chris si nebyl jistý, že dokáže dost přesně ovládat meč. Marek na něj křikl: „Udělej to!“ a Chris tedy seknul; provaz praskl, ale to už ho napadl čtvrtý voják. Ten bojoval se zuřivostí krysy v pasti; Chris dostal ránu do předloktí a stále ještě couval. Tohle nevypadalo dobře. Náhle uviděl, že útočník v hrůze vytřeštil oči a pohlédl dolů. Z břicha mu trčela zkrvavená špička meče. Voják padl a Chris uviděl, že ten meč drží v ruce Marek. Chris se vrhl k vrátku. Popadl kliku a zastavil sestup. Teď viděl, že klec je už hluboko v olejovité vodě; jen profesorova hlava byla ještě nad vodou. Ještě jedna otočka a byl by se potopil.

Marek k němu doběhl a společně začali vytahovat klec nahoru.

„Kolik času zbývá?“ zeptal se Chris.

Marek se podíval na časomíru. „Sedmadvacet minut.“

Mezitím Arnaut a Oliver stále ještě bojovali; byli teď v temném koutě, ale Chris viděl jiskry odletující od jejich mečů.

Okapávající klec se pomalu zvedala. Profesor se usmál na Chrise. „Já jsem si myslel, že to stihneš,“ řekl.

Černé tyče klece se Chrisovi smekaly v rukou, když ji rozhoupával, aby ji dostal mimo jámu. Sliz a černá voda kapaly na špinavou podlahu kobky a tvořily malé loužičky. Chris se vrátil k vrátku a spolu s Markem hlučně spustili klec na podlahu.

Profesor byl promočený, ale zjevně se mu ulevilo, že je zase na pevné zemi. Chris šel klec otevřít, ale ta byla zamčena těžkým železným zámkem, velkým jako mužská pěst.

„Kde je klíč?“ obrátil se Chris k Markovi.

„Nevím,“ zavrtěl Marek hlavou. „Když ho tam strkali, ležel jsem na zemi a neviděl jsem nic.“

„Profesore?“

Johnston zavrtěl hlavou. „Nevím jistě. Koukal jsem se tam.“ Pokývl směrem k jámě.

Marek uhodil do zámku mečem. Rozlítly se jiskry, ale zámek byl pevný; meč ho jen škrábl.

„Tohle nepůjde,“ řekl Chris. „Musíme najít ten zatracený klíč,

André.“

André se obrátil a rozhlédl se po kobce. „Kolik zbývá času?“ ptal se Chris.

„Pětadvacet minut.“

Chris zavrtěl hlavou, skočil k nejbližšímu mrtvému vojákovi a začal ho prohledávat.

00.21:52

Stern se ve velínu díval, jak technici namáčejí gumovou membránu do kbelíku s lepidlem a ještě odkapávající ji strkají do čerpacího otvoru skleněného štítu. Pak k ní připojili hadici od stlačeného vzduchu a guma se začala rozpínat. Chvilku bylo vidět, že to je meteorologický balon, ale pak se rozpínala ještě víc, guma se natahovala a tenčila, stávala se průsvitnou, přizpůsobila se zakřivenému tvaru skleněného štítu, až se dostala do každého rohu. Pak technici balon uzavřeli, stiskli stopky a čekali, až lepidlo ztvrdne.

Stern se zeptal: „Kolik času?“

„Ještě jednadvacet minut.“ Ukázal na balony. „Je to improvizace, ale funguje to.“

Stern zavrtěl hlavou. „Celou poslední hodinu mě to přímo bilo do očí.“

„Co?“

„Praskání,“ řekl. „Pořád jsem uvažoval: Čemu se to tady snažíme vyhnout? A odpověď zní, prasknutí. Stejně jako u auta, když mu praskne pneumatika. Pořád jsem myslel na prasklé pneumatiky. A připadalo mi to divné, protože kola teď už skoro nepraskají. Novým autům prakticky vůbec. Protože nové pneumatiky mají vnitřní membránu, která se sama uzavírá.“

Povzdechl. „Pořád jsem přemýšlel, proč mě napadá taková neobvyklá událost, a pak jsem si uvědomil, že to je ono: I tady se dala přidat membrána.“

„Ale tahle se neuzavírá sama,“ namítla Kramerová.

„Ne,“ potvrdil Gordon, „ale zesílí sklo a rozloží tlak.“

„Přesně tak,“ kývl Stern.

Technici už nastrkali balony do všech nádrží a uzavřeli je.

Teď čekali, až lepidlo ztvrdne. Gordon pohlédl na hodinky.

„Ještě tři minuty.“

„A pak kolik pro každou nádrž?“

„Šest minut. Ale můžeme napouštět dvě najednou.“

Kramerová povzdechla. „Osmnáct minut. To bude o chlup.“

„To stihneme,“ řekl Gordon.

Kramerová se podívala zase na monitor, kde se vlnilo pole.

Špičky byly teď zřetelnější. Zeptala se: „Proč se ty špičky mění?“ Gordon se šel podívat. Zamračil se, když se podíval na obrazovku. Byly tam čtyři špičky, pak tři, pak dvě. Pak zase čtyři. „Je to pravděpodobnostní funkce,“ vysvětlil. „Amplitudy pole odrážejí pravděpodobnost toho, že k události dojde.“

„Mluv anglicky.“

Nespouštěl oči z obrazovky. „Děje se tam něco moc nepěkného. Ať je to co je to, nezměnilo to pravděpodobnost, že se vrátí.“

00.15:02

Chris se potil. S heknutím otočil vojákovo bezvládné tělo na záda a pokračoval v hledání. Strávil už několik drahocenných minut horečným prohledáváním kaštanovošedých šatů dvou mrtvých vojáků a snažil se najít klíč. Kabátce měli dlouhé a pod nimi ještě prošívané sukně – dohromady to bylo dost látky. Klíč se ovšem zase tak snadno schovat nedal. Chris věděl, že na takový zámek by byl potřeba klíč mohutný, alespoň deset centimetrů dlouhý.

Ale Chris nenašel nic. Ani u prvního, ani u druhého vojáka. Celý zpocený se zvedl.

Na druhé straně místnosti ještě bojovali Arnaut s Oliverem. Jejich meče bez přestání zvonily. Marek obcházel s loučí kolem zdí a prohledával každý temný kout. Ale ani on zřejmě neměl úspěch.

Chris skoro slyšel v hlavě tikat hodiny. Rozhlédl se a snažil se přijít na to, kde by tak asi mohl být schovaný klíč. Uvědomil si ale, že může být bohužel úplně kdekoli: viset na zdi, být zastrčený za držadlem louče. Šel k vrátku, hledal kolem něj. A tam ho našel – těžký kovový klíč ležel pod vrátkem. „Mám ho!“

Marek vzhlédl a mrknul na časomíru, zatímco Chris běžel odemknout klec. Klíč vklouzl dovnitř snadno, ale nedal se otočit. Nejdřív si myslel, že se mechanismus zasekl, ale po třiceti vteřinách marné snahy byl nucen uznat, že to přece jen nebude ten pravý klíč. S bezmocným vztekem uhodil klíčem o podlahu. Obrátil se k profesorovi, zamčenému za mřížemi.

„Je mi to líto,“ řekl Chris. „Strašně líto.“

Profesor byl klidný jako vždycky. „Uvažoval jsem, Chrisi,“ řekl, „co se vlastně doopravdy stalo.“

„Mhm…“

„A myslím, že ho měl Oliver,“ dodal profesor. „Osobně mě zamykal. Myslím, že si ho nechal.“

„Oliver?“

Na protější straně místnosti se Oliver ještě bil, i když teď už zjevně prohrával. Arnaut byl lepší šermíř a Oliver byl kromě toho opilý. Arnaut ho dotlačil až k okraji jámy, kde se Oliver, zpocený a lapající po dechu, opřel o zábradlí, příliš vyčerpaný, než aby se ještě pohnul.

Arnaut zlehka položil špičku svého meče Oliverovi na hrdlo.

„Milost,“ řekl Oliver. „Prosím o milost.“ Bylo ale zjevné, že ji neočekává. Arnaut pomalu tiskl víc. Oliver se rozkašlal.

Marek řekl: „Můj pane Arnaute, jest nám třeba klíče ke kleci.“

„Jak? Klíče ke kleci?“

Funící a zpocený Oliver se usmál. „Já vím, kde je.“

Arnaut přitlačil meč. „Rci tedy.“

Oliver zavrtěl hlavou. „Nikdy.“ Arnaut se zaklonil. „Rci a já ušetřím tvůj život.“

Oliver zbystřil. „Certes?“

„Nejsem zrádným Angličanem dvojího jazyka,“ řekl Arnaut.

„Vydej mi klíč a já přísahám jako francouzský šlechtic, že tě nezabiji.“

Oliver chvilku nepřítomně zíral. „Budiž,“ řekl konečně.

Odhodil meč. Sáhl pod suknici a vytáhl těžký kovový klíč.

Marek si ho vzal.

Oliver se otočil znova k Arnautovi. „Já jsem své učinil. Držíš své slovo?“

„Vskutku,“ řekl Arnaut. „Nezabiji tě –“ Prudce se sklonil a popadl Olivera za kolena. „Dopřeji ti lázeň.“

A překlopil Olivera přes zábradlí do vody dole v jámě. Oliver zařval a se šplouchnutím do ní dopadl. Vynořil se s velkým prskáním a zamířil ke stěně jámy. Natáhl se po kamenech a snažil se zachytit. Kameny ale byly slizké a Oliverovi pořád klouzaly ruce. Nebylo čeho se chytit. Šlapal vodu, neúčinně plácal na hladinu. Podíval se nahoru na Arnauta.

Arnaut se zeptal: „Plaveš dobře?“

„Hrubě dobře, ty francouzský knechte.“

„Dobře tedy,“ řekl Arnaut. „Bude to tedy chvíli trvat.“

Odvrátil se od jámy. Pokývl na Chrise a Marka a řekl: „Jsem vám všem dlužníkem. Kéž je vám Bůh milostiv do konce vašich dnů.“ A pak se rozběhl zpátky do bitvy. Slyšeli, jak jeho kroky slábnou.

Marek odemkl klec, dveře se se skřípáním otevřely a profesor vylezl ven. Řekl: „Čas.“

„Jedenáct minut,“ odpověděl Marek.

Spěchali z kobek. Marek kulhal, ale i tak dokázal jít rychle.

Za sebou slyšeli, jak se Oliver plácá ve vodě.

„Arnaute!“ křičel Oliver a jeho hlas duněl prázdnou prostorou.

„Arnaute!“

00.09:04

Na velkých obrazovkách na konci velína bylo vidět, jak technici plní nádrže vodou. Čtyři držely. Ale ve velínu se nikdo nedíval na štíty. Místo toho všichni mlčky hleděli na monitor na pultě, na vlnící se plochu počítačem generovaného pole. Během posledních pár minut se špičky pořád zmenšovaly, až skoro zmizely; když se vůbec objevily, byly to jen občasné malé vlnky.

Přesto se všichni pořád dívali.

Chvilku se zdálo, že zvlnění zase roste, že je zřetelnější.

„Děje se něco?“ ptala se s nadějí Kramerová.

Gordon zavrtěl hlavou. „Nemyslím. Podle mě jsou to jen náhodné fluktuace.“

„Mně se zdálo, že to sílí,“ namítla Kramerová.

Ale Stern také viděl, že to tak není. Gordon měl pravdu. Vlnky na obrazovce byly nepravidelné, nestabilní.

„Ať tam mají jakýkoli problém,“ podotkl Gordon, „mají ho pořád.“

00.05:30

Přes plameny, které šlehaly všude kolem, je Kate viděla vycházet ze dveří na druhé straně nádvoří. Běžela k nim. Profesor na ni kývl. Všichni pospíchali.

Kate se zeptala Chrise: „Máš tu známku?“

„Mám ji.“

Profesor ho zarazil: „Ne, tady ji použít nemůžeš. Není tu dost místa.“

„Je tu místo…,“ namítl Chris.

„Ne. Potřebuješ dva metry na všech stranách, pamatuješ?“

Všude kolem hořelo. „Na tomhle nádvoří takové místo nenajdeš. Musíme na druhé nádvoří,“ řekl profesor.

Kate se podívala dopředu. Brána na druhé nádvoří ležela asi dvacet metrů od nich. Padací mříž byla ale nahoře. Vlastně se vůbec nezdálo, že by bránu někdo hlídal; všichni vojáci bojovali s vetřelci.

„Kolik času?“

„Pět minut.“

„Dobře,“ řekl profesor. „Tak jdeme.“

Skupinka klusala hořícím nádvořím. Profesor a Kate byli vepředu. Marek, který se bolestně ušklíbl, kdykoli došlápl na zraněnou nohu, běžel za nimi, a Chris, který měl starost o Marka, průvod uzavíral. Marek teď vysloveně kulhal. Chrise právě napadlo, že ho možná bude muset nést, když ho najednou někdo odrazil stranou, na zeď. Za sebou slyšel hlas, který perfektní angličtinou řekl: „Ty ne, kámo. Ty zůstaneš tady.“ A pak Chris ucítil v zádech hrot meče.

Obrátil se a uviděl Roberta de Kere, jak stojí před ním a drží meč. De Kere ho hrubě popadl za límec, smýkl jím k jiné zdi. Chris se zděšením zjistil, že stojí před prachárnou. Celé nádvoří bylo v plamenech a v takové chvíli tohle nebylo právě nejvhodnější místo.

De Keremu to zřejmě nevadilo. Usmál se.

„Vlastně nikdo z vás, vy hajzlové, nikam nepoletí.“

„A proč?“ ptal se Chris a nespouštěl oči z meče.

„Protože ty máš jejich známku, kámo.“

„Ne, nemám.“

„Slyším, co si povídáte, na to nezapomínej.“ De Kere vztáhl dlaň. „No tak mi ji dej.“

Popadl Chrise znova a smýkl jím do dveří. Chris vklopýtal do prachárny. Byla teď prázdná, všichni vojáci vyběhli ven. Všude kolem byly hromady sáčků s prachem. Mísy, v kterých vojáci třeli, ležely ještě na podlaze.

„Ten tvůj zasranej profesor,“ řekl de Kere, když mísy viděl.

„Myslí si, kdovíco neví. Dej to sem.“

Chris se neohrabaně snažil vytáhnout zpod košile váček.

„Nech těch zdržovaček, nebo tě zabiju.“

„Ještě moment,“ chlácholil ho Chris.

„Vy jste všichni stejní,“ řekl de Kere. „Doniger taky. Víš, co Doniger říkal? Neboj, Robe, pracujeme na nové technologii, ta tě dá zase dohromady. Vždycky je to nějaká nová technologie, co tě dá dohromady. Jenže on nevyráběl žádnou novou technologii. Ani ho to nenapadlo. Jenom lhal jako vždycky. Koukej na ten ksicht.“ Dotkl se jizvy, která se táhla prostředkem jeho tváře. „Pořád to bolí. Mám něco s kostma. Do prdele, to nepřestane bolet ani na chvilku. A taky vnitřnosti mám v háji. To taky bolí.“

De Kere vztáhl ruku. „Tak dělej, dělej, hoď sebou.“

Chris cítil v prstech sprej. Z jaké dálky ten plyn funguje? Rozhodně ne na vzdálenost napřaženého meče. Jenže neměl na vybranou.

Chris se zhluboka nadechl a stříkl plyn. De Kere se zakuckal, víc podrážděný než překvapený, a vykročil vpřed. „Tak za tohle,“ řekl, „ti rozpářu pupek a nechám tě koukat, jak ti lezou střeva. Myslíš si, že si se mnou budeš hrát, do prdele?“ Rozmáchl se mečem zdola nahoru, ale Chris snadno uhnul. Přece jen to nějaké účinky mělo, pomyslel si. Stříkl podruhé, tentokrát blíž k obličeji svého protivníka, a pak se přikrčil, jak kolem prosvištěl meč a dopadl na podlahu, kde převrátil jednu z mís.

De Kere se zapotácel, ale pořád byl na nohou. Chris stříkl potřetí, ale de Kere i teď zůstal stát. Otočil se, meč zasvištěl; Chris se uhnul, ale ostří ho přesto zasáhlo nad pravý loket. Z rány kapala krev na podlahu. Sprej mu vypadl z ruky.

De Kere se spokojeně zašklebil.

Připravil se k další ráně. Rychle se mu vracela síla.

Chris se přikrčil, když mu meč prolétl nad hlavou a zasekl se do hromady pytlů s prachem. Vzduch byl náhle plný šedých částeček. Chris couvl a tentokrát narazil nohou na mísu na podlaze. Chtěl ji odkopnout, ale pak si všiml, že to není jedna z těch malých, prachových. Byla to mísa automatického ohně.

Chris se sehnul a vzal mísu do rukou.

De Kere se zarazil.

Věděl, co to je.

Chris využil jeho chvilkového zaváhání a vrhl mísu de Keremu přímo do tváře. Zasáhla ho do prsou a hnědá pasta se rozstříkla po jeho těle, tváři i rukou.

De Kere zavrčel.

Chris potřeboval vodu. Kde je tady nějaká voda? Rozhlédl se kolem sebe, ale odpověď znal předem: v téhle místnosti žádná není, de Kere ho teď zatlačil do rohu. Usmál se: „Nemáš vodu?“ řekl. „To máš smůlu.“ Zvedl meč k ráně. Chris se díval na krev, která mu z rány kapala na zem. Uvědomil si, že je s ním konec. Snad aspoň ostatní se dostanou odtud.

A pak zamrkal.

Krev.

Ohnal se paží po de Kerem, loktem napřed, takže krev stříkla obloukem. Cákla de Keremu na tělo. Všude, kde se dotkla hnědé pasty, začala kouřit a syčet.

De Kere se zatvářil zděšeně.

Chris se rozehnal podruhé. Na de Kereho tělo dopadly další kapky krve. Syčení zesílilo. De Kere za chvilku začne hořet.

Chris prchal z prachárny. De Kere ho ale proti všemu očekávání následoval, popadl ho za límec. Snažil se vykroutit. De Kere ho držel pevně. Bylo to jako noční můra.

Byli teď venku. Muži pobíhali, oheň hořel. Chris uviděl na zemi stát vědro na vodu. Táhl de Kereho za sebou a vědro zvedl. Ještě v něm trochu vody zbylo.

Chrstl ji přes rameno.

De Kere nevydal ani hlásku, když vzplál. Celou hruď a ruce měl v plamenech. Pak řekl: „Jděte všichni do prdele.“

A obrátil se zpátky k prachárně.

Chris běžel pryč. Tak rychle, jak jen dokázal, běžel pryč.

Kate proběhla první branou, pod zdviženou padací mříží. Nebyly tu vůbec žádné stráže. Vkročili na druhé nádvoří. Tady byli ubytováni všichni Oliverovi vojáci a běhalo tu snad několik set rytířů a pážat, volali na muže na hradbách, nosili zbraně a zásoby.

„Není tu místo,“ zavrtěl profesor hlavou. „Budeme muset před hrad.“

„Před hrad?“ opakovala Kate. „Vždyť se nedostaneme ani přes tohle nádvoří.“

Přikulhal k nim těžce dýchající Marek. Rozhlédl se po nádvoří a řekl: „Podsebití.“

„Ano,“ kývl profesor. Ukázal na ochoz obklopující nádvoří.

„Podsebití.“

Podsebití byla uzavřená dřevěná chodba vystavěná podél vnějšího okraje hradeb. Byla to krytá plocha pro bojovníky, umožňující vojákům střílet dolů na útočící oddíly. Možná by se jim mohlo podařit obejít tohle nádvoří po podsebití až k bráně.

Marek se zeptal: „Kde je Chris?“

Když se ohlédli, uviděli, že k nim utíká a mává rukama.

Nechápali proč. Stáli v bráně a čekali, až je dohoní.

Křičel: „Pryč, pryč!“ a ukazoval za roh. Marek se ohlédl a uviděl, že v prachárně něco hoří.

„Honem,“ řekl. Vystrčil ostatní z brány na druhé nádvoří.

Chris vběhl do brány a Marek ho strhl k sobě právě ve chvíli, kdy prachárna vybuchla. Nad zdí se objevila obrovská plamenná koule; celé nádvoří bylo zalito oslepujícím světlem.

Tlaková vlna srážela vojáky, koně, stany. Všude byl zmatek.

„Na podsebití zapomeňte,“ řekl Marek. „Jdeme.“ A rozběhli se rovnou přes nádvoří. Brána stála přímo před nimi.

00.02:22

Ve velínu se ozvaly radostné výkřiky. Kramerová poskakovala. Gordon bušil Sterna do zad. Monitor znova ukazoval fluktuace pole. Intenzivní a silné.

„Vracejí se domů!“ křičela Kramerová.

Stern pohlédl na obrazovky videa, na kterých bylo vidět štíty dole. Technici už jich několik naplnili vodou a štíty držely.

Zbývající nádrže se plnily právě teď.

„Kolik času?“ zeptal se.

„Dvě minuty dvacet.“

„A jak dlouho se bude ještě plnit?“

„Dvě minuty deset.“

Stern se kousl do rtu. „Stihneme to?“

„To se vsaďte, že jo,“ odpověděl Gordon.

Stern se zase podíval na výkyvy pole. Byly teď silnější a jasnější, na špičkách se třpytily duhy. Nestabilní kopeček byl teď stabilní a nabýval formy. „Kolik se jich vrací?“ zeptal se. Ale odpověď vlastně znal sám, protože kopec se dělil natři samostatné hřebeny.

„Tři,“ řekl technik. „Vypadá to, že se vracejí tři.“

00.01:44

U vnější brány byla padací mříž spuštěná a most vytažený. Pět strážců se válelo kolem na zemi a Marek nadzvedl mříž tolik, aby pod ní podlezli. Ale padací most byl pořád uzavřený.

„Jak se to spouští?“ ptal se Chris.

Marek se podíval na řetězy a uviděl, že vedou dovnitř do strážnice nad branou. „Tamhle nahoře,“ ukázal. V prvním patře musel být spouštěcí mechanismus. „Zůstaňte tady, zařídím to.“

„Hned se vrať,“ řekla Kate.

„Jasně.“

Marek vykulhal po točitém schodišti do malé kamenné místnosti, úzké a prázdné, kterou skoro celou vyplňoval rumpál spouštějící most. Uviděl starého muže, bělovlasého, který držel tyč v článcích řetězu a třásl se strachy. To on držel most vytažený. Marek ho odstrčil a vytrhl tyč. Řetěz zarachotil a most se začal pomalu spouštět. Marek ho sledoval. Podíval se na svou časomíru a lekl se, protože na ní bylo už jen

00.01:27.

„André.“ To byl Chris. „Pojď už.“

Marek se obrátil k odchodu. Pak uslyšel běžící nohy a uvědomil si, že v dalším patře strážnice jsou vojáci, kteří se teď běží podívat, proč se most spouští. Kdyby odešel, okamžitě by most zastavili.

Marek věděl, co to znamená. Musel ještě zůstat.

Dole Chris sledoval, jak most klesá. Viděl temné nebe a hvězdy.

„André, pojď už,“ řekl.

„Jsou tu vojáci.“

„No a?“

„Musím hlídat řetěz.“

„Jak to myslíš?“

Marek neodpověděl. Chris uslyšel heknutí a bolestný výkřik.

Marek tam nahoře bojoval. Chris sledoval, jak most klesá.

Podíval se na profesora. Ale profesorova tvář byla neproniknutelná.

Marek stál u schodiště vedoucího shora a držel meč zdvižený. Zabil prvního muže, který se objevil. Zabil i druhého a obě těla při pádu odkopl, aby podlaha zůstala volná. Ostatní muži na schodech se zarazili a on uslyšel ohromené mumlání.

Řetěz mostu pořád ještě rachotil. Most dál klesal.

„André. Tak pojď.“

Pohlédl na časomíru. Bylo na ní 00.01:04. Už jen něco málo přes minutu. Vyhlédl oknem a uviděl, že ostatní nečekali, až most klesne docela; doběhli k okraji a skočili na pláň před hradem. Tam je teď ve tmě viděl.

„André.“ To byl Chris. „André.“

Na schodech se objevil další voják a Marek se rozehnal mečem, kov zajiskřil o kov. Muž rychle zacouval, něco křičel a postrkoval ostatní.

„André, utíkej,“ naléhal Chris. „To stihneš.“

Marek věděl, že je to pravda. Mohl by to právě tak stihnout.

Kdyby vyrazil hned, muži by nestačili most zvednout dřív, než by ho přeběhl a skočil na pláň za ostatními. Viděl je, jak na něj čekají.

Obrátil se ke schodům. Pohled mu padl na starce, který se krčil v koutě. Napadlo ho, jaké to asi musí být, prožít celý život v tomhle světě. Žít a milovat, neustále v napětí, s nemocemi, hladomorem, smrtí, zabíjením. Být naživu v tomhle světě.

„André. Jdeš už?“

„Není čas,“ řekl Marek.

„André.“

Pohlédl na pláň a uviděl sérii záblesků. Přivolávali si stroj.

Chystali se domů.

Stroj byl na místě. Všichni stáli na svých plošinách. Z jejich podstavců se táhl chladný dým.

Kate řekla: „André, tak pojď.“

Nastalo krátké ticho. Pak: „Já neodcházím,“ řekl Marek.

„Zůstanu tady.“

„André. Tobě to nemyslí.“

„Ale ano.“

„To myslíš vážně?“ zeptala se.

Kate pohlédla na profesora. Ten jen pomalu kývl.

„Celý svůj život si to přál.“

Zastrčila keramickou destičku do štěrbiny u svých nohou.

Marek se díval z okna brány.

„Ahoj, André.“ To byl Chris.

„Ahoj, Chrisi.“

„Dej na sebe pozor.“

„André.“ To byla Kate. „Já nevím, co mám říct.“

„Sbohem, Kate.“

Pak uslyšel profesora: „Sbohem, André.“

„Sbohem.“

Ve sluchátku uslyšel nahraný hlas: „Stůjte klidně. Oči otevřené.

Zhluboka nadechnout. Zadržet dech… Teď!“

Na pláni uviděl jasný záblesk světla. Pak další a další, slabší, až už nebylo vidět nic.

Doniger přecházel tam a zpátky potemnělým pódiem. V publiku seděli mlčky tři vedoucí pracovníci a sledovali ho.

„Dříve či později,“ řekl, „dožene umělost zábavy – neustálé, nepřestávající zábavy – lidi k tomu, aby hledali autentičnost. Autentičnost, to bude klíčové slovo jednadvacátého století. A co je autentické? Všechno, co neovládají velké společnosti. Všechno, co nebylo vymyšleno a připraveno pro zisk. Všechno, co existuje samo o sobě, co má svou vlastní podobu. A co je nejautentičtější? Minulost.

Minulost je svět, který existoval už před Disneyem, Murdochem, Nissanem, Sony, IBM a všemi ostatními, kdo určují podobu našeho nynějšího světa. Minulost byla dřív než oni. Minulost přišla a odešla bez jejich zásahů, bez jejich formování. Minulost je skutečná. Je autentická. A to činí minulost neporovnatelně přitažlivou. Protože minulost je jedinou skutečnou alternativou k umělé současnosti.

Co tedy lidé udělají? To, co dělají už dnes. Nejrychleji se rozvíjející obor dneška je kulturní turistika. Lidé chtějí navštěvovat nikoli jiná místa, ale jiné doby. Lidé se chtějí ponořit do středověkých hrazených měst, rozsáhlých buddhistických chrámů, mayských pyramid, egyptských nekropolí. Lidé chtějí vkročit do světa minulosti. Do zmizelého světa.

A nechtějí, aby byl umělý. Nechtějí, aby byl vylepšený a vyčištěný. Chtějí, aby byl autentický. A kdo tu autentičnost zaručí? Kdo se stane určující značkou minulosti? ITC.

Hodlám vám ukázat,“ pokračoval, „naše plány na střediska kulturní turistiky po celém světě. Soustředím se obzvlášť na jedno ve Francii, ale máme mnoho dalších. V každém z těch případů předáme naleziště samotné místní vládě. Ale my vlastníme okolní území, což znamená, že nám budou patřit hotely, restaurace a obchody, zkrátka celá turistická mašinérie. Nemluvě už o knihách, filmech, průvodcích, oblečení, hračkách a všem ostatním. Turisté zaplatí deset dolarů vstupného, aby si mohli prohlédnout místo samotné. Ale utratí pět set dolarů za ubytování, stravování a podobně v jeho okolí.

A to budeme ovládat my.“ Usmál se. „Samozřejmě proto, abychom zaručili, že naleziště nebude necitlivě poškozeno doplňkovými stavbami.“

Za ním se objevil graf.

„Odhadujeme, že každé takové místo vyprodukuje dvě miliardy zisku ročně, včetně prodeje. Odhadujeme, že celkové výnosy společnosti ve druhé dekádě nadcházejícího století přesáhnou sto miliard dolarů ročně. To je jeden důvod pro to, abyste se s námi spojili.

Druhý důvod je důležitější. Pod zástěrkou turistiky vlastně vytváříme intelektuální obchodní značku. Takové značky nyní existují například v softwaru. Ale v historii není žádná.

A přitom historie je nejmocnější intelektuální nástroj, který společnost má. Řekněme si to jasně. Historie není nezaujatý záznam minulých událostí. Ani to není hřiště, na kterém by učenci mohli řešit své triviální spory.

Účelem historie je vysvětlit současnost – říci nám, proč svět kolem nás je takový, jaký je. Historie nám říká, co je v našem světě důležité a jak k tomu došlo. Říká nám, proč si ceníme věcí, kterých si ceníme. A říká nám, čeho si nemáme všímat, co máme odhodit. To je pravá moc – a obrovská moc. Moc definovat celou společnost.

Budoucnost leží v minulosti – a v tom, kdo minulost ovládá. Takové ovládání dosud nikdy nebylo možné. Nyní je. My v ITC chceme pomoci svým klientům formovat svět, v němž všichni žijeme a pracujeme a konzumujeme. A doufám, že v tom budeme mít vaši plnou a jednoznačnou podporu.“

Neozval se žádný potlesk. Tak to bylo vždycky. Chvilku jim trvalo, než si uvědomili, co jim sděluje. „Děkuji vám za pozornost,“ řekl Doniger a odešel z pódia.

„Doufám, že je to něco důležitého,“ řekl Doniger.

„Takovouhle záležitost moc nerad zkracuji.“

„Je to důležité,“ kývl Gordon. Šli spolu chodbou do tranzitního sálu.

„Vrátili se?“

„Ano. Uvedli jsme štíty do provozu a oni se vrátili.“

„Kdy?“

„Asi před čtvrt hodinou.“

„A jak?“

„Mají toho dost za sebou. Jeden je dost ošklivě zraněný a bude potřebovat hospitalizaci. Ti druzí dva jsou v pořádku.“

„Tak v čem je problém?“

Vešli do dveří.

„Chtějí vědět,“ vysvětloval Gordon, „proč jim nikdo neřekl o plánech ITC.“

„Protože jim do toho nic není,“ odsekl Doniger.

„Riskovali život –“

„Nabídli se dobrovolně.“

„Ale –“

„Ať jdou do prdele, sakra,“ řekl Doniger. „Co se najednou tak staráš? Co je komu do nich? Je to jenom parta historiků – a stejně budou všichni bez práce, jestli nebudou dělat pro mě.“

Gordon neodpověděl. Díval se přes Donigerovo rameno. Doniger se pomalu otočil.

Stál tam Johnston a ta holka, která teď měla vlasy opižlané nakrátko, a jeden z těch mužů. Všichni byli samá krev. Stáli u monitoru videa, na kterém bylo vidět hlediště. Pódium bylo prázdné, ředitelé opouštěli sál. Ale tihle tady museli slyšet jeho projev, přinejmenším část.

„No,“ usmál se z ničeho nic Doniger, „jsem hrozně rád, že jste zpátky.“

„My také,“ kývl Johnston, ale neusmál se.

Nikdo nepromluvil.

Jen se na něj dívali.

„Ale jděte do prdele,“ ulevil si. Obrátil se ke Gordonovi. „Proč jsi mě sem tahal? Protože se historici rozčilují? Tohle je budoucnost, ať se jim to líbí nebo ne. Na takovéhle sračky nemám čas. Já musím řídit firmu.“

Ale Gordon držel v ruce malý sprej s plynem. „Došlo k určitým diskusím, Bobe,“ řekl. „Myslíme si, že firmu by teď měl řídit někdo umírněnější.“

Ozvalo se zasyčení. Doniger ucítil ostrý pach podobný éteru.

Když se vzbudil, slyšel hlasité hučení a nějaké kovové skřípání. Byl ve stroji. Viděl je všechny, jak na něho hledí za štíty. Věděl, že ven vykročit nesmí, jakmile proces jednou začal. Řekl nahlas: „Tohle vám nevyjde,“ a pak ho oslepil fialový záblesk laserového paprsku. Záblesky se zrychlovaly. Viděl, jak se tranzitní místnost kolem něj zvětšuje – pak syčící pěnu, ke které sestupoval – pak závěrečný ostrý zvuk. Zavřel oči a čekal na kontakt.

Temnota.

Uslyšel štěbetání ptáků a otevřel oči. Nejdřív ze všeho se podíval na nebe. Bylo jasné. Takže to nebyl Vesuv. Kolem něj byl hustý, skoro pravěký les. Takže Tokio taky ne. Štěbetání ptáků bylo příjemné, vzduch teplý. Takže ani Sibiř.

Kde tedy sakra je?

Stroj stál trochu nakloněný, les se svažoval trochu doleva.

Mezi stromy uviděl světlo. Vykročil ze stroje a vydal se tím směrem. Někde z dálky slyšel monotónní údery bubnu.

Došel k mezeře mezi stromy a podíval se dolů, na opevněné městečko. Částečně ho zakrýval dým četných ohňů, ale přesto ho hned poznal. Proboha, myslel si, vždyť je to jen Castelgard. Co to má být za komedii, poslat ho zpátky sem?

Spískal to samozřejmě Gordon, kdo jiný. Ty jeho kecy, jak jsou vědci rozhořčení. Gordon je za tím. Ten hajzl šéfuje technologii a teď by chtěl šéfovat celou firmu. To Gordon ho sem poslal a myslí si, že se Doniger nemůže vrátit.

Jenže to se plete. Doniger se vrátit může a taky se vrátí.

Neměl strach, protože keramickou známku nosil neustále u sebe. Měl ji ve štěrbině v podpatku boty. Zul botu a podíval se na štěrbinu. Ano, bílá destička tam byla. Ale byla zatlačená hodně hluboko a zřejmě tam uvázla. Když botou zatřepal, nevypadla. Zkusil ji vyšťourat větvičkou, ale ta se ohnula.

Pak se pokusil podpatek utrhnout, ale nemohl se dost opřít; podpatek držel. Potřeboval nějaký kovový nástroj, nějaké dláto nebo klín. Ale ve městečku určitě něco takového najde.

Znova si botu nazul, svlékl sako a kravatu a vykročil po svahu dolů. Když se na městečko díval pozorněji, všiml si některých podivných detailů. Byl přímo nad západní branou v městské hradbě, ale brána byla dokořán. A na hradbách nebyli žádní vojáci. To bylo zvláštní. Ať už byl kterýkoli rok, byl zřejmě mír – mezi jednotlivými anglickými vpády bývaly i takové časy. Ale stejně si myslel, že brána bude hlídaná pořád. Rozhlédl se po polích a viděl, že je nikdo neobdělává.

Vypadala zanedbaně, byla zarostlá plevelem.

Co se sakra děje? uvažoval.

Prošel branou do města. Viděl, že brána není hlídaná proto, že strážný leží mrtvý na zemi. Doniger se k němu sklonil, aby si ho prohlédl. Kolem očí byly vidět krvavé šmouhy. Musel dostat ránu do hlavy, pomyslel si.

Vkročil do samotného města. Viděl teď, že kouř vychází z malých kotlíků, které jsou nastavené všude kolem – na zemi, na hradbách, na sloupkách plotů, I když den byl jasný a slunečný, městečko vypadalo prázdné a opuštěné. Došel na tržiště, ale ani tam nikdo nebyl. Slyšel prozpěvování mnichů; blížili se k němu. A slyšel buben.

Přeběhl mu mráz po zádech.

Tucet mnichů oblečených v černém vyšlo za rohem v jakémsi procesí. Všichni zpívali. Polovina z nich byla svlečená do půl těla a sami sebe bili koženými důtkami s kovovými hroty. Ramena a záda jim krvácela.

Flagelanti.

Tohle přece byli flagelanti.

Doniger tiše zaúpěl a couvl před mnichy, kteří kolem něj důstojně prošli a docela ho ignorovali. Couval dál a dál, až zády narazil na něco dřevěného.

Otočil se a uviděl vůz, ale bez koně. Nahoře na voze uviděl navršené uzly hadrů. Pak zahlédl, že z jednoho vyčuhuje dětská noha. Z jiného ženská paže. Mouchy bzučely velmi nahlas. Bylo tu celé mračno much, rojících se nad mrtvými.

Doniger se začal třást.

Ta paže měla na sobě divné začernalé hrbolky.

Černá smrt.

Věděl už, který je rok. Byl rok 1348. Rok, kdy Castelgard poprvé zasáhl mor a pobil třetinu obyvatel. A věděl také, jak se šířil – bleším kousnutím, dotekem a vzduchem. Stačilo jen dýchat a člověk mohl být mrtvý. A věděl, že mor umí zabíjet rychle, že lidé prostě padají na ulici. Jednu chvíli byl člověk úplně zdravý. Pak začal kašlat, rozbolela ho hlava. Za hodinu byl mrtvý.

K tomu vojákovi u brány se sklonil hodně blízko. Byl blízko u jeho tváře.

Hodně blízko.

Doniger se ochable opřel o zeď a svezl se dolů, otupělý hrůzou.

Rozkašlal se.

EPILOG

Šedou anglickou krajinu bičoval déšť. Stěrače měly co dělat. Edward Johnston se za volantem nakláněl dopředu, aby deštěm vůbec něco viděl. Venku byly nízké, tmavozelené kopce, tmavé živé ploty, a všechno to bylo rozmazané deštěm. Poslední statek potkali už před pár kilometry.

Johnston řekl: „Elsie, víš určitě, že je to tahle silnice?“

„Určitě,“ kývla Elsie Kastnerová s mapou rozloženou na klíně. „Šest kilometrů za Cheatham Cross směrem na Bishop’s Vale, a pak po dvou kilometrech by to mělo být támhle napravo.“

Ukázala na kopec, tu a tam porostlý duby.

„Nic nevidím,“ konstatoval ze zadního sedadla Chris.

Kate se zeptala: „Máme zapnutou klimatizaci? Je mi vedro.“

Byla v sedmém měsíci těhotenství a vedro jí bylo pořád.

„Je zapnutá,“ odpověděl Johnston.

„Naplno?“

Chris ji chlácholivě poplácal po koleni.

Johnston jel pomalu a hledal kilometrovníky na kraji silnice.

Déšť slábl. Bylo vidět o něco lépe. A pak Elsie řekla:

„Támhle!“

Na kopci stál temný obdélník s rozpadajícími se stěnami.

„To je ono?“

„To je hrad Eltham,“ řekla. „Nebo co z něj zbylo.“

Johnston zaparkoval u kraje silnice a vypnul motor. Elsie četla z průvodce: „První hrad byl na tomto místě postaven v jedenáctém století a byl dále rozšiřován. Z pozdějších doplňků jsou nejvýznamnější strážní věž z dvanáctého století a kaple ve stylu anglické gotiky ze století čtrnáctého.“

Déšť zeslábl ještě víc, teď už z něj zbylo jen pár kapek hnaných větrem. Johnston otevřel dvířka, vystoupil a natáhl si pršiplášť. Elsie vylezla s dokumenty pečlivě uloženými v plastikových deskách. Chris oběhl auto, otevřel Kate dveře a pomohl jí ven. Přelezli nízkou zídku a začali šplhat nahoru ke hradu.

Zřícenina byla větší, než se ze silnice zdála; vysoké kamenné hradby, potemnělé deštěm. Stropy tu nebyly; místnosti byly otevřené k obloze. Když tudy procházeli, nikdo nemluvil. Neviděli tu žádné informační tabule, žádné turistické štítky, nic, co by prozrazovalo, co tu kdysi bývalo nebo jak se místo jmenovalo. Konečně řekla Kate: „Kde to je?“

„Kaple? Támhle.“

Obešli zeď a uviděli kapli, překvapivě úplnou. Její střechu asi někdy v minulosti kdosi opravil. Z oken zbyly jen otevřené oblouky beze skel. Dveře tu nebyly vůbec.

Uvnitř to táhlo, jak se vítr dobýval do skulin a do oken. Ze stropu kapalo. Johnston vytáhl velkou baterku a posvítil na zdi.

Chris se zeptal: „Jak jsi tohle místo našla, Elsie?“

„V dokumentech, kde jinde,“ řekla. „V archivu v Troyes je zmínka o bohatém anglickém brigantovi jménem Andrew d’Eltham, který ve stáří navštívil klášter Sainte-Mere. Přivezl z Anglie celou svoji rodinu, včetně manželky a dospělých synů.

Tak jsem začala pátrat.“

„Tady,“ řekl Johnston a posvítil na podlahu.

Všichni se šli podívat.

Na podlaze ležely polámané větve a vrstva vlhkého listí. Johnston klečel a rukama je odhraboval, aby očistil dva omšelé náhrobní kameny zasazené do podlahy. Chris překvapením sykl, když uviděl první z nich. Byla to žena, cudně oblečená v dlouhém rouchu, ležící na zádech. Byla to nepochybně lady Claire. Na rozdíl od mnoha reliéfů byla tady Claire zobrazena s otevřenýma očima a zpříma hleděla na přihlížející.

„Pořád krásná,“ podotkla Kate, která stála prohnutá v zádech, s rukou přitisknutou k boku.

„Ano,“ kývl Johnston, „pořád krásná.“

Teď se objevil druhý kámen. Vedle Claire uviděli ležet Andrého Marka. I on měl otevřené oči. Vypadal starší a měl po straně tváře rýhu, která mohla být vráskou, ale také jizvou.

Elsie řekla: „Podle dokumentů Andrew doprovodil lady Claire z Francie zpátky do Anglie a pak se s ní oženil. Nestaral se o pověsti, že Claire zavraždila svého předchozího manžela. Podle všeho svou ženu hluboce miloval. Po celý život byli nerozluční a měli pět synů.

Ve stáří,“ pokračovala Elsie, „se starý routier usadil, vedl klidný život a miloval svá vnoučata. Andrewova poslední slova zněla: ‚Zvolil jsem si dobrý život.‘ Byl pohřben v rodinné kapli na Elthamu v červnu 1382.“

„Třináct set osmdesát dva,“ opakoval zamyšleně Chris. „Bylo mu třiapadesát.“

Johnston mezitím očistil zbytek kamene. Uviděli Markův štít: anglický lev ve skoku na poli z francouzských lilií. Nad štítem byl latinský nápis.

Elsie řekla: „Nad jeho znakem stálo jeho rodové heslo, připomínající Richarda Lví srdce: Mes compaignons cui j’amore et cui j’aim,… Me di, chanson.“ Odmlčela se. „‚Společníkům, jež jsem miloval a jež posavad miluji…, rci jim, má písni.‘“

Dlouho hleděli na Andrého tvář.

Johnston se dotkl prsty rysů Markovy tváře. „No,“ řekl konečně, „aspoň teď víme, co se stalo.“

„Myslíte, že to myslel vážně?“ ukázal Chris na heslo.

„Myslíte, že byl šťastný?“

„Ano,“ kývl Johnston. Ale myslel na to, že i když Marek ten svět miloval, nikdy tam nemohl být doma. Doopravdy ne. Musel se tam vždycky cítit jako cizinec, člověk připravený o zázemí, protože pocházel odjinud.

Vítr zakvílel. Po podlaze přešustilo pár lístků. Vzduch byl chladný a vlhký. Stáli mlčky.

„Rád bych věděl, jestli na nás někdy myslel,“ pohlédl Chris na kamennou tvář. „Jestli se mu po nás někdy stýskalo.“

„Samozřejmě že ano,“ řekl profesor. „Tobě se po něm snad nestýská?“

Chris kývl. Kate popotáhla a vysmrkala se.

„Mně ano,“ řekl Johnston.

Vyšli znova ven. Sešli po svahu k autu. Teď už úplně přestalo pršet, ale mraky zůstaly temné a těžké a visely nízko nad vzdálenými kopci.

PODĚKOVÁNÍ

Naše chápání středověké doby se v posledních padesáti letech dramaticky změnilo. I když člověk občas dosud slýchá samolibé vědce hovořit o „temném“ středověku, moderní názory už taková zjednodušení dávno překonaly. Doba, která byla kdysi považována za statickou, brutální a temnou, je teď považována za dynamickou a rychle se měnící; za dobu, kdy vědomosti byly žádány a ceněny; kdy se rodily velké univerzity, a šířilo vzdělání; kde se dynamicky rozvíjela technika a technologie; kde společenské vztahy byly v plném proudu; kde obchod byl mezinárodní; kde násilí, i když všudypřítomné, bylo mnohem méně smrtící než dnes. Pokud jde o starou pověst středověku jako doby provinciality, náboženských předsudků a masového vraždění, stačí se podívat na historii dvacátého století a každý rozumně uvažující pozorovatel musí vidět, že nejsme o nic lepší.

Vlastně pohled na středověk jako brutální období vznikl v renesanci, která se snažila zdůrazňovat přednosti nového ducha, byť na úkor faktů. A to, že se „temná“ představa o středověku udržela tak dlouho, to může být tím, že potvrzuje oblíbené současné přesvědčení – že náš druh se vyvíjí směrem k stále lepšímu a osvícenějšímu způsobu života. Toto přesvědčení je čirá fantazie, ale tvrdošíjně se udržuje. Obzvlášť pro moderní lidi je těžké uznat, že náš moderní vědecký věk nepředstavuje žádné zlepšení oproti době před vědou.

Ještě slovo k cestování časem. I když je pravda, že kvantová teleportace byla už provedena v několika laboratořích po celém světě, praktické využití tohoto jevu je ještě záležitostí budoucnosti. Myšlenky použité v této knize byly inspirovány mezi jiným úvahami Davida Deutsche, Kipa Thorna, Paula Nahina a Charlese Bennetta. Co se děje tady, je možná pobaví, ale nebudou to brát vážně. Toto je román; cestování časem zůstává pouze v říši fantazie.

Popis středověkého světa má ovšem pevnější základ, za který vděčím pracím mnoha vědců, z nichž některé uvádím dále. Za chyby můžu já, ne oni.

Konečně zvlášť děkuji historikovi Bártu Vrankenovi za jeho neocenitelnou pomoc a za to, že mě vodil po málo známých a zanedbaných zříceninách Périgordu.

Michael Crichton

Proud času

Z anglického originálu Timeline přeložila Veronika Volhejnová.

Přebal a vazba Valentino Sani a Baronet.

V koedici vydal Knižní klub a nakladatelství Baronet a. s.

v Praze roku 2000 jako svou 1 248. publikaci.

Počet stran 456.

Sazba Ricardo, Praha.

Tisk Tiskárny Vimperk a. s., Boubínská 483, Vimperk.

Vydání první.

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai