Vycházející slunce

Michael Crichton

(2012)

Hodnocení:

****

Štítky:

Sci-fi a fantasy, Detektivky světové

Po dlouhých patnácti letech opět vychází nejslavnější Crichtonův detektivní román známý též z filmového zpracování.Během velkolepé oslavy doprovázející otevírání americké pobočky velké japonské firmy je nalezena mrtvá žena. A vyšetřování se od svého počátku stává honbou za přízraky v kouřové cloně průmyslových intrik a nelítostných obchodních bitev, v nichž se zajatci neberou.Román je též odrazem názorů Američanů na tvrdé praktiky japonských obchodních společností té doby, i na jejich vnímání Američanů jako nekulturního národa bez historie.

MICHAEL CRICHTON

VYCHÁZEJÍCÍ SLUNCE

Michael Crichton: Rising Sun

Copyright ©1992 by Michael Crichton

All rights reserved.

Translation copyright © 1993 by Vladimír Hanák

Cover art copyright © 1993 by Baronet Publishers

Set by Graphic Studio Ricardo, Prague

Printed and bound by Severografie Most s. p.

Veškerá práva vyhrazena.

ISBN 80-85621-70-3

BARONET & LITERA BOHEMICA

Praha 1993

Matce,

Zule Millerové Crichtonové

Vstupujeme do světa, v němž stará pravidla už neplatí.

Phillip Sanaers

Obchod je válka.

Japonské přísloví

MĚSTSKÁ POLICIE V LOS ANGELES

DŮVĚRNÝ PŘEPIS

INTERNÍCH ZÁZNAMŮ

Obsah: Přepis videovýslechu

detektiv Peter J. Smith

13. – 15. března

ad: „Vražda v budově fy Nakamoto“ (A8895 – 404)

Tento přepis je majetkem Městské policie v Los Angeles a je určen pouze pro vnitřní potřebu. Povolení dělat kopie, citovat z něj, reprodukovat jej, nebo zveřejňovat obsah tohoto dokumentu je omezeno zákonem. Nepovolené použití se přísně trestá.

Adresa pro všechny dotazy:

Velící důstojník

Oddělení vnitřních záležitostí

Městská policie v Los Angeles

Poštovní schránka 2 029

Los Angeles, Cal. 92038-2029

Telefon: (213) 555-7600

Telefax: (213) 555-7812

Videovýslech: det. P. J. Smith 13/3 – 15/3

Případ: „Vražda v budově fy Nakamoto“

Popis výslechu: Vyslýchaný (por. Smith) byl dotazován 22 hodin během 3 dnů od pondělí 13. března do středy 15. března. Výslech nahrán na videokazetu S-VHS/SD.

Popis obrazu: Vyslýchaný (Smith) sedí za stolem v nahrávací místnosti #4 Hlavního Velitelství MPLA. Na stěně za vyslýchaným jsou vidět hodiny. Obraz zahrnuje povrch stolu, kávový šálek a vyslýchaného od pasu nahoru. Vyslýchaný má na sobě: sako a kravatu (1. den); košili a kravatu (2. den); jen košili s krátkými rukávy (3. den). Časový kód videa v pravém dolním rohu.

Účel výslechu: Vyjasnění úlohy vyslýchaného v případě „Vražda v budově fy Nakamoto.“ (A8895 – 404) Řízením výslechu byli pověřeni policisté det. T. Conway a det. P. Hammond. Vyslýchaný se vzdal svého práva na právního zástupce.

Ukončení případu: Založen jako nevyřešený případ.

Přepis dne: 13. března (1)

Vyš. Dobrá. Kazeta už běží. Uveďte do záznamu své jméno, prosím.

Vysl. Peter James Smith.

Vyš. Uveďte svůj věk a hodnost.

Vysl. Je mi čtyřiatřicet. Poručík, oddělení Speciálních služeb. Městská policie v Los Angeles.

Vyš. Poručíku Smithi, jak je vám známo, nejste v tuto chvíli obviněn ze zločinu.

Vysl. Vím.

Vyš. Přesto máte právo nechat se zde zastupovat právním zástupcem.

Vysl. Vzdávám se tohoto práva.

Vyš. Dobrá. A byl jste nějak donucen sem přijít?

Vysl. (dlouhá pauza) Ne. Nebyl jsem nijak donucen.

Vyš. Dobrá. Teď s vámi chceme mluvit o vraždě v budově fy Nakamoto. Kdy jste se poprvé do tohoto případu zapojil?

Vysl. Ve čtvrtek večer, 9. února, kolem deváté.

Vyš. Co se tehdy stalo?

Vysl. Byl jsem doma. Zavolali mi.

Vyš. A co jste právě dělal, když vám zavolali?

PRVNÍ NOC

.

1.

Seděl jsem na posteli ve svém bytě v Culver City a sledoval jsem, jak hrají Lakers, bez zvuku, a přitom jsem se snažil učit slovíčka na hodinu japonštiny pro začátečníky.

Byl to klidný večer; dceru jsem dal spát kolem osmé. Na posteli jsem měl magnetofon a rozjásaný ženský hlas pronášel věty jako: „Ahoj, jsem policista. Mohu býti nápomocen?“ a „Prosím, dejte mi jídelní lístek.“ Po každé větě žena udělala pauzu, abych to zopakoval japonsky. Koktal jsem, jak jsem nejlépe uměl. Pak řekla: „Obchod se zeleninou je zavřen. Kde je pošta?“ Takové věci. Někdy bylo těžké soustředit se, ale snažil jsem se. „Pan Hayashi má dvě děti.“

Snažil jsem se odpovědět. „Hayashi-san wa kodomo ga fur… futur…“ Zaklel jsem. Ale to už ženský hlas zase pokračoval.

„Tento nápoj není vůbec velmi dobrý.“

Otevřenou učebnici jsem měl na posteli, vedle pana Bramborová Hlava, kterého jsem dal zase dohromady pro svou dceru. Leželo tam i album fotografií a fotky z oslavy jejích druhých narozenin. Uplynuly od ní už čtyři měsíce, ale ještě jsem fotky nedal do alba. Nějak na to stále nezbýval čas.

„Ve dvě bude schůze.“

Fotky na posteli už neodrážely skutečnost. Po čtyřech měsících vypadala Michelle úplně jinak. Byla větší; vyrostla z drahých šatů, které jí na oslavu koupila moje bývalá žena – z černého sametu s bílým krajkovým límcem.

Na fotografiích hraje má bývalá manželka význačnou roli – drží dort, když Michelle sfoukává svíčky, pomáhá jí rozbalovat dárky. Vypadá jako obětavá matka. Dcera žije vlastně se mnou a má bývalá žena ji moc často nevídá. Na víkendové návštěvy přichází jen občas a vynechává placení alimentů. Ale podle fotografií z oslavy narozenin by to nikdo nikdy neřekl.

„Kde je záchod?“

„Mám auto. Můžeme jet spolu.“

Pokračoval jsem v učení. Oficiálně jsem byl ovšem ve službě: příslušník Speciálních služeb – na telefonu pro velitelství divize ve městě. Ale devátého února byl klidný čtvrtek a neočekával jsem, že se toho bude moc dít. Do devíti mně volali jen třikrát.

Speciální služby zahrnují diplomatickou sekci policejního sboru; zabýváme se problémy s diplomaty a slavnými osobnostmi, obstaráváme tlumočníky a prostředníky pro cizí státní příslušníky, kteří přijdou z nějakého důvodu do styku s policií. Je to rozmanitá, ale ne lopotná práce. Když sloužím u telefonu, můžu čekat půl tuctu žádostí o pomoc, z nichž žádná nevyžaduje okamžitý zákrok. Málokdy musím vyjet. Je to mnohem méně náročné než se starat o styk s novináři, což jsem vykonával před svým vstupem do Speciálních služeb.

Tak či onak, devátého února večer se první telefonát týkal Fernanda Consecy, chilského vicekonzula. Zastavil ho hlídkový vůz; Ferny byl příliš opilý, aby mohl jet, ale oháněl se diplomatickou imunitou. Řekl jsem hlídce, aby ho odvezli domů, a poznamenal si, že si mám ráno zase stěžovat na konzulátu.

O hodinu později volali detektivové z Gardeny. Zatkli podezřelého ze střílení v restauraci, který mluvil jen samoansky, a chtěli tlumočníka. Řekl jsem, že bych ho mohl sehnat, ale že všichni Samoánci mluví anglicky; země je už léta americkým poručenským územím. Detektivové řekli, že to vyřídí sami. Pak mně zavolali, že televizní přenosové vozy na koncertu v Aerosmithu blokují požární jízdní pruhy; řekl jsem policistům, ať zavolají hasiče. Další hodinu byl klid. Vrátil jsem se ke své učebnici a melodickému hlasu ženy, která říkala věci jako: „Včerejší počasí bylo deštivé.“

Potom zavolal Tom Graham.

„Jsou to ti zasraní Japončíci,“ spustil Graham. „Nemůžu uvěřit, že vytahujou ty sračky. Raději sem přijeď, Petey-san. Figuero jedenáct set, roh Sedmé. Je to nová budova společnosti Nakamoto.“

„O co kráčí?“ Musel jsem se zeptat. Graham je dobrý detektiv, ale rozčiluje se a často věci nafukuje.

„Jde o to, že ti zasraní Japončíci požadujou styčnýho důstojníka ze Speciálních služeb. Což jsi ty, kámo. Říkají, že policie nemůže pokračovat, dokud se sem nedostaví styčnej důstojník.“

„Nemůže pokračovat? Proč? Co máte?“

„Mrtvolu,“ řekl Graham. „Běloška, přibližně pětadvacet let, asi metrpětaosmdesát. Leží na zádech přímo v jejich velké kanceláři. Je to docela podívaná. Raději sem přijeď, hned jak budeš moct.“

Zeptal jsem se: „Co je to tam slyšet, hudba?“

„K čertu, ano,“ opáčil Graham. „Probíhá tady velká sláva. Dnes je slavnostní otevření věže firmy Nakamoto a mají tady velkou recepci. Buď tak hodnej a přifrč sem.“

Řekl jsem, že přijedu. Zavolal jsem sousedku paní Asceniovou a požádal ji, aby mi pohlídala dítě, když budu pryč; vždycky potřebuje nějakou tu korunu navíc. Zatímco jsem čekal, až přijde, vzal jsem si novou košili a oblékl parádní oblek. Pak zavolal Fred Hoffmann, který měl službu na velitelství ve městě; podsaditý, drsný chlapík s šedivými vlasy. „Poslouchej, Pete. Myslím, že bys na tohleto mohl potřebovat pomoc.“

Zeptal jsem se: „Pročpak?“

„Vypadá to, že máme zabití, do kterého jsou zapletení japonští státní příslušníci. Může to být šlamastyka. Jak dlouho děláš styčného důstojníka?“

„Asi šest měsíců,“ odpověděl jsem.

„Kdybych byl na tvém místě, sehnal bych si nějakého zkušeného pomocníka. Vyzvedni Connora a vezmi ho s sebou do města.“

„Koho?“

„Johna Connora. Slyšels o něm někdy?“

„Jasně.“ Všichni v oddělení slyšeli o Connorovi. Byla to hotová legenda, nejzkušenější z příslušníků Speciálních služeb. „Ale není v penzi?“

„Je na neomezené dovolené, ale pořád pracuje na případech, které se týkají Japonců. Myslím, že by ti mohl helfnout. Řeknu ti, jak to uděláme. Zavolám mu místo tebe. Ty jenom zajeď dolů a vyzvedni ho.“ Hoffmann mi dal jeho adresu.

„Dobrá, prima. Díky.“

„A ještě jedna věc. Jenom pozemní linky, je to jasný, Pete?“

„Dobrá,“ přisvědčil jsem. „Kdo to žádal?“

„Je to tak lepší.“

„Cokoliv řekneš, platí, Frede.“

Pozemní linky znamenaly neužívat rádia, aby naše hovory nemohly být zachyceny sdělovacími prostředky, které monitorují policejní frekvence. V jistých situacích to byl standardní postup. Kdykoliv jela Elizabeth Taylorová do nemocnice, přešli jsme na pozemní linky. Nebo když nedospělý syn někoho významného zemřel při srážce aut, použili jsme je také, abychom měli jistotu, že se to rodiče dozvědí dřív, než jim televizní posádky začnou bouchat na dveře. Pro takové věci jsme používali pozemní linky. Nikdy předtím jsem však neslyšel, že by byly použity při vraždě.

Přesto při jízdě do města jsem poslušně nepoužil telefon v autě a poslouchal rádio. Vysílali tam zprávu o postřelení tříletého chlapce, který je nyní od pasu dolů paralyzován. Byl divákem při loupeži mezi sedmou a jedenáctou. Zbloudilá kulka ho trefila do páteře a byl –

Přepnul jsem na jinou stanici, kde vysílali rozhovor s japonskými hosty. Před sebou jsem viděl světla mrakodrapů ve středu města, jejichž vrcholky mizely v mlze. V San Pedro jsem sjel z dálnice, abych se dostal ke Connorovi.

O Johnu Connorovi jsem věděl, že žil nějakou dobu v Japonsku, kde se naučil jazyk a poznal tamní kulturu. V jednu dobu, v šedesátých letech, byl jediným policistou, který hovořil plynně japonsky, i když Los Angeles mělo největší japonskou populaci mimo domácí ostrovy.

Teď má policie, samozřejmě, víc než osmdesát policistů, kteří mluví japonsky – a řadu těch, kteří se jako já snaží tu řeč naučit. Connor šel před několika roky do penze. Ale styční důstojníci, kteří s ním dělali, se shodli, že byl nejlepší. Říkalo se o něm, že pracuje velmi rychle, často vyřešil případy v několika hodinách. Měl reputaci zkušeného detektiva a mimořádného zpravodajce, schopného dostat informaci ze svědků jako nikdo jiný. Ale nejvíc ze všeho ho chválili za vyvážený přístup. Jeden mi řekl: „Pracovat s Japonci je jako balancovat na provaze. Dříve nebo později všichni spadnou na jednu nebo na druhou stranu. Někteří dojdou k závěru, že Japonci jsou báječní a nemůžou udělat nic špatně. Ostatní dojdou k závěru, že Japonci jsou zločinci a hajzlové. Ale Connor si vždycky udržuje balanc. Stojí uprostřed. Vždycky přesně ví, co dělá.“

John Connor žil v průmyslové oblasti za Sedmou ulicí, v bytě nad velkým cihlovým skladištěm vedle depa dieselových náklaďáků. Nákladní výtah v budově nefungoval. Vyšel jsem do třetího patra a zaklepal na jeho dveře.

„Je otevřeno,“ ozvalo se.

Vstoupil jsem do malého bytu. Obývací pokoj byl prázdný a zařízený v japonském stylu: rohože tatami, zástěny shoji a dřevem obložené stěny. Kaligrafické svitky, černý lakovaný stůl, váza s jednou orchidejí.

Vedle dveří byly položené dva páry bot. Jedny byly mužské masivní. Druhé ženské na vysokých podpatcích. „Kapitán Connor?“ zeptal jsem se.

„Za minutku.“

Zástěna shoji se rozevřela a objevil se Connor. Byl překvapivě vysoký, možná metr devadesát. Měl na sobě yukata, lehký japonský oděv z modré bavlny. Odhadl jsem ho na padesát pět let. S rozložitými rameny, plešatějící, s přistřiženým knírkem, ostrými rysy, pronikavýma očima. Měl hluboký, klidný hlas.

„Dobrý večer, poručíku.“

Potřásli jsme si rukama. Connor si mě prohlédl nahoru a dolů a spokojeně pokývl. „Dobré. Velice reprezentativní.“

„Pracoval jsem dřív s novináři. Člověk nikdy nevěděl, kdy bude nutné objevit se před kamerami.“

Přikývl. „A teď máte službu na zavolání jako příslušník Speciálních služeb?“

„Správně.“

„Jak dlouho děláte styčného důstojníka?“

„Šest měsíců.“

„Mluvíte japonsky?“

„Trochu. Chodím do kurzu.“

„Dejte mi pár minut na převléknutí.“ Otočil se a zmizel za zástěnou shoji. „Je to zabití?“

„Ano.“

„Kdo vám to oznámil?“

„Tom Graham. Velící důstojník na místě zločinu. Řekl, že Japonci trvají na přítomnosti styčného důstojníka.“

„Rozumím.“ Následovala pomlka. Ozvala se tekoucí voda. „Je to běžný požadavek?“

„Ne. Ve skutečnosti jsem ještě neslyšel, že by se to stalo. Obvykle o něj žádají policisté, protože mají jazykové problémy. Ještě jsem neslyšel, že by styčného důstojníka žádali Japonci.“

„Ani já ne,“ prohlásil Connor. „Žádal Graham, abych tam byl? Protože Tom Graham a já se ne vždy navzájem obdivujeme.“

„Ne, Fred Hoffmann navrhl, abych vás vzal. Zdálo se mu, že nemám dost zkušeností. Řekl, že vám zavolá.“

„Takže vám volali domů dvakrát?“ zeptal se Connor.

„Ano.“

„Rozumím.“ Opět se objevil, měl tmavě modrý oblek, vázal si kravatu. „Zdá se, že čas je kritický.“ Mrkl na hodinky. „Kdy volal Graham?“

„Kolem deváté.“

„Potom už uplynulo čtyřicet minut. Pojďme, poručíku. Kde máte auto?“

Spěchali jsme dolů.

Jel jsem vzhůru po ulici San Pedro a zabočil vlevo na Druhou, která vedla k budově firmy Nakamoto. Lehce mžilo. Connor civěl z okna. Zeptal se: „Jak dobrou máte paměť?“

„Dost dobrou, řekl bych.“

„Přemýšlím, zda byste mi dokázal zopakovat telefonní hovory, které jste dnes vedl. Řekněte mi je co nejpodrobněji. Slovo od slova, můžete-li.“

„Vynasnažím se.“

Zopakoval jsem telefonní hovory. Connor poslouchal bez přerušení či komentáře. Nevěděl jsem, proč ho to tolik zajímá, a on mi to neřekl. Když jsem skončil, zeptal se: „Hoffmann vám neřekl, kdo žádal pozemní linky?“

„Ne.“

„No, v každém případě je to dobrý nápad. Nikdy nepoužívám telefon v autě, pokud nemusím. V těchto dnech poslouchá příliš mnoho lidí.“

Zatočil jsem na Figueroa. Vpředu jsem viděl zářící reflektory před novou věží firmy Nakamoto. Budova sama byla z šedé žuly, tyčila se do noci. Zajel jsem do pravého pruhu, otevřel schránku přístrojové desky a shrábl hrst navštívenek.

Navštívenky uváděly: Detektiv poručík Peter J. Smith, styčný důstojník Speciálních služeb, Městská policie v Los Angeles. Vytištěno anglicky na jedné straně, japonsky na druhé.

Connor se díval na navštívenky. „Jak se s touto situací chcete vypořádat, poručíku? Už jste někdy s Japonci vyjednával?“

Odpověděl jsem: „Doopravdy ne. Dvě zatčení pro jízdu v opilosti.“

Connor řekl zdvořile: „Pak snad můžu navrhnout strategii, kterou bychom měli sledovat.“

„Souhlasím. Budu vám vděčný za pomoc.“

„Dobrá. Protože jste styčný důstojník, bude asi nejlepší, když se ujmete velení na místě, až přijedeme.“

„Oukej.“

„Neobtěžujte se s mým představováním, ani ke mně nemluvte. Ani se na mne nedívejte.“

„Oukej.“

„Jsem nikdo. Všechno řídíte vy sám.“

„Oukej, prima.“

„Pomůže, když budete formální. Stůjte zpříma a mějte sako pořád zapnuté. Ukloní-li se vám, neuklánějte se – jen trochu pokývněte hlavou. Cizinec nikdy nezvládne etiketu úklon. Ani se nesnažte.“

„Oukej,“ souhlasil jsem.

„Když začnete jednat s Japonci, pamatujte si, že neradi vyjednávají. Považují to za příliš konfrontační. Ve své vlastní společnosti se tomu vyhýbají, kdykoli je to možné.“

„Oukej.“

„Pokuste se o to.“

„Oukej.“

„Může to být obtížné. Japonci můžou být iritující. Dnes večer asi budou. Jednejte, jak nejlépe dokážete. Ale ať se stane cokoliv, neztrácejte hlavu.“

„V pořádku,“ řekl jsem.

Connor se usmál. „Jsem si jist, že si povedete dobře. Pravděpodobně nebudete vůbec potřebovat mou pomoc. Ale pokud uváznete, uslyšíte ode mne: ‚Snad mohu býti nápomocen.‘ To bude signál, že přebírám velení. Od té chvíle nechte mluvit jenom mne. Dal bych přednost tomu, abyste už nepromluvil, i kdyby se na vás přímo obrátili. Dobrá?“

„Dobrá.“

„Může se vám chtít mluvit, ale nenechte se vyprovokovat.“

„Rozumím.“

„Dále, ať udělám cokoliv, nebuďte překvapen. Ať udělám cokoliv.“

„Oukej.“

„Když převezmu velení, ustupte tak, abyste stál trochu za mnou, po mé pravici. Nikdy si nesedejte. Nikdy se nerozhlížejte. Nikdy nevypadejte nesoustředěně. Pamatujte si, že i když přicházíte z videokultury, oni ne. Jsou to Japonci. Vše, co uděláte, bude pro ně mít význam. Každá stránka vašeho zjevu a chování se odrazí na vás, na policii a na mně jako vašem nadřízeném a sempai.“

„Oukej, kapitáne.“

„Nějaké dotazy?“

„Co je to sempai?“

Connor se usmál.

Jeli jsme kolem reflektorů rampou dolů do podzemní garáže.

„V Japonsku,“ pravil, „je sempai nadřízený, který provází podřízeného známého jako kóhai. Vztah sempai – kóhai je zcela běžný. Často se předpokládá, že existuje, kdykoliv mladší a starší pracují společně. Budou to asi předpokládat i o nás.“

Poznamenal jsem: „Jako vychovatel a začátečník?“

„Ne tak úplně,“ odporoval Connor. „V Japonsku má sempai – kóhai jinou kvalitu. Více jako milující rodič: očekává se, že sempai je shovívavý vůči kóhaiovi a strpí u mladého muže různé druhy výstřelků a chyb.“ Usmál se. „Ale jsem si jist, že mně nic neprovedete.“

Přijeli jsme na dno rampy a před námi bylo ploché parkoviště. Connor zíral z okna a zamračil se. „Kde jsou všichni?“

Garáž věže Nakamoto byla plná limuzín, řidiči se opírali o svá auta, povídali si a kouřili. Ale neviděli jsme žádné policejní auto. Obvykle při zabití je místo osvětleno jako o vánocích, světla blikají z půl tuctu černobílých hlídkových vozů, aut úředního lékaře, zřízenců a ostatních, kteří jsou při vyšetřování potřeba.

Ale dnes večer tady nebylo nic. Vypadalo to jenom jako garáž, kde se pořádá oslava: elegantní lidé stáli ve shlucích a čekali na svá auta.

„Zajímavé,“ poznamenal jsem.

Zastavili jsme. Obsluha parkoviště otevřela dveře a já jsem vystoupil na hluboký koberec a uslyšel tichou hudbu. Šel jsem s Connorem k výtahu. Z druhé strany přicházeli dobře oblečení lidé: muži ve smokingu, ženy v drahých róbách. A u výtahu stál v manšestrovém sportovním saku, na němž byly patrné skvrny, a zuřivě kouřil Tom Graham.

2.

Když Graham hrál záložníka v univerzitním klubu, nikdy se nedostal do základní sestavy. Tento kousek z jeho minulosti mu zůstal jako povahový rys: zdálo se, že celý život se mu vyhýbá rozhodující povýšení, další stupínek v kariéře detektiva. Nechal se překládat z jednoho oddělení do druhého, nikdy nenašel revír, který by mu vyhovoval, nebo partnera, který by s ním dobře pracoval. Vždy příliš prostořeký, nadělal si nepřátele v šéfově kanceláři a v devětatřiceti byl další postup nepravděpodobný. Teď byl zahořklý, nevrlý a přibíral na váze, chlap, který byl čím dál těžkopádnější a protivnější: hladil lidi proti srsti. Osobní poctivost si představoval jako být neúspěšný a choval se sarkasticky vůči každému, kdo nesdílel jeho názory.

„Pěkný oblek,“ řekl mi, když jsem přišel. „Vypadáš zatraceně překrásně, Pete.“ Ometl mi pomyslné smítko z klopy.

Ignoroval jsem ho. „Jak to jde, Tome?“

„Vy byste se měli této slavnosti zúčastnit, ne na ní makat, kámoši.“ Obrátil se ke Connorovi a potřásl mu rukou. „Nazdar, Johne. Čí to byl nápad vytáhnout tě z postele?“

„Jsem tady jenom jako pozorovatel,“ řekl Connor mírně.

Prohodil jsem: „Fred Hoffmann mě požádal, abych ho přivezl.“

„K čertu,“ pravil Graham. „Mně to nevadí, že jsi tady. Potřebuju nějakou pomoc. Tam nahoře je parádně dusno.“

Šli jsme za ním k výtahu. Pořád jsem neviděl další policisty. Zeptal jsem se: „Kde jsou všichni?“

„Dobrá otázka,“ řekl Graham. „Podařilo se jim zadržet všechny naše lidi u zadního vchodu pro zásobování. Tvrdí, že zásobovacím výtahem je nejrychlejší přístup. A pořád mluví o důležitosti slavnostního otevření a jak ho nesmí nic narušit.“

U výtahu si nás pečlivě prohlédl uniformovaný příslušník japonské soukromé ochranky. „Ti dva patří ke mně,“ vysvětlil mu Graham. Strážný přikývl, ale podezíravě po nás pošilhával.

Nastoupili jsme do výtahu.

„Zasraní Japonci,“ ulevil si Graham, když se dveře zavřely. „Je to ještě naše zem. Ještě jsme sakra policie ve své vlastní zemi.“

Výtah měl stěny ze skla, dívali jsme se na centrum Los Angeles, jak stoupal do lehkého mžení. Přímo naproti byla budova Areo. V noci celá osvětlená.

„Jak víte, tyto výtahy jsou nezákonné,“ stěžoval si Graham. „Podle předpisu nesmí jezdit skleněné výtahy přes devadesáté podlaží, a tato budova má devadesát sedm podlaží, nejvyšší budova v LA. Ale celá tato budova je velký zvláštní případ. A postavili ji za šest měsíců. Víte jak? Přivezli si prefabrikáty z Nagasaki a tady je slepili dohromady. Nepoužili americké stavbaře. Dostali zvláštní povolení obejít naše odbory kvůli takzvaným technickým obtížím, které dokážou zvládnout jen japonští pracovníci. Věříte těm sračkám?“

Pokrčil jsem rameny. „U amerických odborů jim to prošlo.“

„K čertu, prošlo jim to u městské rady,“ prohlásil Graham. „Ale ovšem, jsou za tím prachy. A pokud aspoň něco víme jistě, tak to, že Japonci mají prachy. Tak dostali výjimku z místních omezení, z předpisů pro zabezpečení proti zemětřesení. Dostali všecko, co chtěli.“

Pokrčil jsem rameny. „Politika.“

„Hovno. Víte, že ani neplatí daně? Je to tak: dostali od města prominutí vlastnických daní na osm let. Do prdele. Rozdáváme jim tuhle zem.“

Jeli jsme chvilku mlčky. Graham civěl z okna. Výtahy byly vysokorychlostní Hitashi, využívaly nejnovější technologii. Nejrychlejší a nejplynulejší výtahy na světě. Stoupali jsme výš do mžení.

Zeptal jsem se Grahama: „Řekneš nám něco o zabití, nebo chceš, aby to bylo překvapení?“

„Hovno,“ vyštěkl Graham. Rozevřel svůj notes. „Tady je to. První volání přišlo v osm třicet dva. Někdo říkal, že je ‚problém s odstraněním těla.‘ Muž s těžkým asijským přízvukem, nemluví dobře anglicky. Operátor z něho nemohl moc dostat, jenom adresu. Věž firmy Nakamoto. Jedou sem černobílí, dorazí v osm třicet devět, zjistí, že je to zabití. Šestačtyřicáté podlaží, to jsou v této budově kanceláře. Obětí je běloška, asi pětadvacet let. Zatraceně hezká holka. Uvidíte.

Uniformovaní policisté natáhnou pásku a volají divizi. Jedu sem s Merinem, přijíždíme v osm padesát tři. Ve zhruba stejném čase se na místě zločinu ukazují z OSVM, úřední lékař, lidé na otisky a fotograf. Zatím dobrý?“

„Ano,“ přisvědčil Connor.

Graham pokračoval. „Právě začínáme, když přijde nějaký chlápek z firmy Nakamoto v modrém obleku za tisíc dolarů a prohlásí, že než se cokoliv v jejich budově udělá, má právo žádat rozhovor se styčným důstojníkem MPLA. A tvrdí, že pravděpodobně nemáme žádný důvod k vyšetřování.

Já říkám, co je to za posraný kecy. Máme tady jasný zabití. Myslím si, že by ten chlápek měl zmiznout. Ale ten Japončík mluví perfektně anglicky a zdá se, že se vyzná v zákonech. A všichni na místě činu začnou být znepokojení. Chci říct, že nemá cenu tlačit na začátek vyšetřování, když to naruší správný postup, pravda? A ten japonskej sráč trvá na tom, že u toho musí být styčný důstojník, než cokoliv uděláme. Protože mluví tak dobře anglicky, nechápu, v čem je problém. Myslel jsem si, že styčný důstojník je v podstatě pro lidi, kteří nemluví anglicky, a ten podělanej chlápek má na sobě napsáno Právnická fakulta ve Stanfordu. Ale co,“ povzdychl si.

„Zavolals mne,“ poznamenal jsem.

„Jo.“

Zeptal jsem se: „Kdo je ten muž z Nakamota?“

„Do prdele.“ Graham se zlobně zamračil na své poznámky. „Ishihara. Ishiguri. Nějak tak.“

„Máš jeho navštívenku? Musel ti dát svou navštívenku.“

„Jo, dal mi ji. Dal jsem ji Merinovi.“

„Jsou tam nějací další Japonci?“ zeptal jsem se.

„Děláš si srandu?“ zasmál se Graham. „Jenom se to tam jimi hemží. Je to jako zasraný Disneyland.“

„Mám na mysli místo zločinu.“

„Já taky,“ potvrdil Graham. „Nemůžeme je odehnat. Říkají, že je to jejich budova, že mají právo tam být. Dnes je slavnostní otevření věže Nakamoto. Mají právo tam být. A furt dokola.“

Zeptal jsem se: „Kde probíhá slavnostní otevření?“

„O jedno patro níž, na pětačtyřicátém podlaží. Je tam sakra tlačenice. Musí tam být osm set lidí. Filmové hvězdy, senátoři, kongresmani. Slyšel jsem, že je tam Madonna a Tom Cruise. Senátor Hammond. Senátor Kennedy. Elton John. Senátor Morton. Starosta Thomas je tam. Státní návladní Wyland je tam. Hele, možná je tam také tvá bývalá manželka, Pete. Ještě maká pro Wylanda, že jo?“

„Co vím, tak ano.“

Graham si povzdychl. „Musí to být krásný jebat s právníkem, místo nechat se od nich ojebávat. Musí to být pěkná změna.“

Nechtěl jsem mluvit o své bývalé ženě. „Už se moc nestýkáme,“ zahrával jsem to do autu.

Zazvonil zvoneček, potom výtah řekl: „Yonjusan.“

Graham zběžně mrkl na čísla svítící nade dveřmi. „Co je to za zasraný kecy?“

„Yonjushi,“ řekl výtah. „Mosugu de gozaimasu.“

„Co to říká?“

„Jsme téměř na podlaží.“

„Do prdele,“ vyjekl Graham. „Když už výtah mluví, měl by mluvit anglicky. Tohle je ještě pořád Amerika.“

„Jen tak tak,“ prohodil Connor a civěl z okna na město.

„Yonjugo,“ řekl výtah.

Dveře se otevřely.

Graham měl pravdu: byla to pořádná slavnost. Celé patro předělali na tančírnu ze čtyřicátých let. Muži v oblecích. Ženy v koktejlových šatech. Kapela vyhrává swing Glenna Millera. Poblíž dveří výtahu stál šedovlasý opálený muž, který se mi zdál trochu povědomý. Měl rozložitá ramena atleta. Vstoupil do výtahu a obrátil se ke mně. „Přízemí, prosím.“ Byla z něj cítit whisky.

Okamžitě se vedle něj objevil druhý, mladší muž v obleku. „Tento výtah jede nahoru, senátore.“

„Co říkáš?“ zeptal se šedovlasý muž svého asistenta.

„Tento výtah jede nahoru, pane.“

„Dobře. Já chci jet dolů.“ Mluvil pečlivou, přehnaně artikulovanou řečí opilého.

„Ano, pane. Vím to, pane,“ odpověděl asistent bodře. „Nastoupíme do příštího výtahu, senátore.“ Uchopil pevně šedovlasého muže za předloktí a vyvedl ho z výtahu.

Dveře se zavřely. Výtah pokračoval nahoru.

„Dolary z vašich daní pracují,“ prohlásil Graham. „Poznali jste ho? Senátor Stephen Rowe. Je to krása, že je tady na večírku, když se uváží, že je členem Finančního výboru Senátu, který určuje všechny předpisy pro dovoz japonského zboží. Ale jako jeho kámoš senátor Kennedy je Rowe velkej děvkař.“

„Jo, vážně?“

„Prý také dovede pěkně nasávat.“

„Všiml jsem si.“

„Proto má s sebou to mládě. Aby ho uchránilo před maléry.“

Výtah zastavil v šestačtyřicátém podlaží. Vydal jemné elektronické pípnutí. „Yonjuroku. Domo arigato gozaimasu.“

„Konečně,“ oddechl si Graham. „Teď se možná můžeme pustit do práce.“

3.

Dveře se otevřely. Hleděli jsme se na pevnou hradbu modrých úřednických obleků obrácených zády k nám. Hned za výtahem muselo být nacpáno aspoň dvacet mužů. Vzduch byl hustý kouřem z cigaret.

„Uhněte, z cesty,“ vyštěkl Graham a razil si drsně cestu. Následoval jsem ho, Connor za mnou, mlčky a nenápadně.

Čtyřicáté šesté podlaží bylo navrženo pro hlavní řídící kanceláře Nakamoto Industries a bylo velkolepé. Když jsem stál v koberci pokryté přijímací hale před výtahy, mohl jsem přehlédnout celé podlaží – byl to gigantický otevřený prostor. Měl asi šedesát krát čtyřicet metrů, polovinu velikosti fotbalového hřiště. Vše přispívalo k pocitu prostornosti a elegance. Vysoké stropy obložené dřevem. Nábytek jen ze dřeva a látky, černá a šedá, a vysoký koberec. Ztlumený zvuk a tlumené osvětlení přispívaly k měkkosti, bohatosti. Vypadalo to víc jako banka než průmyslová kancelář.

Nejbohatší banka, kterou kdy kdo viděl.

A přinutila člověka zastavit se a zírat. Stál jsem u žluté pásky ohraničující místo zločinu, která bránila přístupu dál na podlaží, a snažil se zorientovat. Přímo přede mnou bylo velké átrium, otevřené společné pracoviště pro sekretářky a lidi nižšího postavení. Byly tam shluky psacích stolů a stromy rozdělující prostor. Uprostřed stál velký model věže Nakamoto a komplexu okolních budov, které se ještě dostavovaly. Bodový reflektor osvětloval model, ale zbytek byl poměrně temný, osvětlený jen nočními světly.

Po obvodu átria byly rozmístěny kanceláře vyšších úředníků. Stěny kanceláří směrem k átriu byly skleněné, vnější stěny rovněž, takže z místa, kde jsem stál, bylo možno vidět okolní mrakodrapy Los Angeles. Vypadalo to, jako by se podlaží vznášelo ve vzduchu.

Vlevo a vpravo byly dvě konferenční místnosti se skleněnými stěnami. Místnost vpravo byla menší a tam jsem uviděl tělo dívky ležící na dlouhém černém stole. Měla na sobě černé šaty. Jedna noha visela dolů. Neviděl jsem žádnou krev. Ale byl jsem od ní pěkně daleko, možná šedesát metrů. Bylo těžké zahlédnout nějaké podrobnosti.

Slyšel jsem praskání policejních rádií a Grahama, jak říká: „Tady máte svého styčného důstojníka, pánové. Teď možná můžeme začít s vyšetřováním. Pete?“

Otočil jsem se k Japoncům u výtahu. Nevěděl jsem, ke komu bych měl mluvit; po trapném okamžiku vystoupil jeden z nich dopředu. Bylo mu asi pětatřicet a měl na sobě drahý oblek. Udělal velice malý úklon hlavou, jen náznak. Uklonil jsem se též. Pak spustil.

„Konbanwa. Haimemashhile, Sumisu-san. Ishigura desu. Dozo yoroshiku.“ Formální pozdrav, i když letmý. Neztrácel čas. Jmenoval se Ishigura. Už znal mé jméno.

Odpověděl jsem: „Haimeinashite. Watashi wa Swnisu desu. Dozo yoroshiku.“ Jak se máte. Rád vás poznávám. Obvyklá formulace.

„Watashi no meishi desu. Dozo.“ Dal mi svou vizitku. Pohyby měl rychlé, úsečné.

„Domo arígato gozaimasu.“ Vzal jsem navštívenku oběma rukama, což nebylo doopravdy nutné, ale podle Connorovy rady jsem to chtěl udělat co nejformálněji. Pak jsem mu dal svou navštívenku. Rituál vyžadoval, abychom se oba podívali na navštívenku a udělali nějakou malou poznámku nebo položili dotaz jako: „Je to telefonní číslo do kanceláře?“

Ishigura vzal mou navštívenku jednou rukou a zeptal se: „Je to váš domácí telefon, detektive?“

Překvapil mne. Mluvil anglicky zcela bez přízvuku, jak se lze naučit jen dlouhým pobytem, začínajícím v útlém věku. Musel zde chodit do školy. Jeden z tisíců Japonců, kteří studovali v Americe v sedmdesátých letech, když sem posílali 150 000 studentů ročně, aby poznali naši zemi. A my jsme posílali do Japonska 200 studentů ročně.

„Ano, dole je mé číslo domů,“ přisvědčil jsem.

Ishigura si dal mou vizitku do kapsy košile. Začal jsem zdvořilou poznámku o jeho navštívence, ale přerušil mne. „Podívejte, detektive. Myslím, že se můžeme obejít bez formalit. Jediný důvod, že se zde dnes vyskytl problém, spočívá v tom, že se váš kolega chová nepřiměřeně.“

„Můj kolega?“

Ishigura škubl hlavou. „Tam ten tlustý, Graham. Jeho požadavky jsou nepřiměřené a důrazně protestujeme proti jeho záměru provádět dnes večer vyšetřování.“

Zeptal jsem se: „A pročpak, pane Ishiguro?“

„Nemáte žádný závažný důvod k vyšetřování.“

„Proč to říkáte?“

Ishigura ohrnul nos. „Myslel bych si, že je to zřejmé, dokonce i vám.“

Zachoval jsem klid. Pět let jako detektiv a potom rok v tiskovém oddělení mě naučily zachovávat klid.

„Ne, pane, obávám se, že to není zřejmé.“

Podíval se na mne s opovržením. „Faktem je, poručíku, že nemáte žádný důvod spojit smrt této dívky s večírkem, který probíhá dole.“

„Vypadá to, že má slavnostní šaty –“

Neslušně mne přerušil. „Řekl bych, že pravděpodobně zjistíte, že zemřela náhodným předávkováním drog. A její smrt nemá tudíž nic společného s naším večírkem. Nesouhlasil byste?“

Zhluboka jsem se nadechl. „Ne, pane, nesouhlasil bych. Ne bez vyšetřování.“ Opět jsem se nadechl. „Pane Ishiguro, oceňuji vaši starostlivost, ale –“

„Rád bych věděl, zda je tomu tak,“ přerušil mne zase Ishigura. „Trvám na tom, abyste si plně uvědomil situaci, v níž se společnost Nakamoto dnes večer nalézá. Je to pro nás velmi význačný večer, velmi veřejný večer. Jsme přirozeně rozrušeni vyhlídkou, že by naše slavnost mohla být zmařena nepodloženými tvrzeními o smrti ženy, zvláště této zcela bezvýznamné ženy…“

„Bezvýznamné ženy?“

Ishigura mávl odmítavě rukou. Vypadal, že ho unavuje se mnou mluvit. „Je to zřejmé, jen se na ni podívejte. Není vůbec lepší než obyčejná prostitutka. Vůbec si nedovedu představit, jak se sem dostala. A z tohoto důvodu ostře protestuji proti úmyslu detektiva Grahama vyslýchat hosty na recepci pod námi. To je zcela nepřiměřené. Mezi hosty máme mnoho senátorů, členů Kongresu a představitelů Los Angeles. Jistě souhlasíte, že tito prominenti by považovali za trapné –“

Přerušil jsem ho. „Počkejte chvilku. Detektiv Graham vám řekl, že bude vyslýchat všechny na recepci?“

„Ano. To mi řekl.“

Teď jsem konečně pochopil, proč mě zavolali. Graham neměl rád Japonce a pohrozil, že jim zkazí večer. To se ovšem nikdy nestane. Graham nikdy nebude vyslýchat senátory USA, natož samotného státního návladního nebo starostu. Ne, pokud chce přijít zítra do práce. Ale Japonci ho otravovali, tak se rozhodl vrátit jim to.

Řekl jsem Ishigurovi: „Můžeme dole zařídit registrační stůl a vaši hosté se podepíší, když budou odcházet.“

„Obávám se, že to bude obtížné,“ začal Ishigura, „protože jistě připustíte –“

„Pane Ishiguro, tak to uděláme.“

„Ale co žádáte, je ohromně obtížné –“

„Pane Ishiguro.“

„Uznejte, to nám způsobí –“

„Pane Ishiguro, lituji. Ale právě jsem řekl, jak bude policie postupovat.“

Ztuhnul. Následovala pomlka. Otřel si pot z horního rtu a prohlásil: „Jsem zklamán, poručíku, že s námi nechcete víc spolupracovat.“

„Spolupracovat?“ teď jsem se dožral. „Pane Ishiguro, máte zde mrtvou ženu a naše práce je vyšetřit, co se stalo –“

„Ale musíte uznat naše speciální okolnosti –“

Pak jsem uslyšel Grahama. „Krucinál, co je tohle?“

Podíval jsem se přes rameno a viděl malého Japonce dvacet metrů za žlutou páskou. Soustředěně fotografoval místo činu. Měl tak malou kameru, že ji skoro schoval v dlani. Ale neschoval skutečnost, že překročil zábranu tvořenou páskou, aby mohl fotografovat. Jak jsem ho pozoroval, couval pomalu k nám, zvedl na chvilku ruce, aby udělal snímek, potom, když si vybíral další snímek, mrkl za svými skly v drátěných obroučkách. Pohyboval se rozvážně.

Graham šel k pásce a křikl: „Proboha, vypadněte odtud. To je místo zločinu. Tam nemůžete fotografovat.“ Muž nereagoval. Stále couval. Graham se otočil. „Kdo je ten chlápek?“

Ishigura odpověděl. „To je náš zaměstnanec, pan Tanaka. Pracuje pro bezpečnostní službu firmy Nakamoto.“

Nemohl jsem uvěřit svým očím. Japonci měli svého zaměstnance potulujícího se uvnitř žluté pásky, který narušoval místo zločinu. Bylo to nehorázné. „Nařiďte mu, ať vypadne,“ řekl jsem.

„On fotografuje.“

„To nemůže dělat.“

Ishigura odporoval. „Ale to je pro firemní účely.“

Řekl jsem: „To je mi fuk, pane Ishiguro. Nemůže být uvnitř žluté pásky a nemůže fotografovat. Řekněte mu, ať vypadne. A chci jeho film, prosím.“

„Velmi dobře.“ Ishigura rychle něco řekl japonsky. Otočil jsem se právě včas, abych viděl Tanaku podlézt žlutou pásku a zmizet v houfu mužů v modrých oblecích u výtahu. Za jejich hlavami se dveře výtahu otevřely a zavřely.

Čubčí syn. Začal jsem zuřit. „Pane Ishiguro, teď narušujete oficiální policejní vyšetřování.“

Ishigura klidně odvětil: „Musíte se snažit pochopit naši situaci, detektive Smithi. Máme ovšem úplnou důvěru v Městskou policii Los Angeles, ale musíme být schopni provádět své vlastní vyšetřování, a proto musíme mít –“

Své vlastní vyšetřování? Čubčí syn. Náhle jsem nemohl mluvit. Zatnul jsem zuby, viděl rudě. Vzteky jsem byl bez sebe. Chtěl jsem Ishiguru zatknout. Chtěl jsem ho otočit, přirazit ke stěně, nasadit pouta na jeho zatracená zápěstí a –

„Snad mohu býti nápomocen, poručíku,“ řekl hlas za mnou.

Otočil jsem se. Byl to John Connor, přívětivě se usmíval.

Odstoupil jsem stranou.

Connor se postavil tváří v tvář Ishigurovi, lehce se uklonil a podal mu svou navštívenku. Rychle spustil.

„Totsuzen shilsurei desuga, jikoshokai shitemo yoroshii desuka. Watashi wa John Connor to moshimasu. Meishi o dozo. Dozo yoroshiku.“

„John Connor?“ zeptal se Ishigura. „Ten John Connor? Omeni kakarete koei desu. Watashi wa Ishigura desu. Dozo yoroshiku.“ Říkal, že se cítí poctěn, že se s ním setkává.

„Watashi no meishi desu. Dozo.“ Vybraně vám děkuji.

Ale jakmile formality skončily, pokračoval rozhovor tak rychle, že jsem zachytil jen občas slovo. Byl jsem povinován projevovat zájem, pozorovat a pokyvovat, i když jsem ve skutečnosti neměl tušení, o čem mluví. Jednou jsem slyšel Connora zmínit se o mně, nazval mne kobun, což znamenalo jeho chráněnec nebo učeň. Několikrát na mne přísně pohlédl a potřásl hlavou jako otec plný lítosti. Zdálo se, že se za mě omlouvá. Slyšel jsem také, že pro Grahama užil označení hesoma-gari, nepříjemný muž.

Ale tyto omluvy účinkovaly. Ishigura se uklidnil, poklesla mu ramena. Začal se uvolňovat. Dokonce se usmál. Nakonec se zeptal. „Tak nebudete kontrolovat totožnost našich hostů?“

„Absolutně ne,“ řekl Connor. „Vaši ctění hosté mohou přicházet a odcházet, jak se jim zlíbí.“

Začal jsem protestovat. Connor po mně střelil pohledem. „Identifikace není nutná,“ pokračoval a mluvil velice formálně, „protože jsem si jist, že žádný host společnosti Nakamoto by nikdy nemohl být zapleten do takové nešťastné události.“

„Ten to posral,“ řekl polohlasem Graham.

Ishigura zářil. Ale já jsem se vztekal. Connor mi protiřečil. Udělal ze mne blbce. A navíc nedodržoval policejní postup – později jsme všichni mohli být v maléru. Zlostně jsem strčil ruce do kapes a díval se jinam.

„Jsem vám vděčný, kapitáne Connore, za delikátní postup v této situaci,“ prohlásil Ishigura.

„Vůbec nic jsem neudělal,“ odvětil Connor a opět se formálně uklonil. „Ale doufám, že nyní budete souhlasit, že je přiměřené vyklidit podlaží, aby policie mohla zahájit vyšetřování.“

Ishigura překvapeně zamrkal. „Vyklidit podlaží?“

„Ano,“ přisvědčil Connor a vytáhl zápisník. „A pomozte mi, prosím, s jmény pánů stojících za vámi, až je požádáte, aby odešli.“

„Nerozumím, prosím.“

„Jména pánů za vámi, prosím.“

„Mohu se dotázat proč?“

Connorova tvář potemněla a vyštěkl japonsky krátkou frázi. Nezachytil jsem slova, ale Ishigura zrudl.

„Promiňte, kapitáne, ale nevidím žádný důvod, abyste mluvil tak –“

A pak Connor ztratil hlavu. Okázale a výbušně. Přikročil těsně k Ishigurovi, prstem naznačil prudké bodání a hulákal: „Iikagen ni shiro! Soko o doke! Kiiterunoka!“

Ishigura ucukl a otočil se, ohromen tímto slovním útokem. Connor se nad něj naklonil, pokračoval nevlídným a sarkastickým tónem: „Doke! Doke! Wakaranaioka?“ otočil se a ukázal zuřivě směrem k Japoncům u výtahu. Šokováni Connorovým neskrývaným vztekem, Japonci se podívali jinam a potahovali úzkostlivě z cigaret. Ale neodešli.

„Hele, Richie,“ zavolal Connor na fotografa výjezdové skupiny Richieho Walterse. „Udělej mi nějaké dokumentační snímky těch chlapů, buď tak laskav.“

„Jistě, kapitáne,“ odpověděl Richie. Zvedl aparát a odstartoval kolem řady mužů, blesk se rozsvěcel v rychlém sledu.

Ishigura se náhle vzrušil, stoupl si před fotoaparát, zvedl ruce. „Počkejte chvilku, počkejte chvilku, co to děláte?“

Ale Japonci už odcházeli, rozprchli se před bleskem jako hejno vrabců. V několika sekundách byli fuč. Měli jsme patro pro sebe. Osamocen, Ishigura zrozpačitěl.

Řekl něco japonsky. Zřejmě to bylo nevhodné.

„Tak?“ opáčil Connor. „Vy nesete vinu. Vy jste způsobil všechny ty potíže. A vy dohlédnete na to, že mí detektivové dostanou veškerou pomoc, kterou budou potřebovat. Chci mluvit s tím, kdo objevil tělo, a s tím, kdo telefonoval policii. Chci jména všech, kdo byli v tomto patře po objevení mrtvoly. A chci film z Tanakova fotoaparátu. Ore wa honkida. Zatknu vás, pokud budete nadále překážet ve vyšetřování.“

„Ale já se musím poradit s nadřízenými –“

„Namerunayo.“ Connor se k němu naklonil. „Nezahrávejte si se mnou, Ishigura-san. Teď odejděte a nechte nás pracovat.“

„Ovšem, kapitáne.“ Se strojenou malou úklonou odešel, tvářil se unaveně a nešťastně.

Graham se uchechtl. „Parádně jsi s ním vyběhl.“

Connor se zvrtnul. „Cos to vyváděl, když jsi řekl, že budeš vyslýchat všechny na recepci?“

„Ale hovno, jenom jsem ho napínal,“ prohlásil Graham. „Přece nikdy nebudu vyslýchat starostu. Copak můžu za to, že ti poseroutkové nemají žádný smysl pro humor?“

„Ale mají,“ odporoval Connor. „A jeho terčem jsi ty. Protože Ishigura měl problém a s tvou pomocí ho vyřešil.“

„Mou pomocí?“ zamračil se Graham. „O čem to mluvíš?“

„Je jasné, že Japonci chtěli oddálit vyšetřování. Tvá agresivní taktika jim dala perfektní záminku – žádat styčného důstojníka Speciálních služeb.“

„Ale jdi,“ řekl Graham. „Nemohli přece vědět, že tady styčný důstojník nebude za pět minut.“

Connor zavrtěl hlavou. „Nic si nenamlouvej: věděli přesně, kdo má dnes službu u telefonu. Věděli přesně, jak daleko Smith bude, a přesně, jak dlouho mu potrvá, než se sem dostane. A podařilo se jim zpozdit vyšetřování o půldruhé hodiny. Pěkná práce, detektive.“

Graham na Connora dlouhou chvíli zíral. Pak se odvrátil. „Do prdele,“ zaklel. „Všechno to jsou zasraný nesmysly a ty to víš. Kámoši, pustíme se do práce. Richie? Pusť se do toho. Máš třicet sekund na dokumentaci, než tam vlezou mí chlapi a začnou ti šlapat na paty. Pojďme, všichni. Chci skončit, než začne moc smrdět.“

A hřmotně odkráčel k místu zločinu.

Vyšetřovací tým se svými aktovkami a vozíčky Grahama sledoval. Richie Walters první, fotil vlevo i vpravo, postupoval do átria, potom dveřmi do konferenční místnosti. Stěny byly z kouřového skla, které tlumilo jeho blesk. Ale viděl jsem ho uvnitř, jak krouží kolem těla. Dělal spoustu fotek; věděl, že jde o velký případ.

Zůstal jsem s Connorem vzadu. „Vždyť jste mi přece řekl, že přestat se ovládat je u Japonců špatné chování.“

„To je,“ potvrdil Connor.

„Proč jste se tedy přestal ovládat?“

„Bohužel, byl to jediný způsob jak pomoci Ishigurovi.“

„Vy jste mu pomáhal?“

„Ano. Udělal jsem to všecko kvůli Ishigurovi – protože si musel zachovat tvář před svým šéfem. Ishigura nebyl nejdůležitějším mužem v místnosti. Jeden z mužů stojících u výtahu byl juyaku, skutečný šéf.“

„Nevšiml jsem si,“ přiznal jsem.

„Je to běžná praxe nastrčit níže postaveného, zatímco šéf zůstává v pozadí, kde může sledovat vývoj. Právě tak, jak jsem to dělal s tebou, kóhai.“

„Ishigurův šéf nás celou dobu sledoval?“

„Ano. A Ishigura měl zjevně nařízeno nedovolit, aby vyšetřování začalo. Já jsem potřeboval vyšetřování zahájit. Ale musel jsem to udělat tak, aby nevypadal neschopně. Tak jsem hrál gaijina, který se vymkl kontrole. Teď je mým dlužníkem. Což je dobře, protože později můžu potřebovat jeho pomoc.“

„Je vaším dlužníkem?“ zeptal jsem se, maje potíže s touto myšlenkou. Connor právě na Ishiguru vřískal – a pořádně ho ponížil, pokud šlo o mne.

Connor si povzdechl. „I když nechápeš, co se stalo, věř mi; Ishigura chápe velice dobře. Měl problém a já jsem mu pomohl.“

Stále jsem doopravdy nechápal a chtěl jsem pokračovat, ale Connor zvedl ruku. „Myslím, že bychom se měli raději podívat na místo činu, dokud Graham a jeho muži nezmrví věci víc, než už se jim povedlo.“

4.

Byly to už skoro dva roky, co jsem pracoval jako detektiv, a cítil jsem se dobře, když jsem zase byl u vraždy. Přiválo to vzpomínky: pocit napětí v noci, nápor adrenalinu po špatné kávě v papírových kelímcích, všechny týmy pracující kolem – je to druh bláznivé energie obklopující střed, kde někdo leží mrtev. Když se člověk podívá na mrtvolu, vnímá jistou samozřejmost a současně nemožnou záhadu. I v nejjednodušší domácí rvačce, kde se žena nakonec rozhodla chlápka zastřelit, se podívá na ni, celou pokrytou jizvami a popáleninami od cigaret, a musí se ptát, proč právě dnes? Čím byl dnešek jiný? Je vždycky jasné, co je vidět, a vždycky je tady něco, co nehraje. Obě věci současně.

A při vraždě má pocit, že je až u základních pravd existence, pachů a všech ošklivých projevů smrti. Obvykle někdo křičí, tak tomu člověk naslouchá. A všednosti přestanou; kdosi zemřel, to je nevyhnutelný fakt jako balvan na silnici, který přinutí proud aut k objíždění. A v tomto odpuzujícím a opravdovém prostředí vypučí kamarádství, protože člověk pracuje přesčas s lidmi, které zná, které doopravdy velmi dobře zná, protože je vidí pořád. Los Angeles má čtyři vraždy denně; každých šest hodin se vyskytne další. A každý detektiv na scéně zločinu má už na triku deset dosud neobjasněných vyšetřování vražd, takže všichni doufají, že tu dnešní vyřeší hned a na fleku, aby jim nepřekážela. Takže konec, napětí a energie jsou smíchány do kupy.

A když to člověk dělá pár let, začne to mít rád. Ke svému překvapení jsem při vstupu do konferenční místnosti zjistil, že mi tohle všechno chybělo.

Konferenční místnost byla elegantní: černý stůl, černé židle s vysokými koženými opěradly, světla nočních mrakodrapů za skleněnými stěnami. V místnosti tiše hovořili technici, kteří se pohybovali kolem těla mrtvé dívky.

Měla krátce ostříhané blond vlasy. Modré oči, plné rty. Vypadala asi na pětadvacet. Štíhlá, s dlouhýma nohama, sportovní typ. Měla černé průsvitné šaty.

Graham byl ponořen do vyšetřování; stál u konce stolu, pošilhával na dívčiny černé lodičky s vysokými podpatky, tužkovou svítilnu v jedné ruce, zápisník v druhé.

Kelly, asistent ohledávače mrtvol, lepil papírové pytlíky na dívčiny ruce, aby je ochránil. Connor ho zastavil. „Počkejte minutku.“ Podíval se na jednu ruku, prohlédl zápěstí, podíval se zblízka pod nehty. Zběžně k jednomu nehtu přičichl. Pak rychle prsty ohnul, jeden po druhém.

„Neobtěžuj se,“ řekl Graham lakonicky. „Ještě nenastal rigor mortis, pod nehty není žádná kůže nebo vlákna látky. Ve skutečnosti bych řekl, že vůbec nic nenasvědčuje zápasu.“

Kelly natáhl pytlík přes ruku. Connor se ho zeptal: „Máte dobu smrti?“

„Pracuji na tom.“ Kelly nadzvedl dívčin zadek, aby umístil rektální sondu. „Podpažní termočlánky jsou už na místě. Za minutu to budeme vědět.“

Connor se dotkl látky černých šatů, zkontroloval značku. Helen, členka týmu z OSVM, řekla: „Je to Yamamoto.“

„To vidím,“ odvětil Connor.

„Co je Yamamoto?“ zeptal jsem se.

Helen vysvětlovala: „Velmi drahý japonský návrhář. Toto malé černé nic představuje aspoň pět tisíc dolarů. Za předpokladu, že to koupila v bazaru. Nové to stálo možná patnáct tisíc.“

„Dá se to vypátrat?“ zeptal se jí Connor.

„Možná. Záleží na tom, zda to koupila tady, v Evropě, nebo v Tokiu. Potrvá dva dny, než se to zjistí.“

Connor ztratil okamžitě zájem. „To je fuk. To už bude moc pozdě.“

Vytáhl malou tužkovou svítilnu s vláknovou optikou, kterou použil k prohlídce dívčiny hlavy a vlasů. Potom se kvapně podíval do obou uší, překvapeně zamumlal u pravého. Nakoukl jsem mu přes rameno a uviděl kapku zaschlé krve v propíchnuté dírce pro náušnici. Musel jsem mu překážet, protože na mne pohlédl. „Promiň, kóhai.“

Ustoupil jsem. „Pardon.“

Dále Connor přičichl k dívčiným rtům, rychle jí otevřel a zavřel čelisti a zašťoural v ústech, jako sondu použil tužkovou svítilnu. Potom jí otočil hlavu ze strany na stranu, že hleděla vlevo a vpravo. Nějakou dobu strávil jemným prohmatáváním krku, téměř ho svými prsty laskal.

A pak, zcela náhle, odstoupil od těla a prohlásil. „Dobrá, jsem hotov.“

A odkráčel z místnosti.

Graham vzhlédl. „Nikdy nestál jako policajt za moc.“

Zeptal jsem se. „Proč to říkáš? Slyšel jsem, že je velký detektiv.“

„Ale houby. Vidíš sám. Vždyť ani neví, co dělat. Nezná správný postup. Connor není žádný detektiv. Má jenom styky. Tak vyřešil všechny případy, kterými se proslavil. Pamatuješ na střílení při líbánkách Arakawových? Ne? Tuším, že to bylo předtím, než jsi k nám přišel, Petey-san. Kdy byl ten Arakawův případ, Kelly?“

„V šestasedmdesátém,“ řekl Kelly.

„Správně, v šestasedmdesátém. Zatraceně velký případ v tom roce. Pan a paní Arakawovi, mladý párek trávící své líbánky v Los Angeles, stojí na chodníku ve východní části města, když je zastřelí z projíždějícího auta. Typická vražda v gangsterském stylu. A co hůř, při pitvě se zjistí, že paní Arakawová byla těhotná. Tisk si na tom smlsnul: Městská policie v Los Angeles nedokáže zvládnout násilí gangů, psali. Z celého města chodí dopisy a peníze. Všichni jsou rozrušeni tím, co se stalo těmto mladým novomanželům. A samozřejmě detektivové, jimž byl tento případ přidělen, neobjeví ani hovno. Chci říct, jde o případ zavražděných Japonců; a oni se s tím nedostanou vůbec nikam.

Po týdnu zavolají Connora. A ten to vyřeší v jednom dnu. Hotovej zázrak. Teda on se k tomu dostal o týden později. Fyzické důkazy jsou už dávno v čudu, těla obětí už v Ósace, nároží, kde se to stalo, je zasypáno kupou zvadlých květin. Ale Connor dokáže zjistit, že mladičký pan Arakawa je v Ósace ošklivý a zlý chlapec. Dokáže, že gangsterská střelba na rohu ulic je ve skutečnosti vražda provedená yakuzou, objednaná v Japonsku tak, aby k ní došlo v Americe. A dokáže, že hanebný manžel je jenom nevinným přihlížejícím; chtěli vlastně zastřelit jeho ženu, věděli, že je těhotná, a chtěli uštědřit lekci jejímu otci. Tak. Connor to všechno převrátí. Senzace, co?“

„Myslíš, že to všechno dokázal pomocí svých japonských styků?“

„Uvažuj. Pokud vím, brzy potom odjíždí na rok do Japonska.“

„Co tam dělal?“

„Slyšel jsem, že pracoval jako člen ochranky pro vděčnou japonskou firmu. Znamenalo to, že se o něj postarali. Pracoval pro ně a oni mu zaplatili. Buď jak buď, tak si to vysvětluju. Nikdo neví, jak to bylo doopravdy. Ale ten chlap není detektiv. Kriste, jen se na něho teď podívej.“

Venku v átriu zíral Connor zasněně nebo snad přemýšlivě na vysoký strop. Díval se nejdříve jedním směrem, potom druhým. Zdálo se, že se snaží rozhodnout. Náhle rázně vykročil k výtahům, jako kdyby odcházel. Pak, bez výstrahy, se otočil na podpatku, vrátil se do středu místnosti a zastavil se. Poté začal zkoumat listy palem ve velkých květináčích rozstrkaných po místnosti.

Graham zavrtěl hlavou. „Co to je, zahrádkaření? Říkám ti, je to divný pavouk. Byl v Japonsku několikrát. Vždycky se vrátí. Nikdy mu to nevyjde. Japonsko je jako žena, s níž nemůže žít a bez níž nemůže žít, chápeš? Já sám to sakra nechápu. Já mám rád Ameriku. Aspoň to, co z ní zůstalo.“

Obrátil se k týmu z OSVM, který odcházel od mrtvého těla. „Už jste mi našli ty kalhotky?“

„Ještě ne, Torae.“

„Hledáme je, Tome.“

Zeptal jsem se: „Jaké kalhotky?“

Graham nadzvedl dívčinu sukni. „Tvůj přítel John se neobtěžoval, aby dokončil svou prohlídku, ale řekl bych, že tady máme něco důležitého. Zdá se, že z vagíny pomalu vytéká semeno, nemá na sobě kalhotky, a v krajině tříselné, kde byly servány, je rudá čára. Vnější genitálie jsou rudé a odřené. Je jasné, že měla násilný pohlavní styk, než ji zabili. Tak žádám kluky, aby našli kalhotky.“

Jeden z týmu řekl: „Možná, že žádné neměla.“

Graham nesouhlasil. „Ale měla, určitě měla.“

Otočil jsem se ke Kellymu. „A co drogy?“

Pokrčil rameny. „Dostaneme laboratorní hodnoty všech tekutin. Ale na první pohled vypadá čistě. Velice čistě.“ Všiml jsem si, že Kelly se teď zřetelně cítí nesvůj.

Graham to také zpozoroval. „Proboha, kvůli čemu seš tak utrápenej, Kelly? Zdržujeme tě od pozdního rande, nebo co?“

„Ne,“ odvětil Kelly, „ale abych řekl pravdu, nejenže nemáme žádný důkaz zápasu nebo drog – nevidím ani vůbec žádný důkaz, že byla zavražděna.“

Graham se vyděsil. „Žádný důkaz, že byla zavražděná? Děláš si legraci?“

Kelly prohlásil: „Má poranění krku, která naznačují, že mohla trpět jedním ze syndromů sexuální závislosti. Pod mejkapem má stopy, že byla škrcena už dřív, opakovaně.“

„Takže?“

„Takže, technicky řečeno, možná nebyla zavražděna. Možná smrt nastala z přirozených příčin.“

„Kristapána, nech toho.“

„Je docela možné, že jde o případ, kterému říkáme smrt ze zástavy. Okamžitá fyziologická smrt.“

„To znamená co?“

Pokrčil rameny. „Člověk jen tak zemře.“

„Úplně bezdůvodně?“

„No, ne doslova. Obvykle se vyskytne nějaké menší poranění, které se týká srdce nebo nervů. Ale poranění nestačí na to, aby způsobilo smrt. Měl jsem jeden případ, kdy desetileté děcko dostalo do prsou baseballovým míčkem – ne zvlášť tvrdě – a padlo mrtvé na školní dvorek. Nikdo nebyl v okruhu dvaceti metrů od něj. Další případ, žena měla menší automobilovou nehodu, udeřila hrudí do volantu, ne moc tvrdě, a zatímco otvírala dveře, aby vystoupila, zhroutila se a byla mrtvá. Zdá se, že se to stává při poranění krku nebo hrudi, které může podráždit nervy vedoucí k srdci. Je to tak, Torae, Technicky je náhlá smrt zjevně možná. A protože sexuální styk není zločin, nebyla by to vražda.“

Graham zašilhal. „Tak ty tvrdíš, že ji možná nikdo nezabil?“

Kelly pokrčil rameny. Vzal si svůj trhací blok. „Nic z toho nepíšu. Jako příčinu smrti uvádím zadušení způsobené uškrcením rukama, protože je pravděpodobné, že byla uškrcena. Ale měl bys myslet na to, že možná nebyla. Možná jen natáhla bačkory.“

„Tak jo,“ prohlásil Graham. „Založíme to. Pod fantazie úředního lékaře. Dokázal ji někdo z vás zatím identifikovat?“

Pátrací tým, stále prohledávající místnost, zamručel, že ne.

Kelly prohlásil. „Myslím, že mám čas smrti.“ Zkontroloval své teplotní sondy a odečítal hodnoty z grafu. „Zaregistroval jsem jádro třicet tři celých osm. Za okolní teploty místnosti to odpovídá až třem hodinám po smrti.“

„Až třem hodinám? To je velkolepé. Poslouchej, Kelly, už jsme věděli, že někdy dnes zemřela.“

„Nic přesnějšího ti nemůžu říct.“ Kelly zavrtěl hlavou. „Bohužel, křivky chladnutí se pod tři hodiny moc neliší. Vše, co mohu tvrdit, je to, že smrt nastala do tří hodin. Ale mám dojem, že je už mrtvá delší dobu. Řekl bych, že se to blíží třem hodinám.“

Graham se obrátil k pátracímu týmu. „Našel už někdo kalhotky?“

„Zatím ne, poručíku.“

Graham se rozhlédl po pokoji a prohlásil: „Kabelka nikde, kalhotky nikde.“

Zeptal jsem se: „Myslíš, že tady někdo poklidil?“

„Nevím. Ale nemá dívka, která přijde na večírek v šatech za třicet tisíc dolarů, obvykle s sebou kabelku?“

Potom se mi Graham podíval přes rameno a zasmál se: „Co bys tomu řekl, Petey-san? Přichází za tebou jedna z tvých obdivovatelek.“

Kráčela ke mně Ellen Farleyová, tisková sekretářka starosty. Bylo jí pětatřicet, tmavé blond vlasy měla krátce přistřižené a perfektně učesané jako vždy. Když byla mladší, živila se jako hlasatelka, ale pro kancelář starosty už pracovala řadu let. Ellen Farleyová byla chytrá, měla rychlé nohy a jedno z těch báječných těl, které si nechávala, pokud se vědělo, výhradně pro sebe.

Měl jsem ji dost rád, abych jí prokázal pár laskavostí, když jsem byl v tiskové kanceláři MPLA. Protože starosta a velitel policie se nenáviděli, přicházely žádosti z kanceláře starosty někdy od Ellen ke mně a já jsem je vyřizoval. Většinou maličkosti: zdržet uvolnění zprávy do víkendu, aby se objevila až v sobotu. Nebo oznámit, že obvinění v případu ještě nebylo vzneseno, i když už bylo. Udělal jsem to, protože Farleyová byla přímá a vždycky říkala, co si myslí. A vypadalo to, že nyní to bude stejné.

„Poslouchej, Pete,“ začala. „Nevím, co se tady děje, ale starosta vyslechl nějaké pořádně ostré stížnosti od pana Ishigury –“

„To si dovedu představit –“

„A starosta mne požádal, abych ti připomněla, že pod žádnou záminkou nesmí být představitelé města hrubí k cizím státním příslušníkům.“

Graham dodal hlasitě: „Zvláště když dávají tak velké příspěvky na volební kampaň.“

„Cizí státní příslušníci nemohou přispívat na americkou politickou kampaň,“ odpověděla Farleyová. „To přece víte.“ Pak začala mluvit tišeji: „Je to citlivý případ, Pete. Chci, aby sis dal pozor. Víš, že Japonci jsou citliví na to, jak se s nimi v Americe zachází.“

„Oukej, prima.“

Podívala se přes sklenčné stěny konferenční místnosti směrem k átriu. „Je to John Connor?“

„Ano.“

„Myslela jsem, že je už v penzi. Co tady dělá?“

„Pomáhá mi s případem.“

Farleyová se zamračila. „Víš, že Japonci na něj hledí se smíšenými pocity. Mají pro to speciální termín. Někdo, kdo Japonsko miluje a pak přejde do druhého extrému, je podle nich zrádce.“

„Connor není zrádce.“

„Ishigurovi připadalo, že s ním jednal hrubě.“

„Ishigura se snažil nařizovat nám, co máme dělat. Jenže tady je zavražděná dívka, na což všichni jako by zapomínali –“

„Prosím tě, Pete, nikdo se nesnaží diktovat ti, jak máš dělat svou práci. Říkám jen to, že musíš vzít v úvahu speciální –“

Zarazila se.

Dívala se na tělo.

„Ellen?“ zeptal jsem se. „Znáš ji?“

„Ne.“ Otočila se.

„Jsi si jistá?“

Viděl jsem, že jí ten pohled otřásl.

Graham se zeptal. „Viděla jste ji předtím dole?“

„Nejsem – možná. Myslím, že ano. Poslouchejte, chlapci, musím se vrátit.“

„Ellen! Prosím, nedělej drahoty.“

„Nevím, kdo to je, Pete. Víš, že bych ti řekla, kdybych to věděla. Jen buď k Japoncům zdvořilý. To je vše, co chtěl starosta vzkázat. Teď musím jít.“

Spěchala k výtahům. Pozoroval jsem, jak odchází a cítil jsem se nesvůj.

Graham ke mně přišel a zastavil se. „Má rozkošnou prdelku, ale nejedná na rovinu, kámo, ani s tebou.“

„Co tím chceš říct, ani se mnou?“

„Všichni vědí, že ty a Farleyová jste to spolu táhli.“

„O čem to mluvíš?“

Graham mě udeřil do ramene. „Nech toho. Seš teď rozvedený. Nikdo neřekne ani hovno.“

Řekl jsem: „To není pravda, Tome.“

„Můžeš si dělat, co chceš. Pěkný chlap jako ty.“

„Říkám ti, není to pravda.“

„Dobrá, prima.“ Zvedl ruce. „Moje chyba.“

Pozoroval jsem Farleyovou, jak podlézá pásku na druhé straně átria. Stiskla knoflík u výtahu, čekala, až přijede, a netrpělivě podupávala nohou.

Zeptal jsem se: „Doopravdy si myslíš, že ví, kdo je ta dívka?“

„Zatraceně jistě to ví,“ řekl Graham. „Víš, proč ji má starosta rád? Stojí mu za zadkem a našeptává jména všech lidí, kteří ho zajímají. Lidí, které neviděla celé roky. Manželů, manželek, dětí, všech. Farleyová ví, kdo ta dívka je.“

„Tak proč nám to neřekla?“

„Do prdele,“ pravil Graham. „Musí to být pro někoho důležité. Odstartovala jak namydlenej blesk, že jo? Řeknu ti, měli bychom raději zjistit, kdo je ta mrtvá. Protože by mě zatraceně dožralo, kdybychom se to dozvěděli jako poslední v městě.“

Connor se objevil na druhé straně místnosti, mával na nás.

„Copak zase chce?“ zeptal se Graham. „Že tak mává. Co to má v ruce?“

„Vypadá to jako kabelka,“ řekl jsem.

„Cheryl Lynn Austinová,“ četl Connor. „Narozena v Midlandu v Texasu, absolventka Texas State Technical Institute. Třiadvacet let. Má byt ve Westwoodu, ale není zde dost dlouho, aby si vyměnila řidičský průkaz z Texasu.“

Vysypal obsah kabelky na stůl. Strkali jsme do něj tužkami.

„Kde jste tu kabelku našel?“ zeptal jsem se. Byla malá, tmavá, s korálkovým držadlem, perlovou přezkou. Navržená ve čtyřicátých letech. Drahá.

„Byla ukrytá v palmě blízko konferenční místnosti.“ Connor otevřel zip malé přihrádky. Na stůl vypadla rolička nových stodolarových bankovek. „Velmi pěkné. O slečnu Austinovou bylo dobře postaráno.“

Zeptal jsem se: „Žádné klíčky od auta?“

„Ne.“

„Takže s někým přijela.“

„A zjevně měla v úmyslu také s někým odjet. V taxi se sto dolarů nerozmění.“

Byla tam také zlatá American Express Card. Rtěnka a pudřenka. Krabička mentolových cigaret Mild Seven, japonská značka. Karta nočního klubu Daimashi v Tokiu. Čtyři malé modré pilulky. To bylo asi vše.

Connor strčil do kabelky tužku a obrátil ji vzhůru nohama. Na stůl vypadly malé zelené vločky. „Víte, co to je?“

„Ne,“ řekl jsem. Graham si je prohlížel lupou.

Connor pravil: „Jsou to burské oříšky obalené ve wasabi.“

Wasabi je zelené koření, který se podává v japonských restauracích. Nikdy jsem neslyšel o burských oříšcích obalených ve wasabi.

„Nevím, prodávají-li se mimo Japonsko.“

Graham zachrochtal. „Viděl jsem dost. Tak co si myslíš teď, Johne? Dodá Ishigura ty svědky, o které jsi žádal?“

„Nečekal bych je brzy,“ odvětil Connor.

„Sakra správně,“ souhlasil Graham. „Neuvidíme je až do pozítří, dokud je jejich právníci nenaučí, co mají přesně říct.“ Odstoupil od stolu. „Uvědomujete si, proč nás zdržují? Tu dívku zabil Japonec. O to tu jde.“

„To je možné,“ řekl Connor.

„Milej, kámo. Víc než možné. Jsme tady. Je to jejich budova. A ta dívka je právě ten typ, po kterém jedou. Americká krásná růže s dlouhou stopkou. Víte, že všichni ti malí chlápci chtěj obtahovat volejbalistky.“

Connor pokrčil rameny. „Možná.“

„Nedělej se,“ řekl Graham. „Víš, že ti chlápci si doma moc neužijou. Nacpaní v metru, pracují ve velkých společnostech. Nedá se říct, co si myslí. Pak se dostanou sem, pryč od pout domova, a náhle jsou bohatí a svobodní. Můžou dělat, co se jim zachce. A někdy se jeden z nich trochu zblázní. Řekni, že nemám pravdu.“

Connor se na Grahama dlouze zadíval. Konečně se zeptal: „Takže, jak ty to vidíš, Tome, japonský vrah se rozhodl oddělat tuto dívku na stole v konferenční místnosti firmy Nakamoto?“

„Správně.“

„Jako symbolický čin?“

Graham pokrčil rameny. „Kruci, kdo ví? Nemluvíme zde o normálnosti. Ale jedno ti řeknu. Dostanu toho sráče, který to udělal, i kdyby to byla poslední věc, kterou udělám.“

5.

Výtah rychle klesal. Connor se opřel o sklo. „Je mnoho důvodů nenávidět Japonce,“ řekl, „ale Graham nezná žádný z nich.“ Povzdechl si. „Víš, co o nás říkají?“

„Co?“

„Říkají, že příliš horlivě děláme teorie. Říkají, že nevěnujeme dost času pozorování světa, že nevíme, jak v něm věci skutečně existují.“

„Je to myšlenka učení zen?“

„Ne,“ zasmál se. „Jen pozorování. Zeptej se prodavače počítačů, co si myslí o svých amerických protějšcích, a řekne ti to. Každý v Japonsku, kdo jedná s Američany, si to myslí. A když se podíváš na Grahama, uvědomíš si, že mají pravdu. Graham nemá žádnou opravdovou znalost, žádnou zkušenost z první ruky. Má jen sbírku předsudků a fantazií ze sdělovacích prostředků. Neví o Japoncích nic – a nikdy ho nenapadne, aby něco zjistil.“

Zeptal jsem se: „Myslíte si tedy, že se mýlí? Nezabil ji Japonec?“

„To jsem neřekl, kóhai,“ odvětil. „Je dost možné, že Graham má pravdu. Ale v tomto momentě –“

Dveře se otevřely, uviděli jsme oslavu, uslyšeli hudbu hrající Měsíční serenádu. Dva páry ze slavnosti vstoupily do výtahu. Vypadali jako obchodníci s nemovitostmi: muži prošedivělí a s vybraným vzezřením, ženy hezké a trošku rozplizlé. Jedna žena řekla: „Je menší, než jsem si myslela.“

„Ano, droboučká. A ten… to byl její přítel?“

„Tuším. Nebyl s ní ten z videa?“

„Myslím, že to byl on.“

Jeden z mužů se zeptal: „Myslíte, že si nechala udělat kozy?“

„Nenechala si je snad udělat každá?“

Druhá žena se zachichotala. „Kromě mne, ovšem.“

„Správně, Christine.“

„Ale přemýšlím o tom. Vidělas Emily?“

„Ó, ta si je nechala udělat tak velké.“

„No, Jane s tím začala, potvora. Teď je každá chce velké.“

Muži se otočili a dívali se z okna. „To je sakra budova,“ prohlásil jeden. „Detaily jsou fantastické. Muselo to stát balík. Děláš teď hodně s Japonci, Rone?“

„Asi dvacet procent,“ řekl druhý. „To je o dost míň než loni. Přinutilo mě to pilovat golf, protože oni chtějí vždycky hrát golf.“

„Dvacet procent tvého obchodu?“

„Jo. Kupují teď Orange County.“

„Ovšem. Los Angeles už vlastní,“ zasmála se jedna žena.

„No, skoro. Vlastní budovu firmy Areo naproti,“ řekl muž a ukázal z okna. „Tuším, že teď mají sedmdesát, pětasedmdesát procent centra Los Angeles.“

„A ještě víc na Havaji.“

„K čertu, oni vlastní Havaj – devadesát procent Honolulu, sto procent pobřeží Koná. Budují golfová hřiště jako blázni.“

Jedna žena se zeptala: „Bude ta slavnost zítra v televizi? Měli tam dost kamer.“

„Musíme se dívat.“

Výtah řekl: „Mósugu de gozaimasu.“

Přijeli jsme na podlaží, kde byly garáže, a lidé vystoupili. Connor je pozoroval, jak odcházejí, a potřásl hlavou. „V žádné jiné zemi na světě bys neslyšel lidi tak klidně diskutovat o tom, že se jejich města a státy prodávají cizincům.“

„Diskutovat?“ podivil jsem se. „Ti patřili k těm, kteří je prodávají.“

„Ano. Američané se do prodeje hrnou. Japonci nad tím žasnou. Myslí si, že pášeme hospodářskou sebevraždu. A mají samozřejmě pravdu.“ Zatímco mluvil, stiskl na panelu výtahu tlačítko s nápisem POUZE V NOUZI.

Zazněl tichý bodavý zvonek.

„Proč jste to udělal?“

Connor se díval do videokamery upevněné v rohu u stropu a bodře pokynul. Ozval se hlas z reproduktoru: „Dobrý večer, policisté. Můžu vám pomoct?“

„Ano,“ odvětil Connor. „Mluvíme s ostrahou budovy?“

„Naprosto správně, pane. Je něco v nepořádku s vaším výtahem?“

„Kde jste umístěni?“

„Jsme na úrovni foyeru, jihovýchodní roh, za výtahy.“

„Velmi vám děkuji,“ ukončil Connor hovor. Zmáčkl tlačítko označené foyer.

6.

Kancelář ostrahy ve věži Nakamoto byla malá místnost, snad pět krát sedm metrů. Dominovaly jí tři velké, ploché videopanely, každý rozdělený do tuctu menších monitorů. Právě teď byly na většině z nich jen černé obdélníky. Ale jedna řada ukazovala záběry z foyeru a garáže; další řada ukazovala slavnost v plném proudu a třetí řada policejní týmy na šestačtyřicátém podlaží.

Službu měl strážný Jerome Phillips. Byl to černoch, kolem pětačtyřiceti. Šedou uniformu bezpečnostní služby firmy Nakamoto měl u krku vlhkou a v podpaždí tmavou. Když jsme vešli, požádal nás, abychom nezavírali dveře. Vypadal zjevně nesvůj, že jsme tam. Vytušil jsem, že něco skrývá, ale Connor se k němu choval přátelsky. Ukázali jsme své odznaky a potřásli si s ním rukama. Connorovi se zdařilo navodit atmosféru, že jsme všichni profíci, kteří si jen tak trochu povídají. „Musíte mít dnes fofry, pane Phillipsi.“

„Jo, jistě. Recepce a tak, to všecko.“

„A přecpáno, v tak malé místnosti.“

Otřel si pot z čela. „Jo, to máte svatou pravdu. Všichni se sem nacpali. Ach bože.“

Zeptal jsem se: „Kdo všichni?“

Connor po mně střelil pohledem. „Když Japonci odešli ze šestačtyřicátého podlaží, přišli sem a pozorovali nás na monitorech. Je to tak, viďte pane Phillipsi?“

Phillips přikývl. „Ne úplně všichni, ale bylo jich docela dost. Přišli sem, kouřili své zatracené cigarety, civěli, popotahovali a nechávali kolovat faxy.“

„Faxy?“

„Jo, každých pár minut někdo přinesl další fax. Psaný japonsky. Podávali si ho mezi sebou, komentovali ho. Pak jeden z nich odešel, aby poslal faxem odpověď. Zbytek tady zůstal a pozoroval vás tam nahoře.“

Connor se zeptal: „A poslouchali nás také?“

Phillips zavrtěl hlavou. „Ne. Nemáme sem zvukové linky.“

„To mě překvapuje,“ řekl Connor. „Toto zařízení vypadá tak na úrovni.“

„Na úrovni? K čertu, to je nejlepší na světě. Teda já vám něco povím. Tihle lidi to dělají správně. Mají nejlepší hlásiče požáru a nejlepší systém prevence požáru. Nejlepší systém proti zemětřesení. A samozřejmě nejlepší elektronický zabezpečovací systém: nejlepší kamery, detektory, všecko.“

„To vidím,“ přisvědčil Connor. „Proto mě překvapilo, že nemají zvuk.“

„Ne. Bez zvuku a bez barvy. Používají jen černobílé video s vysokým rozlišením. Neptejte se mě proč. Má to něco společného s kamerami a jak jsou napojeny, víc o tom nevím.“

Na plochých panelech jsem viděl pět různých záběrů šestačtyřicátého podlaží, jak bylo vidět různými kamerami. Japonci zřejmě instalovali kamery na celém podlaží. Vzpomněl jsem si, jak se Connor procházel átriem a koukal do stropu. Tehdy si musel všimnout kamer.

Nyní jsem sledoval Grahama v konferenční místnosti, jak diriguje jednotlivé skupiny. Kouřil cigaretu, což bylo na scéně zločinu úplně proti předpisům. Viděl jsem Helen, jak se protahuje a zívá. Mezitím se Kelly chystal přesunout dívčino tělo ze stolu na pojízdné lehátko, než ho strčí do vaku se zipem, a byl –

Pak mě to praštilo.

Oni tam nahoře mají kamery.

Pět různých kamer.

Pokrývajících kompletně celé patro.

Vyjekl jsem: „Ó, můj bože,“ a otočil jsem se úplně bez sebe vzrušením. Chtěl jsem právě něco poznamenat, když se na mne Connor nenuceně usmál a položil mi ruku na rameno. Stiskl mi ho – silně.

„Poručíku,“ pravil.

Bolest byla k nesnesení. Snažil jsem se neucuknout. „Ano, kapitáne?“

„Přemýšlím, nebude-li vám vadit, když položím panu Phillipsovi jednu nebo dvě otázky.“

„Ne, kapitáne. Jen se do toho pusťte.“

„Snad byste to mohl zapisovat.“

„To je dobrý nápad, kapitáne.“

Uvolnil mé rameno. Vzal jsem si zápisník.

Connor si sedl na kraj stolu a spustil: „Pracujete v ostraze firmy Nakamoto dlouho, pane Phillipsi?“

„Ano, pane. Nyní asi šest let. Začal jsem v jejich továrně v La Habra a když jsem si poranil nohu – při automobilové nehodě – a nemohl tak dobře chodit, přeřadili mě k ostraze v továrně. Abych nemusel tolik chodit, víte. Když potom otevřeli fabriku v Torrance, převedli mě tam. Má žena tam také dostala práci. Dělá se tam montáž součástí pro Toyotu. Když potom otevřeli tuto budovu, přeřadili mě sem, na noční.“

„Rozumím. Dohromady šest let.“

„Ano, pane.“

„Musí se vám to líbit.“

„No, řeknu vám, mám tu jisté zaměstnání. A to je v Americe něco. Vím, že si o černoších nemyslí nic moc, ale zacházeli se mnou vždycky dobře. Předtím jsem dělal pro GM ve Van Nuys, a to je… víte, to je v prdeli.“

„Ano,“ sympatizoval s ním Connor.

„Ta továrna,“ rozpovídal se Phillips a zakroutil nad vzpomínkou hlavou. „Panebože! Ti přiblblí vedoucí, které posílali do dílen. Nevěřili byste tomu. Zasraní inženýři ekonomie z Detroitu, takový chudinky, neznali ani hovno. Nevěděli, jak pracuje linka. Nerozeznali razidlo od raznice. Ale dávali příkazy mistrům. Všichni berou dvě stě zasraných táců za rok a neznají ani hovno. A nic se nikdy nepovedlo. Všechna auta stála za hovno. Ale tady,“ zaklepal na pult, „tady, když mám problém nebo něco nefunguje, někomu to ohlásím. A oni hned přijdou, a znají systém – jak to pracuje – a já jim řeknu, o co jde, a je to opraveno. Hned. Problémy se tady řeší. To je rozdíl. Řeknu vám, ti lidé si všeho všímají.“

„Takže se vám tady líbí.“

„Vždy se mnou zacházeli slušně,“ přikývl Phillips.

Zdálo se mi, že to neřekl právě vřele. Měl jsem pocit, že tento chlapík není svým zaměstnavatelům oddán, a pár otázek by dokázalo vrazit klín. Stačilo by, abychom tomu trochu pomohli.

„Loyalita je důležitá,“ pokyvoval Connor.

„Pro ně určitě,“ potvrdil. „Čekají, že člověk projeví pro firmu plné nadšení. Takže vždycky přicházím o patnáct nebo dvacet minut dřív a zůstávám ještě patnáct nebo dvacet minut po šichtě. Mají rádi, když tomu dáte trochu přesčasu. Dělal jsem stejnou věc ve Van Nuys, ale nikdo si toho nikdy nevšiml.“

„A kdy vám začíná směna?“

„Pracuju od devíti do sedmi.“

„A dnes? Kdy jste přišel do služby?“

„Ve třičtvrtě na devět. Jak jsem řek, chodím o čtvrt hodiny dřív.“

Původní hlášení bylo zachyceno kolem osmi třiceti. Přišel-li tedy tento muž v osm čtyřicet pět, bylo to aspoň o patnáct minut později a nemohl vidět vraždu. „Kdo měl službu před vámi?“

„No, obvykle je to Ted Cole. Ale já nevím, jestli dnes sloužil.“

„Pročpak ne?“

Strážný si otřel rukávem čelo a díval se stranou.

„Pročpak ne, pane Phillipsi?“ zeptal jsem se poněkud důrazněji. Strážný zamrkal, zamračil se, nic neříkal.

Connor řekl tiše: „Protože Ted Cole tady nebyl, když pan Phillips dnes přišel, že ne, pane Phillipsi?“

Strážný zavrtěl hlavou. „Ne, nebyl.“

Chtěl jsem položit další otázku, Connor však zvedl ruku. „Představuji si, pane Phillipsi, že jste musel být pěkně překvapen, když jste ve tři čtvrtě na devět přišel sem do místnosti.“

„Máte zatracenou pravdu, že jsem byl překvapený,“ přisvědčil Phillips.

„Co jste udělal, když jste to uviděl?“

„No, hned jsem se toho chlápka zeptal: ‚Můžu vám pomoct?‘ Velice zdvořile, ale důrazně. Chci zdůraznit, tohle je místnost pro strážné. A já nevím, co je to za chlápka, nikdá předtím jsem ho neviděl. A tomu chlápkovi tekly nervy. Pořádně. Odpoví mně: ‚Odprejskni.‘ Doopravdy agresivní, jako by mu patřil celý svět. A odstrčí mě, svou aktovku si bere s sebou. Říkám: ‚Promiňte, pane. Musím vidět nějaký doklady.‘ Vůbec mi neodpoví, jenom jde dál. Ven z haly a po schodech dolů.“

„Nesnažil jste se ho zastavit?“

„Ne, pane. Nesnažil.“

„Protože to byl Japonec?“

„Došlo vám to správně. Ale zavolal jsem centrální ostrahu – je nahoře v devátém podlaží – abych jim řek, že jsem tu někoho načapal. A oni říkají: ‚Nedělej si starosti, všecko je prima.‘ Ale slyším jim v hlase, že jsou taky našponovaní. Všici jsou našponovaní. A potom vidím na obrazovce… mrtvé děvče. Konečně mi došlo, o co kráčí.“

Connor se zeptal: „Ten muž, kterého jste viděl, můžete ho popsat?“

Strážný pokrčil rameny. „Třicet, pětatřicet. Středně velký. Tmavomodrý oblek, jaký nosí všichni. Měl vlastně širší boky než většina z nich. Na kravatě měl vzorek s trojúhelníky. Jo – a jizvu na ruce jako spáleninu nebo tak něco.“

„Na které ruce?“

„Na levé. Všimnul jsem si jí, když zavíral aktovku.“

„Zahlédl jste, co měl v aktovce?“

„Ne.“

„Ale zavíral ji, když jste přišel do místnosti?“

„Ano.“

„Měl jste dojem, že odsud něco odnesl?“

„To doopravdy nemůžu říct, pane.“

Phillipsovo uhýbání mě začalo štvát. Zeptal jsem se: „Co myslíte, že si odnesl?“

Connor po mně střelil pohledem.

Strážný se stáhl. „Já doopravdy nevím, pane.“

Connor prohlásil: „Samozřejmě, že ne. Nemůžete přece vědět, co někdo v aktovce. Mimochodem, děláte si tady záznamy z bezpečnostních kamer?“

„Ano, nahráváme to.“

„Můžete mi ukázat, jak to děláte?“

„No jasně.“ Strážný vstal od stolu a otevřel dveře na druhém konci místnosti. Šli jsme za ním do dalšího prostoru, který vypadal skoro jako šatník, nacpaného od podlahy po strop malými kovovými boxy, popsanými šablonou japonským písmem kanji a označenými i anglicky. Na všech žhnula červená světla a svítila počítadla z diod emitujících světlo, se stále narůstajícími čísly.

Phillips vysvětloval: „To jsou naše videomagnetofony. Zaznamenávají signály ze všech kamer v budově. Jsou osmimilimetrové, černobílé, s vysokým rozlišením.“ Pozvedl malou kazetu, která vypadala jako kazeta na nahrávání zvuku. „Na každou se vejde záznam osmi hodin. Měníme je v devět večer, takže to je první, co dělám, když přijdu do služby. Vyndám staré a přepnu na nové.“

„Měnil jste kazety dnes večer v devět?“

„Ano, pane. Právě tak jako vždycky.“

„A co děláte s kazetami, které vyndáte?“

„Ukládáme je do přihrádek tady dole,“ sklonil se a ukázal nám několik dlouhých, nízkých zásuvek. „Uchováváme všecko z kamer dvaasedmdesát hodin. To jsou tři dny. Zůstává tady vždycky dohromady devět sad pásků. A každou sadu rotujeme jednou za tři dny. Chápete?“

Connor váhal. „Snad bych si to měl raději zapsat.“ Vytáhl malý notýsek a pero. „Takže, každá páska vydrží osm hodin, máte tedy devět různých sad…“

„Správně, správně.“

Connor chvilku psal, pak zlostně zatřásl perem. „To zatracené pero. Došel inkoust. Máte tady odpadkový koš?“

Phillips ukázal do kouta. „Támhle.“

„Děkuji vám.“

Connor zahodil pero. Podal jsem mu své. Pokračoval v zapisování. „Říkal jste, pane Phillipsi, že máte devět sad…“

„Správně. Každá sada je označena písmeny, od A do I. Když v devět přijdu, vyhodím pásky a podívám se, jaké písmeno tam už je, a nasadím další. Jako dnes, vyndal jsem sadu C, tak jsem tam dal sadu D, na kterou se právě nahrává.“

„Rozumím,“ přisvědčil Connor. „A pak jste dal sadu C do jedné z těchto zásuvek?“

„Správně.“ Otevřel zásuvku. „Do téhle.“

Connor se zeptal: „Smím?“ Letmo pohlédl na úhledně popsané řady pásek. Potom kvapně otevřel další zásuvky a podíval se na další sady pásek. Až na různá písmena vypadaly všechny zásuvky totožně.

„Myslím, že už tomu rozumím,“ prohlásil Connor. „Vy vlastně děláte to, že rotujete devět sad.“

„Přesně tak.“

„Takže každá sada je použita vždy jednou za tři dny.“

„Správně.“

„A jak dlouho používá bezpečnostní služba tento systém?“

„Budova je nová, ale už jedeme, no, možná dva měsíce.“

„Musím říct, že je to velmi dobře propracovaný systém,“ řekl Connor pochvalně. „Děkuji vám, že jste nám to vysvětlil. Mám ještě pár dalších otázek.“

„Jistě.“

„Nejdříve tahle počítadla –“ ukázal Connor na luminiscenční diody na videomagnetofonech. „Vypadá to, že ukazují čas, který uběhl od začátku nahrávání. Je to správné? Protože teď je skoro jedenáct, vy jste tam dal pásky v devět, horní nahrávač ukazuje 1:55:30, další 1:55:10 a tak dále.“

„Ano, to je správné. Dal jsem tam pásky jednu po druhé. Proto se od sebe o několik sekund liší.“

„Rozumím. Tyto všechny ukazují skoro dvě hodiny. Ale vidím, že na jednom magnetofonu uplynulo jen třicet minut. Znamená to, že je pokažený?“

„No jo,“ zamračil se Phillips. „Je to možné. Protože pásky jsem měnil jednu po druhé, jak jsem řek. Tyhle magnetofony jsou vyrobeny nejnovější technologií, ale někdy se něco porouchá. Jednou jsme měli problémy s napájením. Mohlo by to být ono.“

„Ano. To je docela možné,“ souhlasil Connor. „Můžete mi povědět, která kamera je připojena k tomu magnetofonu?“

„Ano, ovšem.“ Phillips přečetl číslo magnetofonu a vyšel do hlavní místnosti s monitory. „Je to kamera čtyři-šest lomeno šest,“ pravil. „To je tenhle záběr.“ Poklepal na obrazovku.

Byla to kamera z átria, která ukazovala celkový pohled na šestačtyřicáté podlaží.

„Koukněte,“ vysvětloval Phillips, „krása tohohle systému je v tom, že i když se jeden z magnetofonů zmrví, jsou na tom podlaží ještě další kamery. Videomagnetofony dalších kamer se zdají být v pořádku.“

„Ano, zdají,“ souhlasil Connor. „Mimochodem, můžete mi říct, proč je na šestačtyřicátém podlaží tolik kamer?“

„Já jsem vám jako nic neřekl,“ odpověděl Phillips. „Ale víte, jak milují výkonnost. Říká se, že budou kaizen pracovníky kanceláře.“

„Takže v podstatě tyto kamery instalovali, aby hlídali během dne pracovníky a donutili je k vyšší výkonnosti?“

„Tak jsem to slyšel.“

„No, myslím, že je to tak,“ souhlasil Connor. „Jo, ještě jednu otázku. Máte adresu Teda Cola?“

Phillips zavrtěl hlavou. „Ne, nemám.“

„Byl jste s ním někdy venku, stýkal se s ním?“

„Byl, ale ne často. Je to divný chlapík.“

„Byl jste někdy v jeho bytě?“

„Ne. Je trochu tajnůstkář. Myslím, že žije s matkou nebo kým. Obvykle chodíváme do toho baru, Palomino, u letiště. Líbí se mu tam.“

Connor přikývl. „A poslední otázka: kde je nejbližší telefonní automat?“

„Venku v hale, vpravo u záchodů. Ale můžete použít telefon tady.“

Connor vřele potřásl strážnému rukou. „Pane Phillipsi, oceňuji, že jste nám věnoval tolik času.“

„To je v pořádku.“

Dal jsem strážnému svou vizitku. „Pokud si později vzpomenete na něco, co by nám mohlo být užitečné, pane Phillipsi, nerozmýšlejte se a zavolejte mi.“ A odešel jsem.

7.

Connor stál u telefonního automatu v hale. Byla to jedna z těch nových budek, která má dva přístroje, na každé straně jeden, takže na stejné lince mohou hovořit současně dvě osoby. Ty budky zavedli před léty v Tokiu a teď se začaly objevovat všude v Los Angeles. Pacific Bells už není hlavním dodavatelem amerických veřejných telefonů. Japonští výrobci pronikli i na náš trh. Pozoroval jsem, jak si Connor zapisuje číslo telefonu do zápisníku.

„Co to děláte?“

„Musíme odpovědět na dvě otázky. Ta první zní, jak došlo k zabití dívky v podlaží kanceláří. Ale potřebujeme také zjistit, kdo nám první zavolal a oznámil vraždu.“

„A vy myslíte, že mohl volat z tohoto telefonu?“

„Možná.“

Zavřel zápisník a mrkl na hodinky. „Je pozdě. Měli bychom sebou raději hodit.“

„Myslím, že děláme velkou chybu.“

„Pročpak?“ zeptal se Connor.

„Neměli bychom nechávat pásky v té strážní místnosti. Co když je někdo vymění, zatímco budeme pryč?“

„Už je vyměnili,“ prohlásil Connor.

„Jak to víte?“

„Obětoval jsem úplně dobré pero, abych to zjistil. Teď pojďme.“ Šel ke schodům vedoucím dolů do garáže. Následoval jsem ho.

„Koukni,“ vysvětloval Connor, „když Phillips poprvé vysvětlil ten jednoduchý systém rotace, bylo mi okamžitě jasné, že mohlo dojít k výměně. Otázka byla, jak to dokázat.“

Jeho hlas se rozléhal po betonovém schodišti. Pokračoval v cestě dolů, bral schody po dvou. Spěchal jsem, abych mu stačil.

Connor pokračoval: „Kdyby pásky vyměnili, jak by si při tom počínali? Pracovali by kvapně, nervózně. Měli by strach, aby neudělali chybu. Určitě by nechtěli po sobě nechat žádnou inkriminující pásku. Tak by asi vyměnili celou sadu a nahradili ji. Ale nahradili ji čím? Nemůžou tam jen dát další sadu, protože dohromady je jenom devět sad pásek, někdo by si snadno mohl všimnout, že jedna sada chybí a je jich jen osm. Byla by tam zjevně prázdná přihrádka. Ne, museli by nahradit sadu, kterou si chtějí odnést, úplně novou sadou. Dvacet úplně nových pásek. A to znamenalo, že jsem musel prohlédnout odpadky.“

„Proto jste zahodil pero?“

„Ano. Nechtěl jsem, aby Phillips věděl, co dělám.“

„No a?“

„Koš byl plný zmačkaných plastických obalů. Takových, do nichž se balí nové videokazety.“

„Rozumím.“

„Jakmile jsem věděl, že pásky vyměnili, zůstávala jen otázka, kterou sadu. Tak jsem hrál hloupého a podíval se do všech zásuvek. Pravděpodobně sis všimnul, že sada C, kterou Phillips vyndal, když přišel do služby, měla maloučko bělejší nálepky než další sady. Byly jen o trochu světlejší, protože pásky se používají jen dva měsíce, ale dalo se to poznat.“

„Rozumím.“ Někdo přišel do místnosti bezpečnostní služby, vyndal z tašky dvacet nových pásek, rozbalil je, napsal nové štítky, vrazil je do videomagnetofonů a vyměnil je tak za původní pásky, na nichž je nahraná vražda.

„Domnívám se, že Phillips o tom ví víc, než nám řekl,“ dodal jsem.

„Možná,“ připustil Connor, „ale máme na práci důležitější věci. Tak či onak, nemůže vědět všechno. Vraždu oznámili kolem půl deváté. Phillips přišel ve tři čtvrtě na devět. Takže vraždu neviděl. Můžeme předpokládat, že předchozí strážný, Cole, ji viděl. Ale ve tři čtvrtě na devět byl Cole pryč, v místnosti byl neznámý Japonec a zavíral aktovku.“

„Myslíte, že právě on vyměnil pásky?“

Connor přikývl. „Je to velmi pravděpodobné. Ani by mě nepřekvapilo, kdyby to byl sám vrah. Doufám, že to zjistíme v bytě slečny Austinové.“ Rázně otevřel dveře, vešli jsme do garáže.

8.

Hosté večírku čekali v řadě na zřízence, kteří jim přiváželi auta. Viděl jsem Ishiguru rozmlouvat se starostou Thomasem a jeho ženou. Connor mě vedl k nim. Ishigura stál vedle starosty a byl tak srdečný, že se skoro lísal. Přivítal nás velkým úsměvem. „Á, pánové. Postupuje vaše vyšetřování uspokojivě? Mohl bych vám být ještě nějak nápomocen?“

Nerozlítil jsem se doopravdy až do tohoto momentu: dokud jsem neviděl, jak to hraje před starostou. Rozzuřilo mě to tak, že jsem začal rudnout. Ale Connor to vzal jen tak, mimochodem.

„Děkuji vám, Ishiguro-san,“ řekl s lehkou úklonou. „Vyšetřování postupuje dobře.“

„Dostává se vám veškeré pomoci, kterou jste požadoval?“ zeptal se Ishigura.

„Ale ano,“ odtušil Connor. „Všichni jsou velmi nápomocni.“

„Dobře, dobře. To mne těší.“ Ishigura pohlédl na starostu a také se na něho usmál. Zdálo se, že se ani jinak tvářit neumí.

„Ale,“ pokračoval Connor, „je zde ještě jedna věc.“

„Jen to řekněte. Je-li zde něco, co můžeme udělat…“

„Vypadá to, že zmizely bezpečnostní pásky.“

„Bezpečnostní pásky?“ zamračil se Ishigura, zjevně zaskočen.

„Ano,“ přisvědčil Connor. „Nahrávky z kontrolních bezpečnostních kamer.“

„O tom nic nevím,“ tvrdil Ishigura. „Ale mohu vás ujistit, že pokud nějaké pásky existují, dostanete je.“

„Děkuji vám,“ řekl Connor. „Bohužel se zdá, že kritické pásky byly z místnosti bezpečnostní služby firmy Nakamoto odstraněny.“

„Odstraněny? Pánové, věřím, že muselo dojít k nějakému omylu.“

Starosta tuto výměnu názorů pozorně sledoval.

Connor pravil: „Snad, ale myslím, že ne. Uspokojilo by nás, pane Ishiguro, kdybyste se na tuto věc podíval sám.“

„To určitě udělám,“ prohlásil Ishigura. „Musím však opakovat, že si nedovedu představit, kapitáne Connore, jak by takové pásky zmizely.“

„Děkuji vám za to, že to prozkoumáte, pane Ishiguro,“ řekl Connor.

„Není zač, kapitáne,“ usmíval se stále Ishigura. „Je mi potěšením pomáhat vám, jak jen mohu.“

„Čubčí syn,“ zaklel jsem. Jeli jsme na západ po dálnici Santa Monica. „Ten hajzl se nám díval přímo do očí a lhal.“

„Je to k vzteku,“ souhlasil Connor. „Ale chápej, Ishigura to cítí jinak. Když stojí vedle starosty, vidí sám sebe v jiné souvislosti, s jinou řadou povinností a požadavků na své chování. Protože je citlivý na souvislost, je schopen jednat jinak, bez jakéhokoliv vztahu ke svému dřívějšímu chování. Nám se jeví jako jiná osoba. Ale Ishigura cítí, že se jenom chová přiměřeně.“

„Štve mě, jak si věřil.“

„Samozřejmě si věřil,“ řekl Connor. „A byl by docela překvapen, kdyby zjistil, že se na něj zlobíš. Považuješ ho za nemorálního. On tě považuje za naivního. Protože pro Japonce je konzistentní chování nemožné. Japonec se stává jinou osobou podle toho, v jakém postavení jsou lidé kolem něj. Stává se dokonce jinou osobou, když se pohybuje v různých místnostech vlastního domu.“

„Jo,“ řekl jsem. „To je prima, ale to nic nemění na tom, že je to prolhaný čubčí syn.“

Connor se na mě podíval. „Mluvil bys takhle ke své matce?“

„Ovšem že ne.“

„Tak se také měníš podle kontextu. Děláme to vlastně všichni. Američané pouze věří, že existuje jakési jádro individuality, které se od jednoho momentu k druhému nemění. A Japonci věří, že kontext určuje všechno.“

„Připadá mi to jako záminka pro lhaní.“

„Nevidí to jako lhaní.“

„Ale je to lhaní.“

Connor pokrčil rameny. „Jen z tvého hlediska, kóhai. Z jeho ne.“

„K čertu.“

„Podívej se, můžeš si vybrat. Můžeš Japoncům porozumět a jednat s nimi, jací jsou, nebo se můžeš dožrat. Ale naším problémem v této zemi je, že s Japonci nejednáme tak, jací doopravdy jsou.“

Auto vjelo do hluboké díry a zhouplo se tak prudce, až spadlo sluchátko z telefonu. Connor ho zvedl z podlahy a dal ho zpět do vidlice.

Vpředu jsem uviděl výjezd do Bundy. Přejel jsem do pravého pruhu. „Jedna věc mi není jasná. Proč si myslíte, že muž s aktovkou ve strážnici mohl být vrah?“

„Vzhledem k časové souvislosti. Chápej, vraždu oznámil někdo v osm třicet dva. Za necelých patnáct minut, v osm čtyřicet pět, je dole Japonec, mění pásky, maže stopy. To je velice rychlá reakce. Příliš rychlá na japonskou firmu.“

„Pročpak?“

„Japonské organizace ve skutečnosti reagují na krizi velice pomalu. Při přijímání rozhodnutí spoléhají na precedenty, když situace nemá precedent, lidé nevědí jak se chovat. Vzpomínáš si na faxy? Jsem si jist, že faxy putovaly sem a tam na vedení firmy Nakamoto v Tokiu celou noc. Nepochybně se firma ještě teď snaží rozhodnout co dělat. Japonská organizace se jednoduše v nové situací nedokáže rychle rozhýbat.“

„Ale jednotlivec, který jedná sám, to dokáže?“

„Ano, přesně tak.“

„A proto si myslíte, že muž s aktovkou může být vrah.“

Connor přikývl. „Ano. Buď vrah, nebo někdo s vrahem těsně spojený. Ale víc bychom měli zjistit v bytě slečny Austinové. Myslím, že už jsme tady, támhle vpravo.“

9.

Imperial Arms byl obytný dům ve stromy lemované ulici kilometr od Westwood Village. Napodobeniny starobylých trámů potřebovaly natřít a celá budova působila sešlým dojmem. Ale to nebylo neobvyklé u těchto bytů střední vrstvy, které obývali hlavně studenti a mladé rodiny. Hlavní charakteristikou domu se ve skutečnosti jevila jeho anonymita; člověk mohl projíždět denně kolem a nevšimnout si ho.

„Perfektní,“ prohlásil Connor, když jsme šli po schodech ke vchodu. „Přesně to, co mají rádi.“

„Co má kdo rád?“

Vešli jsme do haly renovované v nejnudnějším kalifornském stylu: pastelové tapety s květinovým potiskem, převycpané pohovky, laciné keramické lampy a chromovaný kávový stolek. Jedinou věcí, kterou se vstup do domu lišil od sta jiných hal, byl stolek hlídače v koutě, kde podsaditý japonský vrátný vzhlédl od knihy se zřetelně nepřátelským výrazem. „Pomůžu vám?“

Connor ukázal svůj odznak. Zeptal se, kde je byt Cheryl Austinové.

„Ohlásím vás,“ řekl vrátný a sahal po telefonu.

„Neobtěžujte se.“

„Ne. Ohlásím. Možná má právě společnost.“

„Jsem si jist, že nemá,“ opáčil Connor. „Koře wa keisatsu no shigoto da.“ Řekl, že jsme přišli oficiálně jako policisté.

Vrátný se strojeně uklonil. „Heya bango wa kyu desu.“ Dal Connorovi klíč.

Prošli jsme druhými skleněnými dveřmi a chodbou pokrytou kobercem. Na obou koncích chodby stály lakované stolečky a interiér byl ve své jednoduchosti překvapivě elegantní.

„Typicky japonské,“ usmál se Connor.

Přemýšlel jsem: sešlý obytný dům ve Westwoodu, napodobenina starého amerického stylu, to je typicky japonské? Z pokoje vlevo jsem slyšel tichý rap; nejnovější Hammerův hit.

„Vnějšek nedává žádný náznak toho, co je ukryto uvnitř,“ vysvětloval Connor. „To je základní princip japonského přístupu. Vnější fasáda nic neprozrazuje – architektura, lidská tvář, všechno na povrchu. Vždycky to tak bylo. Když se díváš na starý samurajský dům v Takayorae nebo Kyotu, zvenku nic nepoznáš.“

„Tohle je japonský dům?“

„Samozřejmě. Proč by jinak byl vrátným Japonec, který skoro nemluví anglicky? A je to yakuza. Pravděpodobně sis všiml tetování.“

Nevšiml. Yakuza jsou japonští gangsteři. Nevěděl jsem, že se yakuza vyskytují v Americe, a přiznal jsem to.

„Musíš si uvědomit, že existuje japonské podsvětí – tady v Los Angeles, v Honolulu, v New Yorku. Většinou o něm vůbec nevíme. Žijeme v našem řádném americkém světě, chodíme po našich amerických ulicích a vůbec si nevšimneme, že hned vedle našeho světa je druhý svět. Velice diskrétní, velice soukromý. Snad v New Yorku člověk uvidí japonské obchodníky, jak procházejí, neoznačenými dveřmi, a zahlédne klub za nimi. Snad uslyší o malém sushi baru v Los Angeles, který účtuje dvanáct set dolarů za osobu, ceny Tokia. Ale nejsou uvedeny v průvodcích. Nejsou součástí amerického světa. Jsou součástí podsvětí přístupného pouze Japoncům.“

„A toto místo?“

„To je bettaku. Sídlo lásky, kde si drží milenky. A tady je byt slečny Austinové.“

Connor odemkl klíčem, který dostal od vrátného. Vešli jsme dovnitř.

Byl to byt se dvěmi ložnicemi, zařízenými drahým přehnaně velkým pronajatým nábytkem v pastelově růžové a zelené. Olejomalby na stěnách byly také pronajaty; na boku jednoho rámu byla uvedena firma Brenner. Pult v kuchyni byl prázdný, kromě mísy s ovocem. V ledničce stál jenom jogurt a dietní kokakoly. Pohovky v obývacím pokoji vypadaly, jako by na nich nikdy nikdo neseděl. Na kávovém stolku ležela obrázková kniha portrétů hvězd z Hollywoodu a stála váza se suchými květinami. Kolem ní byly rozestavěny prázdné popelníky.

Jedna ložnice sloužila k relaxaci, s pohovkou, televizí a bicyklovým trenažérem v koutě. Všechno bylo zcela nové. Na televizi byla ještě příčně přes roh přilepena nálepka DIGITÁLNÍ LADĚNÍ. Rukojeti trenažéru byly obaleny igelitem.

V hlavní ložnici jsem konečně našel obvyklý nepořádek. Dveře skříně se zrcadlem na vnitřní straně byly otevřené, troje drahé večerní šaty ležely na posteli. Zjevně se rozhodovala, co si má obléknout. Nahoře na prádelníku byly lahvičky s parfémy, diamantový náhrdelník, zlaté hodinky Rolex, zarámované fotografie a popelník s oharky mentolových cigaret Mild Seven. Horní zásuvka prádelníku, obsahující spodní prádlo, byla pootevřená. V koutku jsem uviděl její pas a prolistoval ho. Měla tam jedno vízum do Saudské Arábie, jedno do Indonézie a tři vstupní razítka do Japonska.

Stereo v rohu bylo ještě zapnuto, vyhozená kazeta ležela v podavači přehrávače. Zasunul jsem ji a Jerry Lee Lewis zpíval: „Nervozitou bolest sílí, z velké lásky člověk šílí…“ Píseň z Texasu, příliš stará pro tak mladou dívku. Ale možná měla ráda písně z babiččiny krabičky.

Obrátil jsem se k prádelníku. Několik zarámovaných barevných zvětšenin ukazovalo usměvavou Cheryl Austinovou a asijské pozadí – Červené brány chrámu, zahrada, ulice s šedými mrakodrapy, nádraží. Vypadalo to, že fotografie jsou z Japonska. Na většině obrázků byla Cheryl sama, ale na několika byla ve společnosti staršího Japonce, v brýlích a se začínající pleší. Poslední snímek vypadal, že je z amerického Západu. Cheryl stála poblíž zaprášeného náklaďáčku, smála se, vedle ní křehká žena připomínající babičku. Starší žena se nesmála a vypadala nesvá.

Vedle prádelníku stálo několik velkých rolí papíru. Jednu jsem rozbalil. Byl to plakát, na němž se usmívala Cheryl v bikinách a držela nad hlavou láhev piva značky Asahi. Plakát byl popsán v japonštině.

Šel jsem do koupelny.

Uviděl jsem džíny na zemi v koutě, bílý svetr pohozený na poličce. Mokrý ručník na skobě vedle sprchového koutu. V něm krůpěje vody. Elektrickou kulmu vytaženou ze zásuvky vedle poličky. Za rámem zrcadla zastrčené fotografie Cheryl s jiným Japoncem v přístavišti Malibu. Tomuto muži bylo kolem pětatřiceti, vypadal dobře. Na jedné fotografii měl ruku familiárně položenou na jejím rameni. Viděl jsem jasně jizvu na jeho ruce.

„Senzace!“ zajásal jsem.

Connor přišel do koupelny. „Našels něco?“

„Našeho muže s jizvou.“

„Dobře.“ Connor pečlivě studoval fotografii.

Podíval jsem se znovu na nepořádek v koupelně, věci kolem odpadu. „Víte,“ řekl jsem, „něco mi na tomto místě nesedí.“

„A copak?“

„Vím, že tu nežila dlouho. A vím, že všechno je pronajaté… ale pořád… se nemůžu zbavit pocitu, že to tady vypadá narafičeně. Ale nedokážu přijít nato, proč.“

Connor se usmál. „Velmi dobře, poručíku. Vypadá to narafičené. A tady je důkaz.“

Podal mi fotografii na polaroidu. Ukazovala koupelnu, v níž jsme stáli. Džíny odhozené v koutě. Pověšený ručník. Kulma na poličce. Ale fotografie byla pořízena ultraširokoúhlým objektivem, který všechno zkreslil. Policejní vyšetřovací skupiny ho někdy užívaly k dokumentaci.

„Kde jste to našel?“

„V koši na odpadky v hale, u výtahu.“

„Takže musela být pořízena dnes večer.“

„Ano. Všiml sis něčeho odlišného v této místnosti?“

Pečlivě jsem polaroid prohlížel. „Ne, vypadá to stejně… počkejte chvilku. Ty fotografie zastrčené za rámem zrcadla. Ty na polaroidu nejsou. Byly sem dodány.“

„Přesně tak.“ Connor šel do ložnice. Vzal jeden ze zarámovaných obrázků na prádelníku. „Podívej se na něj,“ řekl. „Slečna Austinová a její japonský přítel na nádraží Shinjuku v Tokiu. Asi ji přilákala městská čtvrť Kabukicho – nebo snad jen nakupovala. Všimni si pravé strany obrázku. Vidíš úzký pásek, který má trošku světlejší barvu?“

„Ano.“ Pochopil jsem, co ten proužek znamená; na tomto obrázku byl jiný. Hrana spodního trochu vyčuhovala a byla vybledlá od slunce. „Vzali horní obrázek.“

„Ano,“ přisvědčil Connor.

„Prohledali byt.“

„Ano. Velmi důkladně. Přišli dřív, vyfotografovali si to polaroidem, prohledali byt, potom všechno vrátili do původního stavu. Ale je nemožné udělat to přesně. Japonci říkají, že přirozenost je nejtěžší umění. Jsou přímo posedlí touhou po dokonalosti. Tak nechají rámečky na fotografie trošku moc vyrovnané a lahvičky s parfémy trošku moc pečlivě rozestavěné. Všechno je trošku nucené. Oko to vidí, i když mozek to neregistruje.“

Zeptal jsem se: „Ale proč to prohledávali? Jaké obrázky odnesli? Jí a vraha?“

„To není jasné,“ odpověděl Connor. „Její spojení s Japonskem a s Japonci jim zjevně nevadilo. Ale bylo tady něco, co museli hned odstranit, a to může být jedině –“

Pak se z obývacího pokoje ozval nesmělý hlas. „Lynn? Zlato? Seš tady?“

10.

Její silueta se rýsovala ve dveřích, jak nakukovala dovnitř. Byla bosá, oblečená v kraťasech a horním dílu plavek. Neviděl jsem jí dobře do tváře, ale byla zřejmě z těch, o nichž můj bývalý partner Anderson prohlašoval, že by okouzlily i chřestýše.

Connor ukázal svůj odznak. Řekla, že se jmenuje Julia Youngová. Měla jižanský přízvuk a trochu rozmazanou výslovnost. Connor rozsvítil a viděli jsme ji lépe. Bylo to překrásné děvče. Váhavě vešla do pokoje.

„Slyšela jsem hudbu – je tady? Je Cherylynn v pořádku? Vím, že šla dnes na večírek.“

„Nic jsem neslyšel,“ řekl Connor a letmo na mne pohlédl. „Znáte Cherylynn?“

„No, jistě. Bydlím přes chodbu, v čísle osm. Proč jsou všichni v jejím pokoji?“

„Všichni?“

„No, vy dva. A ti dva Japonci.“

„Kdy tady byli?“

„Nevím. Možná před půl hodinou. Má to něco společného s Cherylynn?“

Zeptal jsem se: „Viděla jste ty muže, slečno Youngová?“ Myslel jsem si, že se mohla dívat kukátkem ve svých dveřích.

„No, zdáli. Řekla jsem jim ahoj.“

„Jak to?“

„Znám docela dobře jednoho z nich. Je to Eddie.“

„Eddie?“

„Eddie Sakamura. Všechny známe Eddieho. Rychlý Eddie.“

Zeptal jsem se: „Můžete ho popsat?“

Podívala se na mne divně. „Je to chlápek na fotkách – mladý chlapík s jizvou na ruce. Myslela jsem si, že všichni vědí, kdo je Eddie Sakamura. Pořád se o něm píše v novinách. V souvislosti s charitou a tak. Hodně chodí na večírky.“

Zeptal jsem se: „Nevíte, jak bych ho našel?“

Connor prohlásil: „Eddie Sakamura je spolumajitelem polynéské restaurace v Beverly Hills nazvané Bóra Bóra. Většinou je tam.“

„To je on,“ přisvědčila Julia. „To místo je jako jeho kancelář. Já to tam nesnáším, je tam příliš hluku. Ale Eddie tam kmitá a loví ty velké blondýny. Miluje, když musí k dívce vzhlížet nahoru.“

Opřela se o stůl a odhrnula si dlouhé hnědé vlasy koketně z tváře. Podívala se na mne a trošku sešpulila rty. „Vy dva jste partneři?“

„Ano,“ přitakal jsem.

„On mi ukázal svůj odznak. Ale vy ne.“

Vytáhl jsem svou průkazku. Podívala se na ni. „Peter. Tak se jmenoval můj první kluk. Ale nebyl tak hezký jako vy.“ Usmála se na mne.

Connor si odkašlal a zeptal se. „Byla jste už v bytě Cherylynn?“

„No, zdali. Bydlím hned naproti. Ale poslední dobou moc ve městě nebyla. Zdá se, že pořád cestovala.“

„Kam cestovala?“

„Všude. New York, Washington, Seattle, Chicago… všude. Má přítele, který hodně cestuje. Schází se s ním. Vlastně si myslím, že se s ním schází jenom tehdy, když on je bez manželky.“

„Ten přítel je ženatý?“

„Nevím, ale něco je v cestě. Chápete. Překáží.“

„Víte, kdo to je?“

„Ne. Jednou řekla, že by nikdy nepřišel do jejího bytu. Je to nějaký velký a důležitý chlápek. Doopravdy bohatý. Pošlou pro ni tryskáč a ona mizí. Ať je to kdokoliv, dohání Eddieho k šílenství. Ale Eddie je žárlivý typ, chápete. Musí být iro otoko ke všem dívkám. Děsně výkonný milovník.“

Connor se zeptal: „Udržuje Cheryl svůj vztah v tajnosti? S tímto přítelem?“

„Nevím. Ani mi to nepřipadalo. Je to ale doopravdy vážné. Je do toho chlápka šíleně zabouchnutá.“

„Šíleně zabouchnutá?“

„To si nedovedete představit. Viděla jsem, jak všeho nechala a letěla, aby se s ním setkala. Jednou večer ke mně přišla, dala mi dva lístky na koncert Springsteena, byla celá vzrušená, protože měla odjet do Detroitu. V ruce měla svůj malý kufřík. Na sobě šaty, co v nich vypadala jako hodná holčička. Protože jí před deseti minutami zavolal a řekl ‚přijeď‘. S rozzářeným obličejem vypadala jako pětiletá. Nevím, že na to nepřijde.“

„Na co má přijít?“

„Ten chlápek ji jen využívá.“

„Proč to říkáte?“

„Cherylynn je krásná a vypadá doopravdy světově. Pracovala jako modelka po celém světě, většinou v Asii. Ale hluboko uvnitř je to děvče z maloměsta. Chci říct, že Midland je město ropy, je tam spousta peněz, ale je to pořád malé město. A Cherylynn chce snubní prsten na prstě a děti a psa na dvorku. A ten chlápek jí to nedá. Ona na to nepřišla.“

Zeptal jsem se: „A vy nevíte, kdo je ten muž?“

„Ne, nevím.“ Po tváři jí přeběhl vychytralý výraz. Pohnula se, spustila jedno rameno, a vysunula tak ňadra. „Ale vy tady nejste kvůli nějakému starému příteli, že ne?“

Connor přikývl. „Ne doopravdy, ne.“

Julia se znalecky usmála. „Je to kvůli Eddiemu, že jo?“

„Hmm,“ zamumlal Connor.

„Věděla jsem to. Věděla jsem, že se dřív nebo později dostane do maléru. Všechny jsme si o tom povídaly, všechny holky tady v Arms.“ Udělala nezřetelné gesto. „Protože on prostě postupuje příliš rychle. Rychlý Eddie. Nemysleli byste si, že je to Japonec. Je tak křiklavě nápadný.“

Connor se zeptal. „Je z Ósaky?“

„Jeho otec je tam velký průmyslník, u firmy Daimashi. Je to milý starý pán. Když sem přijede na návštěvu, navštíví někdy jednu z dívek v druhém podlaží. Eddie tady měl několik roků studovat, pak se vrátit domů a pracovat pro kaisha, společnost. Ale jemu se domů nechce. Miluje to tady. Proč ne? Má všechno. Koupí si nové ferrari, když rozfláká staré. Má víc peněz než bůh. Žije tady už dost dlouho, je už jako Američan. Je urostlý, sexy. A kolik má pořád drog. Chápete, opravdový lev salónů a všech večírků. Co by mu mohla nabídnout Ósaka?“

Řekl jsem: „Ale říkala jste, že jste vždycky věděla…“

„Že se dostane do maléru? Jistě. Protože to přehání. To je ta jeho vyšinutost.“ Pokrčila rameny. „Hodně jich je takových. Ti chlápci přijedou z Tokia a přestože mají shokai, doporučení, člověk si pořád musí dávat pozor. Nevadí jim, když pustí deset nebo dvacet táců za noc. Je to pro ně jako spropitné. Nechají to na prádelníku. Ale potom, co chtějí dělat – aspoň někteří…“

Odmlčela se. V očích měla prázdný, rozostřený pohled. Neříkal jsem nic, jen jsem čekal. Connor se na ni díval a se sympatií přikyvoval.

Náhle začala opět mluvit, jako by si neuvědomovala přestávku. „A jim se zdají jejich přání, touhy právě tak přirozené jako nechat spropilné. Je to pro ně úplně přirozené. Chci říct, nevadí mi třeba spoutané ruce, nebo něco takového, chápete. Možná trochu políčků, když se mi chlapík líbí. Ale nenechám nikoho, aby mě řízl. A nezáleží na tom, za jak moc peněz. Žádné ty věci s noži nebo meči… Ale dokážou být… Hodně z nich, jsou tak zdvořilí, tak korektní, ale pak se rozpálí, mají ten… ten způsob…“ Přestala, vrtěla hlavou. „Jsou to divní lidé.“

Connor mrkl na hodinky. „Slečno Youngová, moc jste nám pomohla. Možná s vámi budeme potřebovat zase mluvit. Poručík Smith si zapíše vaše telefonní číslo –“

„Ano, samozřejmě.“

Otevřel jsem svůj zápisník.

Connor utrousil: „Jdu si promluvit s vrátným.“

„Jmenuje se Shinichi,“ řekla.

Connor odešel. Zapsal jsem si její číslo. Olizovala si rty, když mě sledovala, jak píšu. Pak promluvila. „Můžete mi říct. Zabil ji?“

„Kdo?“

„Eddie. Zabil Cherylynn?“

Byla to hezká dívka, ale v očích jí bylo vidět vzrušení. Upřeně na mne hleděla. Oči se jí leskly. Nahánělo mi to husí kůži. Opáčil jsem: „Proč se ptáte?“

„Proto. Vždycky tím hrozil. Jako dnes odpoledne. Vyhrožoval jí.“

Zeptal jsem se: „Eddie tady dnes odpoledne byl?“

„Jistě.“ Pokrčila rameny. „Je tady pořád. Přišel ji dnes odpoledne navštívit, byl doopravdy rozčílený. Přidali na stěny dodatečnou zvukovou izolaci, když dům přebírali. Ale i tak je bylo slyšet, jak na sebe vřískají. On a Cherylynn. Měla puštěného svého Jerryho Lee Lewise, toho, kterého si hrála přes den i v noci, až z toho člověk málem šílel, a oba ječeli a házeli po sobě něčím. Vždycky říkal: ‚Zabiju tě, zabiju tě, ty čubko.‘ Tak jí to říkal. Zabil ji?“

„Já nevím.“

„Ale je mrtvá?“ Oči jí svítily.

„Ano.“

„Muselo se to stát,“ prohlásila. Zdála se úplně klidná. „Všechny jsme to věděly. Byla to jen otázka času. Když mě budete chtít, zavolejte. Když budete potřebovat víc informací.“

„Ano. Zavolám.“ Dal jsem jí svou vizitku. „A přijdete-li na něco, zavolejte mi na toto číslo.“

Zastrčila ji do zadní kapsy šortek a kroutila přitom zadkem. „Líbí se mi povídat si s vámi, Petere.“

„Tak fajn.“

Odcházel jsem chodbou. Když jsem došel na konec, ohlédl jsem se. Stála ve svých dveřích a zamávala mi na rozloučenou.

11.

Connor volal telefonem v hale, vrátný na něj nasupeně hleděl, jako by ho chtěl zarazit, ale nemohl přijít na důvod proč.

„Přesně tak,“ říkal Connor. „Všechny hovory z toho telefonu mezi osmou a desátou večer. Přesně tak.“ Chvilku poslouchal. „No, je mi fuk, že nemáte své údaje utříděny tímto způsobem, jen mi to zjistěte. Jak dlouho to bude trvat? Zítra? Nebuďte směšný. O co si myslíte, že se jedná? Potřebuji to do dvou hodin. Zavolám vás. Ano. Taky mi polib.“ Zavěsil. „Pojďme, kóhai.“

Šli jsme k autu.

Zeptal jsem se: „Oprašujete své styky?“

„Styky?“ Vypadal zmateně. „Aha. Graham ti něco povídal o mých ‚stycích‘. Nemám žádné zvláštní informátory. Jenom si myslí, že je mám.“

„Zmínil se o případu Arakawových.“

Connor si povzdechl. „Ta stará věc.“ Šli jsme k autu. „Chceš ten příběh znát? Je to jednoduché. Zabili dva Japonce. Případ dostali detektivové, kteří neuměli japonsky. Nakonec, po týdnu, dali případ mně.“

„Co jste udělal?“

„Arakawovi bydleli v hotelu New Otani. Sehnal jsem si záznam telefonních čísel, která volali do Japonska. Zavolal jsem na ně a mluvil s nějakými lidmi v Ósace. Potom jsem zavolal do Ósaky a mluvil s tamní policií. Zase japonsky. Byli překvapeni, že neznáme celou historii.“

„Rozumím.“

„Ne úplně. Protože městská policie tady z toho byla velice nesvá. Tisk se do ní pustil a tvrdě ji kritizoval. Různí lidé posílali květiny. Veřejnost projevovala sympatie vůči lidem, z nichž se vyklubali gangsteři. Spousta lidí byla přivedena do rozpaků. Takže všechno byla moje vina. Udělal jsem něco nepatřičného, že jsem případ vyřešil. Dožralo mne to, to ti můžu říct.“

„Proto jste odjel do Japonska?“

„Ne. To je jiný příběh.“

Došli jsme k autu. Ohlédl jsem se k Imperial Arms a zahlédl Julii Youngovou, jak stojí u okna a pozoruje nás. „Je kouzelná,“ poznamenal jsem.

„Japonky nazývají takové ženy shirígáru onna. Říkají, že má lehký zadek.“ Otevřel dveře auta a nastoupil. „Ale je zdrogovaná. Nemůžeme věřit ničemu, co nám řekla. I tak se začíná rýsovat něco, co se mi nelíbí.“ Mrkl na hodinky a zavrtěl hlavou. „Zatraceně. Trvá nám to moc dlouho. Pojedeme raději do Palomina promluvit si s panem Golem.“

Vyjel jsem jižně směrem k letišti. Connor se zabořil do sedadla a přeložil si ruce přes prsa. Díval se upřeně na nohy, vypadal nešťastně.

„Proč říkáte, že se tady rýsuje něco, co se vám nelíbí?“

Connor odpověděl: „Obaly v koši na odpadky. Polaroid v odpadcích. Tyto věci neměli zapomenout.“

„Sám jste říkal, že pospíchali.“

„Možná. Ale měl bys vědět, že Japonci považují americkou policii za neschopnou. Tato ledabylost je znakem jejich pohrdání.“

„No, my nejsme neschopní.“

Connor zavrtěl hlavou. „Při srovnání s Japonci jsme. V Japonsku chytí každého zločince. Z velkých zločinů usvědčí devadesát devět procent pachatelů. Takže v Japonsku každý zločinec ví, že ho chytí. Ale tady usvědčíme asi sedmnáct procent. Ani ne jednoho z pěti. Takže zločinec u nás ví, že ho asi nechytí – a když chytí, nebude usvědčen, díky všem svým zákonným zárukám. A měl bys vědět, že všechny průzkumy efektivnosti policie ukazují, že američtí detektivové buď vyřeší případ v prvních šesti hodinách, nebo ho nikdy nevyřeší.“

„Co z toho tedy vyplývá?“

„Tvrdím, že došlo ke zločinu a dá se očekávat, že asi nebude vyřešen. A já ho chci vyřešit, kóhai.“

Dalších deset minut Connor nepromluvil. Seděl úplně klidně se založenýma rukama a bradou opřenou o prsa. Dýchal zhluboka a pravidelně. Mohl jsem si myslet, že usnul, až na to, že měl otevřené oči.

Věnoval jsem se jen řízení a poslouchal, jak dýchá.

Konečně řekl. „Ishigura.“

„Co je s ním?“

„Kdybychom věděli, co ho přinutilo chovat se, jak se choval, pochopili bychom tento případ.“

„Nerozumím.“

„Pro Američana je těžké vidět ho jasně. Protože v Americe si člověk myslí, že jisté množství chyb je normální. Očekává, že se letadlo opozdí. Očekává, že pošta nedojde. Očekává, že pračka se porouchá. Očekává, že pořád něco nefunguje. Ale v Japonsku je to jiné. V Japonsku všechno funguje. Na nádraží v Tokiu může člověk stát na označeném místě na nástupišti, a když vlak zastaví, dveře se otevřou přímo před ním. Vlaky jezdí přesně. Zavazadla se neztrácejí. Spojení se nezmeškávají. Stanovené termíny se dodržují. Věci se dějí, jak byly naplánovány. Japonci jsou vychováni, připraveni a mají motivaci. Dosáhnou toho, že se všechno udělá. Nikdo se z ničeho nevykrucuje.“

„No, dobře…“

„A dnešek byl pro firmu Nakamoto velikou událostí. Můžeš si být jist, že naplánovali všechno do nejmenších podrobností. Mají vegetariánské jednohubky, které má ráda Madonna, a fotografy, kterým dává přednost. Věř mi; jsou připraveni. Naplánovali si vše i pro nenadálé případy. Vím, jací jsou: sejdou se všichni a rozebírají nekonečné možnosti – co když vypukne požár? Co když nastane zemětřesení? Pumový atentát? Přerušení dodávky elektřiny? Bez konce probírají nejnepravděpodobnější události. Je to posedlost, ale když nastane slavnostní večer, mysleli na všechno a mají vše pod kontrolou. Je to velice zlá chyba, když Japonec nemá vše pod kontrolou. Je to jasné?“

„Jasné.“

„A teď tu máme našeho přítele Ishiguru, oficiálního představitele firmy Nakamoto, jak stojí před mrtvou dívkou a zřejmě nemá všechno pod kontrolou. Je yoshiki no, vyvolává střet v západním stylu, ale necítí se dobře – jsem si jist, že sis všiml potu na jeho rtu. A má vlhkou ruku; pořád si ji otírá o kalhoty. Je rikutsuppoi, příliš svárlivý. A moc mluví. Krátce, chová se, jako kdyby doopravdy nevěděl co dělat, jako kdyby dokonce nevěděl, kdo ta dívka je – což určitě ví, protože zná všechny, kteří byli na večírek pozváni – a předstírá, že neví, kdo ji zabil. Když skoro určitě ví i to.“

Auto poskočilo v díře a hodilo mně zpět. „Počkejte chvilku, Ishigura ví, kdo ji zabil?“

„Jsem si tím jist. A není sám. Aspoň tři lidi musí už vědět, kdo ji zabil. Neříkals, žes měl na starosti styk s tiskem?“

„Ano. Loni.“

„Máš ještě nějaké styky v televizním zpravodajství?“

„Pár,“ přisvědčil jsem. „Ale mohly zrezivět. Proč?“

„Chci se podívat na nějakou pásku, kterou večer natočili.“

„Jenom podívat? Ne si ji vyžádat k soudu?“

„Správně. Jen podívat.“

„To by neměl být problém.“ Uvažoval jsem, že bych mohl zavolat Jennifer Lewisové v KNBC nebo Bobu Arthurovi v KCBS. Radši Bobovi.

Connor řekl: „Musí to být někdo, koho můžeš požádat osobně. Jinak nám stanice nepomůžou. Všiml sis, že na místě zločinu nebyl nikdo z televize. Na většině míst zločinu si člověk musí probíjet cestu kolem kamer, aby se dostal aspoň k pásce. Ale dnes žádné televizní posádky, žádní reportéři.“

Pokrčil jsem rameny: „Používali jsme pozemní linky. Tisk nemohl sledovat radiové relace.“

„Už tam byli,“ odporoval Connor, „natáčeli na večírku Toma Cruise a Madonnu. A pak je o patro výš zavražděna dívka. Tak kde byly televizní posádky?“

Poznamenal jsem: „To bych neřekl, kapitáne.“

Jednou z věcí, které jsem se naučil jako tiskový mluvčí, bylo, že neexistují žádná spiknutí. Tisk je příliš rozmanitý a v jistém smyslu moc chaotický. Jen v řídkých případech, když jsme potřebovali, aby o případu mlčeli – jako třeba při únosu dítěte a už rozběhlém vyjednávání o výkupném – nám dalo zatraceně zabrat, abychom je získali ke spolupráci. „Noviny mají uzávěrky brzy. Televizní posádky musí stihnout zprávy v jedenáct. Asi se vrátili sestříhat reportáže.“

„Nesouhlasím. Myslím si, že Japonci vyslovili obavy o své shafui, o pověst jejich společnosti, a tisk spolupracoval – mlčením. Věř mi, kóhai: už se užívá nátlaku.“

„Nemůžu tomu uvěřit.“

„Dej na má slova. Nátlak už začal.“

Vtom zazvonil v autě telefon.

„Krucinál fagot, Petere,“ ozval se známý drsný hlas. „Co se to sakra děje s tím vyšetřováním vraždy?“ Byl to šéf. Vypadalo to, že nasával.

„Jak to myslíte, šéfe?“

Connor se na mne podíval a stlačil knoflík na reproduktoru, aby slyšel.

Šéf pokračoval. „Vy prej obtěžujete Japonce? Budeme mít na krku další řadu obvinění z rasismu?“

„Ne, pane,“ odpověděl jsem. „Absolutně ne. Nevím, co jste slyšel –“

„Slyšel jsem, že se ten zasraný idiot Graham dopustil urážek jako obvykle.“

„No, neřekl bych přesně urážek, šéfe –“

„Podívej se, Petere. Neser mě. Už jsem seřval Freda Hoffmanna za to, že tam Grahama vůbec poslal. Chci, aby ten rasistický hajzl z případu vypadl. Musíme od teďka všichni s Japonci dobře vycházet. Tak už to na světě chodí. Slyšíš mě, Petere?“

„Ano, pane.“

„Teď o Johnu Connorovi. Máš ho s sebou, je to tak?“

„Ano, pane.“

„Proč jsi ho do toho přitáhl?“

Přemýšlel jsem: proč já jsem ho přitáhl? Fred Hoffmann musel říct, že Connor byl můj nápad, ne jeho.

„Lituji,“ řekl jsem. „Ale já –“

„Rozumím,“ přerušil mne šéf. „Asi sis myslel, že bys případ sám nezvládl. Chtěls nějakou pomoc. Ale obávám se, že sis koupil víc malérů než pomoci. Protože Japonci nemají Connora rádi. A já ti musím říct, znám Johna už hodně dávno. V devětapadesátém jsme nastoupili společně na policejní akademii. Byl vždycky samotář a vyvolával potíže. Kdokoliv odejde žít do ciziny, je to proto, že se tady nedokáže zařadit. Nechci, aby teď zkurvil toto vyšetřování.“

„Šéfe –“

„Tak to vidím já, Petere. Máš tady vraždu, doveď to k úspěšnému závěru a skoncuj s tím. Udělej to rychle a udělej to čistě. Spoléhám na tebe, a to na tebe samotného. Slyšíš mě?“

„Ano, pane.“

„Spojení je dobré?“

„Ano, pane,“ přisvědčil jsem.

„Ukonči to úspěšně, Pete. Nechci, aby mně kvůli tomu ještě někdo volal.“

„Ano, pane.“

„Dokonči to nejpozději zítra. To je všecko.“ A zavěsil.

Položil jsem telefon do vidlice.

„Ano, řekl bych, že nátlak už začal.“

12.

Jel jsem po dálnici 405 na jih, k letišti. Byla tam větší mlha. Connor civěl z okna.

„V japonské organizaci bys takový telefonát nikdy nevyslechl. Šéf tě právě pověsil, abys uschnul. A dává ti vinu za něco, s čím nemáš nic společného, jako za Grahama a za mne.“ Connor zavrtěl hlavou. „To Japonci nedělají. Japonci mají přísloví: vyřeš problém a nestarej se, komu dát vinu. V amerických organizacích jde jen o to, kdo to zvoral. Čí hlava se bude kutálet. V japonských organizacích jde jen o to, co se nepovedlo a jak to napravit. Nikomu se nedává vina. Jejich postup je lepší.“

Connor se odmlčel a zíral z okna. Jeli jsme kolem Slausonu, nad námi se v mlze rýsoval nájezd dálnice k přístavu.

Řekl jsem: „Šéf byl opilý, to je vše.“

„Ano. A neinformován jako obvykle. Ale i tak, vypadá to, že bychom raději měli tento případ vyřešit, než zítra vstane.“

„Můžeme to udělat?“

„Ano. Pokud Ishigura dodá ty pásky.“

Telefon opět zazvonil. Zvedl jsem ho.

Byl to Ishigura.

Předal jsem telefon Connorovi.

Slyšel jsem Ishiguru slabě ze sluchátka. Hlas měl napjatý, mluvil rychle. „Moshi, moshi, Connor-san. Watashi wa keibi no heya ni denwa o shimashita ga, daremo demasendeshita.“

Connor dal ruku na mluvítko a překládal. „Zavolal strážného, ale nikdo tam nebyl.“

„Sorede, chuokeibishitsu ni renraku shite, hito o okutte morai, issho ni itte tepu o kakunin shimashita.“

„Pak zavolal hlavní strážnici a požádal je, aby s ním šli dolů zkontrolovat pásky.“

„Tepu wa slíbete rekoda no naka ni arimasu. Nakunattemo torikae-raretemo imasen. Subete daijobu děsu.“

„Všechny pásky jsou v nahrávačích. Žádná nechybí ani nebyla vyměněna.“ Connor se zamračil a odpověděl. „lya, tepu wa surikaerarete tru hazu nanda. Tepu o sagase!“

„Subete daijobu nandesu, Connor-san. Doshiro to in no desu ka.“

„Trvá na tom, že je všechno v pořádku.“

Connor řekl důrazně: „Tepu o sagase!“ Mně řekl: „Řekl jsem mu, že chci ty zatracené pásky.“

„Daijobu da to itterunoni, doshite sonnani tepu o sagase to ossharun desu ka.“

„Ore niwa wakatte irunda. Tepu wa nakunnate iru. Vím víc, než si myslíte, pane Ishiguro. Moichido iu, tepu o sagasunda!“

Connor práskl sluchátkem do vidlice, opřel se a zlostně si odfrkl. „Parchanti. Tvrdí, že žádné pásky nechybí.“

„Co to znamená?“

„Rozhodli se hrát tvrdě.“ Connor civěl z okna na provoz kolem a prstem si klepal do zubů. „Nikdy by si to nedovolili, pokud by si nemysleli, že mají silnou pozici. Neotřesitelnou pozici. Což znamená…“

Upadl do hlubokého zamyšlení. Viděl jsem jeho tvář periodicky se odrážející ve skle pod pouličními lampami. Nakonec prohlásil: „Ne, ne, ne,“ jako by k někomu mluvil.

„Co ne?“

„Nemůže to být Graham.“ Zavrtěl hlavou. „Graham je příliš riskantní – příliš mnoho strašidel z minulosti. A nejsem to ani já. Mne už dávno znají. Tak to musíš být ty, Petere.“

„O čem to mluvíte?“

„Stalo se něco, z čeho Ishigura usuzuje, že má páku. A tuším, že to má něco společného s tebou.“

„Se mnou?“

„Jo. Je to skoro určitě něco osobního. Měl jsi v minulosti nějaké problémy?“

„Jako co?“

„Nějaká předchozí zatčení, disciplinární řízení, obvinění z pochybného chování, jako je opilost, nebo homosexualita, nebo prohánění ženských? Nějaké léčení z drogové závislosti, problémy s partnery, problémy s nadřízenými. Cokoliv osobního nebo služebního. Cokoliv.“

Pokrčil jsem rameny. „Kristapána, myslím, že ne.“

Connor jen čekal a díval se na mne. Nakonec řekl: „Myslí si, že něco mají.“

„Jsem rozvedený. Mám dceru, Michelle. Jsou jí dva roky. Starám se o ni.“

„Ano…“

„Vedu klidný život. Starám se o dítě. Jsem zodpovědný.“

„A tvá žena?“

„Má bývalá žena je právničkou v úřadě státního návladního.“

„Kdy ses rozvedl?“

„Jsou to dva roky.“

„Než se narodilo dítě?“

„Hned potom.“

„Proč ses rozvedl?“

„Bože, proč se lidi rozvádějí?“

Connor neříkal nic.

„Byl jsem ženatý jenom rok. Byla mladá, když jsme se poznali. Čtyřiadvacet. O mnoha věcech měla své představy. Poznali jsme se u soudu. Myslela si, že jsem drsný, neústupný detektiv setkávající se denně s nebezpečím. Líbilo se jí, že jsem měl zbraň. A tak podobně. Tak jsme spolu chodili. Když otěhotněla, nechtěla potrat. Chtěla se místo toho vdát. Měla o tom romantické představy. Nepromýšlela si to pořádně. Ale těhotenství bylo těžké, na potrat už bylo pozdě a velice brzy došla k závěru, že se mnou nechce žít, protože mám malý byt, nevydělávám dost peněz a bydlím v Culver City místo v Brentwoodu. A když se dítě narodilo, zdálo se, že už úplně ztratila iluze. Řekla, že udělala chybu. Chtěla dělat kariéru. Nechtěla být ženou policajta. Nechtěla vychovávat dítě. Řekla, že lituje, ale že to všechno byl omyl. A odešla.“

Connor poslouchal se zavřenýma očima. „Ano…“

„Nechápu, proč na tom všem záleží. Odešla před dvěma roky. A potom jsem nemohl – nechtěl jsem – pracovat jako detektiv, protože jsem se musel starat o dítě, tak jsem absolvoval testy a přešel do Speciálních služeb, pracoval jsem v tiskovém oddělení. Bez jakýchkoliv problémů. Všechno bylo fajn. Potom loni se objevila tato práce – dělat styčného důstojníka pro Japonce – a byla lépe placená. Dvě stě měsíčně navíc. Tak jsem se přihlásil.“

„Hm – hmm.“

„Chci říct, že peníze doopravdy potřebuju. Mám teď vydání navíc za opatrování dcery přes den. Víte, co to pro dvouleté dítě stojí? A mám hospodyni na plný úvazek a Lauren málokdy platí alimenty. Tvrdí, že ze svého platu nemůže vyjít, ale právě si koupila nové BMW, tak nevím. Tak co mám dělat, hnát ji k soudu? Pracuje přece pro státního návladního.“

Connor byl potichu. Vepředu jsem viděl letadla přelétat nízko přes dálnici. Blížili jsme se k letišti.

„Tak či onak, byl jsem rád, když se tato práce naskytla. Protože je lepší na pracovní dobu i na peníze. A tak jsem se dostal sem. Do tohoto auta s vámi. To je všecko.“

„Kóhai,“ řekl klidně. „Jsme v tom společně. Jen mi to řekni. Jaký máš problém?“

„Nemám žádný problém.“

„Kóhai.“

„Nemám.“

„Kóhai…“

„Hele, Johne, dovol, abych ti něco řekl. Když se člověk hlásí na styčného důstojníka Speciálních služeb, jeho záznamy zkoumá pět různých komisí. Aby tu práci dostal, musí být čistý. Komise prošly mé záznamy. A nenašly nic podstatného.“

Connor přikývl. „Ale něco našly.“

„Panebože, byl jsem pět let detektivem. Člověk nemůže pracovat tak dlouho bez několika stížností. To víš.“

„A jaké byly ty stížnosti na tebe?“

Zavrtěl jsem hlavou. „Nic. Maličkosti. V prvním roce jsem zatkl chlápka, obvinil mne z nepatřičného násilí. Po vyšetření bylo obvinění staženo. Zatkl jsem ženu za ozbrojenou loupež, prohlásila, že jsem jí podstrčil gram heroinu. Obvinění staženo; byl to její gram. Podezřelý z vraždy prohlašoval, že jsem ho během výslechu bil a kopal. Ale po celý čas tam byli další policisté. Opilá žena, která zavolala policii kvůli manželovu násilí, později tvrdila, že jsem obtěžoval její dítě. Stáhla obvinění. Vůdce gangu mladistvých zatčený pro vraždu řekl, že jsem vůči němu udělal homosexuální pokus. Obvinění staženo. To je všecko.“

Policajt ví, že takové stížnosti jsou jenom šum v pozadí jako provoz na ulici. Nedá se proti nim nic dělat. Člověk je v opozici vůči prostředí, pořád obviňuje lidi ze zločinů. Oni ho tedy obviní také. Tak to prostě chodí. Policie tomu nevěnuje pozornost, pokud se něco nezačne opakovat. Je-li člověk obviněn z nepatřičného násilí třikrát nebo čtyřikrát během dvou let, přistoupí se k vyšetřování. Nebo řada obvinění z rasismu vede k vyšetřování. Ale jinak, jak vždycky říká šéfův zástupce Jim Olson, být policajtem je práce pro lidi s hroší kůží.

Connor hodně dlouho nic neříkal. Zamračil se a přemýšlel. Nakonec se zeptal. „A co rozvod? Vyskytly se nějaké problémy?“

„Nic neobvyklého.“

„Mluvíte spolu?“

„Ano. Je to dobré. Nic extra. Ale dobré.“

Ještě se mračil. Ještě něco hledal. „A detektiva jsi přestal dělat před dvěma roky?“

„Ano.“

„Proč?“

„Už jsem vám to řekl.“

„Řekls, že ti nevyhovovala pracovní doba.“

„To byl hlavní důvod, jo.“

„To a co dalšího?“

Pokrčil jsem rameny. „Po rozvodu jsem už nechtěl dělat na vraždách. Cítil jsem se jako – nevím. Zbavený iluzí. Měl jsem novorozeně a žena mě opustila. Žila si svůj život, začala chodit s nějakým prohnaným právníkem. Zůstal jsem s dítětem sám. Cítil jsem se nanicovatě. Už jsem nechtěl být detektivem.“

„Hledals nějakou pomoc? Léčení?“

„Ne.“

„Potíže s drogami nebo alkoholem?“

„Ne.“

„Jiné ženy?“

„Sem tam.“

„Během manželství?“

Váhal jsem.

„Farleyová? Z úřadu starosty?“

„Ne. To bylo později.“

„Ale během manželství byla nějaká žena.“

„Ano. Ale teď žije ve Phoenixu. Její muž se nechal přeložit.“

„Byla z oddělení?“

Pokrčil jsem rameny.

Connor se opřel do sedadla. „Dobrá, kóhai. Není-li toho víc, jsi na tom dobře.“ Podíval se na mne.

„To je všecko.“

„Ale musím tě varovat,“ řekl důrazně. „Už jsem s Japonci něco podobného zažil. Když Japonci hrají tvrdě, dokáží způsobit nepříjemnosti. Opravdové nepříjemnosti.“

„Snažíte se mne vyděsit?“

„Ne. Jenom říkám, jak se věci mají.“

„Seru na Japonce,“ řekl jsem. „Nemám co skrývat.“

„Fajn. A teď bys měl raději zavolat svým přátelům v televizi a říct jim, že tam po dalším zastavení přijedeme.“

13.

747 zahučela nízko nad námi, její přistávací světla zářila v mlze. Přeletěla blikající neónový nápis GIRLS! GIRLS! ZCELA NAHÉ! GIRLS! Bylo kolem půl dvanácté, když jsme tam vešli.

Nazvat Club Palomino striptýzovou putykou znamenalo lichotit mu. Byl to adaptovaný kuželník se stěnami pomalovanými kaktusy a koňmi. Zdál se menší, než se jevil zvenku. Žena ve stříbrných roztřepených minikalhotkách, která vypadala skoro na čtyřicet, tančila neúnavně v oranžovém světle. Zdála se stejně unuděná jako zákazníci sklonění nad mrňavými růžovými stolečky. Číšnice nahoře bez procházely zakouřeným lokálem. Hudbu z magnetofonu provázelo hlasitý šum.

Chlápek hned za dveřmi prohlásil: „Dvanáct doláčů. Dva drinky jsou minimum.“ Connor ukázal odznak. Chlápek řekl: „Dobrá, prima.“

Connor se rozhlédl. „Nevěděl jsem, že sem chodí Japonci.“ Viděl jsem tři byznysmeny v modrých oblecích sedět u stolku v koutě.

„Jen zřídka,“ řekl vyhazovač. „Víc se jim líbí Star Strip ve středu města. Víc lesku, víc cecků. Řekl bych, že tito chlápci se ztratili svému průvodci.“

Connor přikývl. „Sháním Teda Colea.“

„U baru. Chlapík s brýlemi.“

Ted Cole seděl u baru. Baloňák zakrýval jeho uniformu ochranky firmy Nakamoto. Civěl na nás tupě, když jsme k němu přisedli.

Přišel k nám barman. „Dvě piva Bud.“

„Bud není. Může být Asahi?“

„Dobrá.“

Connor ukázal odznak. Cole zavrtěl hlavou a odvrátil se od nás. Hleděl pozorně na striptérku.

„Nic nevím.“

Connor se zeptal: „O čem?“

„O ničem. Starám se jenom o sebe. Mám po službě.“ Byl trochu opilý.

Connor se tázal: „Kdy jste odešel ze služby?“

„Dnes večer jsem odešel brzy.“

„A pročpak?“

„Žaludeční potíže. Mám vřed, někdy mne zlobí. Tak jsem odešel dřív.“

„Kdy?“

„Nejpozději ve čtvrt na devět.“

„Máte píchačky?“

„Ne. Žádné píchačky.“

„A kdo to vzal za vás?“

„Byl jsem vystřídán.“

„Kým?“

„Svým nadřízeným.“

„Kdo to je?“

„Neznám ho. Japonec. Nikdy předtím jsem ho neviděl.“

„Je to váš nadřízený a nikdy předtím jste ho neviděl?“

„Nový chlapík. Japonec. Neznám ho. A co vlastně ode mne chcete?“

„Jenom položit pár otázek,“ řekl Connor.

„Nemám co tajit,“ prohlásil Cole.

Jeden z Japonců sedících u stolu přišel k baru. Postavil se blízko k nám a ptal se barmana: „Jaké máte cigarety?“

„Marlboro,“ odpověděl barman.

„Ještě nějaké jiné?“

„Možná Kool. Musím se podívat. Ale vím, že máme Marlboro, chcete je?“

Ted Cole civěl na Japonce. Zdálo se, že ten si ho nevšímá. „Kent?“ ptal se Japonec. „Máte nějaké lehké cigarety Kent?“

„Ne. Kentky ne.“

„Dobrá, vezmu si Marlboro,“ řekl Japonec. „Marlboro jsou dobré.“ Otočil se a usmál se na nás. „Tohle je země Marlbor, správně?“

„Naprosto správně,“ přisvědčil Connor.

Cole se chopil svého piva a usrkával. Všichni jsme mlčeli. Japonec ťukal rukama do pultu v rytmu hudby. „Báječné místo,“ pravil. „Má zvláštní atmosféru.“

Přemýšlel jsem, o čem mluví. Byl to pajzl.

Japonec se posadil na barovou židličku vedle nás. Cole si prohlížel svou sklenici piva, jako kdyby nikdy předtím žádnou neviděl. Otáčel jí v rukách a dělal kroužky na pultu.

Barman přinesl cigarety a Japonec hodil na pult pětidolarovku. „Drobné si nechte.“ Roztrhl krabičku a vytáhl jednu cigaretu. Usmál se na nás.

Connor vyndal svůj zapalovač aby mu zapálil. Když se muž naklonil nad plamen, řekl: „Doko kaisha ittenno?“ Muž zamrkal. „Prosím?“

„Wakanne no?“ zeptal se Connor. „Doko kaisha ittenno?“

Muž se usmál a sklouzl z barové židličky. „Soro soro ikanakutewa. Shitsurei shimasu.“ Maloučko pokynul a šel přes místnost zpět ke svým přátelům.

„Dewa mata,“ dodal Connor. Přesedl si na stoličku, kde seděl Japonec.

Cole se zeptal: „O čem jste to mluvili?“

„Jenom jsem se ho ptal, pro jakou společnost pracuje,“ odpověděl Connor. „Ale nechtěl mluvit. Myslím, že se chtěl vrátit ke svým přátelům.“ Connor prohmatal rukama spodní stranu barové desky. „Zdá se, že je čistá.“

Connor se obrátil na Coleho a pokračoval. „No, pane Cole. Říkal jste, že vás vystřídal váš nadřízený. Kdy to bylo?“

„V osm patnáct.“

„A vy jste ho neznal?“

„Ne.“

„A předtím, když jste byl ve službě, nahrával jste obraz z videokamer?“

„Jistě. Vždycky se nahrává.“

„A odstranil nadřízený pásky?“

„Odstranil? Myslím, že ne. Pokud vím, tak tam pásky pořád jsou.“

Podíval se na nás zmateně. „Vy se zajímáte o pásky?“

„Ano,“ přisvědčil Connor.

„Protože já jsem si nikdy pásek moc nevšímal. Zajímal jsem se o kamery.“

„Pročpak?“

„Připravovali budovu pro velký večírek a spoustu maličkostí dělali na poslední chvíli. Ale divil jsem se, proč vzali tolik kamer z jiných částí budovy a dali je na to podlaží.“

Zeptal jsem se: „Co udělali?“

„Včera ráno ty kamery na šestačtyřicátém podlaží nebyly. Byly rozmístěny po celé budově. Někdo je během dne přesunul. Dají se přesunout snadno, protože k nim nejsou připojeny žádné dráty.“

„Kamery nemají žádné dráty?“

„Ne. Uvnitř budovy všecko funguje na celulární přenos. Je tak postavena. Proto nemají zvuk ani barvu; nemohou přenášet celou šířku pásma. Tak vysílají jenom obraz. Ale můžou přemísťovat kamery, jak jim to vyhovuje. Můžou vidět, cokoliv chtějí vidět. To jste nevěděli?“

„Ne,“ přiznal jsem.

„Překvapuje mě, že vám to nikdo neřekl. Je to jedna ze specialit budovy, na kterých si nejvíc zakládají.“ Napil se piva. „Mám jedinou otázku; proč někdo vezme pět kamer a dá je na podlaží nad večírkem. Protože k tomu není žádný bezpečnostní důvod. Výtahy nad určitým podlažím se dají zamknout. Z bezpečnostních důvodů by kamery měly být na podlažích dole. Ne nahoře.“

„Ale výtahy nebyly zamčené.“

„Ne. To jsem sám považoval taky za neobvyklé.“ Podíval se přes místnost na Japonce. „Musím už jít.“

„No,“ řekl Connor, „moc jste nám pomohl, pane Cole. Možná s vámi budeme chtít zase mluvit –“

„Napíšu vám své telefonní číslo,“ řekl Cole a psal na ubrousek.

„A adresu?“

„Jo, správně. Ale vlastně budu pár dní mimo město. Matka je nemocná a chce, abych ji vzal na pár dní do Mexika. Pravděpodobně tento víkend.“

„Na dlouhou cestu?“

„Týden nebo tak nějak. Mám ještě dovolenou, zdá se, že je na ni teď vhodná doba.“

„Jistě,“ souhlasil Connor. „Taky se mi to tak jeví. Ještě jednou díky za vaši pomoc.“ Potřásl si s Colem rukou a lehce ho udeřil do ramene. „A dejte si pozor na své zdraví.“

„Ó, to dám.“

„Už nepijte, ať dojedete bezpečně domů.“ Odmlčel se. „Nebo kamkoliv byste se dnes místo toho mohl rozhodnout jet.“

Cole přikývl. „Myslím, že máte pravdu. To není špatný nápad.“

„Vím, že mám pravdu.“

Cole si se mnou potřásl rukou. Connor směřoval ke dveřím. Cole řekl: „Nevím, proč se s tím vy dva obtěžujete.“

„S páskami?“

„S Japonci. Co můžete dělat? Jsou před vámi na každém kroku. A mají v kapse velká zvířata. Teď je nemůžeme porazit. Vy dva je nikdy neporazíte. Jsou prostě příliš dobří.“

Venku, pod praskajícím neónovým nápisem, mne Connor pobízel. „Pospěš si, ztrácíme čas.“

Nastoupili jsme do auta. Podal mi ubrousek z baru. Na něm bylo napsáno tiskacím písmem:

UKRADLI PÁSKY.

„Jedeme,“ řekl Connor.

Nastartoval jsem.

14.

Zprávami v jedenáct zpravodajství pro dnešek skončilo a studio bylo skoro opuštěné. Šli jsme ke stanovišti zvukařů, kde byl ještě zapnutý aparát. Běžela na něm přehrávka večerního vysílání s vypnutým zvukem.

Komentátor ukazoval na monitor. „Nejsem blbec, Bobby. Dávám si na to pozor. Ona zahajovala i končila tři dny po sobě.“ Opřel se do opěradla a založil si ruce. „Čekám, co mi na to řekneš, Bobby.“

Můj přítel Bob Arthur, podsaditý, unavený produkční Zpráv v jedenáct, usrkával neředěnou skotskou ze sklenice tak velké jako jeho pěst. „Jime, jenom to tak vyšlo,“ chlácholil kolegu.

„Hovno tak vyšlo,“ oponoval komentátor.

Komentátorkou byla oslnivá rusovláska s uhrančivou postavou. Pomalu si prohlížela své poznámky, aby tam mohla zůstat a vyslechnout rozhovor mezi Bobem a svým kolegou ze zpravodajství.

„Podívej se na mou smlouvu,“ rozhorloval se komentátor. „Polovina zahájení a polovina ukončení. Je to smluvní.“

„Ale Jime,“ uklidňoval ho produkční. „Zahajovali jsme dnes pařížskou módou a večírkem firmy Nakamoto. To jsou věci, které lidi zajímají.“

„Měl to být mnohonásobný vrah.“

Bob si povzdechl. „Jeho obžaloba byla odložena. Tak či onak, veřejnost mnohonásobní vrazi nezajímají.“

Komentátor se díval nedůvěřivě. „Veřejnost mnohonásobní vrazi nezajímají? Kdes to vzal?“

„Můžeš si to přečíst sám v anketě sledovanosti, Jime. Mnohonásobným vrahům se věnuje v televizi přehnaná pozornost. Naši diváci si dělají starosti s hospodářstvím. Už nechtějí mnohonásobné vrahy.“

„Naši diváci si dělají starosti s ekonomikou a my zahajujeme večírkem firmy Nakamoto a pařížskou módou?“

„Přesně tak, Jime. V těžkých dobách se dělají večírky hvězd. To chtějí lidé vidět: módu a fantazii.“

Komentátor se zachmuřil. „Jsem žurnalista, jsem tady, abych dělal seriózní zprávy, ne módu.“

„Správně, Jime. Proto měla dnes večer úvod Liz. Chceme, aby sis udržel svou tvář – holá fakta.“

„Když Teddy Roosevelt vyváděl tuto zemi z velké krize, nedělal to módou a fantazií.“

„Franklin Roosevelt.“

„Kdokoliv. Víš, co chci říct. Když si lidi dělají starosti, zabývejme se ekonomikou. Zabývejme se vyrovnaností rozpočtu nebo čímkoliv, co to je.“

„Správně, Jime. Ale tohle jsou Zprávy v jedenáct pro naši oblast a lidi nechtějí slyšet –“

„A právě to je v Americe špatné,“ oznamoval komentátor a píchal ukazováčkem do vzduchu. „Lidé nechtějí slyšet opravdové zprávy.“

„Správně, Jime. Máš absolutní pravdu.“ Položil mu ruku na rameno. „Odpočiň si, dobrá? Promluvíme si zítra.“

Vypadalo to na nějaký domluvený signál, protože komentátorka ukončila prohlížení svých poznámek a odkráčela.

„Jsem žurnalista,“ prohlásil komentátor. „Chci jenom dělat práci, na kterou jsem studoval.“

„Správně, Jime. Zítra si promluvíme. Dobrou noc.“

„Hlava skopová,“ ulevil si Bob Arthur, když nás vedl chodbou. „Teddy Roosevelt, panebože. To nejsou žurnalisti. Jsou to herci. A počítají si řádky jako herci.“ Vzdychl si a dal si další lok skotské. „Řekněte mi znovu, co chcete vidět?“

„Pásky ze slavnosti firmy Nakamoto.“

„Máte na mysli editované pásky? Co jsme vysílali večer?“

„Ne, chceme vidět originální záběry z kamery.“

„No nazdar, pásky z terénu. Doufám, že je ještě máme. Už můžou být sjeté.“

„Sjeté?“

„Odmagnetizované. Vymazané. Natočíme tady čtyřicet kazet denně. Většina z nich se hned maže. Kdysi jsme je týden ukládali, ale teď se snažíme šetřit peníze.“

Na jedné straně studia byly na poličkách naskládány kazety Betamax. Bob přejel prstem podél krabic. „Nakamoto… Nakamoto… Ne, nevidím je.“ Kolem přecházela žena. „Cindy, je tady ještě Rick?“

„Ne, už šel domů. Potřebuješ něco?“

„Terénní pásky z otevření budovy firmy Nakamoto. Na poličce nejsou.“

„Podívej se do Donovy místnosti. Ten je stříhal.“

„Dobrá.“ Bob nás vedl přes studio k editovacím kójím na druhé straně. Otevřel dveře a vešli jsme do malé, neuklizené místnosti se dvěma monitory, několika přehrávači a editovacím pultem. Pásky v krabicích se povalovaly po zemi. Bob se v nich přehraboval. „Dobrá, máte kliku, chlapi. Originály z kamery. Je jich tady spousta. Řeknu Jenny, aby je s vámi prošla. Je naše jednička v poznávání lidí na první pohled. Zná každého.“ Vystrčil hlavu ze dveří. „Jenny? Jenny!“

„Dobrá, tak se na to podíváme,“ řekla o několik minut později Jenny Gonzalesová. Byla to obrýlená, podsaditá žena, něco přes čtyřicet. Prolétla editorovy poznámky a zachmuřila se. „I kdybych jim to řekla stokrát, nezaznamenají pořádně… Konečně. Tady je to. Čtyři pásky.

Dvě příjezd hostů v limuzínách. Dvě lidi uvnitř, při večírku. Co chcete vidět?“

Connor řekl. „Začněte s příjezdy.“ Mrkl na hodinky. „Jde to udělat nějak rychle? Spěcháme.“

„Tak rychle, jak chcete. Jsem na to zvyklá. Podíváme se na to při velké rychlosti.“

Stiskla knoflík. Viděli jsme zrychleně přijíždět limuzíny, otvírání dveří, vystupovat lidi, trhaně je odcházet.

„Hledáte někoho konkrétního? Protože vidím, že někdo při editování označil slavné osobnosti.“

„Nehledáme slavnou osobnost,“ řekl jsem.

„To je špatné. Protože jsme asi nic jiného nefilmovali.“ Pozorovali jsme pásku. Jenny komentovala: „Senátor Kennedy. Trochu shodil, že ano? Ach, už je pryč. A senátor Morton. Vypadá velice zdravě. To nepřekvapuje. A jeho hrozný asistent. Naskakuje mi z něho husí kůže. Senátor Rowe, bez ženy jako obvykle. Tady je Tom Hanks. Tohohle Japonce neznám.“

Connor pravil: „Arata Masagawa, viceprezident firmy Mitsui.“

„Další. Senátor Chalmers, transplantované vlasy vypadají dobře. Kongresman Levine. Kongresman Daniels. Střízlivý, pro změnu. Překvapuje mě, že Nakamoto dokázala sehnat tolik lidí z Washingtonu.“

„Proč to říkáte?“

„No, když to uvážíte, je to jen otevření jakési nové budovy. Normální spolkový mejdan. Je to na západním pobřeží. A Nakamoto je právě teď dost sporná. Barbra Streisandová. Neznám maníka, který je s ní.“

„Nakamoto je sporná? Proč?“

„Kvůli prodeji firmy MicroCon.“

Zeptal jsem se: „Co je MicroCon?“

„MicroCon je americká společnost, která vyrábí počítačová zařízení. Japonská společnost Akai Ceramics se jí snaží koupit. V kongresu se vůči prodeji vytváří opozice, z obav, že Amerika ztratí technologii a získá ji Japonsko.“

„A co s tím má společného Nakamoto?“

„Nakamoto je mateřská společnost firmy Akai.“ První páska skončila a vyskočila. „Nic z toho, co jste chtěli?“

„Ne. Pokračujme.“

„V pořádku.“ Vsunula druhou pásku. „Tak či onak, překvapilo mě, kolik senátorů a členů Kongresu považovalo za přijatelné se tady dnes ukázat. Dobrá, jedeme dál. Další příjezdy. Roger Hillerman, náměstek ministra pro záležitosti Pacifiku. Má s sebou svého asistenta. Kenichi Haiko, generální konzul Japonska v Los Angeles. Richard Meier, architekt. Pracuje pro Getty. Tuhletu neznám. Nějací Japonci…“

Connor řekl: „Hisashi Konawa, viceprezident Hondy USA.“

„Ajó. Už je tady skoro tři roky. Asi pojede brzo domů. To je Edna Morrisová, vede delegaci USA při rokování GATT. Nemůžu uvěřit, že se tady ukázala, to je zjevný konflikt zájmů. Ale je tady, plná úsměvů a v dobré náladě. Chuck Norris. Eddie Sakamura. Takový místní playboy. Dívku s ním neznám. Tom Cruise se svou ženou, Australankou. A Madonna, samozřejmě.“

Na zrychlené pásce bylo vidět téměř spojité světlo blesků, když Madonna vystoupila a protáhla se. „Chcete to zpomalit? Zajímáte se o to?“

Connor ji zarazil. „Dnes ne.“

„No, asi toho máme s ní spoustu,“ poznamenala Jenny. Stiskla velmi rychle převíjení vpřed a obrázky se šedě blýskaly. Když to vrátila, Madonna se vrtěla k výtahu zavěšena do štíhlého Španěla s knírkem. Obraz se rozmazal, když se kamera vracela zase k ulici. Pak se opět zaostřil.

„Tady je Daniel Okimoto. Expert na japonskou průmyslovou politiku. To je Arnold s Marií. A za nimi je Steve Martin a Arato Isozaki, architekt, který navrhl muzeum –“

„Počkat,“ poručil Connor.

Stiskla tlačítko. Obraz se zastavil. Zdálo se, že Jenny je udivena. „Zajímáte se o Isozakiho?“

„Ne. Vraťte to kousek, prosím.“

Páska běžela zpětně, obrázky blikaly a rozmazaly se, když kamera švenkovala od Steveho Martina a vracela se k příjezdu předchozí limuzíny. Ale během švenkování zabrala na okamžik skupinu lidí, kteří už vystoupili a šli po chodníku pokrytém kobercem.

„Tady,“ řekl Connor.

Obraz se zastavil. Viděl jsem, trošku rozmazaně, vysokou blondýnu v černých koktejlových šatech kráčející vpřed vedle hezkého muže v černém obleku.

„Aha,“ vyjekla Jenny. „Zajímáte se o něho, nebo o ní?“

„O ní.“

„Musím přemýšlet,“ zamračila se Jenny. „Vídávám ji už asi devět měsíců na večírcích s lidmi z Washingtonu. Je to letošní Kelly Embergová. Typ atletické modelky. Ale znalá světa jakoby podobná Tatianě. Jmenuje se… Austinová. Cindy Austinová, Carrie Austinová… Cheryl Austinová. To je ono.“

Zeptal jsem se: „Víte o ní něco víc?“

Jenny zavrtěla hlavou. „Myslím si, že pamatovat si jméno je dost dobrý výkon. Takové typy se objevují pořád. Šest měsíců, rok, se takové dívky objevují všude, a pak jsou fuč. Bůh ví, kam mizí. Kdo je má pořád sledovat?“

„A muž, který je tam s ní?“

„Richard Leviti. Plastický chirurg. Dělá spoustu velkých hvězd.“

„Co ten tady dělá?“

Pokrčila rameny. „Ten se vyzná. Jako spousta těchto chlapíků dělá společnost hvězdám, když ji potřebují. Když se jeho pacientky rozvádějí, nebo podobně, tak je ve společnosti doprovází. A když nejde se svými klientkami, jde s modelkami jako ona. Ale vypadají spolu dobře.“

Na monitoru k nám kráčeli Cheryl a její průvodce v periodických záškubech; jedno políčko každých třicet sekund. Šli pomalu. Všiml jsem si, že se na sebe ani nepodívali. Ona vypadala napjatě, jako by něco čekala.

Jenny Gonzálesová poznamenala. „Tak. Plastický chirurg a modelka. Můžu se zeptat, co je na těchto dvou tak zajímavého? Protože na takovém večírku jsou jenom, no, z laskavosti.“

Connor jí odpověděl. „Dnes večer ji zabili.“

„Ach, tak to je ona! Zajímavé.“

Zeptal jsem se: „Vy jste o vraždě slyšela?“

„Ale jistě.“

„Bylo to ve zprávách?“

„Ne, do Zpráv v jedenáct se to nedostalo,“ odvětila Jenny. „A asi se to nedostane ani zítra. Aspoň si to myslím. Není to doopravdy zpráva.“

„Pročpak?“ zeptal jsem se s letmým pohledem na Connora.

„No, co je na tom zajímavého?“

„Nerozumím vám.“

„Nakamoto by tvrdila, že jsme to dali do zpráv jenom proto, že se to stalo při jejich slavnostním zahájení. Prohlásili by, že zprávy je špiní. A v jistém smyslu mají pravdu. Chci říct, kdyby tuto dívku zabili na dálnici, do zpráv by se nedostala. Kdyby ji zabili při loupeži v obchodě, nedostala by se do zpráv. Máme dvě nebo tři takové každou noc. Takže fakt, že ji zabili na večírku… koho to zajímá? Pořád to ještě není zpráva. Je mladá a hezká, ale není zvláštní. Nevystupuje v žádném televizním seriálu nebo něčem podobném.“

Connor mrkl na hodinky. „Podíváme se na další pásky?“

„Pásky z večírku? Jistě. Zajímáte se o tuhletu dívku?“

„Správně.“

„Dobrá, jedeme.“ Jenny zastrčila třetí kazetu.

Viděli jsme záběry z večírku na pětačtyřicátém podlaží: hudbu hrající swing, lidi, kteří tančili pod zavěšenými ozdobami. Usilovně jsme se snažili zahlédnout dívku v chumlu. Jenny prohlásila: „V Japonsku bychom to nemuseli dělat očima. Japonci už mají dobře propracovaný software pro poznávání obrazu. Mají program, kde zadáte obraz, řekněme tvář, a ten za vás automaticky prohledá pásku a najde všechny výskyty toho obličeje. Najde ho v davu či jinde, kdekoliv se objeví. Má schopnost zaznamenat jeden pohled třírozměrného objektu a pak stejný objekt rozeznat z dalších pohledů. Prý je to pěkně fešácké. Ale pomalé.“

„Překvapuje mě, že to váš podnik nemá.“

„Kdepak, tady to není k maní. Nejdokonalejší videozařízení se v této zemi nedostane. Drží nás o tři až pět let pozadu. Což je jejich právo. Je to jejich technologie, můžou si dělat, co chtějí. Ale v případě, jako je tento, by to bylo jistě užitečné.“

Obrázky z večírku se míhaly v horečnaté rozmazanině.

Náhle zastavila obraz.

„Tady. Kamera, která zabírá pozadí, vlevo. Vaše dívka mluví s Eddiem Sakamurou. Ten ji samozřejmě zná. Sakamura zná všechny modelky. Normální rychlostí?“

„Prosím,“ řekl Connor a zíral na obrazovku.

Kamera pomalu švenkovala kolem místnosti. Cheryl Austinová zůstala v pohledu velkou část záběru. Stála s Eddiem Sakamurou, smála se, pohazovala hlavou, svou ruku na jeho paži, šťastná, že je s ním. Eddie ze sebe pro ni dělal klauna. Zdálo se, že má radost z toho, jak se směje. Ale čas od času od něj odhlédla a omrkla místnost. Jako by čekala, že se něco stane. Nebo že někdo přijde.

V jednom okamžiku si Sakamura uvědomil, že mu nevěnuje plnou pozornost. Chytil ji za paži a drsně ji přitáhl k sobě. Odvrátila od něj obličej. Těsně se k ní naklonil a zlostně něco řekl. Pak velice blízko kamery vstoupil do obrazu plešatec. Světlo mu zazářilo na tváři a rozmylo mu rysy, jeho hlava zastínila výhled na Eddieho a dívku. Kamera švenkla doleva, už jsme je ztratili.

„Zatraceně.“

„Ještě jednou?“ Jenny se vrátila a nechala to běžet znovu.

„Eddie s ní není zjevně spokojen,“ poznamenal jsem.

„To bych řekla.“

Connor se zamračil. „Je tak těžké poznat, co vlastně vidíme. Máte k tomu zvuk?“

Jenny přisvědčila. „Jistě, ale bude to asi jenom šum.“ Zmáčkla knoflík a pustila to ještě jednou. Slyšeli jsme neustálý hluk večírku, jen na krátké okamžiky jsme zaslechli izolované útržky.

V jednom okamžiku se Cheryl Austinová podívala na Eddieho Sakamuru a řekla: „…nemůžu pomoct, když je pro tebe důležité, abych…“

Jeho odpověď byla nezřetelná, ale později bylo jasně slyšet: „Nerozumíš… všechno o sobotní schůzce…“

A v posledních sekundách švenku, když ji k sobě přitáhl, zavrčel něco jako „…buď labuť… něčí pás…“

Zeptal jsem se: „Řekl něčí pás?“

„Něco podobného,“ přisvědčil Connor.

Jenny se zeptala: „Chcete to přehrát znovu?“

„Ne,“ odmítl Connor. „Z toho víc nezjistíme. Jeďte dál.“

Obraz se zrychlil, účastníci večírku se stali frenetickými, smáli se a zvedali skleničky k rychlým usrknutím. A pak jsem řekl: „Počkat.“

Zase zpět k normální rychlosti. Blondýnka v hedvábných šatech od Armaniho si potřásala rukou s plešatým mužem, kterého jsme viděli chvilku předtím.

„Co je to?“ zeptala se Jenny a podívala se na mne.

„To je jeho žena,“ odpověděl místo mne Connor.

Žena se naklonila vpřed a políbila plešatého lehce na ústa. Pak odstoupila a poznamenala něco o jeho obleku.

„Je to právnička v kanceláři státního návladního,“ řekla Jenny. „Lauren Davisová. Asistovala u dvou velkých případů. Škrtič při západu slunce. Zastřelení Kelermana. Je velice ambiciózní. Je chytrá a má dobré styky. Říká se, že má budoucnost, zůstane-li v kanceláři. Musí to být pravda, protože Wyland jí nedá chvilku volna. Jak vidíte, vypadá dobře, ale on ji nepustí k mikrofonům. Plešatý muž, s nímž mluví, je John McKenna, od firmy Regis McKenna v San Franciscu. Společnost, která se stará o publicitu většiny firem vyrábějících špičkovou techniku.“

Řekl jsem: „Můžeme jet dopředu.“

Jenny stiskla knoflík. „Je opravdu vaší ženou, nebo partner žertoval?“

„Ne, je to skutečně má žena. Byla.“

„Jste rozvedení?“

„Jo.“

Jenny se na mne podívala a chtěla něco říct. Pak se rozhodla, že ne, a hleděla zase na obrazovku. Tam velkou rychlostí pokračoval večírek.

Začal jsem přemýšlet o Lauren. Když jsem ji znal, byla bystrá a ambiciózní, ale doopravdy moc věcí nechápala. Vyrostla mezi elitou, chodila do prestižních škol a jako všichni privilegovaní byla hluboce přesvědčena, že cokoliv si pomyslí, je asi pravda. A když ne, tak určitě dost dobré, aby se podle toho dalo žít. Nic nebylo potřeba srovnávat se skutečností.

Byla mladá, to k tomu také přispělo. Pořád ještě oťukávala svět, učila se, jak funguje. Byla nadšencem a dokázala se vzrušit, když vysvětlovala své názory. Ale její názory se samozřejmě pořád měnily, v závislosti na tom, s kým mluvila naposledy. Dala se snadno ovlivnit. Zkoušela si myšlenky tak, jak si některé ženy zkoušejí klobouky. Byla vždycky informována o nejnovějších směrech. Nějakou dobu se mi to zdálo mladistvé a okouzlující, pak mne to začalo štvát.

Protože neměla žádné jádro, žádnou opravdovou podstatu. Byla jako televizor; jenom hrála nejnovější show. Ať to bylo cokoliv. Nikdy o tom nepochybovala.

Nakonec se ukázalo, že jejím největším talentem byla schopnost přizpůsobit se. Byla expert v dívání se na televizi, do novin, na šéfa – na cokoliv, co považovala za zdroj autority – a v odhadu, kam fouká vítr. A taky v tom, že se postavila, kde měla být. Nepřekvapilo mne, že postupuje nahoru. Její hodnoty, jako její šaty, byly vždy módní, elegantní a nejnovější…

„…vám, poručíku, ale už je pozdě… poručíku?“

Zamrkal jsem a probral se. Jenny ke mně mluvila. Ukazovala na obrazovku, kde na zastaveném obraze bylo vidět Cheryl Austinovou v černých šatech, jak stojí se dvěma staršími muži.

Podíval jsem se na Connora, ale ten se otočil a telefonoval.

„Poručíku? Zajímá vás to?“

„Ano, jistě. Kdo jsou ti muži?“

Jenny pustila pásku. Ta běžela normální rychlostí.

„Senátor John Morton a senátor Stephen Rowe. Oba jsou ve finanční komisi Senátu. V té, kde probíhá vyšetřování prodeje MicroConu.“

Na obrazovce se Cheryl smála a pokyvovala. V pohybu byla pozoruhodně krásná, zajímavá směsice nevinnosti a sexuality. V některých okamžicích se zdálo, že jí v tváři probleskuje protřelost a tvrdost. Vypadalo to, že oba muže zná, ale ne dobře. Nepřiblížila se k žádnému z nich, ani se jich nedotkla, kromě podání ruky. Senátoři si zjevně plně uvědomovali přítomnost kamery a udržovali přátelský, i když trochu formální výraz.

„Naše země se řítí do řiti a senátoři Spojených států se ve čtvrtek večer vybavují s modelkami,“ prohlásila Jenny. „Není divu, že máme potíže. A tohle jsou důležití chlapíci. O Mortonovi se mluví jako o kandidátu na prezidenta v příštích volbách.“

Zeptal jsem se: „Co víte o jejich osobním životě?“

„Oba jsou ženatí. No, Rowe je napůl odloučen. Jeho žena zůstává doma ve Virginii. On se vyzná. A moc rád si přihne.“

Podíval jsem se na Rowa na obrazovce. Byl to muž, který k nám dnes večer přistoupil do výtahu. A byl opilý, skoro upadl. Ale teď opilý nebyl.

„A Morton?“

„Měl by to být pan čistý. Bývalý atlet, blázen do fyzické kondice. Jí zdravotní jídlo. Žije pro rodinu. Zajímá se o vědu a technologii. O životní prostředí. O americkou schopnost soutěžit, americké hodnoty. O tyto věci. Ale nemůže být tak čistý. Slyšela jsem, že má mladou milenku.“

„Je to pravda?“

Pokrčila rameny. „Říká se, že jeho asistenti mu to chtějí zatrhnout. Ale kdo ví, co je pravda?“

Páska vyskočila a Jenny zasunula další. „To je poslední, mládenci.“

Connor zavěsil telefon. „Zapomeňte na pásku.“ Vstal. „Musíme jít, kóhai.“

„Proč?“

„Mluvil jsem teď s telefonní společností o hovorech z automatu v hale budovy Nakamoto mezi osmou a desátou.“

„No a?“

„V této době z toho telefonu nikdo nevolal.“

Connor si myslel, že někdo odešel z místnosti bezpečnostní služby a zavolal z automatu – Cole, nebo jeden z Japonců. Teď se jeho naděje, že bude sledovat slibnou stopu tohoto hovoru, zhroutila.

„To je moc špatné,“ poznamenal jsem.

„Moc špatné?“ podivil se Connor. „Mimořádně nám to pomáhá. Značně to zužuje pole. Slečno Gonzálesová, máte nějaké pásky lidí odcházejících z večírku?“

„Odcházejících? Ne. Když hosté přijeli, šly všechny posádky nahoru natáčet večírek. Přivezly pásky sem, aby stihly zprávy, zatímco večírek ještě pokračoval.“

„Fajn. Potom si myslím, že jsme tady skončili. Děkuji vám za pomoc. Máte pozoruhodné znalosti. Kóhai, jdeme.“

15.

Zase v autě. Tentokrát na adresu v Beverly Hills. Už bylo po jedné v noci, byl jsem utahaný. Zeptal jsem se: „Proč tolik záleží na telefonním automatu v hale?“

„Protože celá koncepce tohoto případu se točí kolem toho, zda někdo z toho telefonu volal, nebo ne. Opravdovou otázkou teď je, která ze společností v Japonsku se pustila do křížku s firmou Nakamoto?“

„Která společnost v Japonsku?“ zeptal jsem se.

„Ano. Je to jasně korporace, která náleží k jiné keiretsu.“

„Keiretsu?“

„Japonci sdružují své podniky do velkých organizací nazvaných keiretsu. V Japonsku je jich šest velkých a ty jsou ohromné. Například Mitsubishi keiretsu sestává ze sedmi set oddělených společností, které spolupracují, nebo mají vnitřně propojené financování, nebo různé vzájemné dohody. Tak velké struktury v Americe neexistují, protože porušují naše protimonopolní zákony. Ale v Japonsku je to norma. My si myslíme, že korporace stojí osamoceně. Chce-li to člověk vidět japonskýma očima, musí si představit třeba spojení IBM, Citibanky, Forda a Exxonu, které všechny mají mezi sebou tajné dohody o spolupráci a společném financování výzkumu. To znamená, že japonské korporace nejsou nikdy samotné – vždy jednají v partnerství se stovkami dalších společností. A v konkurenci se společnostmi jiných keiretsu.“

„Takže když člověk přemýšlí o tom, co dělá korporace Nakamoto, musí se ptát, co dělá keiretsu Nakamoto doma v Japonsku. A co dělají společnosti v jiných keiretsu, které s ní soutěží. Protože tato vražda je pro Nakamoto nepříjemná. Dá se na ni nahlížet i jako na útok proti této společnosti.“

„Jako na útok?“

„Přemýšlej nad tím. Nakamoto si plánuje velké, hvězdami zdobené slavnostní otevření své budovy. Chtějí, aby to perfektně proběhlo. Z nějakého důvodu dojde na oslavě k zardoušení. A otázkou je – kdo to zavolal?“

„Kdo oznámil vraždu?“

„Správně. Protože konec konců Nakamoto má celé prostředí zcela pod kontrolou: je to jejich večírek, jejich budova. A bylo by pro ně jednoduché počkat do jedenácti, až večírek skončí a hosté odejdou, a ohlásit vraždu. Kdyby mi záleželo především na dekoru, na dokonalém obrazu pro veřejnost, udělal bych to právě tak. Protože všechno ostatní je pro tvář společnosti Nakamoto spojeno s možným nebezpečím.“

„Dobrá.“

„Ale ohlášení se nezpozdilo,“ pokračoval Connor. „Naopak, kdosi to zavolal v osm dvaatřicet, právě když se večírek rozbíhal. Tak vystavil celý večer riziku. A my se pořád ptáme: kdo to zavolal?“

„Řekl jste Ishigurovi, aby našel osobu, která volala. A ještě to neudělal.“

„Správně. Protože nemůže.“

„On neví, kdo to oznámil?“

„Správně.“

„Volal nepřítel firmy Nakamoto?“

„Skoro určitě.“

Zeptal jsem se: „Jak zjistíme, kdo to ohlásil?“

Connor se zasmál. „Proto jsem kontroloval telefon v hale. Je pro naši otázku rozhodující.“

„Proč je tak rozhodující?“

„Předpokládej, že pracuješ pro konkurenční společnost a chceš zjistit, co se děje uvnitř firmy Nakamoto. Nezjistíš to, protože japonské korporace najímají své vyšší úředníky doživotně. Ti cítí, že jsou částí rodiny. A nikdy by svou vlastní rodinu nezradili. Takže korporace Nakamoto ukazuje zbytku světa neproniknutelnou masku, čímž nabývají na významu i nejmenší detaily: kdo z vyšších úředníků z Japonska je ve městě, kdo se s kým setkává, příchody a odchody, a tak dále. A tyto detaily můžeš zjistit, když se seznámíš s americkým hlídačem, který sedí celý den u monitorů. Zvláště když je ten strážný vystaven japonským předsudkům vůči černochům.“

„Pokračujte,“ pobídl jsem ho.

„Japonci se často snaží podplatit místní pracovníky ostrahy konkurenčních firem. Japonci jsou čestní, ale tradice jim dovoluje, aby se tak chovali. V lásce a válce je vše dovoleno a Japonci vidí obchod jako válku. Podplacení je fajn, když se ti podaří.“

„Dobrá.“

„Můžeme si být jisti jen dvěma lidmi, kteří v prvních několika sekundách po vraždě věděli, že dívka byla zabita. Jedním je vrah sám. Druhým je strážný, Ted Cole, který to pozoroval na monitorech.“

„Počkejte chvilku. Ted Cole to pozoroval na monitorech? On ví, kdo je vrah?“

„Samozřejmě.“

„Řekl, že odešel v osm patnáct.“

„Lhal.“

„Ale když jste to věděl, tak proč jsme ho ne –“

„Nikdy nám to neřekne,“ pokračoval Connor. „Stejně jako by nám to neřekl Phillips. Proto jsem nezatkl Coleho, abychom ho vyslechli. Nakonec by to byla ztráta času – a čas je tady podstatný. Víme, že by nám to neřekl. Já se ptám, řekl to někomu jinému?“

Začal jsem chápat, nač naráží. „Chcete říct, vyšel ze služebny k telefonu v hale a zavolal někomu, že došlo k vraždě?“

„Správně. Protože by nepoužil telefon ve své kanceláři. Zavolal by z automatu, někomu – nepříteli firmy Nakamoto, konkurenční korporaci, někomu takovému.“

„Ale my teď víme, že z toho telefonu nikdo nevolal.“

„Správně,“ přitakal Connor.

„Tak se celý sled vašich vývodů hroutí.“

„Vůbec ne. Vyjasnil se. Když to Cole nikomu neoznámil, kdo zavolal policii? Zcela jasně může být informátorem jenom vrah sám.“

Zamrazilo mě.

„Zavolal to, aby uvedl Nakamoto do potíží?“

„To se dá předpokládat.“

„Tak odkud potom volal?“

„To ještě nevím. Předpokládám, že odněkud z budovy. A je tady ještě několik dalších matoucích drobností, které jsme nevzali v úvahu.“

„Jako co?“

Telefon v autě zazvonil. Connor ho vzal a dal mi sluchátko. „To je pro tebe.“

„Ne, ne,“ řekla paní Asceniová. „Dítě je v pořádku. Dívala jsem se na ni před pár minutami. Je jí dobře. Poručíku, chtěla jsem vám říct, že volala paní Davisová.“ Tak nazývala mou bývalou ženu.

„Kdy?“

„Myslím, že před deseti minutami.“

„Nechala číslo telefonu?“

„Ne. Ona říkat, že dnes v noci ji nemůžete zastihnout. Ale ona chtít, abyste věděl; něco se stalo, možná zítra odjet z města. Tak říkat, možná tento víkend nebrat dítě.“

Povzdechl jsem si. „Dobrá.“

„Říkat, že zavolat ráno a dát vědět najisto.“

„Dobrá.“

Nepřekvapilo mne to. To byla typická Lauren. Změny na poslední chvilku. Člověk si s ní nikdy nemohl nic naplánovat, protože si vždycky všecko rozmyslela. Tato poslední změna asi značila, že má nového přítele a může s ním odjet. Bude to vědět až zítra. Myslíval jsem, že tyto neočekávané změny jsou pro výchovu Michelle špatné, že se nebude cítit bezpečně. Ale děti jsou praktické. Michelle zřejmě chápe, že matka je taková, a netrápí se tím. Já se tím trápím.

Paní Asceniová se zeptala: „Vy vrátit se brzy, poručíku?“

„Ne. Vypadá to, že budu pryč celou noc. Můžete tam zůstat?“

„Ano, ale musím ráno v devět odejít. Chcete, já rozložím gauč?“ Měl jsem gauč v obýváku. Používala ho, když tam byla přes noc. „Ano, jistě.“

„Dobrá, sbohem, poručíku.“

„Sbohem, paní Asceniová.“

Connor se zeptal: „Stalo se něco?“ Překvapilo mne, jaké napětí bylo cítit v jeho hlase.

„Ne. Jenom má bývalá žena vyvádí jako vždycky. Není si jista, vezme-li si dítě přes víkend. Proč?“

Connor pokrčil rameny. „Jen se ptám.“

Připadalo mi, že to nebyla jen zvědavost. „Co jste měl na mysli, když jste říkal, že by se z toho mohl stát ošklivý případ?“ zeptal jsem se.

„Možná že ne,“ odvětil. „Nejlepším řešením by bylo ukončit to během několika hodin. A já si myslím, že to můžeme dokázat. Před námi vlevo je restaurant.“

Uviděl jsem neónový nápis Bóra Bóra.

„To je restaurant, který patří Sakamurovi?“

„Ano. Fakticky mu patří jenom z části. Nenech zřízence odvézt auto. Zaparkuj na zakázaném místě. Možná budeme muset rychle odjet.“

Bóra Bóra v těchto týdnech v LA nejvíc frčel. Byl vyzdoben spoustou masek a štítů z Polynésie. Citrónově zelené dřevěné trámy vyčnívaly přes bar jako zuby. Nad otevřenou kuchyní předvádělo video značky Prince na obrovské pětimetrové obrazovce jakési duchy. Jídelní lístek plný specialit z Pacifiku, ohlušující randál; návštěvníci – naděje filmového průmyslu. Všichni byli oblečeni v černém.

Connor se usmál. „Vypadá to jako na tržišti, když vybuchne bomba, že jo? Přestaň civět. Nepouštějí tě dost ven?“

„Ne, nepouštějí,“ odpověděl jsem. Connor se obrátil k hostesce, která vypadala jako míšenka, a začal s ní mluvit. Díval jsem se k baru, kde se dvě ženy letmo políbily na ústa. Kousek dál objímal Japonec v kožené letecké bundě macatou blondýnu. Oba naslouchali muži s řídnoucími vlasy a bojovnými způsoby, v němž jsem poznal ředitele –

„Nech toho,“ řekl mi Connor. „Pojďme.“

„Co?“

„Eddie tady není.“

„A kde je?“

„Na večírku v kopcích. Jdeme.“

16.

Adresa nás zavedla na silnici vinoucí se ve vršcích nad výpadovkou Sunset Bouleward. Měli bychom odsud pěkný výhled na město, ale mrholení ho překazilo. Blížili jsme se ulicí lemovanou po obou stranách luxusními vozy: většinou sedany Lexus, několika kabriolety Mercedes a vozy Bentley. Zřízenci na parkovišti vypadali překvapeně, když jsme přijeli v sedanu Chevrolet a zamířili k domu.

Dům byl, jako ostatní sídla v ulici, obehnán třímetrovou zdí, vjezd uzavírala dálkově ovládaná ocelová brána. Nad bránou byla umístěna bezpečnostní kamera, další na cestě vedoucí k domu. Soukromý hlídač u cesty zkontroloval naše odznaky.

„Čí je to dům?“ zeptal jsem se.

Před deseti roky měli takové složité zabezpečení jenom mafiáni nebo hvězdy jako Stallone, jehož role násilníků přitahovaly pozornost kriminálních živlů. Ale zdálo se, že v poslední době všichni v bohaté čtvrti mají své stráže. Očekávalo se to, bylo to skoro módní. Šli jsme po schodech zahradou plnou kaktusů k domu, který byl moderní, betonový a vypadal jako pevnost. Bylo slyšet hlasitou hudbu.

„Patří muži, který vlastní Maxim Noir.“ Musel si všimnout mého prázdného výrazu. „Je to luxusní obchod s oděvy známý svými nafoukanými prodavači. Nakupují tam Jack Nicholson a Cher.“

„Jack Nicholson a Cher,“ zavrtěl jsem hlavou. „Jak to víte?“

„Nakupuje tam teď hodně Japonců. Je to tam jako u většiny drahých amerických obchodů – bez návštěvníků z Tokia by zkrachovaly. Jsou na Japoncích závislé.“

Když jsme se blížili k předním dveřím, objevil se vazbič ve sportovním saku. V ruce měl seznam hostů. „Lituji, pánové, je to jen na pozvání.“

Connor mu ukázal odznak. „Rádi bychom si promluvili s jedním z vašich hostů.“

„Který host to je, pane?“

„Pan Sakamura.“

Nevypadal moc šťastně. „Počkejte tady, prosím.“

Od vchodu jsme viděli do obývacího pokoje. Byl přeplněn účastníky večírku, kteří byli na první pohled většinou titíž, kteří byli na recepci firmy Nakamoto. Jako před chvílí v restauraci byli skoro všichni v černém. Ale mou pozornost vzbudil samotný pokoj; byl jasně bílý, zcela bez výzdoby. Bez obrazů na stěně. Bez nábytku. Jen holé bílé stěny a koberec. Hosté se cítili nepohodlně. Drželi kokteilové ubrousky a drinky a rozhlíželi se, kam je položit.

Na cestě do jídelny kolem nás prošel pár. „Rod to prostě umí,“ řekla žena.

„Ano,“ přisvědčil muž. „Je to elegantně minimalistické. Detaily v provedení té místnosti. Nevím, jak to dokázali tak vymalovat. Je to absolutně perfektní. Bez poskvrny, bez jediné šmouhy. Perfektní povrch.“

„No, jinak to nejde,“ prohlásila žena. „To je nedílná součást celého jeho pojetí.“

„Je to skutečně dost odvážné,“ pravil muž.

„Odvážné?“ zeptal jsem se. „O čem to mluví? Je to jenom prázdný pokoj.“

Connor se usmál. „Říkám tomu faux zen. Styl bez podstaty.“

Prohlížel jsem si tlačenici.

„Je tady senátor Morton.“ Stál v jednom koutě a řečnil. Vypadal velice jako kandidát na prezidenta.

„Ano, vidím.“

Strážce se nevracel, postoupili jsme tedy metr do místnosti. Když jsem se přiblížil k senátoru Mortonovi, slyšel jsem, jak říká: „Ano, mohu vám říci přesně, proč mě zneklidňuje rozsah japonského vlastnictví amerického průmyslu. Ztratíme-li schopnost dělat své vlastní výrobky, ztratíme kontrolu nad vlastní budoucností. Je to tak prosté. Například v roce 1987 jsme zjistili, že Toshiba prodala Rusům strategickou technologii, která jim dovolila ztišit pohon ponorek. Ruské jaderné ponorky teď sedí hned u pobřeží a my je nemůžeme vypátrat, protože mají technologii z Japonska. Kongres se rozlítil a američtí občané se bouřili. A správně, protože to bylo nehorázné. Kongres plánoval vůči firmě Toshiba hospodářskou odvetu. Ale lobby amerických firem za Toshibu prosila, protože firmy jako Hewlett-Packard a Compaq jsou na ní závislé, dodává jim díly do počítačů. Nevydržely by bojkot, protože neměly jiný zdroj dodávek. Faktem je, že jsme si nemohli dovolit odvetu. Oni mohli prodat životně důležitou technologii našemu nepříteli a my jsme proti tomu nemohli udělat zhola nic. To je problém. Jsme teď na Japonsku závislí – a já si myslím, že Amerika by neměla být závislá na žádné zemi.“

Někdo se něco zeptal a Morton přikývl. „Ano, je pravda, že náš průmysl si nevede dobře. Reálné mzdy v této zemi jsou teď na úrovni roku 1962. Kupní síla amerických pracujících je tam, kde byla před třiceti roky. A to vadí dokonce i vám, kterým se vede dobře, jak je vidět. To totiž znamená, že američtí konzumenti nemají peníze na biograf, nákup auta, oblečení nebo čehokoliv, co vy v této místnosti máte na prodej. Pravdou je, že náš národ hodně upadá.“

Nějaká žena položila další otázku, kterou jsem neslyšel, a Morton odpovídal. „Ano, řekl jsem na úrovni roku 1962. Vím, že je těžké tomu uvěřit, ale přemýšlejte o padesátých letech, kdy američtí pracující mohli vlastnit dům, založit si rodinu a dát děti studovat, všechno z jednoho platu. Nyní pracují oba rodiče a většina lidí si pořád nemůže dovolit dům. Za dolar koupíte méně, všechno je dražší. Lidé zápasí, aby si jenom udrželi, co mají. Nemohou si polepšit.“

Uvědomil jsem si, že souhlasně přikyvuji. Asi před měsícem jsem se vydal hledat dům, doufal jsem, že získám zahrádku pro Michelle. Ale ceny domů v LA byly prostě nemožné. Nikdy si ho nebudu moci dovolit, dokud se znovu neožením. Možná ani potom ne, když uvážím –

Ucítil jsem tvrdý úder do žeber. Otočil jsem se a uviděl strážce. Pokynul hlavou ke dveřím. „Zpět, chlape.“

Rozčílil jsem se. Mrkl jsem na Connora, ale ten tiše ustoupil ke dveřím.

U dveří strážce prohlásil: „Díval jsem se po něm. Žádný pan Sakamura tady není.“

„Pan Sakamura,“ prohodil Connor, „je tam ten pán vzadu, po vaší pravici. Japonec, který mluví s rusovláskou.“

Strážce zavrtěl hlavou. „Lituji, kámoši. Pokud nemáte povolení k prohlídce, musím vás požádat, abyste odešli.“

„Není v tom žádný problém,“ řekl Connor. „Pan Sakamura je můj přítel. Vím, že si se mnou rád promluví.“

„Je mi líto. Máte povolení k prohlídce?“

„Ne,“ pravil Connor.

„Pak se dopouštíte přestupku. Žádám vás, abyste odešli.“

Connor tam jenom stál.

Strážce ustoupil a rozkročil se. Varoval: „Myslím, že byste měl vědět, že mám černý pás v judu.“

„Doopravdy?“ zeptal se Connor.

„A Jeff taky,“ prohlásil strážce, když se objevil druhý vazbič.

„Jeffe, povezete svého přítele do nemocnice?“ zeptal se Connor.

Jeff se sarkasticky zasmál. „Hele, mám rád psinu. To je legrační. Dobrá, pane Moudrý. Jste na špatném místě. Vysvětlili vám to. Zmizte. Ihned.“ Píchl Connora zavalitým prstem do prsou.

Connor řekl tiše: „To je napadení.“

Jeff se rozpálil. „Hele, seru na tebe, kámo. Řekl jsem, tady nemáte co pohledávat –“

Connor něco velice rychle provedl a Jeff byl náhle na zemi a sténal bolestí. Odkulil se bokem a zastavil se o černé kalhoty. Vzhlédl jsem a uviděl muže oblečeného celého v černém: černá košile, černá kravata, černé saténové sako. Měl bílé vlasy a dramatické vystupování Hollywoodu. „Jsem Rod Dwyer. Tohle je můj dům. Co je tady za problém?“

Connor nás zdvořile představil a ukázal svůj odznak. „Jsme zde oficiálně. Žádali jsme o rozhovor s jedním vaším hostem, panem Sakamurou, což je muž, který stojí v tamtom koutě.“

„A tento muž?“ zeptal se Dwyer a ukázal na Jeffa, který lapal po dechu a kašlal na podlaze.

Connor řekl klidně: „Napadl mne.“

„Nenapadl jsem ho!“ vyjekl Jeff a zvedl se s kašláním na loket.

Dwyer se zeptal: „Dotkl jsi se ho?“

Jeff zmlkl a mračil se.

Dwyer se otočil zase k nám: „Je mi líto, že se to stalo. Tito muži jsou noví. Nevím, na co mysleli. Můžu vám nabídnout drink?“

„Díky, ale jsme ve službě,“ odvětil Connor.

„Požádám pana Sakamuru, aby přišel a promluvil si s vámi. Ještě jednou vaše jméno?“

„Connor.“

Dwyer odešel. První muž pomohl Jeffovi na nohy. Když Jeff kulhal pryč, zabručel: „Zasranci zkurvený.“

„Ani nevím, kdy naposled budila policie respekt,“ poznamenal jsem.

Ale Connor vrtěl hlavou a díval se do země. „Strašně se stydím.“

„Proč?“

Nechtěl mi to vysvětlit.

„Hele, John! John Connor! Hisashiburi dane! Dlouhou dobu nevidět! Jak se vede, kamaráde? Ahoj!“ Udeřil Connora do ramene.

Zblízka nebyl Eddie Sakamura tak hezký. Pleť měl šedou, poďobanou, a byl cítit jako den stará skotská. Pohyboval se trhaně, přehnaně čile a mluvil rychle. Rychlý Eddie nebyl klidný muž.

Connor odvětil: „Mám se fajn, Eddie. A co ty? Jak se ti vede?“

„Hele, nestěžuju si, kapitáne. Jenom na jednu nebo dvě věci. Mám pět-nula-jedna, jízda v opilosti, chci se z toho dostat, ale s mým rejstříkem je to pořád těžší. Hele! Život jde dál! Co ty tady děláš? Parádní divočina, ne? Nejnovější styl; bez nábytku. Rod určuje novou módu. Paráda! Nikdo si nemůže ani sednout!“ Zasmál se. „Nový styl! Paráda!“

Měl jsem pocit, že je zfetovaný. Byl moc čilý. Podíval jsem se pořádně na jizvu na jeho levé ruce. Byla purpurová, asi čtyři centimetry krát tři. Vypadala jako stará spálenina.

Connor ztišil hlas. „Eddie, jsme tady vlastně kvůli yakkaigoto. Z věže firmy Nakamoto.“

„Ach, ano.“ Eddie také ztišil hlas. „Nepřekvapuje mě, že špatně skončila. Je to hinekureta onna.“

„Byla zvrhlá? Pročpak to říkáš?“

Eddie se zeptal. „Nechceš vyjít ven? Mám chuť na cigaretu a Rod zakázal v domě kouřit.“

„Dobrá, Eddie.“

Šli jsme ven ke kaktusové zahradě. Eddie si zapálil mentolovou Mild Seven. „Hele, kapitáne, nevím, co jsi už všecko slyšel. Ale ta holka, ta jebala s nějakými lidmi uvnitř. Jebala s Rodem. A s dalšími. Tady se nám bude líp mluvit, souhlasíš?“

„Jistě.“

„Znám to děvče opravdu dobře. Jako své boty. Víš, že jsem hipparidoko, že jo? Nemůžu si pomoct. Oblíbený chlapík! Vnucuje se mi. Pořád.“

„To vím, Eddie. Ale říkáš, že měla problémy?“

„Velké problémy, amigos. Grande problémos. Řeknu ti to. Byla to nemocná holka. Vyžívala se v bolesti.“

„Takových je svět plný, Eddie.“

Potáhl z cigarety. „Hele, ne. Mluvím o něčem jiném. Mluvím, jak se udělá. Když jí ublížíš opravdu hodně, tak dosáhne vrcholu. Pořád chce víc, víc. Udělej to víc. Stiskni silněji.“

Connor se zeptal: „Na krku?“

„Jo. Na krku. Správně. Stisknout jí krk. Jo. Slyšels to už? A někdy igelitový pytel. Víš, co do něj dávají věci v čistírně. Dáš jí ho přes hlavu a držíš ho okolo krku, zatímco ji obtahuješ, a ona se začne dusit, až zmodrá v obličeji. Zatíná ti prsty do zad. Lapá po dechu a sípá. Kriste všemohoucí. Pro mě takové věci nejsou. Ale říkám ti, ta holka má kočindu. Chci říct, že se umí odvázat, je to divoká jízda. Pamatuješ si to dlouho. To ti říkám. Ale pro mě – příliš moc. Pořád na hraně, víš? Pořád riziko. Hrana se pořád posunuje. Možná tentokrát. Možná je to naposled. Chápeš, co říkám?“ Odhodil cigaretu. Ta prskala mezi trny kaktusu. „Někdy je to vzrůšo. Jako ruská ruleta. Potom už jsem to nemohl vydržet, kapitáne. Doopravdy. Nemohl. A znáte mě, mám rád divočení.“

Došel jsem k závěru, že mi z Eddieho Sakamury naskakuje husí kůže. Snažil jsem se dělat poznámky, zatímco mluvil, ale mluvil tak překotně, že jsem to nestíhal. Roztřesenýma rukama si zapálil další cigaretu. Mluvil pořád překotně, ke zdůraznění svých slov mával hořící cigaretou.

„A chci říct, to děvče, to je problém. Dobrá, hezká holka. Je hezká. Ale někdy nemůže vyjít, vypadá moc zle. Někdy potřebuje hromadu mejkapu, protože krk je citlivá kůže, člověče. A má ho zmalovaný. Kolečko nad límečkem. Ošklivé. Viděls to, možná. Viděls ji mrtvou, kapitáne?“

„Jo, viděl jsem ji.“

„Tak potom…“ rozmýšlel se. Zdálo se, že se stáhl, nad něčím znovu přemýšlel. Odklepl popel z cigarety. „Tak. Byla uškrcena, nebo co?“

„Ano, Eddie. Byla uškrcena.“

Zašlukoval. „Jo. To sedí.“

„Viděls ji, Eddie?“

„Já? Ne. O čem to mluvíte? Jak jsem ji mohl vidět, kapitáne?“ Vydechl a vyfoukl kouř do noci.

„Eddie. Dívej se na mne.“

Eddie se obrátil ke Connorovi.

„Dívej se mi do očí. Teď mi to řekni. Viděls tělo?“

„Ne. Kapitáne, nechte toho.“ Eddie se nervózně krátce zasmál a díval se jinam. Odhodil cigaretu, že se přetáčela ve vzduchu a sršely z ní jiskry. „Co je tohle? Třetí stupeň? Ne. Neviděl jsem tělo.“

„Eddie?“

„Přísahám vám, kapitáne.“

„Eddie. Jak ses do toho zapletl?“

„Já? Hovno. Já ne, kapitáne. Znám tu holku, jistě. Někdy ji vídám. Obtahuju ji, jistě. A co, sakra. Je trochu divná, ale je s ní sranda. Srandovní holka. Má parádní kočindu. To je ono. A to je všecko.“ Rozhlédl se, zapálil si další cigaretu. „To je pěkná kaktusová zahrada, že? Říkají tomu xeriskap. Je to nejnovější móda. Los Angeles se vrací k životu v poušti. Je to hayattemnosa: strašně módní.“

„Eddie.“

„Nechte toho, kapitáne. Vynechte mě z toho. Známe se už parádně dlouho.“

„Jistě, Eddie. Ale já mám nějaké problémy. A co pásky z bezpečnostní služby?“

Eddie vypadal bezvýrazně, nevinně. „Pásky z bezpečnostní služby?“

„Muž s jizvou na ruce a kravatou, na níž byly trojúhelníky, přišel do místnosti bezpečnostní služby firmy Nakamoto a vzal videokazety.“

„Hovno. Jaká místnost bezpečnostní služby? Co to na mě házíte, kapitáne?“

„Eddie.“

„Kdo vám to řekl? To není pravda, člověče. Vzít pásky bezpečnostní služby? Nic takového jsem nikdy neudělal. Zbláznil jste se?“ Přetočil vázanku, podíval se na značku. „To je vázanka Pólo, kapitáne. Od Ralpha Laurena. Pólo. Vsadím se, že jich jsou kvanta.“

„Eddie. A co Imperial Arms?“

„Co s ním má být?“

„Byls tam dnes večer?“

„Ne.“

„Uklízels v pokoji u Cheryl?“

„Cože?“ Eddie vypadal šokován. „Cože? Ne. Uklízet její pokoj? Kde berete všechny ty kydy, kapitáne?“

„Děvče z bytu naproti… Julia Youngová,“ odvětil Connor. „Řekla nám, že tě tam večer viděla s dalším mužem. V pokoji Cheryl v Imperial Arms.“

Eddie rozhodil rukama. „Kristepane. Kapitáne. Poslouchejte. Ta holka by nerozeznala, jestli mě viděla včera nebo minulý měsíc, člověče. Ta holka je heračka. Podívejte se jí mezi prsty na nohách, najdete vpichy. Podívejte se jí pod jazyk. Podívejte se jí na pysky na kočindě. Najdete je. Ta holka je mimo, ve snu, člověče. Ta neví, co se kolem ní děje. Člověče. Vy sem přijdete a servírujete mi tohleto. Tohleto se mi nelíbí.“ Eddie odhodil cigaretu a okamžitě si zapálil další. „Nelíbí se mi to ani ždibec. Nevidíte, co se děje?“

„Ne,“ řekl Connor. „Řekni mi to, Eddie. Co se děje?“

„Ty kecy nejsou pravda, člověče. Nic z toho není pravda.“ Rychle zatahal. „Víte, o co tady jde? Tady nejde o nějakou pojebanou holku, člověče. Tady jde o sobotní schůzku. O nichibei kai, Connor-san. O tajné schůzky. O to tu kráčí.“

Connor vyštěkl: „Sonna bakana.“

„Žádné bakana, Connor-san. Žádné kecy.“

„Co ví holka z Texasu o nichibei kai?“

„Něco ví. Hontó nanda. A dělá ráda maléry, tahle holka. Ráda působí frmol.“

„Eddie, myslím si, že bys měl jít raději s námi.“

„Fajn. Perfektní. Udělejte to za ně. Za kuromaku.“ Otočil se ke Connorovi. „Hovno, kapitáne. Nechte toho. Víte, jak to funguje. Ta zabitá holka v budově firmy Nakamoto. Víte, že má rodina, můj otec, je Daimashi. Teď si v Ósace přečtou, že ve věži firmy Nakamoto je zabitá holka a já jsem ve spojení s tím zatčen. Jeho syn.“

„Zadržen.“

„No tak zadržen. Víte, co to bude znamenat. Taihennakoto ni naru yo. Můj otec odstoupí, jeho společnost se musí omluvit firmě Nakamoto. Možná odškodné. Dát nějakou obchodní výhodu. Je to mocné osawagi ni naruzo. To uděláte, když mě uvězníte.“ Odhodil cigaretu. „Hele. Jestli si myslíte, že jsem tu vraždu udělal, zavřete mě. Fajn. Ale vy si jenom kryjete záda a mně to možná udělá moc škody. Kapitáne, vy to víte.“

Connor celou dobu nic neříkal. Následovalo dlouhé ticho. Chodili kolem zahrady, dokola.

Konečně Eddie promluvil: „Connor-san. Matle kúro yo…“ V hlase se ozývala prosba. Vypadalo to, že žádá o shovívavost. Connor si povzdechl. „Máš u sebe svůj pas, Eddie?“

„Jo, jistě. Vždycky.“

„Dej nám ho.“

„Jo, jistě. Dobrá, kapitáne. Tady je.“

Connor mrkl na pas a podal mi ho. Strčil jsem ho do kapsy.

„Dobrá, Eddie. Ale tohle by nemělo být murina kóto. Nebo budeš vyhlášen za nežádoucí osobu, Eddie. A já osobně tě posadím na nejbližší letadlo do Ósaky. Wakattaka?“

„Kapitáne, chráníte čest mé rodiny. On ni kiru yo.“ A obřadně se uklonil, obě ruce u těla.

Connor se uklonil na odpověď.

Já jsem jenom zíral. Nemohl jsem uvěřit svým očím. Connor ho nechá jít. Myslel jsem si, že se zbláznil, když to dovolí.

Podal jsem Eddiemu vizitku a pronesl svou obvyklou řeč, že mi může zavolat, kdyby si na něco vzpomněl. Eddie pokrčil rameny, strčil vizitku do kapsy u košile a zapálil si další cigaretu. Na mě nebral zřetel; on jednal s Connorem.

Eddie se vydal zpět k domu, pak se zastavil. „Mám tady tu zrzavou, pěknej kus,“ řekl. „Až odejdu z večírku, jdu do svého domu v pahorcích. Potřebujete mě, budu tam. Dobrou noc, kapitáne. Dobrou noc, poručíku.“

„Dobrou noc, Eddie.“

Vraceli jsme se dolů po schodech.

„Doufám, že víte, co děláte,“ řekl jsem.

„Já taky doufám,“ odvětil Connor.

„Protože se mi zdá zatraceně vinen.“

„Možná.“

„Podle mého by bylo lepší ho zadržet. Bezpečnější.“

„Možná.“

„Chcete se vrátit a sebrat ho?“

„Ne.“ Zavrtěl hlavou. „Můj dai rokkan říká ne.“

Znal jsem to spojení; znamenalo to šestý smysl. Japonci si zakládají na intuici. Řekl jsem: „No, doufám, že máte pravdu.“

„Ať je to, jak chce,“ pravil Connor, „něco mu dlužím.“

„Za co?“

„Před několika roky jsem potřeboval nějaké informace. Pamatuješ případ s otravou fugul. Ne? No, nikdo z Japonců mi to tehdy nechtěl říct. Hrobové mlčení. Potřeboval jsem to vědět. Bylo to… bylo to důležité. Eddie mi to řekl. Měl strach udělat to, protože nechtěl, aby to někdo věděl. Ale udělal to. Asi mu vděčím za svůj život.“

Sešli jsme se schodů.

„A připomněl vám to?“

„Nikdy by mi to nepřipomněl. Je má povinnost pamatovat si to.“

Řekl jsem: „To je fajn, kapitáne. Všechny ty řeči, že jste mu zavázán jsou prima a vznešené. Já jsem plně pro mezirasovou harmonii. Ale je možné, že ji zabil, ukradl pásky a uklidil v bytě. Eddie Sakamura se mi jeví jako nafouknutý míč. Chová se jako podezřelý. A my jdeme prostě pryč. A necháme ho jít.“

„Správně.“

Pokračovali jsme v chůzi. Promyslel jsem si to a začalo mi to dělat větší starost. „Chápejte, oficiálně je to můj případ.“

„Oficiálně je to Grahamův případ.“

„Jo, dobrá. Ale budeme vypadat jako blbci, když se ukáže, že to udělal.“

Connor si vzdychl, jako kdyby ztrácel trpělivost. „Dobrá. Projdeme si to tak, jak si myslíš, že se to mohlo stát. Eddie zabije tu holku, jo?“

„Jo.“

„Může ji vidět kdykoliv, ale rozhodne se ji přefiknout na stole v konferenční místnosti a zabije ji. Pak sejde dolů do haly a předstírá, že je vysokým úředníkem firmy Nakamoto – i když jako úředník Eddie vůbec nevypadá. Ale řekněme, že mu to projde. Podaří se mu zbavit se strážného. Vezme pásky. Odchází, právě když Phillips přichází. Potom jde do bytu Cheryl, uklidit ho, ale přidá tam svou fotografii, zastrčí ji za Cherylino zrcadlo. Potom se zastaví v restaurantu Bóra Bóra a řekne všem, že jde na večírek v Hollywoodu, kde ho najdeme, v pokoji bez nábytku, v klidné zábavě se zrzkou. Myslíš, že takový byl průběh večera?“

Neřekl jsem nic. Nedávalo to smysl, když to takhle seřadil. Ale na druhou stranu…

„Jenom doufám, že to neudělal.“

„Já taky.“

Sešli jsme na ulici. Zřízenec odběhl, aby nám přivezl auto.

„Jak otevřeně mluví o natahování pytle přes hlavu, to mi nahání husí kůži,“ přiznal jsem.

„Ale to nic neznamená,“ poznamenal Connor. „Pamatuj, Japonsko nikdy nepřijalo Freuda ani křesťanství. Nikdy necítí žádnou vinu nebo rozpaky nad sexem. Nemají žádné problémy s homosexualitou, ani s potrhlými sexuálními praktikami. Berou to věcně. Některým lidem se to tak líbí, tak to tímto způsobem dělají, no co. Japonci nemůžou pochopit, proč toho tolik naděláme s jednoduchou tělesnou funkcí. Myslí si, že jsme v otázce sexu trochu praštění. A mají pravdu.“ Mrkl na hodinky.

Dojelo k nám auto soukromé bezpečnostní služby. Uniformovaný strážce se vyklonil z okna. „Hej, mají tam nahoře na večírku nějaký problém?“

„Jako co?“

„Dva chlápci se porvali? Nějaká rvačka? Někdo nám volal.“

„Já nevím,“ prohlásil Connor. „Asi byste tam měl raději zajít a prověřit to.“

Strážný se vyhrabal z auta, nadzvedl velké břicho a vydal se po schodech nahoru. Connor se ohlédl na vysokou zeď. „Víš, že teď máme víc příslušníků soukromých bezpečnostních služeb než policistů? Všichni stavějí zdi a najímají stráže. Ale v Japonsku může jít člověk o půlnoci do parku, sednout si na lavičku a nic se mu nestane. Je úplně bezpečný, ve dne i v noci. Může jít kamkoliv. Neoloupí ho ani nezbijí, ani nezabijí. Nedívá se pořád za sebe, nemá pořád strach. Nepotřebuje zdi ani ochranku. Jeho bezpečnost znamená bezpečnost celé společnosti. Je volný. Je to nádherný pocit. Tady se musí všichni zamykat. Zamknout dveře. Zamknout auto. Lidi, kteří tráví celý čas někde zamčeni, jsou ve vězení. Je to šílené. Zabíjí to ducha. Ale už to trvá tak dlouho, že Američané zapomněli, jaké to je cítit se opravdu v bezpečí. Už je tady naše auto. Pojedeme dolů na divizi.“

Rozjeli jsme se po ulici dolů, když zavolala služba z divizního velitelství. „Poručíku Smithi, máme požadavek na Speciální služby.“

„Mám dost co dělat,“ odpověděl jsem. „Nemůže to vzít záloha?“

„Poručíku Smithi, hlídka žádá Speciální služby, mají tam nějakou vysoce postavenou osobnost v oblasti devatenáct.“

Sdělovala mi, že se jedná o problém s návštěvou hodnostáře. „Rozumím,“ odpověděl jsem, „ale já jsem už vyrazil na případ. Nemůžete to dát záloze?“

„Ale je to na Sunset Plaza Drive,“ řekla. „Nejste teď právě –“

„Ano.“ Pochopil jsem, proč je tak vytrvalá. Žádost přišla z místa vzdáleného jen několik bloků. „Dobrá,“ řekl jsem. „Co mají za problém?“

„Je to osobnost JVO. Oznámili ho na úrovni V plus jedna. Příjmení je Rowe.“

„Dobrá. Jedeme.“ Zavěsil jsem a otočil auto.

„Zajímavé,“ poznamenal Connor. „Úroveň V plus jedna je federální vláda?“

„Ano,“ přisvědčil jsem.

„Je to senátor Rowe?“

„Vypadá to tak. Jízda v opilosti.“

17.

Černý sedan Lincoln se zastavil na trávníku před domem u strmé části Sunset Plaza Drive. Dvě černobílá auta s blikajícími červenými světly stála u obrubníku. Na trávníku vedle lincolna postávalo půl tuctu lidí – Muž v koupacím plášti s rukama založenýma na prsou. Dvě dívky v krátkých blýskavých šatech zdobených kovovými disky, velice hezký blonďák kolem čtyřicítky ve smokingu a mladší muž v modrém obleku, v němž jsem poznal mladíka, který se večer dostal se senátorem Rowem do výtahu.

Hlídka měla venku videokameru, svítila jasným světlem na senátora. Ten se opíral o přední blatník lincolna a rukama si zakrýval obličej před světlem. Hlasitě klel, když jsme s Connorem přicházeli.

Muž v koupacím plášti k nám přistoupil a stěžoval si: „Chci vědět, kdo za tohleto zaplatí.“

„Za chviličku, pane.“ Nezastavil jsem.

„Nemůže mně takhle ničit trávník. Musí za to zaplatit.“

„Dejte mi aspoň minutu, pane.“

„Pekelně taky vyděsil mou ženu, a ta má rakovinu.“

„Pane, prosím, dejte mi chvilku, potom si s vámi promluvím.“

„Rakovinu ucha,“ řekl důrazně. „ Ucha.“

„Ano, pane. V pořádku, pane.“ Pokračoval jsem směrem k lincolnu a jasnému světlu.

Když jsem minul asistenta, přidal se ke mně a spustil: „Můžu všechno vysvětlit, detektive.“ Bylo mu kolem třicítky, měl prázdný hezký výraz zaměstnance kongresu. „Jsem si jist, že můžu všechno vysvětlit.“

„Počkejte chviličku,“ řekl jsem. „Promluvím si se senátorem.“

„Senátorovi není dobře,“ vysvětloval asistent. „Je strašně unaven.“ Stoupl si přede mne. Obešel jsem ho. Spěchal, aby mě dohnal. „Je to únava z časového posunu, to je problém. Senátor má potíže s aklimatizací.“

„Musím s ním mluvit,“ trval jsem na svém a vstoupil do jasného světla. Rowe si pořád chránil obličej. Zeptal jsem se: „Senátor Rowe?“

„Zhasněte ta zkurvená světla, do prdele,“ vyštěkl Rowe. Byl těžce opilý; měl tak těžký jazyk, že mu bylo stěží rozumět.

„Senátore Rowe,“ začal jsem, „obávám se, že vás budu muset požádat –“

„Jebu tebe i koně, na kterým jsi přijel.“

„Senátore Rowe.“

„Zastavte tu zasranou kameru.“

Otočil jsem se na příslušníka hlídky a dal mu signál. Zdráhavě kameru zastavil. Světlo zhaslo.

„Ježíšikriste,“ vyjekl Rowe a konečně spustil ruce. Podíval se na mne kalným zrakem. „Co se tady do prdele děje?“

Představil jsem se.

„Tak proč neuděláte něco s tímto zkurveným zvěřincem? Já jenom jedu do zkurvenýho hotelu,“ vyjekl Rowe.

„Rozumím, senátore.“

„Nevím…“ Máchl rukou v nezřetelném gestu. „Co je tady za zkurvený problém?“

„Senátore, řídil jste toto auto?“

„Hovno. Řídil.“ Obrátil se. „Jerry? Vysvětli jim to. Proboha.“

Pomocník okamžitě spustil. „Je mi to všechno líto,“ řekl uhlazeně. „Senátor se necítí vůbec dobře. Včera večer jsme se vrátili z Tokia. Únava z časového posunu. Není ve své kůži. Je unaven.“

„Kdo řídil auto?“ zeptal jsem se.

„Já,“ odpověděl asistent. „Já jsem řídil.“

Jedna dívka se zachichotala.

„Ne, neřídil,“ vykřikl muž v koupacím plášti z druhé strany auta. „On řídil. A nedokázal vylézt z auta bez upadnutí.“

„Kriste, zkurvený zvěřinec,“ prohodil senátor Rowe a masíroval si hlavu.

„Detektive,“ pokračoval asistent. „Já jsem řídil to auto a tyto dvě ženy zde dosvědčí, že jsem řídil.“ Ukázal na dívky ve večerních šatech. Významně se na ně podíval.

„To je naprostá lež,“ odporoval muž v koupacím plášti.

„Ne, to je správně,“ řekl hezký muž ve smokingu, který promluvil poprvé. Byl opálený a choval se uvolněně, byl zjevně zvyklý, že jeho rozkazy se plní. Asi chlapík z Wall Streetu. Nepředstavil se.

„JÁ jsem řídil,“ opakoval asistent.

„Všecko se posralo,“ zamumlal Rowe. „Chci do svého hotelu.“

„Byl tady někdo zraněn?“ zeptal jsem se.

„Nikdo nebyl poraněn,“ řekl asistent. „Všichni jsou v pořádku.“

Zeptal jsem se členů hlídky za sebou: „Musíte založit jedna-deset?“ To bylo hlášení o poškození vlastnictví při dopravní nehodě.

„Nepotřebujeme to,“ řekl mi člen hlídky. „Jedno auto, škoda není dost vysoká.“ Hlášení se musí vyplňovat, je-li škoda větší než dvě stě dolarů. „Máme jenom pět-nula-jedna. Chcete-li v tom pokračovat.“

Nechtěl jsem. Jedna z věcí, které se člověk ve Speciálních službách naučí, je OPS, odezva přiměřená situaci. OPS znamená, že v případě volených představitelů a slavných osobností se to nechá plavat, pokud nikdo nevznese žalobu. V praxi to znamená, že člověk nikoho nezatkne, nedojde-li k těžkému zločinu.

Řekl jsem asistentovi: „Vezměte si jméno a adresu vlastníka nemovitosti, abyste mohl vyrovnat poškození trávníku.“

„Už má mé jméno a adresu,“ řekl muž v koupacím plášti. „Ale já chci vědět, co se stane.“

„Řekl jsem mu, že opravíme všechno, co je poškozeno,“ pravil asistent. „Ujistil jsem ho, že to uděláme. Zdá se, že je –“

„Sakra, podívejte se – zničili, co zasadila. A žena má rakovinu ucha.“

„Ještě minutku, pane.“ Otočil jsem se na asistenta. „Kdo bude teď řídit auto?“

„Já budu řídit,“ odpověděl asistent.

„On bude řídit,“ přikývl senátor Rowe. „Jerry. Budeš řídit.“

„Dobrá,“ řekl jsem asistentovi. „Chci, abyste foukl do trubičky –“

„Jistě, ano –“

„A chci vidět váš řidičský průkaz.“

„Ovšem.“

Pomocník foukl do trubičky a dal mi řidičák. Byl z Texasu. Gerold D. Hardin, čtyřiatřicet. Adresa v Austinu, Texas. Zapsal jsem si podrobnosti a vrátil průkaz.

„V pořádku, pane Hardine. Předám senátora do vašeho opatrování.“

„Děkuji, poručíku. Oceňuji to.“

Muž v koupacím plášti se zeptal: „ Vy ho necháte odjet?“

„Ještě chviličku, pane.“ Hardinovi jsem řekl: „Chci, abyste dal tomuto muži svou vizitku a byl s ním ve spojení. Očekávám, že poškození pozemku bude vyřešeno k jeho spokojenosti.“

„Absolutně. Ovšem. Ano.“ Hardin sáhl do kapsy pro vizitku. Vytáhl něco bílého jako kapesník. Kvapně to nacpal zpět do kapsy a pak šel dát svou kartičku muži v koupacím plášti.

„Budete muset nahradit všechny její begónie.“

„Zajisté, pane,“ odvětil Hardin.

„Úplně všechny.“

„Ano. To je v pořádku, pane.“

Senátor Rowe se odstrčil od předního blatníku a stál na nejistých nohou v nočním vzduchu. „Zasrané begónie,“ zamumlal. „Kristepane, co je tohleto za zkurvenou noc. Máte ženu?“

„Ne,“ odvětil jsem.

„Já mám,“ řekl Rowe. „Zkurvené begónie. Do prdele.“

„Tudy, senátore.“ Hardin mu pomohl do sedadla spolujezdce. Dívky vlezly dozadu a sedly si po obou stranách chlápka z Wall Streetu. Hardin sedl za volant a požádal senátora o klíčky. Podíval jsem se jinam a pozoroval černobílé, jak odjíždějí. Když jsem se otočil zpět, Hardin spustil okno a díval se na mne. „Děkuji vám za to.“

„Jeďte opatrně, pane Hardine.“

Vycouval z trávníku a přejel přes květinový záhon.

„A kosatce,“ křičel muž v koupacím plášti za odjíždějícím autem. Podíval se na mne. „Říkám vám, řídil ten druhý muž a byl opilý.“

Řekl jsem: „Tady je má vizitka. Když to nedopadne dobře, zavolejte mi.“

Podíval se na vizitku, kroutil hlavou a šel do domu. Connor a já jsme šli do auta. Jeli jsme s kopce dolů.

Connor se zeptal: „Máš informace o asistentovi?“

„Ano.“

„Co to měl v kapse?“

„Řekl bych, že dámské kalhotky.“

„Já taky,“ přisvědčil Connor.

Nemohli jsme samozřejmě dělat nic. Osobně by se mi líbilo otočit toho samolibého parchanta, opřít ho o auto a na místě ho prohledat. Ale oba jsme věděli, že máme svázané ruce; neměli jsme žádný pádný důvod k Hardinově prohlídce ani k jeho zatčení. Byl to mladý muž, který jel na zadním sedadle se dvěma mladými ženami, kterákoliv z nich mohla být bez kalhotek, a s opilým senátorem Spojených států na předním sedadle. Jediná rozumná věc, kterou jsme mohli udělat, byla nechat je všechny odjet.

Ale zdálo se, že je to noc, kdy se nezatýká.

Zazvonil telefon. Zmáčkl jsem knoflík reproduktoru. „Poručík Smith.“

„Ahoj, kámo.“ Byl to Graham. „Jsem tady v márnici a hádej co? Mám tady jakéhosi Japonce, otravuje, chce být u pitvy. Mele pořád dokola, že chce být u toho a dívat se, jak to probíhá. Je úplně vyšinutej, protože jsme začali pitvu bez něho. Ale začínají přicházet výsledky z laboratoře. Pro japonské ústředí to nevypadá dobře. Řekl bych, že to spáchal Japonec. Takže: jedeš sem, nebo co?“

Podíval jsem se na Connora. Přikývl.

„Hned tam jedeme.“

Nejrychlejší cesta do márnice vedla přes ambulanci Okresní všeobecné nemocnice. Jak jsme jí procházeli, šli jsme kolem černocha, celého zkrvaveného, který seděl na pojízdném lehátku a v drogami vyvolané zuřivosti vykřikoval: „Zabijte papeže! Zabijte papeže! Do prdele s ním!“ Půl tuctu zřízenců se ho snažilo položit. Měl rány od střelné zbraně v rameni a v ruce. Podlahy a stěny ambulance byly postříkány od krve. Halou šel uklízeč a vytíral ji hadrem na smetáku. Chodby byly lemovány černochy a latinoameričany. Někteří měli na klíně své děti. Všichni se snažili nedívat na zakrvavený smeták. Odněkud bylo slyšet další výkřiky.

Vlezli jsme do výtahu. Bylo tam ticho.

Connor prohlásil: „Zabití každých dvacet minut. Znásilnění každých sedm minut. Dítě zavražděno každé čtyři hodiny. Žádná jiná země na světě netoleruje takový stupeň násilí.“

Dveře se otevřely. Ve srovnání s chirurgickou ambulancí byly podzemní chodby okresní márnice skutečně poklidné. Šířil se jimi silný pach formaldehydu. Šli jsme ke stolu, kde se hubený, kostnatý vyzáblík, Harry Landon, hrbil nad nějakými papíry a pojídal sendvič se šunkou. Nevzhlédl. „Ahoj, mládenci.“

„Ahoj, Harry.“

„Proč jste tady? Pitva Austinové?“

„Jo.“

„Začali asi před půl hodinou. Hádám, že je to pořádná kvaltovka, co?“

„Pročpak?“

„Šéf vytáhl doktora Tima z postele a řekl mu, aby to udělal kvaltem. Parádně ho dožral. Víte, jak je doktor Tim pečlivý.“ Usmál se. „A přivolali taky hromadu lidí z labáku. Kdo to kdy slyšel, aby se uprostřed noci sehnala plná posádka? Chci říct, víte, co to bude stát na přesčasech?“

Zeptal jsem se: „A co Graham?“

„Je tady někde. Honil ho nějakej Japonec. Držel se ho jako stín. Pak se mě ten Japonec každou půlhodinu ptá, můžu použít telefon, a volá. Chvilku mluví, japonsky. Pak se vrátí a otravuje Grahama. Říká, že chce vidět pitvu, to je, co? Pořád nedá pokoj. Ale asi před deseti minutami zavolá naposledy, a najednou se strašně změní. Byl jsem tady u stolu. Viděl jsem mu to na tváři. Úplně se vyděsí, jako že nemůže uvěřit svým uším, a pak odsud prchá. Míním to doslova; prchá.“

„A kde je pitva?“

„Ve dvojce.“

„Díky, Harry.“

„Zavřete ty dveře.“

„Nazdar, Time,“ řekl jsem, když jsme vešli do pitevny. Tim Haller, známý každému jako doktor Tim, se nakláněl nad stolem z nerezu. I když bylo jedna čtyřicet ráno, byl jako obvykle jako ze škatulky. Všechno jak má být. Pečlivě učesané vlasy. Perfektně uvázaný uzel na kravatě. Pera vyrovnána v kapse naškrobeného pláště.

„Slyšels mne?“

„Zavírám je, Time.“ Dveře měly samozavírání, ale pro doktora Tima to zjevně nebylo dost rychlé.

„Je to jenom proto, že nechci, aby mi sem nakukoval ten Japonec.“

„Už je pryč, Time.“

„Ne, opravdu? Ale může se vrátit. Byl neuvěřitelně vytrvalý a znervózňoval mne.“ Mrkl přes rameno. „A kdo je to s tebou? Ne, John Connor. Neviděl jsem tě celé věky, Johne.“

„Nazdar Time.“ Connor a já jsme přišli ke stolu. Viděl jsem, že pitva už značně pokročila, byl hotov řez tvaru Y a první orgány vyjmuty a položeny úhledně na nerezové podnosy.

„Teď mi možná konečně někdo řekne, co je na tomto případu tak zvláštního,“ prohlásil Tim. „Graham je tak dožraný, že z něj nic nevypadne. Šel vedle do laboratoře, aby viděl první výsledky. Ale já chci pořád vědět, proč mě na tuhle pitvu vytáhli z postele. Službu má Mark, ale zřejmě není dost zkušený, aby to udělal. A samozřejmě šéflékař je mimo město na konferenci v San Francisku. Od té doby, co má novou milenku, je pořád mimo město. Tak zavolali mne. Nemůžu si vzpomenout, kdy mě naposledy vytáhli z postele.“

„Ty si nemůžeš vzpomenout?“ zeptal jsem se. Doktor Tim byl precizní ve všem, včetně paměti.

„Naposled to bylo v lednu před třemi roky. Ale to bylo na výpomoc. Většina zaměstnanců ležela s chřipkou, případy se kupily. Nakonec jednou v noci už nebyly boxy. Měli tady těla v pytlích na podlaze. Naskládaná na sobě. Něco se muselo udělat. Zápach byl hrozný. Ale ne, nemůžu si vzpomenout, kdy mne vytáhli jen proto, že případ byl politicky ožehavý. Jako tenhle.“

Connor řekl: „My si také nejsme jisti, proč je ožehavý.“

„Možná byste to měli raději zjistit. Protože na tom má moc lidí zájem. Šéflékař mi volal ze San Franciska a naléhal, ‚udělej to hned, udělej to v noci, ať je to hotovo.‘ Já mu řekl, ‚dobrá, Bille,‘ a on na to: ‚Poslouchej, Time. Udělej to správně. Postupuj pomalu, dělej spoustu fotek a hodně poznámek. Krej si záda. Fotografuj dvěma kamerami. Protože mám pocit, že každý, kdo má s tímto případem něco společného, se může dostat do velkého průseru.‘ Takhle. Přirozeně chci vědět, co je na tom tak zvláštního.“

Connor se zeptal: „Kdy ti volal?“

„Mezi deset třicet až jedenáct.“

„Řekl, kdo volal jemu?“

„Ne. Ale obvykle je to jenom jeden ze dvou lidí: policejní šéf nebo starosta.“

Tim se podíval na játra, odtáhl od sebe laloky, pak je položil na nerezový podnos. Asistent fotografoval s bleskem každý orgán, pak ho dal stranou.

„Tak cos zjistil?“

„Upřímně, nejzajímavější nálezy jsou zatím vnější,“ odpověděl doktor Tim. „Na krku měla velkou vrstvu mejkapu, aby zakryla známky mnohonásobných pohmožděnin. Modřiny různého stáří. I bez spektroskopické křivky produktů rozpadu hemoglobinu na místě modřin bych řekl, že jsou různého stáří, až dva týdny staré. Možná i starší. Souhlasí to s opakovaným, chronickým poškozením krčních obratlů. Myslím, že není pochyb; máme případ sexuální asfyxie.“

„Je tedy lapač po dechu?“

„Jo. Je.“

Kelly si to myslel. Pro tentokrát měl Kelly pravdu.

„Je to obvyklejší u mužů, ale bylo to zaznamenáno i u žen. Příznakem je, že jedinec se sexuálně vzruší jen nedostatkem kyslíku způsobeným skoro zardoušením. Tito jedinci žádají své sexuální partnery, aby je rdousili nebo jim dali igelitový pytel přes hlavu. Když jsou sami, uvážou si někdy šňůru kolem krku a pověsí se a masturbují. Protože potřebují být rdoušeni skoro k bodu, kdy upadnou do bezvědomí, je snadné udělat chybu a zajít moc daleko. To se stává, pořád.“

„A v tomto případě?“

Tim pokrčil rameny. „No, fyzické nálezy jsou konzistentní se syndromem sexuální asfyxie dlouhého trvání. A ve vagině byl nalezen výron a oděrky na externích pyscích vaginy, konzistentní s násilnou sexuální příhodou večer před smrtí.“

Connor se zeptal: „Máš jistotu, že vaginální oděrky nastaly před smrtí?“

„Ale ano. Jsou jednoznačně vyvolány před smrtí. Je bez diskuse, že měla vynucený sexuální styk někdy předtím, než zemřela.“

„Říkáš, že byla znásilněna?“

„Ne. Nešel bych tak daleko. Jak vidíš, oděrky nejsou velké a na jiných částech těla nejsou žádná poranění. Ve skutečnosti nenese vůbec žádné známky zápasu. Považoval bych nález za konzistentní s předčasným vstupem do vaginy s nedostatečnou lubrikací externích pysků.“

Poznamenal jsem: „Říkáš, že nebyla vlhká.“

Tim vypadal dotčeně. „No jo, použije-li se nepřesných laických termínů.“

„Jak dlouho před smrtí byly oděrky způsobeny?“

„Mohlo to být až hodinu nebo dvě. Nebylo to blízko skutečného času smrti. Dá se to říct podle prokrvení a otoku postižených oblastí. Když dojde ke smrti brzy po poranění, zastaví se proudění krve, tudíž otok je omezený nebo chybí. V tomto případě, jak vidíte, je otok docela výrazný.“

„A sperma?“

„Vzorky odešly do laboratoře. Se všemi obvyklými tekutinami.“ Pokrčil rameny. „Musíme počkat a uvidíme. A teď, kápněte vy dva božskou? Protože mně se to jeví, že tohle děvčátko by se dostalo do maléru dříve nebo později. Chci říct, byla roztomilá, ale praštěná. Tak… co je na tom tak zvláštního? Proč mne vytáhli uprostřed noci z postele, abych udělal pečlivou, dobře dokumentovanou pitvu nějaké deviantky?“

Odvětil jsem: „Nemám potuchy.“

„Nedělej se. Fér je fér. Já jsem vám všechno řekl, teď mluvte vy.“

„No ne, Time,“ pravil Connor. „To byl dobrý fór.“

„Kruci, neserte mne,“ zaklel Tim. „Vy chlapi mi dlužíte odpověď. Tak spusťte.“

„Obávám se, že Peter ti říká pravdu,“ prohlásil Connor. „Víme jenom to, že k vraždě došlo v době velké veřejné japonské recepce a že by to chtěli rychle spláchnout.“

„To dává smysl,“ souhlasil Tim. „Naposledy, když se tady dostalo hovno do ventilátoru, šlo o japonský konzulát. Pamatujete případ Takashimova únosu? Možná nepamatujete; nikdy se to nedostalo do novin. Japoncům se to podařilo udržet pod pokličkou. Tehdy byl za podivných okolností zabit strážný a dva dny vyvíjeli na náš úřad zatracený tlak. Překvapilo mě, co dokážou. Volal nám osobně senátor Rowe, říkal, co máme dělat. Osobně volal guvernér. Všichni nám volali. Člověk by si myslel, že je to prezidentovo dítě. Chci říct, tihle lidé mají vliv.“

„Samozřejmě mají. Parádně si za to zaplatili,“ prohlásil Graham, který vešel do místnosti.

„Zavři ty dveře,“ křikl Tim.

„Ale tentokrát celej ten zasranej vliv nepomůže,“ řekl Graham. „Protože tentokrát je máme v hrsti. Máme vraždu; a na základě dosavadních laboratorních výsledků můžeme tutově říct, že vrahem byl Japonec.“

18.

Patologická laboratoř byla umístěna hned vedle pitevny. Byla to velká místnost osvětlená sadami zářivek, s pěkně uspořádanými řadami mikroskopů. Ale pozdě v noci pracovali ve velké prostoře jen dva laboranti. Graham stál vedle nich a zářil.

„Podívejte se sami. Pročesáním ochlupení se objevilo mužské ochlupení, středně kudrnaté, oválného průřezu, skoro jistě asijského původu. První analýza chámu dává typ krve: AB, poměrně řídký mezi bílou rasou, mnohem obvyklejší u Asiatů. První analýza bílkovin v chámové tekutině negativní na genetický značkovač… jak se to jmenuje?“

„Etanol dehydrogenáza,“ napověděl laborant.

„Správně. Etanol dehydrogenáza. Je to enzym. Japonci ho nemají. A tato chámová tekutina také ne. A ještě máme Diego faktor, což je bílkovina krevní skupiny. Tak. Provádí se další testy, ale zdá se jasné, že tato holka měla vynucený pohlavní styk s Japoncem, předtím než ji zabil.“

„Je jasné, že máš důkaz japonského chámu v její vagině,“ prohlásil Connor. „To je vše.“

„Krucinál,“ vyjekl Graham. „Japonský chám, japonské ochlupení, japonské krevní faktory. Mluvíme tady o japonském pachateli.“

Rozložil několik fotografií z místa zločinu, které ukazovaly Cheryl ležící na stole v kanceláři. Začal před nimi chodit sem a tam.

„Vím, kde jste mládenci byli, a vím, že jste marnili čas,“ pokračoval. „Šli jste pro videokazety; ale ty jsou fuč, že jo? Pak jste šli do jejího bytu; ale ten uklidili, než jste se tam dostali. Což je akorát to, co se dá čekat, když je pachatelem Japonec. Je to jasný jako facka.“

Graham ukázal na fotografie. „Tady je naše holka. Cheryl Austinová z Texasu. Je roztomilá. Svěží. Má pěknou figuru. Je herečka, svého druhu. Udělá pár reklam. Možná reklamu na Nissan. To je fuk. Setkává se s jistými lidmi. Naváže styky. Dostane se na jisté seznamy. Kapírujete?“

„Ano,“ přisvědčil jsem. Connor napjatě prohlížel fotografie.

„V každém případě si naše Cheryl vede dost dobře, aby mohla mít na sobě róbu značky Yamamoto, když ji pozvou na velké otevření věže Nakamoto. Přijde s nějakým chlápkem, možná přítelem nebo kadeřníkem. Odvážně. Možná zná jiné lidi na recepci, možná ne. Ale během večírku někdo velký a silný navrhne, aby se na chvilku vypařili. Ona souhlasí s tím, aby šli nahoru. Proč ne? Má ráda dobrodružství. Má ráda nebezpečí. Říká si o to. Tak jde nahoru – možná s ním, možná zvlášť. Ale nahoře se sejdou a hledají místo, kde by si to rozdali. Místo, kde je to vzrušující. A rozhodnou se – on, asi, on rozhodne – rozdat si to na tom stole v kanceláři. Tak to začnou dělat, mrskají sebou, ale vymkne se jim to z rukou. Její milovník se rozjede trochu víc, nebo je vyšinutej, a… stiskne jí krk trošku moc. A ona je mrtvá. Sledujete mě?“

„Ano…“

„Teď má milovník problém. Přišel nahoru holku přefiknout, ale na neštěstí ji zabil. Tak co udělá? Co může udělat? Nešťastně uhasil život místní prostitutky. Je to moc nevhodné pro jeho přecpaný časový rozvrh. Tak poskoci kmitají a uklidí šéfův brajgl. Odstraní usvědčující důkazy z horního patra. Odnesou videokazety. Jdou do jejího bytu a odstraní důkazy i tam. Což je všecko prima, ale vyžaduje to čas. Někdo musí zdržet policii. A tehdy vstoupí do hry jejich uhlazený zasraný právník Ishigura. Zdrží nás o dobrou hodinu a půl. Jak se vám to jeví?“

Když skončil, rozhostilo se ticho. Čekal jsem na Connora, až promluví.

„No,“ řekl konečně. „Klobouk dolů, Tome. Tento sled událostí se jeví v mnoha ohledech správný.“

„Máš zatracenou pravdu, to jo.“ Graham se nadechl. „Zatracenou pravdu, do prdele.“

Zazvonil telefon. Laborant se zeptal: „Je tady kapitán Connor?“

Connor šel k telefonu. Graham mluvil ke mně: „Říkám ti. Tuhle holku zabil Japonec, my ho najdem a stáhnem z něho kůži. Stáhnem ho.“

Zeptal jsem se: „Proč tě tak žerou?“

Graham se nasupil: „O čem to mluvíš?“

„Mluvím o tom, jak nenávidíš Japonce.“

„Hele, poslouchej. Řeknem si to na rovinu, Petey-san. Tady nejde o nenávist. Dělám svou práci. Černoch, běloch, Japonec, je mi to šuma fuk.“

„Dobrá, Tome.“ Bylo pozdě v noci. Nechtěl jsem se hádat.

„Ne, krucinál. Ty si sakra myslíš, že jsem předpojatej.“

„Nechme toho, Tome.“

„Ne, krucinál. Nenecháme toho. Teďko ne. Něco ti řeknu, Petey-san. Ty sis sehnal tuhle zasranou práci styčného důstojníka, je to tak –“

„Správně, Tome.“

„A jak se stalo, žes o ni požádal? Kvůli velké lásce k japonské kultuře?“

„No, tehdy jsem byl v tiskovém oddělení –“

„Ne, ne, přestaň s těma kydama. Žádals o ni, protože dávali stipendium, že jo? Dva, tři tácy za rok. Vzdělávací stipendium. Policie to dostává z Nadace japonsko-amerického přátelství. A ředitelství to přiznává jako vzdělávací stipendium vyplácené svým příslušníkům, aby si prohloubili vzdělání v japonštině a v jejich kultuře. Tak. Jak pokračuješ ve studiích, Petey-san?“

„Studuji.“

„Jak často?“

„Jeden večer týdně.“

„Jeden večer týdně. A když vynecháš výuku, ztrácíš stipendium?“

„Ne.“

„To víš, že ne, do prdele. Ve skutečnosti je fuk, jestli chodíš do školy nebo ne. Fakticky, kámo, dostáváš úplatek. Máš v kapse tři tisíce dolarů a ty jdou přímo ze Země vycházejícího slunce. Ovšem, to není tolik. Nikdo si tě nekoupí za tři tácy, že ne? Ovšem že ne.“

„Hele, Tome –“

„Ale jde o to, že oni tě nekupují. Jenom tě ovlivňují. Chtějí jenom, aby sis všecko dvakrát rozmyslel. Aby ses snažil hledět na ně příznivě. A proč ne? Je to lidská přirozenost. Trošku ti vylepšili životní úroveň. Přilepšují ti a tvé rodině taky. Tvé holčičce. Drbou tě na zádech, tak proč bys je nepoškrábal taky? Není to nějak tak, Petey-san?“

„Ne, není,“ odporoval jsem. Začínal mě štvát.

„Ale ano, je to tak,“ trval na svém Graham. „Protože tak funguje ovlivňování. Jistě, můžeš tvrdit, že to tak není, můžeš sám sebe přesvědčit, že tě nikdo neovlivňuje, jenomže – ovlivňuje. Jediná cesta, jak může být člověk čistý, je být čistý, člověče. Když z toho nic nemá, když mu nic neplatí, pak může mluvit. Ale takhle, kamaráde, ti platí a já tvrdím, že tě mají v hrsti.“

„Nech toho, do prdele –“

„Tak mi neříkej nic o nenávisti, kámo. Tahle země je ve válce a někteří lidé to chápou, jiní jsou na straně nepřítele. Právě jako za druhé světové války, někteří lidé byli placeni Německem, aby šířili nacistickou propagandu. Newyorkské noviny tiskly úvodníky, které přímo opakovaly slova Adolfa Hitlera. Někdy ti novináři vlastně ani netušili, co píšou. Tak je to ve válce, člověče. A ty jsi zasraný kolaborant.“

Byl jsem vděčný, když k nám v tom okamžiku přišel Connor. Graham a já bychom se do sebe pustili, když nás Connor přerušil. Klidně řekl: „Tak, abych tomu rozuměl, Tome. Podle tvého scénáře, když byla ta dívka zabita, co se stalo s páskami?“

„Ale, sakra, ty pásky jsou fuč. Už je nikdy neuvidíš.“

„No, to je zajímavé. Protože volali z velitelství. Zdá se, že je tam pan Ishigura. A přinesl s sebou krabici videokazet, abych se na ně podíval.“

Connor a já jsme jeli spolu. Graham si vzal své auto. Zeptal jsem se: „Proč jste říkal, že Japonci se nikdy nedotknou Grahama?“

„Jeho strýc,“ odpověděl Connor, „byl válečným zajatcem v druhé světové válce. Odvezli ho do Tokia, kde zmizel. Grahamův otec tam po válce jel, aby zjistil, co se s ním stalo. Vynořily se nepříjemné dohady o tom, co se stalo. Asi víš, že někteří američtí vojáci byli při lékařských pokusech v Japonsku usmrceni. Povídalo se, že Japonci dávali jako žert jíst jejich játra svým podřízeným, a podobná zvěrstva.“

„Ne, to jsem nevěděl.“

„Myslím, že všichni by byli rádi, kdyby se na tu dobu zapomnělo,“ řekl Connor, „a šlo se dál. A asi by to bylo dobře. Je to teď jiná země. O čem to Graham mlel?“

„O mém stipendiu prostředníka.“

„Řekls mi, že je to padesát týdně.“

„Je to o trošku víc.“

„Jak moc víc?“

„Asi sto dolarů týdně. Pětapadesát set ročně. Ale to je na placení vyučování, knih, dopravy, hlídání dítěte, všeho.“

„No tak dostáváš pět táců,“ řekl Connor. „No a co?“

„Graham říkal, že jsem tím ovlivněn. Že si mne Japonci koupili.“

„No, určitě se o to snaží. A jsou přitom mimořádně delikátní.“

„Snažili se o to s vámi?“

„No jistě.“ Odmlčel se. „A často jsem přijal. Dávat dárky, aby si zajistili laskavost druhých, to Japonci dělají instinktivně. A není to o nic jiné než to, co děláme my, když zveme šéfa na večeři. Je to jen laskavost. Ale nezveme šéfa na večeři, když čekáme povýšení. Správné je pozvat šéfa hned ze začátku, když není nic v sázce. Pak je to jenom slušnost, něco, co se patří. U Japonců je to stejné. Věří, že dárek se má dát brzy, protože pak to není úplatek. Je to dar. Je to způsob, jak navázat vztah dřív, než dojde k nějakému napětí.“

„A vy si myslíte, že je to v pořádku?“

„Myslím si, že tak to na světě chodí.“

„Je to podle vás korupce?“

Connor se na mne podíval a zeptal se: „Ty si to myslíš?“

Trvalo mi dlouho, než jsem odpověděl. „Ano. Myslím si to.“

Začal se smát. „No, to je úleva,“ prohlásil. „Protože jinak by Japonci všechny své peníze na tebe vyhodili z okna.“

„Co je na tom tak k smíchu?“

„Jak tě to vyvádí z míry, kóhai.“

„Graham si myslí, že je to válka.“

„No, to je pravda. Jsme jistě s Japonskem ve válce. Ale počkáme si, jaká překvapení má pro nás v nejnovější šarvátce pan Ishigura.“

19.

Jako obvykle byl v čekárně v pátém podlaží policejního ředitelství čilý ruch, dokonce i ve dvě hodiny ráno. Detektivové procházeli mezi utahanými prostitutkami a roztřesenými feťáky předvedenými k výslechu; v koutě znovu a znovu hulákal muž v kostkovaném sportovním saku na příslušnici sboru s blokem v ruce: „Povídám, drž tu klapačku!“

Ve všem tom blázinci a křiku vypadal Kasaguro Ishigura jako z jiné planety. Oblečen v modrém jemně proužkovaném obleku seděl v koutě s hlavou skloněnou a koleny přitisknutými k sobě. Na kolenou držel lepenkovou krabici.

Když nás spatřil, vyskočil. Hluboce se uklonil, ruce připažené na znak dodatečného respektu. Zůstal tak několik sekund. Pak se okamžitě uklonil znovu, tentokrát čekal, ohnutý, díval se do země, dokud na něj Connor nepromluvil japonsky. Ishigura odpověděl, také japonsky, tiše a zkroušeně. Pořád se díval do země.

Tom Graham mne zatáhl k automatu na chlazené nápoje. „Krucinál-fagot,“ vyjekl. „To vypadá jako kajícné přiznání.“

„Jo, možná,“ přisvědčil jsem. Nebyl jsem si jist. Viděl jsem už dřív, jak Ishigura mění své způsoby.

Pozoroval jsem Connora, jak mluví s Ishigurou. Japonec byl stále zkroušený. Pořád koukal do země.

„Nikdy bych na něj nepomyslel, že by to mohl udělat,“ lamentoval Graham. „Ani za milion let. Na něho nikdy.“

„Pročpak?“

„Děláš si psinu? Zabít holku a pak zůstat v místnosti a rozkazovat nám? Musí mít sakra nervy ze železa. Ale podívej se na něho teď; krucinál, skoro brečí.“

Byla to pravda; zdálo se, že se Ishigurovi v očích hromadí slzy. Connor vzal krabici, otočil se a přešel místnost k nám. Dal mi krabici. „Postarej se o to. Já si vyslechnu Ishigurovu výpověď.“

„Tak co,“ byl zvědav Graham. „Přiznal se?“

„K čemu?“

„K vraždě.“

„K čertu, ne,“ odvětil Connor. „Co tě to napadlo?“

„No, že se tam tak ukláněl a kroutil –“

„To je jenom sumimasen,“ vysvětloval Connor. „To bych nebral tak vážně.“

„Vždyť prakticky brečí,“ namítal Graham.

„Protože si myslí, že mu to pomůže.“

„On se nepřiznal?“

„Ne. Ale zjistil, že pásky přece jen někdo odnesl. To značí, že udělal vážnou chybu, když se veřejně vychloubal před starostou. Teď by mohl být obviněn ze zatajování důkazů. Mohlo by mu být zakázáno provozovat právnickou praxi. Jeho firma by mohla upadnout v nemilost. Ishigura má velké potíže a uvědomuje si to.“

Zeptal jsem se: „A proto je tak pokorný?“

„Ano. V Japonsku, když člověk něco zmrví, udělá nejlíp, když jde na úřad a předvede s plnou parádou, jak toho lituje, jak je z toho nešťastný, že už to nikdy znovu neudělá. Je to jen formální projev, ale úřad získá pocit, že si z toho vzal ponaučení. To je sumimasen; omluva bez konce. Je to japonská verze žádosti o milosrdenství u soudu. Považuje se to za nejlepší způsob jak dosáhnout shovívavost. A to je vše, co teď Ishigura předvádí.“

„Chceš říct, že je to jenom komedie,“ ujistil Graham a oči mu ztvrdly.

„Ano a ne. To se těžko vysvětluje. Podívej, prohlédni pásky. Ishigura říká, že přinesl videopřehrávač, protože pásky jsou nahrány v neobvyklém formátu a bál se, že bychom je nedokázali přehrát. Oukej?“

Otevřel jsem lepenkovou krabici. Bylo tam dvacet malých osmimilimetrových kazet – jako do kazetového magnetofonu. A malá krabička, velikosti walkmana, což byl videopřehrávač. Měl kabely na připojení k televizoru.

„Oukej,“ přisvědčil jsem. „Jdem se podívat.“

První z pásek, které ukazovaly šestačtyřicáté podlaží, obsahovala pohled z kamery v átriu, umístěné nahoře na stropě, seshora. Obraz byl černobílý. Na pásce byli lidé pracující v podlaží, vypadalo to na obyčejný pracovní den. Projeli jsme to rychlým přetáčením. Sluneční světlo přicházející okny se zhouplo v zářivých obloucích po patře, pak zmizelo. Postupně se světlo tlumilo a sláblo, když se začalo stmívat. Jedna po druhé se rozsvěcovaly stolní lampy. Pracující zpomalili své tempo. Potom začali odcházet, po jednom opouštěli své stoly. Když jejich řady prořídly, všimli jsme si něčeho jiného. Kamera se nyní občas pohnula, švenkovala na někoho, kdo pod ní procházel. Jindy však zůstala v klidu. Nakonec jsme si uvědomili, že kamera musí mít automatické ostření a sledování. Když bylo v záběru hodně pohybu – několik lidí šlo různými směry – kamera se nehýbala. Ale když byl záběr skoro prázdný, kamera se zaměřila na jedinou osobu, která pod ní procházela, a sledovala ji.

„Legrační systém,“ poznamenal Graham.

„Pro bezpečnostní kameru to asi má smysl,“ namítl jsem. „Hlídači se budou mnohem víc zajímat o jednu osobu na podlaží než o dav.“

Po chvíli se rozsvítila noční světla. Všechny stoly byly prázdné. Obrazovka teď začala rychle blikat skoro jako stroboskop.

„Není ta páska vadná?“ zeptal se podezíravě Graham. „Nezkurvili ji nějak?“

„Nevím. Ne, počkej. Podívej se na hodiny.“

Na vzdálené stěně byly vidět hodiny v kanceláři. Minutové ručičky hladce ubíhaly od sedmi třiceti do osmi.

„Je to průběh času,“ řekl jsem.

„Co je to, jenom jednotlivé záběry?“

Přikývl jsem. „Když nějakou dobu systém nikoho nezaznamená, tak asi bere jen jedno políčko každých deset nebo dvacet sekund, dokud –“

„Hele. Co je tohle?“

Blikání ustalo. Kamera začala švenkovat přes opuštěné podlaží doprava. Ale v záběru nikdo nebyl. Jen prázdné stoly a sem tam noční světlo, které zaplálo na obrazovce.

„Možná mají širokoúhlý senzor,“ uvažoval jsem. „Ten vidí za hranice samotného obrazu. Buď, anebo kamerou někdo manuálně pohybuje. Třeba strážný, možná dole ve služebně.“

Švenkující obraz se zastavil na dveřích výtahu. Dveře byly daleko vpravo v hlubokém stínu pod stropním překladem, který nám bránil v pohledu.

„Krucinál, je tam tma. Je tam někdo?“

„Nic nevidím,“ řekl jsem.

Obraz začal plavat, rozostřoval se a zase zaostřoval.

„Co se to děje teď?“ ptal se Graham.

„Vypadá to, že automatické zaostřování má potíže. Možná se nemůže rozhodnout, nač zaostřit. Možná logickým obvodům vadí překlad. Moje videokamera doma dělá totéž. Zaostření se zmrví, když neví, co chci zabírat.“

„Snaží se tedy kamera na něco zaostřit? Protože já nevidím nic. Vidím tam dole jenom tmu.“

„Ne, podívej. Někdo tam je. Jsou vidět světlé nohy. Hodně slabě.“

„Krucinál, to je naše holka,“ vyjekl Graham. „Stojí u výtahu. Ne, počkej. Teď jde.“

Chviličku nato vystoupila Cheryl Austinová zpod stropního překladu, poprvé jsme ji zřetelně viděli.

Byla krásná a sebejistá. Šla bez rozmýšlení do místnosti. Pohybovala se přímo, účelně, bez nemotorné, šouravé ledabylosti mladých.

„Sakra, ta je hezká,“ prohlásil Graham.

Cheryl Austinová byla vysoká a štíhlá; krátké blond vlasy ji dělaly ještě vyšší. Držela se zpříma. Pomalu se otočila, přehlížela místnost, jako by jí patřila.

„Nemůžu uvěřit, že to vidíme,“ pravil Graham.

Věděl jsem, co má na mysli. Tohle bylo děvče, které bylo před několika hodinami zabito. Teď jsme ji viděli na videokazetě, jak se prochází jen pár minut před smrtí.

Na monitoru zvedla Cheryl těžítko ze stolu, otočila ho v ruce, položila zpět. Otevřela kabelku, zavřela ji. Mrkla se na hodinky.

„Začíná být neklidná.“

„Nemá ráda, když musí čekat,“ poznamenal Graham. „A vsadím se, že v tom nemá ani moc praxe. Takováhle dívka ne.“

Začala klepat prsty na stůl ve zřetelném rytmu. Zdál se mi povědomý. Pohybovala do rytmu hlavou. Graham pošilhával po obrazovce. „Mluví? Říká něco?“

„Vypadá to tak,“ přisvědčil jsem. Její ústa se nepatrně pohybovala. A pak jsem si to náhle dal dohromady, její pohyby, všechno. Uvědomil jsem si, že dokážu synchronizovat její rty. „Nehty koušu rozechvěle, přesto však se cítím skvěle. Z tebe celý jsem bez sebe. Jo, holka, já jsem z tebe cvok…“

„No jo, sakra,“ vyjekl Graham. „Máš pravdu. Ale jak to víš?“

„Krásná je jak ohňostroje –“

Cheryl přestala zpívat. Otočila se k výtahům.

„Aha. Už je to tady.“

Cheryl šla k výtahům. Hned jak zašla pod překlad, objala muže, který přijel. Objali se a vášnivě políbili. Ale muž zůstal pod překladem. Mohli jsme vidět jeho ruce kolem Cheryl, ale ne jeho obličej.

„Do prdele,“ ulevil si Graham.

„Nedělej si starosti,“ uklidňoval jsem ho. „Za chviličku ho uvidíme. Když ne z téhle kamery, tak z druhé. Ale je myslím jisté, že to není někdo, koho právě potkala. Je to někdo, koho už zná.“

„A nebo byla opravdu přítulná. Jo, podívej. Ten chlápek vůbec neztrácí čas.“

Mužovy ruce sklouzly pomalu po černých šatech nahoru a zvedly jí sukni. Stiskl jí zadek. Cheryl Austinová se k němu přitiskla. Jejich objetí bylo intenzivní, vášnivé. Společně šli hlouběji do místnosti, pomalu se otáčeli. Teď k nám byl muž otočen zády. Ona měla sukni shrnutou v pase. Sáhla dolů, aby ho třela v rozkroku. Pár napůl šel, napůl klopýtal k nejbližšímu stolu. Muž jí ohnul záda na stůl a ona náhle protestovala, odstrčila ho.

„Aha, aha. Ne tak rychle,“ komentoval Graham. „I naše holka má svá měřítka.“

Přemýšlel jsem, jestli je to skutečně tak. Zdálo se, že ho Cheryl nejdřív ponoukala, pak se rozhodla jinak. Všiml jsem si, že změnila náladu téměř okamžitě. To mě přimělo ptát se, jestli to celou dobu nehrála, nebyla-li její vášeň jen předstíraná. Ale muž se nezdál být její náhlou změnou zvláště překvapen. Seděla na stole, odtlačovala ho, skoro zlostně. Muž ustoupil. Byl pořád zády k nám. Nemohli jsme mu vidět obličej. Jakmile ustoupil, opět se změnila: smála se, byla jako kotě. Pomalu slezla se stolu a upravila si sukni, provokativně kroutila tělem, jak se rozhlížela kolem. Kamera snímala ucho a stranu obličeje, právě dost, abychom viděli, že se mu hýbe čelist. Mluvil k ní. Usmála se na něj, přistoupila k němu a objala ho kolem krku. Začali se znovu líbat, navzájem se hladili. Šli pomalu kanceláří ke konferenční místnosti.

„Tak co? Vybrala si konferenční místnost?“

„Těžko říct.“

„Do prdele, pořád mu nevidím obličej.“

Teď už byli blízko středu místnosti, kamera zabírala skoro přímo dolů. Viděli jsme mu jenom vršek hlavy.

Zeptal jsem se: „Zdá se ti, že je to Japonec?“

„Do prdele. Jak to mám poznat? Kolik tam bylo ještě kamer?“

„Čtyři další.“

„No tak, aspoň na některé z nich musí být vidět obličej. Načapáme ho, hajzla.“

„Podívej Tome, ten chlapík vypadá pěkně velký. Je vyšší než ona. A ona byla vysoká.“

„Jak to chceš poznat z tohohle úhlu? Já můžu jedině říct, že má na sobě oblek. Oukej. Už zase jdou ke konferenční místnosti.“

Když se k ní blížili, začala se náhle vzpírat.

„Ouha,“ pravil Graham. „Už je zase nešťastná. Náladové děvčátko, že jo?“

Muž ji pevně sevřel a ona se zavrtěla, snažila se vykroutit. Napůl ji nesl, napůl táhl do místnosti. Ve dveřích sebou zamrskala naposled, chytila se dveřního rámu, vzpírala se.

„Ztratila tam kabelku?“

„Asi. Nevidím to jasně.“

Konferenční místnost byla přímo proti kameře, viděli jsme ji tedy celou. Ale byla tam velká tma, takže šlo rozeznat jen siluety dvou lidí ve světle mrakodrapů přicházejícím vnějšími skleněnými stěnami. Muž ji vyzvedl a posadil na stůl, převalil na záda. Stala se pasivní, vláčnou, když jí vyhrnul sukni na boky. Zdálo se, že ho přijímá, zvedá se k němu, potom on udělal rychlý pohyb mezi jejich těly a náhle něco odletělo pryč.

„To jsou kalhotky.“

Vypadalo to, jako by dopadly na podlahu. Ale dalo se to těžko tvrdit. Pokud to byly kalhotky, byly černé nebo aspoň tmavé. Bod pro senátora Rowa, pomyslel jsem si.

„Kalhotky byly fuč, když jsme se tam dostali,“ poznamenal Graham a upřeně pozoroval obrazovku. „To je to jejich zatajování důkazů, naprosto jasné.“ Zamnul si ruce. „Jestli máš nějaké akcie firmy Nakamoto, kámo, prodal bych je. Protože zítra odpoledne nebudou mít cenu ani hovna.“

Na obrazovce mu pořád šla vstříc, on neobratně zápasil se zipem, když se náhle pokusila sednout a udeřila ho silně do tváře.

Graham poznamenal: „To je něco. Chce to trochu okořenit.“

Muž ji chytil za ruce, snažil se ji políbit, ale ubránila se, odvrátila obličej. Přitlačil ji zpět na stůl. Položil se na ni celou váhou a držel ji pod sebou. Kopala do vzduchu bosýma nohama.

Dvě siluety se spojovaly a rozdělovaly. Bylo obtížné určit přesně, co se děje. Vypadalo to, jako by se Cheryl snažila sednout a muž ji stále tlačil zpět. Držel ji dole, jednu ruku na její hrudi, zatímco do něj kopala a svíjela se na stole. Pořád ji držel na stole, ale celá scéna byla spíše pracně upachtěná než vzrušující. Jak pokračovala, stále víc jsem pochyboval o tom, co vlastně vidím. Bylo to skutečně znásilnění? Nebo ona jen předstírala? Skutečně kopala a zápasila, ale nedařilo se jí odstrčit ho. Muž byl asi silnější než ona, ale měl jsem pocit, že by ho mohla odkopnout, kdyby doopravdy chtěla. A někdy to vypadalo, jako kdyby měla ruce sepnuté za jeho krkem, místo toho, aby se ho snažila odstrčit. Nemohli jsme mít jistotu, když jsme viděli –

„Ach bože. Už je to tady.“

Muž ustal ve svých rytmických pohybech. Cheryl se pod ním stala bezvládnou. Ruce jí sklouzly z jeho ramen, spadly na stůl. Nohy jí ležely ochable vedle něj.

Graham se ptal: „Je to ono? Stalo se to právě teď?“

„Nemůžu říct.“

Muž ji plácal po tváři, pak s ní rázněji třásl. Zdálo se, že k ní mluví. Zůstal tam chvíli, možná třicet sekund, pak sklouzl z jejího těla. Ona zůstala na stole. Obešel ji. Pohyboval se pomalu, jako by tomu nemohl uvěřit.

Pak se podíval doleva, jako kdyby něco slyšel. Na chvilku ztuhl, pak se zdálo, že se rozhodl. Začal metodicky pátrat po místnosti. Zvedl něco ze země.

„Kalhotky.“

„Vzal je on sám,“ řekl Graham. „Do prdele.“

Vrátil se zpět k děvčeti a krátce se sklonil nad jejím tělem, na vzdálenější straně.

„Co tam dělá?“

„Nevím. Nic nevidím.“

„Do prdele.“

Muž se napřímil a šel pryč z konferenční místnosti, zpět do átria. Už to nebyla jenom silueta. Existovala šance, že ho dokážeme identifikovat. Ale díval se zpět do konferenční místnosti. Zpět na mrtvou dívku.

„Hele, kámo,“ mluvil Graham k postavě na obrazovce. „Podívej se sem, kámo. Dělej. Aspoň na moment.“

Muž na obrazovce se pořád díval na mrtvé děvče, když popošel do átria. Pak rychle odcházel pryč doleva.

„Nejde zpátky k výtahům,“ poznamenal jsem.

„Ne. Ale nevidím jeho obličej.“

„Kam to jde?“

„Tam vzadu je schodiště,“ řekl Graham. „Požární východ.“

„Proč jde tam, místo k výtahu?“

„Kdo ví? Chci jenom vidět jeho tvář. Aspoň jednou.“

Ale nyní byl muž hodně nalevo od naší kamery, a i když už nebyl odvrácen, mohli jsme mu vidět jen levé ucho a lícní kost. Šel kvapně. Brzy nám zmizí z dohledu, pod stropním překladem na vzdáleném konci místnosti.

„Ach, do prdele. Tenhle úhel není dobrý. Podíváme se na další pásku.“

„Ještě moment,“ nevzdával jsem se.

Náš muž se blížil k temnému průchodu, který musel vést ke schodišti. Ale jak šel, minul dekorativní zrcadlo ve zlaceném rámu, které viselo na stěně těsně u průchodu. Prošel kolem něj, právě když vstupoval pod překlad, do úplné tmy.

„Tady!“

„Jak se ta věc zastaví?“

Zuřivě jsem mačkal tlačítka na přehrávači. Konečně jsem našel jedno, které ho zastavilo. Vrátili jsme se. Pak zase vpřed.

Muž se zase rozhodně blížil k temné pasáži dlouhými, rychlými kroky. Šel kolem zrcadla a na moment – jediný snímek videa – jsme zahlédli jeho tvář v zrcadle – viděli jsme ji jasně – stiskl jsem tlačítko, abych obraz zastavil.

„Trefa,“ prohlásil jsem.

„Zasranej Japonec,“ ulevil si Graham. „Přesně, jak jsem ti říkal.“

Na zastaveném obraze v zrcadle byl obličej vraha, který šel ke schodišti. Nedělalo mi potíže rozeznat napjaté rysy Eddieho Sakamury.

20.

„Ten je můj,“ prohlásil Graham. „Je to můj případ. Já toho parchanta zatknu.“

„Jistě,“ přisvědčil Connor.

„Chci říct, že bych raději šel sám.“

„Jistě,“ souhlasil Connor. „Je to tvůj případ, Tome. Dělej, co považuješ za nejlepší.“

Connor mu napsal Sakamurovu adresu.

„Ne že bych si necenil vaší pomoci,“ řekl Graham. „Ale raději bych to udělal sám. Teď jenom, abych měl jasno ve faktech: vy mládenci jste s ním dnes v noci mluvili a nezadrželi ho?“

„Je to tak.“

„No, nedělejte si s tím starosti. Ve zprávě to pohřbím. Nic se vám kvůli tomu nestane, to vám slibuju.“ Graham měl velkodušnou náladu, rozradostněn vyhlídkou Sakamurova zatčení. Mrkl na hodinky. „Ani ne šest hodin od prvního zavolání a my už máme vraha. To není špatný.“

„Ještě ho tak úplně nemáme,“ odporoval Connor. „Kdybych byl tebou, zadržel bych ho hned.“

„Už mizím,“ řekl Graham.

„A ještě něco, Tome,“ zavolal na něj Connor, když Graham mířil ke dveřím. „Eddie Sakamura je divný patron, ale není znám jako násilník. Velice pochybuji, že je ozbrojen. Asi ani nemá zbraň. Šel domů z večírku s nějakou zrzkou. Bude s ní teď asi v posteli. Myslím, že by bylo záhodno přivést ho živého.“

„Hele,“ ozval se Graham. „Co je to s váma dvěma?“

„Jenom to navrhuji,“ řekl Connor.

„To si doopravdy myslíš, že toho hajzla zastřelím?“

„Pojedeš tam se dvěma černobílými jako zálohou, viď?“ pravil Connor. „Hlídky v uniformách to nemusí zvládnout. Jen tě chci upozornit.“

„Jo. Díky za pomoc, sakra.“ Graham odešel. Byl tak široký, že se musel ve dveřích trochu natočit bokem.

Pozoroval jsem, jak odchází. „Proč ho necháte, aby to udělal sám?“

Connor pokrčil rameny. „Je to jeho případ.“

„Ale celou noc jste úporně jeho případ vyšetřoval. Proč s tím teď přestávat?“

Connor odvětil: „Nechme Grahamovi slávu. Konec konců, co to má společného s námi? Já jsem jenom policajt na neomezené dovolené. A ty jenom zkorumpovaný styčný důstojník.“ Ukázal na pásku z videa. „Pustil bys mi to, než mě odvezeš domů?“

„Jistě.“ Přetočil jsem pásku.

„Napadlo mne ještě, že bychom mohli dostat šálek kávy,“ řekl Connor. „V laboratořích OSVM dělají dobrou. Aspoň dělávali.“

Zeptal jsem se: „Chcete, abych přinesl kávu, zatímco se budete dívat na video?“

„To by bylo prima, kóhai,“ řekl Connor.

„Jistě.“ Pustil jsem mu pásku a odcházel.

„Jo, kóhai. Když tam budeš, zeptej se služby, jaké videozařízení na oddělení mají. Protože tyhlety všechny kazety bude potřeba zkopírovat. A můžeme potřebovat fotografie jednotlivých záběrů. Obzvláště bude-li kolem zatčení Sakamury povyk, že jde o pronásledování Japonců policií. Může se stát, že budeme muset dát tisku nějaký obrázek. Jako sebeobranu.“

To byl dobrý nápad. „Dobrá, zjistím to.“

„A kávu piju černou s jednou kostkou.“ Otočil se k obrazovce.

Oddělení speciálních vyšetřovacích metod, krátce OSVM, bylo v podzemí budovy Parker Center. Když jsem se tam dostal, bylo už po druhé ráno a většina sekcí byla zavřená. OSVM pracuje většinou od devíti do pěti odpoledne. Ovšem některé skupiny jsou v noci v terénu při sbírání důkazů z míst zločinů, důkazy jsou pak však až do rána uzamčeny buď dole ve městě, nebo na jednom z oddělení.

Šel jsem k automatu na kávu v malé místnosti vedle daktyloskopie. Všude v místnosti byly nápisy: UMYL SIS RUCE? TEBE SE PTÁM a NEVYSTAVUJ KOLEGY RIZIKU. UMYJ SI RUCE. Bylo to proto, že skupiny OSVM používají při práci často jedy. Dříve tady bylo tolik rtuti, arzénu a chrómu, že se dělalo příslušníkům špatně, když pili z kelímků, kterých se jiný pracovník laboratoře jenom dotkl.

Ale nyní jsou už lidé opatrnější; vzal jsem dvě kávy a vrátil se ke stolu noční služby. Službu měla Jackie Levinová, seděla s nohama na stole. Byla to podsaditá žena v toreadorských kalhotách a s oranžovou parukou. Přes svůj bizarní vzhled byla považována za nejlepší z oddělení ve snímání otisků. Četla časopis Moderní nevěsta. Zeptal jsem se: „Už do toho chceš zase praštit, Jackie?“

„K čertu, ne. Moje dcera.“

„Koho si bere?“

„Povídejme si o něčem příjemnějším,“ řekla. „Je jedno z těch kafí pro mě?“

„Lituji, ale mám pro tebe otázku. Kdo se tady zabývá důkazy na videu?“

„Důkazy na videu?“

„Jako jsou pásky z bezpečnostních kamer. Kdo je analyzuje, dělá z nich fotografie, a tak podobně?“

„No, moc to po nás nechtějí,“ odpověděla Jackie. „Dělali to na elektronice, ale myslím, že toho nechali. Nyní se video posílá do laboratoří ve Vallcy nebo Medlar Hall.“ Naklonila se dopředu, listovala v seznamu. „Jestli chceš, můžeš si promluvit s Billem Harrelsonem v Medlaru. Ale jestli je to něco speciálního, myslím, že se to posílá do LVTP nebo do Laboratoří experimentálního zobrazování v USC. Chceš kontaktní čísla, nebo chceš jít za Harrelsonem?“

Něco v jejím tónu mi řeklo, co mám udělat. „Vezmu si asi kontaktní čísla.“

„Jo, to bych udělala taky.“

Zapsal jsem si čísla a vrátil se zpět na divizi. Connor dokončil pásku a přetáčel ji dozadu a dopředu v místě, kde se objevila Sakamurova tvář v zrcadle.

„No?“ zeptal jsem se.

„To je Eddie, určitě.“ Vypadal klidně, skoro lhostejně. Vzal si ode mne kávu a usrkával ji. „Hrozná.“

„Jo, vím.“

„Bývala lepší.“ Položil kelímek stranou. Vypnul videopřehrávač, postavil se a protáhl. „No, myslím, že jsme odvedli za večer dobrou práci. Co říkáš, co abychom se trochu vyspali? Ráno mám v Sunset Hills velký golfový zápas.“

„Dobrá,“ přisvědčil jsem. Dal jsem kazety zpět do lepenkové krabice a pečlivě tam uložil také videopřehrávač.

Connor se zeptal: „Co s těmi páskami teď uděláš?“

„Zamknu je do skříně na důkazy.“

„Jsou to originály. A nemáme od nich kopie.“

„Vím, ale do rána se nedají udělat.“

„Přesně to chci říct. Proč si je nenecháš u sebe?“

„Vzít je domů?“ Existovaly různé druhy zákazů týkající se odnášení důkazů domů. Bylo to proti pravidlům, řekne-li se to mírně.

Pokrčil rameny. „Neponechával bych to náhodě. Vezmi pásky s sebou a pak můžeš ráno sám zařídit okopírování.“

Strčil jsem je pod paži. „Snad si nemyslíte, že by někdo v oddělení –“

„Ovšem že ne,“ prohlásil Connor. „Ale tento důkaz je klíčový a nechtěli bychom, aby někdo přešel kolem skříně se silným magnetem, když budeme spát, to uznáš?“

Tak jsem nakonec ty pásky vzal. Když jsme vyšli ze dveří, míjeli jsme Ishiguru, který tam pořád zkroušeně seděl. Connor mu něco rychle japonsky řekl. Ishigura vyskočil, kvapně se uklonil a odkvačil z kanceláře.

„Je doopravdy tak vystrašený?“

„Ano,“ přisvědčil Connor.

Ishigura šel rychle před námi se sklopenou hlavou. Vypadal jako karikatura vyděšené myši.

„Proč? Žije tady už dost dlouho, aby věděl, že jakékoliv obvinění ze zatajování důkazů, které bychom proti němu mohli vznést, by nebylo dost silné. A proti firmě Nakamoto ještě méně.“

„O to mu nejde,“ řekl Connor. „Nemá strach kvůli zákonnosti. Bojí se skandálu. Protože k tomu by došlo, kdybychom byli v Japonsku.“

Obešli jsme roh, Ishigura stál u řady výtahů a čekal. Také jsme čekali. Nastal trapný okamžik. Přijel první výtah a Ishigura udělal krok stranou, abychom nastoupili. Dveře se před ním zavřely, jak se nám v hale ukláněl. Výtah se rozjel dolů.

Connor pokračoval. „V Japonsku by byli on i jeho společnost navždy vyřízeni.“

„Proč?“

„Protože v Japonsku je skandál nejobvyklejší cestou jak změnit pořadí u žlabu. Jak vyřídit mocného konkurenta. Je to u nich běžný postup. Podaří se najít zranitelné místo a upozorní se na ně tisk nebo kontrolní úřad. Dojde nevyhnutelně ke skandálu a osoba nebo organizace je znemožněna. Tak padl Takeshita jako ministerský předseda – ve skandálu Recruit. Nebo finanční skandály v sedmdesátých letech, které vedly k pádu ministerského předsedy Tanaky. Stejným způsobem Japonci vyřídili před dvěma roky firmu General Electric.“

„Oni odrovnali General Electric?“

„Ve skandálu s firmou Yokogawa. Tys o tom neslyšel? No, to je klasický japonský manévr. Před několika roky udělala General Electric pro nemocnice nejlepší diagnostické zařízení na světě. GE vytvořila dceřinou společnost, Yokogawa Medical, k prodeji tohoto zařízení v Japonsku. A GE postupovala stejně jako Japonci: snížila ceny ve srovnání s rivaly, aby získala část trhu, zařídila výborný servis a pomoc, předcházela si zákazníky – dávala potenciálním kupujícím letenky a cestovní šeky. My bychom tomu říkali úplatky, ale v Japonsku je to běžný obchodní postup. Yokogawa se rychle dostala na první místo na trhu, předstihla japonské firmy, jako je třeba Toshiba. Japonským společnostem se to nelíbilo a stěžovaly si, že to není fér. A jednoho dne vládní agenti přepadli kanceláře firmy Yokogawa a našli důkazy úplatků. Uvěznili několik zaměstnanců společnosti a ve skandálu pošpinili jméno firmy. Prodeji GE v Japonsku to moc ublížilo. Nevadilo, že japonské firmy nabízejí také úplatky. Ale kupodivu to nebyla japonská společnost, kterou chytili. Je zajímavé, jak se to tak někdy semele.“

„Je to doopravdy tak zlé?“ zeptal jsem se.

„Japonci dokážou být tvrdí,“ pokračoval Connor. „Říkají, že obchod je válka, a tak si to myslí. Víš, jak Japonsko pořád říká, že jeho trhy jsou otevřené. No, dřív když Japonec koupil americké auto, vláda mu udělala účetní revizi. Takže velice brzy nikdo americké auto nekupoval. Vládní představitelé krčí rameny: co můžou dělat? Jejich trh je otevřený; nemůžou si pomoct, když nikdo nechce americké auto. Obstrukce jsou nekonečné. Každé dovezené auto musí být individuálně otestováno v přístavu, že vyhovuje zákonům na výfukové zplodiny. Cizí léky se mohou testovat jen v japonských laboratořích na Japoncích. Jednou zakázali cizí lyže, protože tvrdili, že japonský sníh je vlhčí než evropský a americký. Takovým způsobem zacházejí s jinými zeměmi, není tedy divu, že se bojí, aby jim někdo nedal ochutnat jejich vlastní medicínu.“

„Ishigura tedy očekává skandál? Protože to by se stalo v Japonsku?“

„Ano. Bojí se, že se Nakamoto jediným úderem zhroutí. Ale já pochybuji, že se to stane. Je pravděpodobné, že zítra bude v Los Angeles obchodovat jako kdykoliv předtím.“

Odvezl jsem Connora k jeho bytu. Když vystupoval z auta, řekl jsem: „No, bylo to zajímavé, kapitáne. Díky, že jste se mnou ztrácel čas.“

„Bylo mi potěšením,“ odvětil. „Zavolej mi kdykoliv, když budeš v budoucnosti potřebovat pomoc.“

„Doufám, že váš golf není moc časně.“

„Je vlastně v sedm, ale ve svém věku nepotřebuji moc spánku. Budu hrát v Sunset Hills.“

„Není to japonské hřiště?“ Koupě klubu Sunset Hills Country Club byla v LA jedním z nedávných pozdvižení. Golfové hřiště v západním Los Angeles koupili v roce 1990 za obrovskou cenu v hotovosti dvě stě milionů dolarů. Tehdy noví japonští majitelé tvrdili, že nedojde k žádným změnám. Ale teď jednoduchým postupem snižovali členství Američanů; kdykoliv přestal být Američan členem, nabídli jeho místo Japonci. Členství v Sunset Hills prodávali v Tokiu za milion dolarů, tam to považovali za babku; existoval dlouhý seznam čekatelů.

„Jo,“ řekl Connor. „Hraju s nějakými Japonci.“

„Děláte to často?“

„Japonci jsou vášnivými hráči golfu, jak víš. Snažím se hrát dvakrát týdně. Někdy člověk slyší zajímavé věci. Dobrou noc, kóhai.“

„Dobrou noc, kapitáne.“

Jel jsem domů.

Vjížděl jsem na dálnici k Santa Monice, když zazvonil telefon. Byla to telefonistka z velitelství divize. „Poručíku, máme žádost o Speciální služby. Příslušníci v terénu žádají pomoc styčného důstojníka.“

Povzdechl jsem si. „Dobrá.“ Dala mi číslo auta.

„Hele, kámo.“

Byl to Graham. „Ahoj, Tome.“

„Jsi teď sám?“

„Jo. Mířím domů. Proč?“

„Přemýšlel jsem. Možná bychom měli mít na ten zátah po ruce styčného důstojníka.“

„Myslel jsem, žes to chtěl udělat sám.“

„Jo, ale možná bys chtěl přijet a pomoct mi s tím. Aby to bylo všecko podle předpisů.“

Zeptal jsem se: „KSZ?“ Myslel jsem – kryješ si záda.

„No tak. Pomůžeš mi, nebo ne?“

„Jistě, Tome. Už tam jedu.“

„Počkáme na tebe.“

21.

Eddie Sakamura bydlel v domku na jedné z těch úzkých pokroucených ulic vysoko v pahorcích Hollywoodu nad dálnicí 101. Bylo 2:45, když jsem vyjel ze zatáčky a uviděl dva hlídkové vozy se zhasnutými světly a Grahamův žlutohnědý sedan zaparkované na jedné straně. Graham stál se členy hlídky a kouřil cigaretu. Musel jsem asi deset metrů couvat, abych zaparkoval. Pak jsem šel k nim.

Dívali jsme se na Eddieho dům postavený nad garáží nad úrovní ulice. Byl to jeden z těch bílých štukových domů se dvěma ložnicemi ze čtyřicátých let našeho století. Světla svítila, slyšeli jsme zpívat Franka Sinatru. Graham poznamenal: „Není sám. Má tam nějaké děvky.“

Zeptal jsem se: „Jak to chceš udělat?“

Graham spustil: „Necháme kluky tady. Řekl jsem jim, aby nestříleli, neměj strach. Ty a já tam zajdem a sbalíme ho.“

Z garáže vedly nahoru příkré schody.

„Oukej. Ty půjdeš zepředu a já zezadu?“

„Kruci, ne. Chci tě mít s sebou, kámo. Není přece nebezpečný, viď?“

Viděl jsem siluetu ženy, jak přešla kolem jednoho z oken. Vypadala nahá. „Neměl by být.“

„Oukej, jdeme na to.“

Šli jsme po schodech vedle sebe. Frank Sinatra zpíval „My way“. Slyšeli jsme ženský smích. Vypadalo to, že je jich tam víc. „Kruci doufám, že sjíždějí nějaký zasraný drogy.“

Pomyslel jsem si, že je to dost pravděpodobné. Vyšli jsme nahoru, shýbli se, aby nás neviděli okny.

Hlavní dveře byly španělské, těžké a pevné. Graham se zastavil. Popošel jsem několik kroků k zadní části domu, kde jsem viděl nazelenalé světlo v bazénu. Byly tam asi zadní dveře vedoucí k bazénu. Snažil jsem se zahlédnout je.

Graham mi poklepal na rameno. Vrátil jsem se. Jemně zkusil kliku hlavních dveří. Bylo odemčeno. Graham vytáhl revolver a podíval se na mne. Vytáhl jsem revolver.

Počkal, zvedl tři prsty. Počítat do tří.

Graham kopl do dveří, aby se otevřely, přikrčený se vrhnul dovnitř a křičel: „Zůstaňte na místě, policie! Zůstaňte stát!“ Než jsem se dostal do obýváku, slyšel jsem ženský křik.

Byly tam dvě, úplně nahé běhaly po místnosti a ječely z plných plic: „Eddie! Eddie!“ Eddie tam nebyl. Graham křičel: „Kde je? Kde je Eddie Sakamura?“ Zrzka shrábla polštář z gauče, aby se přikryla, a vřískla: „Táhni odsud, ty kokote!“ A pak hodila polštář po Grahamovi. Druhá holka, blondýnka, utíkala s kvičením do ložnice. Sledovali jsme ji a zrzavá po nás hodila dalším polštářem.

V ložnici blondýnka upadla a skučela bolestí. Graham se nad ní sklonil s revolverem. „Nestřílejte na mne!“ křičela. „Nic jsem neudělala.“

Graham ji chytil za kotník. Snažila se mu vykroutit. Byla hysterická. „Kde je Eddie?“ ptal se Graham. „Kde je?“

„Na schůzce!“ zakňourala.

„Kde?“

„Na schůzce!“ A jak kolem sebe mlátila, kopla druhou nohou Grahama do koulí.

„Aú, do prdele,“ ulevil si Graham a pustil ji. Zakašlal a tvrdě dosedl na zem. Vrátil jsem se do obýváku. Zrzka měla na sobě lodičky s vysokými podpatky, ale nic jiného.

Zeptal jsem se: „Kde je?“

„Vy parchanti,“ křikla. „Vy pojebaný parchanti.“

Přešel jsem kolem ní ke dveřím na druhé straně místnosti. Byly zamčené. Zrzka přiběhla a začala mi bušit pěstmi do zad. „Nechte ho být! Nechte ho být!“ Snažil jsem se otevřít zamčené dveře, zatímco do mne bušila. Zdálo se mi, že za dveřmi slyším hlasy.

V příštím okamžiku udeřil Graham plnou vahou do dveří a dřevo se rozštíplo. Dveře se otevřely. Uviděl jsem kuchyni osvětlenou zeleným světlem z venkovního bazénu. Místnost byla prázdná. Zadní dveře byly dokořán.

„Do prdele.“

Teď mi zrzka skočila na záda a zahákla mi nohy kolem pasu. Tahala mě za vlasy a vykřikovala sprosťárny. Točil jsem se dokola, snažil se ji shodit. Byl to jeden z těch podivných okamžiků, kdy jsem si uprostřed všeho toho zmatku myslel, buď opatrný, neudělej jí nic, protože by to byl průšvih, kdyby pěkná mladá dívka skončila se zlomenou rukou nebo naštípnutými žebry, znamenalo by to policejní brutalitu, i když právě teď mi trhala vlasy i s kořínky. Kousla mě do ucha a ucítil jsem bolest. Udeřil jsem zády o stěnu a uslyšel ji vyheknout, jak jsem jí vyrazil dech. Pustila se mne.

Z okna jsem viděl tmavou postavu, jak utíká po schodech. Graham ji viděl také.

„Do prdele,“ zaklel. Rozběhl se. Já za ním. Ale ta holka mi musela podrazit nohy, protože jsem upadl a praštil sebou na zem. Když jsem se dostal na nohy, slyšel jsem sirény hlídkových vozů a startování motorů.

Vyběhl jsem za dům, utíkal dolů po schodech. Byl jsem asi deset metrů za Grahamem, když Eddieho ferrari vycouvalo z garáže, přeřadilo a burácelo ulicí dolů.

Hlídkové vozy se daly ihned do pronásledování. Graham běžel ke svému sedanu. Už vyjel, když já jsem ještě běžel ke svému autu zaparkovanému na cestě níž. Když se kolem mne jeho auto mihlo, viděl jsem jeho tvář se vzteklým šklebem. Nasedl jsem do auta a jel za ním.

Jet rychle v kopcích a telefonovat nejde. Ani jsem to nezkoušel. Odhadoval jsem, že jsem asi půl kilometru za Grahamem a ten byl trochu za dvěmi hlídkovými vozy. Když jsem se dostal k úpatí pahorku, na přejezd dálnice 101, viděl jsem na ní blikající světla, jak sjíždějí dolů. Musel jsem se vrátit a najet na vjezd, pak jsem se zařadil do provozu směrem na jih.

Když začal provoz váznout, dal jsem na střechu blikačku a zajel do pravého pruhu vyhrazeného vozidlům s poruchou.

Dostal jsem se k betonovému náspu asi třicet sekund poté, co do něj ferrari najelo čelně rychlostí sto šedesát kilometrů za hodinu. Myslím, že při nárazu explodovala benzínová nádrž, plameny vyskakovaly do výšky patnácti metrů. Zář byla nesmírná. Vypadalo to, že by stromy nahoře na pahorku mohly chytnout. Nebylo možné dostat se blíž ke zmačkanému vraku auta.

Přijel první hasičský vůz se třemi dalšími hlídkovými vozy. Všude byly sirény a blikající světla.

Odcouval jsem s autem, abych udělal místo pro požární vozy, pak jsem došel ke Grahamovi. Kouřil cigaretu, když hasiči začali stříkat na vrak pěnu.

„Krucinál,“ ulevil si Graham. „To je ale zasranej malér.“

„Proč ho příslušníci hlídky nezastavili, když byl v garáži?“

„Protože jsem jim řekl, aby na něj nestříleli. A my jsme tam nebyli. Dohadovali se co dělat, když jim ujel.“ Zakroutil hlavou. „V hlášení budem vypadat jako idioti.“

„Je to pořád asi lepší, než kdybys ho zastřelil.“

„Možná.“ Zašlápl cigaretu.

Hasiči už zlikvidovali oheň. Ferrari bylo kouřící neforemnou hromadou plechu zmuchlaného na betonu. Ve vzduchu byl cítit pronikavý zápach.

„No, nemá cenu se tady zdržovat,“ řekl Graham. „Vrátím se do domu. Podívat se, jestli tam ještě jsou ty holky.“

„Potřebuješ mě ještě na něco?“

„Ne. Mohl bys taky jet. Zítra je taky den. Do prdele, to bude papírování, až zhebnem.“ Podíval se na mne. Váhal. „Máme na to stejný názor? Na to, co se stalo?“

„K čertu, ano,“ přisvědčil jsem.

„Nešlo to udělat jinak, pokud do toho vidím.“

„Ne. Tak se to někdy vyvrbí.“

„Dobrá, kámo. Uvidíme se zítra.“

„Dobrou noc, Tome.“

Nasedli jsme do svých aut.

Já jsem jel domů.

22.

Paní Asceniová hlasitě chrápala na pohovce. Bylo tři pětačtyřicet ráno. Prošel jsem kolem ní po špičkách a nakoukl do dětského pokoje. Michelle ležela na zádech, pokrývky měla odkopané stranou, ruce hozené nad hlavu. Nohy měla prostrčené příčkami postýlky. Zasunul jsem kolem ní přikrývky a šel do svého pokoje.

Televize byla ještě puštěná. Vypnul jsem ji. Sundal jsem si vázanku a sedl na postel, abych si zul boty. Náhle jsem si uvědomil, jak jsem utahaný. Svlékl jsem si sako a kalhoty a hodil je na televizi. Lehl jsem si na záda a přemýšlel, že bych si měl sundat košili. Měl jsem z ní upocený a špinavý pocit na těle. Na chviličku jsem zavřel oči a nechal hlavu klesnout na polštář. Pak jsem cítil štípání a něco mě tahalo za oční víčka. Uslyšel jsem cvrlikání a v okamžiku hrůzy jsem si myslel, že mne do očí klovou ptáci.

Uslyšel jsem hlas: „Otevři oči, taťko. Otevři oči.“ Uvědomil jsem si, že je to dcera, která se mi snaží odtáhnout víčka svými prstíky.

„Jú,“ vyjekl jsem. Zahlédl jsem denní světlo, otočil se a zabořil obličej do polštáře.

„Taťko? Otevři oči. Otevři oči, taťko.“

Řekl jsem jí: „Taťka byl v noci dlouho venku. Taťka je unavený.“

Nedbala na to. „Taťko, otevři oči. Otevři oči. Taťko? Otevři oči, taťko.“

Věděl jsem, že bude pořád opakovat totéž, znovu a znovu, až se zblázním, nebo otevřu oči. Překulil jsem se na záda a zakašlal. „Taťka je ještě unavený, Shelly. Běž se podívat, co dělá paní Asceniová.“

„Taťko, otevři oči.“

„Nemůžeš nechat taťku chvilku spát? Taťka chce dnes ráno spát trošku déle.“

„Už je ráno, taťko. Otevři oči. Otevři oči.“

Otevřel jsem oči. Měla úplnou pravdu.

Bylo už ráno.

Zatraceně.

DRUHÝ DEN

.

23.

„Jez ty lívanečky.“

„Už nechci.“

„Ještě jednou si kousni, Shelly.“ Slunce zalévalo kuchyň. Zívl jsem. Bylo sedm ráno.

„Přijde dnes máma?“

„Neodváděj řeč. No tak, Shel. Ještě jednou kousni. Prosím.“

Seděli jsme u jejího dětského stolečku v koutě kuchyně. Někdy ji přiměju, aby něco snědla u stolečku, když nechce jíst u stolu. Ale dnes jsem neměl moc štěstí. Michelle na mne civěla.

„Přijde máma?“

„Myslím, že ano. Ale není to jisté.“ Nechtěl jsem ji zklamat. „Čekáme na ni.“

„Pojede zase ven z města?“

„Možná,“ řekl jsem. Přemýšlel jsem, co si dvouletá pod „ven z města“ představuje, co to pro ni znamená.

„Pojede se strýčkem Rickem?“

Kdo je strýček Rick? Držel jsem jí vidličku před obličejem. „Nevím, Shel. No tak, otevři pusu. Ještě jednou kousni.“

„Má nové auto,“ přikyvovala Michelle rozvážně, jak to dělala vždycky, když mě informovala o něčem důležitém.

„Doopravdy?“

„Nojo. Černé auto.“

„Rozumím, co je to za auto?“

„Cedes.“

„Cédés?“

„Ale ne. Cedes.“

„Chceš říct mercedes?“

„Nojo. Černý.“

„To je prima,“ řekl jsem.

„Kdy máma přijde?“

„Ještě jednou kousni, Shel.“

Otevřela pusu a já jsem k ní napřáhl vidličku. V posledním okamžiku stočila hlavu stranou, sešpulila rty. „Ne, taťko.“

„Dobrá. Vzdávám to.“

„Nemám hlad, taťko.“

„No, to vidím.“

Paní Asceniová uklízela v kuchyni, pak odejde do svého bytu. Zbývalo patnáct minut, než přijde má hospodyně Elaine, aby hlídala Michelle přes den. Ještě jsem ji měl obléct. Vyhazoval jsem její lívanečky do koše, když zazvonil telefon. Byla to Ellen Farleyová, tisková mluvčí starosty.

„Díváš se?“

„Na co se mám dívat?“

„Na zprávy. Sedmý kanál. Právě teď vysílají tu bouračku.“

„Fakt?“

„Potom mi zavolej,“ řekla.

Šel jsem do ložnice a pustil televizi. Ozval se hlas: „… přinesl zprávu o divoké honičce na dálnici v Hollywoodu, která skončila, když podezřelý najel se svým sporťákem ferrari do přejezdu na Vine Street, nedaleko Hollywood Bowl. Pozorovatelé tvrdí, že auto narazilo do betonového náspu rychlostí vyšší než sto šedesát kilometrů za hodinu a začalo okamžitě hořet. Byli přivoláni hasiči, ale nikdo z auta nepřežil. Řidičovo tělo bylo spáleno tak, že se mu roztavily brýle. Policista, který pronásledování velel, detektiv Thomas Graham, prohlásil, že řidič, pan Edward Sakamura, měl být vyslechnut ve spojitosti s domnělou vraždou ženy ve středu města. Dnes však vyjádřili přátelé pana Sakamury nedůvěru k tomuto obvinění a tvrdili, že násilný postup policie podezřelého zpanikařil a zahnal na útěk. Objevují se stížnosti, že incident je rasově motivován. Není jasné, zda policie hodlala obvinit pana Sakamuru z vraždy. Pozorovatelé si všimli, že to bylo třetí rychlé stíhání na dálnici 101 v posledních dvou týdnech. Pochybnosti o úsudku policie v těchto honičkách vyvstaly, když byla v lednu při divoké honičce zabita paní Comptonová. Detektiv Graham ani jeho asistent poručík Peter Smith nebyli k dosažení, aby se k případu vyjádřili, a my čekáme, budou-li policií potrestáni, nebo suspendováni.“

„No nazdar.“

„Taťko…“

„Jenom chviličku, Shel.“

Na obrazovce byl vidět zmuchlaný kouřící vrak, který právě nakládali na náklaďák, aby ho odvezli z dálnice. Bylo vidět tmavou skvrnu na betonu, kde auto narazilo do zdi.

Obraz se vrátil do studia, kde se komentátorka dívala do kamery. „KNBC dále zjistila, že dva příslušníci policie už předtím v souvislosti s případem s panem Sakamurou hovořili, ale nezatkli ho. Kapitán John Connor a poručík Smith mohou očekávat disciplinární řízení, které by mělo prověřit, zda neporušili předepsaný postup. Máme však i dobré zprávy, provoz jižním směrem na dálnici 101 je už plně obnoven. Teď předávám slovo tobě, Bobe.“

Zíral jsem ohromeně na obrazovku. Disciplinární řízení?

Zazvonil telefon. Byla to zase Ellen Farleyová. „Chytils to?“

„Jo, chytil. Nemůžu tomu uvěřit. Odkud to pochází, Ellen?“

„Nic z toho nejde z kanceláře starosty, pokud se ptáš na tohle. Ale japonská obec byla s Grahamem nespokojena už dřív. Myslí si, že je rasista. Vypadá to, že jim nahrál.“

„Byl jsem tam. Graham postupoval správně.“

„Jo, vím, žes tam byl, Pete. Zcela upřímně, je to malér. Nerada bych, aby tě taky obvinili.“

Opakoval jsem: „Graham postupoval správně.“

„Posloucháš, Pete?“

„A co to suspendování a disciplinární řízení?“

„O tom jsem teď slyšela poprvé,“ odvětila Ellen. „Ale to asi vzniklo u vás. To pochází z tvého vlastního oddélení. Mimochodem, je to pravda? Viděli jste ty a Connor včera v noci Sakamuru?“

„Ano.“

„A nezatkli jste ho?“

„Ne. Neměli jsme žádný důvod zatknout ho, když jsme s ním mluvili. Později jsme důvod měli.“

Ellen se zeptala; „Myslíš si opravdu, že mohl tu holku zavraždit?“

„Já to vím. Máme to na pásce.“

„Na pásce? To myslíš vážně?“

„Jo. Máme vraždu na pásce z jedné bezpečnostní kamery firmy Nakamoto.“

Byla chvilku potichu. Vyrušil jsem ji. „Ellen?“

„Podívej,“ řekla. „Neoficiálně, oukej?“

„Jistě.“

„Nevím, co se tady děje, Pete. Je to víc, než dokážu pochopit.“

„Proč jsi mi včera neřekla, kdo je ta dívka?“

„Je mi to líto. Musela jsem se starat o spoustu věcí.“

„Ellen.“

Mlčení. Potom: „Pete, ta dívka byla štika. Znala spoustu lidí.“

„Znala starostu?“

Mlčení.

„Jak dobře ho znala?“

„Poslouchej, řekněme jen, že byla hezká a znala spoustu lidí v tomto městě. Osobně jsem si myslela, že byla trochu vyšinutá, ale dobře vypadala a měla zatracený účinek na muže. Člověk to musel vidět, aby tomu uvěřil. Teď je spousta želízek v ohni. Viděls dnešní LA Times?“

„Ne.“

„Podívej se na ně. Kdyby ses mě ptal na radu, měl bys být příštích pár dnů velice korektní. Do posledního puntíku. Dělej všechno podle předpisů. A dej si pozor na záda, oukej?“

„Oukej. Díky, Ellen.“

„Neděkuj mi. Nevolala jsem.“ Pak jí zjihnul hlas. „Dej na sebe pozor, Pete.“

Uslyšel jsem vyvolávací tón.

„Taťko?“

„Jenom chviličku, Shel.“

„Můžu se dívat na pohádky?“

„Jistě, zlato.“

Našel jsem jí kanál s nějakými pohádkami a odešel do obývacího pokoje. Otevřel jsem hlavní dveře a vzal z rohožky LA Times. Chvilku mi trvalo, než jsem na poslední stránce oddílu Metro našel článek.

OBVINĚNÍ POLICIE Z RASISMU VRHÁ STÍN NA JAPONSKOU SLAVNOST

Zběžně jsem přečetl první odstavec. Japonští představitelé společnosti Nakamoto si stěžovali na „hrubé a necitlivé“ chování policie, které prý ubralo lesku z jejich slavnostního večera – hvězdami posetého otevření jejich nového mrakodrapu na ulici Figueroa. Alespoň jeden z představitelů firmy Nakamoto vyjádřil názor, že akce policie byly „rasově motivovány.“ Mluvčí řekl: „Domníváme se, že policejní ředitelství v Los Angeles by se tak nechovalo, kdyby nešlo o japonskou korporaci. Máme silný pocit, že policejní postupy odrážejí dvojí měřítko při zacházení s Japonci ze strany amerických představitelů.“ Pan Hiroshi Ogura, předseda správní rady firmy Nakamoto, se zúčastnil slavnosti, která přitáhla takové slavné osobnosti, jako je Madonna a Tom Cruise, ale nepodařilo se ho zastihnout, aby se k události vyjádřil. Mluvčí řekl: „Pan Ogura je hluboce rozrušen tím, že oficiální nepřátelství poskvrnilo toto shromáždění. Vyjadřuje politování nad nepříjemnostmi, k nimž došlo.“

Podle pozorovatelů poslal starosta Thomas zaměstnance svého úřadu, aby policii usměrnil, ale bez valného výsledku. Policie své chování nezměnila přes přítomnost speciálního styčného důstojníka pro jednání s Japonci, poručíka Petera Smithe, který má za úkol neutralizovat rasově citlivé situace…

A tak dále.

Člověk musel číst čtyři odstavce, než objevil, že došlo k vraždě. Tento zvláštní detail se zdál být téměř irelevantní.

Podíval jsem se zpět na začátek. Článek byl z Městské tiskové agentury, což znamenalo, že tam nebylo jméno autora.

Byl jsem pořádně naštvaný a tak jsem zavolal svého starého známého v LA Times, Kennyho Shubika. Ken byl hlavní reportér přílohy Metro. Byl v redakci skoro pořád, věděl o všem, co se děje. Protože bylo osm ráno, zavolal jsem mu domů.

„Kene. Pete Smith.“

„Jé, ahoj. Jsem rád, žes dostal můj vzkaz.“

V pozadí jsem slyšel něco, co znělo jako hlas dospívající dívky. „Ale, táto, no tak. Proč nemůžu jít?“

Ozval se Ken: „Jennifer, nech mne chvilku telefonovat.“

„Jaký vzkaz?“ zeptal jsem se.

„Volal jsem ti v noci, protože jsem si myslel, že bys to měl hned vědět. Zřejmě pracuje na základě tipu. Ale máš nějaké tušení, co je za tím?“

„Za čím?“ divil jsem se. Nevěděl jsem, o čem mluví. „Je mi líto, Kene, ale tvůj vzkaz jsem nedostal.“

„Fakt? Volal jsem ti asi v půl dvanácté večer. Služba na velitelství mi řekla, žes vyjel k případu, ale že máš v autě telefon. Řekl jsem jí, že je to důležité, ať mi zavoláš třeba i domů. Protože jsem si byl jist, že bys to chtěl vědět.“

V pozadí se zase ozval dívčí hlas: „Táto, dělej, musím se rozhodnout, co si mám vzít na sebe.“

„Jennifer, zatraceně,“ ulevil si. „Uklidni se.“ Mne se zeptal: „Ty máš taky dceru, že jo?“

„Jo, ale jsou jí teprve dva roky.“

„Jenom počkej. Podívej, Pete. Určitě nedostals můj vzkaz?“

„Ne. Volám kvůli něčemu jinému; ten článek v dnešních ranních novinách.“

„Jaký článek?“

„Reportáž z firmy Nakamoto na straně osm. Ta o ‚hrubé a necitlivé policii‘ při slavnostním otevření.“

„Bože, nevěděl jsem, že jsme včera o tom psali. Vím, že to dostal Jodie, ale to se objeví až zítra. Abys věděl, Japonsko frčí. Jeff neměl včera v příloze Metro nic připraveno.“

Jeff byl editor Metra. „V dnešních ranních novinách je článek o vraždě.“

„O jaké vraždě?“ zeptal se. Jeho hlas zněl divně.

„Včera večer došlo v budově firmy Nakamoto k vraždě. Kolem osmi třiceti. Byl zabit jeden z hostů.“

Ken na druhém konci linky mlčel. Dával si to dohromady. Konečně se zeptal: „Jedeš v tom?“

„Kriminálka mě zavolala jako styčného důstojníka projednání s Japonci.“

„Hmmm,“ ozvalo se. „Poslouchej. Dej mi čas, abych se dostal do redakce, uvidím, co zjistím. Promluvíme si za hodinu. A dej mi svá čísla, ať tě můžu volat přímo.“

„Dobrá.“

Odkašlal si. „Poslouchej, Pete. Jenom mezi námi. Máš nějaké problémy?“

„Jako co?“

„Jako morální problémy, nebo problém s účtem v bance. Nesrovnalosti v přiznaném příjmu… cokoliv, o čem bych měl vědět? Jako přítel?“

„Ne.“

„Nepotřebuji podrobnosti. Ale pokud existuje něco, co není úplně v pořádku…“

„Nic, Kene.“

„Protože budu-li se za tebe brát, nechci zjistit, že jsem šlápnul do hovna.“

„Kene, co se děje?“

„Nechci se právě teď pouštět do podrobností. Ale z fleku bych řek, že se ti někdo snaží natrhnout prdel.“

Ozval se dívčí hlas: „Taťko, to je odporné.“

„No, ty nemáš poslouchat. Pete?“

„Jo,“ přisvědčil jsem. „Jsem tady.“

„Zavolej mi za hodinu.“

„Jsi kamarád. Jsem ti zavázán.“

„To tedy jsi, do prdele,“ prohlásil Ken.

Zavěsil.

Rozhlédl jsem se po bytě. Všechno vypadalo pořád stejně. Ranní slunce pořád zaplavovalo místnost. Michelle seděla na své oblíbené židli, dívala se na pohádky a cucala si palec. Ale všechno nějak vyvolávalo jiný pocit. Pocit mrazení. Jako by se svět vychýlil.

Ale měl jsem ještě co dělat. Čas kvapil; musel jsem ji ustrojit, než přijde Elaine, aby se o ni starala přes den. Řekl jsem jí to. Začala brečet. Tak jsem vypnul televizi a ona sebou mrskla na podlahu a začala kopat a vřískat. „Ne, taťko! Pohádky, taťko!“

Zvedl jsem ji a pod paží odnesl do ložnice, aby se převlékla. Řvala z plných plic. Zase zazvonil telefon. Tentokrát to byla služba z divize.

„Dobré ráno, poručíku. Mám pro vás nevyřízené vzkazy.“

„Jenom si vezmu tužku.“ Položil jsem Michelle na zem. Ječela ještě hlasitěji. Zeptal jsem se jí: „Mohla by sis vybrat boty, které si chceš dnes vzít?“

„Zní to, jako by tam někoho vraždili,“ poznamenala služba.

„Nechce se obléknout do školky.“

Michelle mne tahala za nohu. „Ne, taťko. Školka ne, taťko.“

„Ale ano, školka,“ řekl jsem důrazně. Řvala. „Už můžete,“ vyzval jsem službu.

„Oukej, v jedenáct čtyřicet jedna večer, volal Ken Subotik nebo Subotnik, LA Times, chtěl, abyste mu zavolal. Vzkaz zní: ‚Lišák tě prověřuje.‘ Tvrdil, že budete vědět, co to znamená. Můžete mu volat domů. Máte číslo?“

„Ano.“

„Oukej. V jednu čtyřicet dva ráno volal pan Eddie Saka – vypadá to jako Sakamura. Říkal, že to spěchá, prosí zavolat mu domů, 555-8434. Týká se to chybějící pásky. Oukej?“

Do prdele.

Zeptal jsem se: „Kdy volal?“

„V jednu dvaačtyřicet ráno. Hovor byl přepojen na Okresní velitelství a odhaduji, že jejich ústředna vás nemohla najít. Byl jste v márnici nebo kde?“

„Jo.“

„Lituji, poručíku, ale pokud nejste v autě, musíme to zkoušet přes zprostředkovatele.“

„Dobrá. Ještě něco?“

„Potom, v šest čtyřicet tři ráno, tady nechal kapitán Connor číslo, které máte zavolat. Řekl, že ráno hraje golf.“

„Dobrá.“

„A v sedm deset volal Robert Woodson, který pracuje v kanceláři senátora Mortona. Senátor Morton se chce setkat s vámi a kapitánem Connorem dnes v jednu v podniku Country Club v Los Angeles. Žádal, abyste zavolal a schůzku se senátorem potvrdil. Snažila jsem se s vámi spojit, ale měl jste obsazeno. Zavoláte senátorovi?“

Řekl jsem, že senátorovi zavolám. Požádal jsem službu, aby nechala vyvolat Connora na golfovém hřišti a řekla mu, ať mi zavolá do auta.

Slyšel jsem odemknout zámek u hlavních dveří. Přišla Elaine a pozdravila. „Dobré ráno.“

„Obávám se, že Shelly ještě není oblečená.“

„To je dobrý,“ řekla. „Obleču ji. Kdy si pro ni přijde paní Davisová?“

„Čekáme, až se ozve.“

Elaine zažila tento běžný postup už mockrát. „Pojď, Michelle. Vybereme si na dnešek šaty. Je čas připravit se do školky.“

Podíval jsem se na hodinky a chtěl jsem si vzít další kávu, když zazvonil telefon. „Poručíka Petera Smithe, prosím.“

Byl to zástupce velitele, Jim Olson.

„Ahoj, Jime.“

„Dobrýtro, Pete.“ Znělo to přátelsky. Ale Jim Olson nikdy nevolal nikomu před desátou ráno, pokud to nebyl velký malér. „Vypadá to, jako bychom drželi chřestýše za ocas. Viděls dnešní noviny?“

„Jo, viděl.“

„Chytils náhodou ranní zprávy?“

„Jen část.“

„Šéf mě volal, abych zadržel lavinu. Chtěl jsem znát tvůj postoj, než něco doporučím. Oukej?“

„Oukej.“

„Právě jsem mluvil telefonicky s Tomem Grahamem. Připouští, že to bylo v noci parádně zvrznuto. Nikdo se nevyznamenal.“

„Obávám se, že ne.“

„Dvě nahé děvky překážely dvěma fyzicky zdatným policistům a zabránily v zadržení podezřelého? Je to tak?“

Znělo to směšně. Řekl jsem: „Musel bys tam být, Jime.“

„No jo,“ pravil. „No, zatím aspoň jedna dobrá věc. Kontroloval jsem, jestli byl dodržen správný postup při pronásledování. Zjevně ano. Máme záznamy z počítačů a nahrávky z rádia, je to přesně podle předpisů. Díky bohu. Nikdo na nich ani nekleje. Můžeme ty nahrávky uvolnit pro tisk, jestli se to ještě zhorší. Takže tam jsme krytí. Ale je velice nešťastné, že Sakamura je mrtev.“

„Ano.“

„Graham se tam vrátil, aby zadržel ty holky, ale dům byl prázdný. Holky byly v čudu.“

„Rozumím.“

„V tom spěchu nikdo nezjistil jejich jména?“

„Ne, obávám se, že ne.“

„To znamená, že nemáme žádné svédky na to, co se stalo v domě. Takže jsme trošku zranitelní.“

„No, asi jo.“

„Vyřezávají Sakamurovo tělo z vraku, aby převezli do márnice, co z něho zbylo. Graham říká, že pokud se jeho týká, případ je ukončen. Vím, že existují videokazety, které ukazují, že Sakamura to děvče zabil. Graham říká, že je připraven založit svou závěrečnou zprávu pět-sedm-devět. Vidíš to stejně? Je případ uzavřen?“

„Myslím, že ano, šéfe. Jistě.“

„Takže můžeme ten bordel uzavřít,“ řekl šéf. „Japonská komunita považuje vyšetřování firmy Nakamoto za popuzující a urážlivé. Nechtějí, aby pokračovalo déle, než je nutné. Takže můžeme-li to prohlásit za skončené, pomůže to.“

„Já proti tomu nic nemám,“ souhlasil jsem. „Skončeme to.“

„No, to je dobré, Pete. Promluvím s velitelem, uvidím, dá-li se zabránit disciplinárnímu řízení.“

„Díky, Jime.“

„Snaž se nedělat si starosti. Já sám nevidím nic pro disciplinárku. Pokud máme pásky, které ukazují, že to Sakamura udělal.“

„Jo, to máme.“

„Co se týká těch pásek,“ poznamenal. „Marty se po nich díval do skříně na důkazy. Zdá se, že je nemůže najít.“

Zhluboka jsem se nadechl a řekl: „Souhlasí, mám je já.“

„Tys je neuložil v noci do skříně na důkazy?“

„Ne. Chtěl jsem nechat udělat kopie.“

Zakašlal. „Pete. Bylo by lepší, kdybys dodržoval předepsané postupy.“

„Chtěl jsem nechat udělat kopie.“

„Řeknu ti, co uděláme,“ řekl Jim. „Nech udělat kopie a dodej mi do deseti originály na stůl. Oukej?“

„Oukej.“

„Tak dlouho to může trvat, než se něco ve skříni na důkazy najde. Víš, jak to chodí.“

Říkal, že to pro mě zatušuje. „Díky, Jime.“

„Neděkuj mi, protože jsem nic neudělal. Pokud vím, předpisy byly dodrženy.“

„Správně.“

„Ale jenom mezi námi; nech to udělat hned teď. Můžu to udržet pod pokličkou pár hodin. Ale tady u nás se něco děje. Nevím přesně, odkud vítr vane. Tak nepokoušej osud, dobrá?“

„Dobrá, Jime. Hned teď vyrážím.“

Zavěsil jsem a jel si nechat udělat kopie.

24.

Pasadena vypadala jako by byla na dně sklenice plné kyselého mléka. Laboratoř pro výzkum tryskového pohonu se nacházela na periférii města na úpatí vršků blízko Rose Bowl. Ale ani v půl deváté ráno nebylo přes žlutobílý opar vidět hory.

Strčil jsem krabici s páskami pod paži, ukázal svůj odznak, podepsal se do knihy návštěvníků a odpřisáhl, že jsem americký občan. Strážný mě poslal přes vnitřní dvůr do hlavní budovy.

Po desetiletí sloužila Laboratoř pro výzkum tryskového pohonu za velitelské středisko pro americké družice, které fotografovaly Jupiter a prstence Saturnu a vysílaly snímky na zem jako videozáznam. LVTP byla místem, kde vynalezli moderní zpracování videosnímků. Kdyby nikdo nedokázal ty pásky zkopírovat, oni by to dokázali.

Mary Jane Kellcherová, tisková sekretářka, mě vzala do třetího podlaží. Šli jsme citrónově zelenou chodbou kolem několika otevřených dveří, za nimiž byly prázdné kanceláře. Zmínil jsem se o tom.

„To je pravda,“ přikývla. „Přicházíme o své dobré pracovníky, Petere.“

„Kam odcházejí?“ zajímal jsem se.

„Většinou do průmyslu. Vždycky jich pár odešlo do IBM v Armonku, nebo do laboratoří firmy Bell v New Jersey. Ale ty laboratoře už nemají nejlepší vybavení ani nejvíc peněz. Teď jsou to japonské výzkumné laboratoře jako Hitachi v Long Beach, Sanyo v Torrance, Cannon v Inglewoodu, které najímají spoustu amerických výzkumníků.“

„Vadí to LVTP?“

„Samozřejmě,“ přisvědčila. „Všichni vědí, že nejlepší způsob, jak přenést technologii, je v něčí hlavě. Ale co se dá dělat?“ Pokrčila rameny. „Badatelé chtějí bádat. A Amerika se už nevěnuje tolik výzkumu a vývoji. Rozpočty jsou nižší. Tak je lepší pracovat pro Japonce. Dobře platí a doopravdy respektují výzkum. Když člověk potřebuje nějaké vybavení, dostane je. Alespoň to slyším od svých přátel. Už jsme tady.“

Vzala mne do laboratoře přecpané videozařízením. Černé krabice naskládané v kovových poličkách a na kovových stolech; kabely povalující se na podlaze; různé druhy monitorů a obrazovek. Uprostřed mezi tím vším seděl vousatý muž kolem pětatřiceti, který se jmenoval Kevin Howzer. Měl na svém monitoru obraz převodovky v duhových barvách. Na stole se povalovaly plechovky od kokakoly a obaly od sladkých sušenek; byl vzhůru celou noc, pracoval.

„Kevine, to je poručík Smith z MPLA. Má nějaké neobvyklé videokazety, které potřebuje okopírovat.“

„Jenom okopírovat?“ V hlase mu zaznělo zklamání. „Nechcete s nimi nic dělat?“

„Ne, Kevine,“ řekla. „Nechce.“

„To není problém.“

Ukázal jsem mu jednu kazetu. Howzer ji obrátil v ruce a pokrčil rameny. „Vypadá jako standardní osmimilimetrový nosič. Co je na tom?“

„Japonský televizní signál s vysokým rozlišením.“

„Chcete říct, že je to HD signál?“

„Myslím, že ano.“

„To by neměl být problém. Máte nějaký přehrávač, který bych mohl použít?“

„Ano.“ Vzal jsem z krabice přehrávač a podal mu ho.

„Bože, ti dělají hezké věci, že jo? Nádhera.“ Kevin si prohlížel ovládací tlačítka. „Jo, to je vysoké rozlišení. Poradím si s tím.“ Otočil krabičku a mrkl na zástrčky na zadní stěně. Pak se zamračil. Přitáhl si stolní lampu a otevřel příklop na kazetě, aby viděl pásku. Měla slabý stříbrný nádech. „Vida. Obsahují ty pásky něco legálního?“

„Ve skutečnosti ano.“

Vrátil mi ji. „Lituji. Nemůžu to okopírovat.“

„Proč ne?“

„Vidíte stříbrnou barvu? To je páska s napařeným kovem. Velmi vysoká hustota. Vsadím se, že formát má kompresi a dekompresi reálného času, která se provádí v té krabičce. Nemůžu udělat kopii, protože nemůžu nastavit stejný formát, což znamená, že nemůžu nahrát signál ekvivalentním způsobem, aby byl zaručeně čitelný. Můžu udělat kopii, ale nemůžu si být jist, že bude přesná, protože nedokážu udělat shodné formáty. Takže, pokud se to týká nějaké sporné legální otázky – a předpokládám, že jo – musíte si to vzít někam jinam, aby vám udělali kopie.“

„Jako kam?“

„To by mohl být nový patentovaný formát D-čtyři. Je-li to on, pak jediné místo, kde to můžou okopírovat, je Hamaguri.“

„Hamaguri?“

„Výzkumná laboratoř v Glendale, která patří firmě Kaikatsu Industries. Mají tam všechny typy videozařízení, které existují.“

Zeptal jsem se: „Myslíte, že mi pomůžou?“

„Udělat kopie? Jistě. Znám jednoho z ředitelů laboratoře, Jima Donaldsona. Můžu tam kvůli vám zavolat, chcete-li.“

„To by bylo prima.“

„To není problém.“

25.

Výzkumný ústav firmy Hamaguri byla nevýrazná budova z kouřového skla v průmyslové oblasti severní části Glendale. Nesl jsem krabici do haly. Za hladkým přijímacím sklem bylo vidět atrium ve středu budovy a laboratoře se stěnami z kouřového skla po stranách.

Požádal jsem, aby mi zavolali doktora Jima Donaldsona a sedl si v hale. Zatímco jsem čekal, přišli dva muži v oblecích, pokývli familiárně recepční a sedli si na pohovku blízko mne. Nevšímali si mne a rozložili lesklé brožury na kávový stolek.

„Podívej se sem,“ řekl jeden, „o tomhle jsem mluvil. To je snímek, kterým končíme. Ten to uzavírá.“

Ohlédl jsem se a spatřil snímek lučních květin a hor se zasněženými vrcholky. První muž poklepal na fotografie.

„To jsou Rockie Mountains, příteli. To je opravdová Amerika. Věř mi, to je prodává. A je to sakra balík.“

„Jakže je to velké?“

„Je to padesát dva tisíc hektarů. Největší zbylý kus Montany, který je pořád k mání. Dvacet krát deset kilometrů prvotřídní zemědělské půdy pod Skalistými horami. Má to velikost národního parku. Je to vznešené. Má to rozměry, volnost. Má to velice vysokou kvalitu. Pro japonské konsorcium je to perfektní.“

„A mluvili o ceně?“

„Ještě ne. Ale rančeři jsou v těžké situaci. Je už zákonem dovoleno exportovat hovězí do Tokia a hovězí v Japonsku stojí něco kolem dvaceti, dvaadvaceti dolarů za kilo. Ale nikdo v Japonsku americké hovězí nekoupí. Když ho tam Američané pošlou, shnije v přístavu. Ale když prodají své ranče Japoncům, potom se může hovězí vyvézt. Protože Japonci koupí od japonského rančera. Japonci budou obchodovat s Japonci. Všechny ranče v Montaně a Wyomingu se prodaly. Zbývající rančeři vidí na pastvinách japonské kovboje. Vidí, že jiné ranče přestavují stodoly, kupují nové zařízení, vylepšují se. Protože můžou prodávat za vysoké ceny v Japonsku. Američtí vlastníci nejsou hloupí. Vidí, co se děje. Vědí, že nemůžou konkurovat. Tak prodávají.“

„Ale co potom dělají Američané?“

„Zůstávají a pracují pro Japonce. To není problém. Japonci potřebují někoho, kdo je naučí dobytkářství. A všichni dostanou přidáno. Japonci jsou k pocitům Američanů vnímaví. Jsou to citliví lidé.“

Druhý muž prohlásil: „Já vím, ale nelíbí se mi to. Vůbec se mi to všechno nelíbí.“

„To je fajn, Tede. Co chceš teda dělat, napsat svému kongresmanovi? Stejně všichni pracují pro Japonce. K čertu, Japonci provozují tyto ranče s dotacemi americké vlády.“ První muž zatočil zlatým řetězem na svém zápěstí. Naklonil se ke svému společníku. „Podívej se, Tede. Nehrajme si na moralisty. Protože já si to nemůžu dovolit. Ani ty ne. Mluvíme o čtyřech procentech celkově a pětiletém vyplacení prodeje. Nezapomínejme na to, oukej? Ty osobně se díváš na dva celé čtyři desetiny milionu v prvním roce. A budeš to dostávat pět let. Je to tak?“

„Já vím. Ale dělá mi to starosti.“

„No tak, Tede. Myslím si, že ti to nebude dělat starosti, až se ten obchod uzavře. Ale zůstává zde ještě několik maličkostí, které musíme vyřídit…“ Zdálo se, že si v tomto okamžiku uvědomili, že je poslouchám. Vstali a odešli, abych je neslyšel. Zaslechl jsem prvního muže říct něco o „zárukách, že stát Montana souhlasí…“ a druhý pomalu přikyvoval. První ho udeřil do ramene, aby mu zlepšil náladu.

„Poručík Smith?“

Vedle mého křesla stála žena. „Ano?“

„Jsem Kristenová, asistentka doktora Donaldsona. Volal sem kvůli vám Kevin z LVTP. Něco o páskách, s nimiž potřebujete pomoct.“

„Ano. Potřebuji je okopírovat.“

„Je mi líto, že jsem tady nebyla, když Kevin volal. Vzala to jedna sekretářka a neměla přehled o situaci.“

„Jaká je situace?“

„Bohužel, doktor Donaldson tady právě není. Má dnes referát na semináři.“

„Chápu.“

„A tím je to pro nás těžké. Když není v laboratoři.“

„Chci jenom okopírovat nějaké pásky. Snad mi pomůže někdo jiný z laboratoře.“

„Normálně ano, ale obávám se, že dnes je to nemožné.“

Byla to japonská zeď. Velmi zdvořilá, ale zeď. Vzdychl jsem si. Bylo asi nereálné představovat si, že mi japonský výzkumný ústav pomůže. I s něčím tak neutrálním jako kopírování pásek.

„Rozumím.“

„Dnes ráno není v laboratoři vůbec nikdo. Všichni pracovali dlouho do noci na něčem, co hodně spěchalo. Tak všichni přijdou dnes pozdě. Právě tohle sekretářka nevěděla. Pracovníci přijdou později. Nevím, co vám říct.“

Udělal jsem poslední pokus. „Jak víte, můj šéf je velitelem policie. Jste už druhé místo, kde jsem se dnes ráno zastavil. Opravdu mě honí, abych sehnal okamžitě kopie.“

„Velice ráda bych vám pomohla. Vím, že doktor Donaldson by to rád udělal. Dělali jsme už dřív speciální práci pro policii. A jsem si jista, že dokážeme udělat kopie z čehokoliv, co máte. Možná později. Nebo kdybyste to tady nechal…“

„Obávám se, že to nemůžu udělat.“

„Dobrá. Jistě. Rozumím. No, je mi líto, poručíku. Třeba byste mohl přijít později?“ Pokrčila maloučko rameny.

„Asi ne. Mám prostě jenom smůlu, že všichni museli pracovat v noci.“

„Ano. Je to hodně neobvyklá situace.“

„Co to bylo, něco se vyskytlo? Výzkumný problém?“

„Opravdu nevím. Máme tady tolik různých zařízení, že občas dostaneme spěšnou zakázku. Televizní reklamu, která potřebuje speciální trik, nebo něco podobného. Nedávno jsme pracovali na novém videoklipu Michaela Jacksona pro Sony. Nebo někdo potřebuje obnovit zničenou pásku. Rozumíte, obnovit signál. Ale nevím, co to bylo včera večer. Jenom to, že to musela být spousta práce. Něco jako dvacet pásek, na kterých se pracovalo. A doopravdy to spěchalo. Slyšela jsem, že to trvalo přes půlnoc.“

Pomyslel jsem si: To snad není možné.

Snažil jsem se vymyslet, co by dělal Connor, jak by si s tím poradil. Rozhodl jsem se, že to stojí za krok do neznáma. Poznamenal jsem: „No, jsem si jist, že firma Nakamoto je za tu těžkou práci vděčná.“

„Ach, to je. Protože to pro ně dopadlo doopravdy dobře. Byli šťastní.“

„Zmínila jste se, že pan Donaldson má referát –“

„Doktor Donaldson, ano –“

„Kde přednáší?“

„Na semináři v hotelu Bonaventure. Metody řízení ve výzkumu. Musí být pořádně unavený. Ale on dokáže vždycky dobře mluvit.“

„Díky.“ Dal jsem jí vizitku. „Moc jste mi pomohla, kdybyste si ještě na něco vzpomněla, zavolejte mi.“

„Dobrá.“ Mrkla na navštívenku. „Děkuji vám.“

Otočil jsem se k odchodu. Když jsem odcházel, přišel dolů Američan, kolem třiceti, v obleku od Armaniho a vyfintěný podle módních časopisů, a řekl dvěma čekajícím mužům: „Pánové? Pan Nakagawa vás teď přijme.“

Muži vyskočili, shrábli své lesklé brožurky a fotografie a následovali asistenta, který šel vážnými odměřenými kroky k výtahu.

Vyšel jsem ven, do mlhy.

26.

Nápis v hale zněl PRACUJEME SPOLEČNĚ: JAPONSKÝ A AMERICKÝ STYL ŘÍZENÍ. V konferenční místnosti jsem uviděl jeden z těch obchodních seminářů probíhajících v pološeru, kde muži a ženy sedí u dlouhých stolů pokrytých šedou látkou, dělají si v polotmě poznámky, zatímco přednášející drmolí na pódiu.

Stál jsem před stolem s jmenovkami opozdilců, když ke mně přišla obrýlená žena a zeptala se: „Zaregistroval jste se? Dostal jste své materiály?“

Trochu jsem se pootočil a ukázal jí odznak. „Rád bych mluvil s doktorem Donaldsonem.“

„Bude za chvilku hovořit. Za sedm nebo osm minut. Může vám pomoci někdo jiný?“

„Bude to trvat jenom chviličku.“

Rozmýšlela se. „Ale do jeho vystoupení zbývá už tak málo času…“

„Pak byste sebou raději měla hodit.“

Vypadala, jako bych jí dal políček. Nevím, co čekala. Byl jsem policista a chtěl jsem s někým mluvit. Myslela si snad, že se mnou může vyjednávat? Byl jsem podrážděný, když jsem si vzpomněl na mladého módního panáka v obleku od Armaniho, jak odvádí prodejce pozemků. Proč si ten mládeneček myslel, že je tak důležitý? Mohl mít vysokou ekonomickou s titulem, ale pořád dělal jenom vrátného svému japonskému šéfovi.

Pozoroval jsem ženu, která obešla konferenční místnost ke stupínku, kde čekali čtyři muži, až na ně přijde řada referovat. Účastníci si pořád dělali poznámky, když bělovlasý muž na pódiu říkal: „V japonském podniku je místo pro cizince. Ne úplně nahoře, samozřejmě, možná ani v horních stupních. Ale určitě tam místo je. Musíte si uvědomit, že místo, které v japonské firmě jako cizinec zastáváte, je důležité, že jste respektováni a že máte svou práci. Jako cizinec budete muset překonat jisté zvláštní překážky, ale můžete to dokázat. Můžete uspět, pokud si zapamatujete, kde je vaše místo.“

Díval jsem se na účastníky v oblecích, jak si se skloněnými hlavami dělají poznámky. Přemýšlel jsem, co si zapisují. Znát své místo?

Přednášející pokračoval: „Mnohokrát slyšíte úředníky, jak si stěžují, pro mne není v japonském podniku místo, musel jsem odejít. Nebo uslyšíte, jak lidé říkají: ‚Nedbali na mé připomínky, neměl jsem šanci, aby přijali mé nápady, neměl jsem naději na postup.‘ Takoví lidé nechápou úlohu cizince v japonské firmě. Nebyli schopni se přizpůsobit, proto museli odejít. Ale to je jejich problém. Japonci jsou zcela připraveni přijmout do svých podniků Američany a jiné cizince. Opravdu je tam chtějí mít. A budete přijati; pokud budete mít na paměti, kde je vaše místo.“

Nějaká žena zvedla ruku a zeptala se: „A co předsudky vůči ženám v japonských podnicích?“

„Žádné předsudky vůči ženám neexistují,“ odpověděl přednášející.

„Slyšela jsem, že nemohou postupovat.“

„To jednoduše není pravda.“

„Tak proč všechny ty žaloby? Banka Sumitomo právě urovnala velkou antidiskriminační žalobu. Četla jsem, že třetina japonských firem je svými americkými zaměstnanci žalována, co k tomu řeknete?“

„To je úplně pochopitelné,“ vysvětloval řečník. „Kdykoliv začíná cizí podnik pracovat v nové zemi, udělá pravděpodobně nějaké chyby, než si osvojí její zvyklosti. Když americké firmy začínaly v padesátých a šedesátých letech v Evropě, setkávaly se s potížemi v zemích, kam vstoupily, a vyskytly se žaloby. Není na tom tedy nic pozoruhodného, že japonské podniky procházejí obdobím přizpůsobování, když přicházejí do Ameriky. Je nutné mít trpělivost.“

Nějaký muž pravil se smíchem: „Existuje vůbec čas, kdy není nutné mít s Japonskem trpělivost?“ ale znělo to pokorně, ne rozzlobeně.

Ostatní v místnosti si dál dělali poznámky.

„Jsem Jim Donaldson. O co jde, policisto?“

Otočil jsem se. Doktor Donaldson byl vysoký, hubený muž s brýlemi a pečlivě upravenými vlasy. Byl oděn v univerzitním stylu, tvídové sportovní sako a červenou kravatu. Ale z kapsy u košile mu vyčuhovalo několik per. Vytušil jsem, že je inženýr.

„Mám jenom pár otázek týkajících se pásek firmy Nakamoto.“

„Pásek firmy Nakamoto?“

„Těch, které jste měli včera večer ve vaší laboratoři.“

„V mé laboratoři? Pane, eh –“

„Smith, poručík Smith.“ Dal jsem mu vizitku.

„Poručíku, je mi líto, ale nevím, o čem to mluvíte. Pásky včera večer v mé laboratoři?“

„Kristenová, vaše asistentka, říkala, že všichni v laboratoři pracovali do noci na nějakých páskách.“

„Ano. To je pravda. Většina mých zaměstnanců.“

„A ty pásky byly od firmy Nakamoto.“

„Od firmy Nakamoto?“ zavrtěl hlavou. „Kdo vám to řekl?“

„Ona mi to řekla.“

„Ujišťuji vás, poručíku, ty pásky nebyly od firmy Nakamoto.“

„Slyšel jsem, že se jednalo o dvacet pásek.“

„Ano, aspoň dvacet. Nejsem si jist přesným počtem. Ale byly od firmy McCann-Erickson. Reklama na pivo Asahi. Museli jsme ve všech reklamách měnit označení. Když se teď Asahi stalo nejprodávanějším pivem v Americe.“

„Ale otázka firmy Nakamoto –“

„Poručíku,“ řekl netrpělivě a pohlédl na pódium, „něco vám vysvětlím. Pracuji pro výzkumné laboratoře firmy Hamaguri. Hamaguri patří pod korporaci Kaikatsu Industries. To je rival firmy Nakamoto. Soupeření mezi japonskými společnostmi je velice tvrdé. Velice tvrdé. Dávám vám své slovo; v mé laboratoři se včera večer nepracovalo na žádných páskách firmy Nakamoto. K takové věci by nikdy nedošlo, za žádných okolností. Pokud má asistentka řekla, že ano, pak se mýlí. Je to absolutně nemožné. Teď už musím jít přednášet. Ještě něco?“

„Ne,“ řekl jsem. „Díky.“

Řečník na pódiu skončil. Sem tam se ozval potlesk. Otočil jsem se a odešel.

Odjížděl jsem od hotelu Bonaventure, když se ozval Connor z golfového hřiště. Zdálo se, že je rozmrzelý. „Dostal jsem tvou výzvu. Musel jsem přerušit hru. Doufám, že je to důležité.“

Řekl jsem mu o schůzce se senátorem Mortonem v jednu hodinu.

„V pořádku,“ prohlásil. „Vyzvedni mne tady v deset třicet. Ještě něco?“

Řekl jsem mu o svých cestách do LVTP a Hamaguri, potom o svém rozhovoru s Donaldsonem.

Connor si povzdechl. „To byla ztráta času.“

„Proč?“

„Protože Hamaguri dostává peníze od Kaikatsu, a to jsou soupeři firmy Nakamoto. Ti by nikdy neudělali nic, co by rivalům pomohlo.“

„Právě to mi Donaldson řekl.“

„Kam jedeš teď?“

„Do videolaboratoří U.S.C. Pořád se snažím nechat udělat kopie těch pásek.“

Connor se odmlčel. „Ještě něco, co bych měl vědět?“

„Ne.“

„Fajn. Uvidíme se v deset třicet.“

„Proč tak brzy?“

„Deset třicet,“ zopakoval a zavěsil.

Jakmile jsem zavěsil, telefon začal zvonit. „Měls mi zavolat.“ Byl to Ken Shubik z LA Times. Byl rozmrzelý.

„Lituji. Neměl jsem čas. Můžeme mluvit teď?“

„Jistě.“

„Máš pro mne informace?“

„Poslouchej.“ Odmlčel se. „Jsi někde poblíž?“

„Asi pět bloků od tebe.“

„Tak se stav na kafe.“

„Nechceš mluvit do telefonu?“

„No…“

„Tak spusť, Kene. Ty chceš vždycky telefonovat.“ Shubik byl jako všichni reportéři, seděl u stolu u počítače, měl nasazená sluchátka i mikrofon a celý den telefonoval. Dával tomuto způsobu přednost. Měl všechno před sebou, mohl si psát poznámky do počítače, když telefonoval. Když jsem byl tiskovým mluvčím, měl jsem kancelář na policejním ředitelství v Parker Center, dva bloky od budovy LA Times. A stejně se mnou reportéři jako Ken raději mluvili telefonicky, než by se se mnou setkali.

„Zastav se, Pete.“

To bylo dostatečně jasné.

Ken nechtěl mluvit do telefonu.

„Dobrá, fajn. Uvidíme se za deset minut.“

27.

Los Angeles Times jsou nejvýnosnější noviny v Americe. Zpravodajství zabírá celé podlaží jejich budovy, tedy plochu celého městského bloku. Prostor je tak šikovně rozdělen, že si člověk nikdy neuvědomí, jak je velký a kolik stovek lidí tam pracuje. Ale stejně se mu zdá, že jde celé hodiny kolem reportérů, kteří sedí u shluků modulárních pracovišť s jejich žhnoucími obrazovkami počítačů, se svými blikajícími telefony a obrázky svých dětí.

Kenovo pracoviště bylo Metro, na východní straně budovy. Našel jsem ho, jak přechází sem a tam u svého stolu. Čekal na mne. Vzal mne za loket.

„Kafe,“ vydechl. „Pojďme na kafe.“

„Co to znamená?“ zeptal jsem se. „Nechceš, aby tě se mnou viděli?“

„Ne. Hovno. Chci se vyhnout Lišákovi. Je dole a uhání to nové děvče v zahraničním zpravodajství. Ona ho ještě nezná.“ Ken pokývl hlavou k odlehlému konci místnosti. Tam u okna jsem viděl známou postavu Willyho Wilhelma, kterého všichni znali jako Lišáka Wilhelma. Jeho úzký, fretce podobný obličej byl v tomto okamžiku přetvořen do masky usměvavé pozornosti, jak žertoval s blondýnkou sedící u terminálu.

„Velice roztomilá.“

„Jo. Trochu velký zadek. Je Holanďanka,“ vysvětloval Ken. „Je tady teprve týden. Ještě o něm neslyšela.“

Většina organizací má někoho jako Lišák; někoho, kdo má víc ambicí než skrupulí, kdo si vždycky najde způsob jak být užitečný mocným, zatímco všichni kolem ho nenávidí. Tak to bylo s Lišákem Wilhelmem.

Jako většina nečestných lidí, Lišák vždycky věřil té nejhorší pomluvě o komkoliv. Dalo se od něj vždycky čekat, že každou situaci vylíčí v tom nejhorším světle, trval na tom, že vše ostatní je přetvářka. Měl nos na lidské slabosti a zálibu v melodramatech. V žádné situaci nedbal vůbec na pravdu a vyvážené ocenění považoval za slabost. Lišák považoval pravdu pod povrchem vždy za silný tabák. A tím se zabýval.

Ostatní reportéři v LA Times jím pohrdali.

Ken a já jsme šli do středové haly. Sledoval jsem ho k automatům na kávu, ale on mne vedl dál do knihovny. Uprostřed podlaží měly Times knihovnu, která byla větší a lépe vybavená než v mnoha univerzitách.

„Tak co víš o Wilhelmovi?“ zeptal jsem se.

„Byl tady včera večer,“ začal Ken. „Stavil jsem se tady po divadle, abych si vzal nějaké poznámky, které jsem potřeboval pro ranní rozhovor, který jsem dělal z domu. A zahlédl jsem ho v knihovně. Mohlo být jedenáct. Víš, jak je ten hajzl ambiciózní. Viděl jsem mu to na tváři. Větřil pach krve. Takže jsem chtěl přirozeně vědět, po čem jde.“

„Přirozeně,“ přisvědčil jsem. Lišák byl dokonalý podrazák. Před rokem se mu podařilo zařídit, aby vyhodili editora přílohy Sunday Calendar. A až na poslední chvíli neuspěl, aby jeho místo sám získal.

Ken pokračoval. „Tak jsem zašeptal Lilly, noční knihovnici: ‚Co se děje? K čemu se Lišák chystá?‘ A ona říká: ‚Probírá se v policejních hlášeních na nějakého policajta.‘ Tak to je pohoda, myslím si. Ale pak jsem začal přemýšlet. Ještě jsem přece pořád hlavní reportér Metra. Pořád píšu dvakrát měsíčně článek z policejního ředitelství. Co on ví a já ne? Co já vím, mohl by to být můj článek. Tak se ptám Lilly, jak se jmenuje ten policajt?“

„Nech mě hádat,“ požádal jsem.

„Přesně tak,“ přisvědčil Ken. „Peter J. Smith.“

„Kdy to bylo?“

„Kolem jedenácté.“

„Paráda.“

„Myslel jsem si, že to budeš chtít vědět,“ pravil Ken.

„Chci.“

„Tak jsem řekl Lilly – myslím včera večer – ‚Lilly, jaké věci vytahuje?‘ A on prý vytahuje všecko, všechny staré výstřižky a zřejmě má zdroj informací na ředitelství, který mu dodává interní záznamy. Nějaké řízení o obtěžování dítěte. Obvinění vznesené před dvěmi roky.“

„Ach, do prdele.“

„Je to pravda?“ zeptal se Ken.

„Bylo vyšetřování. Ale byly to kydy.“

Ken se na mne podíval. „Řekni mi o tom.“

„Bylo to před třemi roky,“ začal jsem. „Pracoval jsem jako detektiv. Se svým partnerem jsme přišli na oznámení násilí v domácnosti v Ladera Heights. Španělský pár, prali se. Oba hrozně opilí. Žena chtěla, abych zatkl manžela, když jsem odmítnul, tak řekla, že manžel sexuálně obtěžuje dítě. Šel jsem se na ně podívat. Vypadalo v pořádku. Pořád jsem odmítal zatknout manžela. Žena se dožrala a příští den přišla na Policii a obvinila mne ze sexuálního obtěžování. Došlo k předběžnému vyšetřování. Obvinění bylo zamítnuto jako bezpředmětné.“

„Dobrá,“ přitakal Ken. „Teď, měls nějakou cestu, která není v pořádku?“

Zamračil jsem se. „Cestu?“

„Lišák se snažil včera večer najít záznam cest. Cesty letadlem, služební cesty, zvýšené výdaje…“

Zavrtěl jsem hlavou. „To mi nic neříká.“

„Jo. Myslel jsem si, že se musí mýlit. Jsi sám s dítětem, nejezdíš na služební cesty.“

„Na žádné.“

„Dobře.“

Šli jsme dál do knihovny. Přišli jsme na roh, odkud bylo vidět skleněnou stěnou část zpravodajské místnosti Metra. Viděl jsem, že Lišák pořád hovoří s děvčetem, snaží se jí vlichotil. „Čemu nerozumím, Kene, je, proč si vybral mne? Chci říct, že se v ničem nevezu. Nemám žádnou kontroverzi. Už tři roky nepracuji jako detektiv. Už nejsem ani tiskový mluvčí. Jsem styčný důstojník. Chci říct, že dělám vlastně politické záležitosti. Tak proč po mně jde reportér LA Times?“

„Myslíš v úterý večer v jedenáct?“ zeptal se Ken. Civěl na mě, jako bych byl idiot. Jako kdyby mi tekly sliny po bradě.

„Myslíš si, že jsou za tím Japonci?“

„Myslím, že Lišák dělá pro různé lidi. Je to lump, který se dá koupit. Dělá pro studia, gramofonové firmy, realitní kanceláře, firmy zabývající se dražbami. Je konzultant. Jezdí teď v Mercedesu 500 SL.“

„Ale, fakt?“

„To je slušné na reportéra, neřekl bys?“

„Jo, to bych řek.“

„Takže. Šlápls někomu na kuří oko? Udělals to včera večer?“

„Možná.“

„Protože někdo zavolal Lišákovi, aby si na tebe posvítil.“

„Nemůžu tomu uvěřit.“

„Věř tomu,“ prohlásil Ken. Jediná věc, která mi dělá starosti, je jeho zdroj uvnitř policejního ředitelství. Někdo z oddělení mu dodává informace o interních záležitostech. Nemáš ve svém oddělení problémy?“

„Pokud vím, tak ne.“

„Dobře. Protože Lišák zase dělá své obvyklé triky. Ráno jsem mluvil s Rogerem Bascombem, naším právníkem.“

„No a?“

„Hádej, kdo mu volal celý rozpálený a obtěžoval ho včera večer dotazem? Lišák. A chceš hádat, na co se ptal?“

Neříkal jsem nic.

„Ptal se, zda dělá služba tiskového mluvčího policie z jednotlivce veřejnou osobu. Takovou, která nemůže podat žalobu kvůli falešnému nařčení.“

„Panebože,“ vyjekl jsem.

„Správně.“

„A odpověď?“

„Komu záleží na odpovědi. Přece víš, jak to chodí. Stačí, aby Lišák zavolal pár lidí a řekl: ‚Ahoj, tady je Bill Willhelm z LA Times. Zítra otiskneme článek, který uvádí, že poručík Peter Smith obtěžoval dítě; máte k tomu nějaký komentář?‘ Několik dobře umístěných hovorů a článek nemusí ani vyjít. Editoři ho můžou zabít, ale škoda už byla udělána.“

Neříkal jsem nic. Věděl jsem, že Ken má pravdu. Něco podobného se stalo už několikrát.

Zeptal jsem se: „Co můžu dělat?“

Ken se zasmál. „Mohl bys zinscenovat jeden z vašich slavných případů policejní brutality.“

„To není legrační.“

„Nikdo z těchto novin by o tom nepsal, to ti můžu slíbit. Mohl bys ho, sakra, zabít. A kdyby to někdo natočil jako domácí video? Hele, lidi odsud by zaplatili, aby to viděli na videu.“

„Kene.“

Ken si vzdychl. „To jsou jen sny. Dobrá. Je tady jedna věc. Loni, poté co se Wilhelm zapletl do, hm, změny vedení v příloze Calendar, jsem dostal poštou anonymní balíček. Stejně pár dalších lidí. Nikdo s tím tehdy nic neudělal. Je to pěkná špína. Zajímá tě to?“

„Jo.“

Ken vytáhl z vnitřní kapsy svého sportovního saka malou obálku z manilského konopí. Měla takový provázek, jehož ovázáním se zavírala. Uvnitř byl nerozstříhaný proužek s řadou fotografií. Byl na nich Willy Wilhelm v intimním styku s tmavovlasým mužem. Hlavu měl ponořenu v jeho klíně.

„Lišákův obličej není moc dobře vidět,“ poznamenal Ken. „Ale je to on, jasně. Akční snímek reportéra, jak baví svůj zdroj. Popíjí s ním, dalo by se říct.“

„Kdo je ten chlápek?“

„Chvíli nám to trvalo. Je to Barry Borman. Je oblastním šéfem prodeje firmy Kasai Elektronics v Jižní Kalifornii.“

„Co s tím můžu dělat?“

„Dej mi svou vizitku. Připnu ji k obálce a nechám to poslat Lišákovi.“

Zavrtěl jsem hlavou. „To snad raději ne.“

„To by ho určitě přimělo, aby si to pořádně rozmyslel.“

„Ne,“ odmítl jsem. „To není můj styl.“

Ken pokrčil rameny. „No jo. Stejně by to nemuselo fungovat. I kdybychom Lišákovi zmáčkli kulky, Japonci by asi našli jiné cesty. Pořád se mi ještě nepodařilo zjistit, jak se tam včera ten článek dostal. Pořád slyším jenom ‚příkazy seshora, příkazy seshora.‘ Ať už to znamená cokoliv. A může to znamenat cokoliv.“

„Někdo to musel napsat.“

„Říkám ti, nemůžu to zjistit. Ale Japonci mají v novinách mocný vliv. Je to víc než inzeráty, které si platí. Víc než neúnavné bubnování jejich mašinérie pro ovlivňování veřejnosti z Washingtonu, nebo místní propagace a příspěvky na volební kampaň politických osobností a organizací. Je to součet všech těchto věcí a ještě víc. Začíná to byt zákeřné. Člověk sedí v redakci, kde se probírá článek, který bychom mohli otisknout, a najednou si uvědomí, že nikdo se jich nechce dotknout. Nejde o to, zda článek je pravdivý, nebo ne, je-li to zajímavé, nebo ne. A není to ani zcela jednoznačné tvrzení jako ‚nemůžeme to napsat, aby nestáhli své inzeráty.‘ Je to jemnější. Někdy se podívám na editory a můžu říct, že neodsouhlasí jisté články, protože se bojí. A ani nevědí, čeho se bojí. Prostě jenom mají strach.“

„Ať žije svobodný tisk.“

„Hele, teď není čas na studentské kecy. Víš, jak to chodí. Americký tisk sděluje převládající mínění. Převládající mínění je mínění skupiny, která je u moci. Japonci jsou teď u moci. Tisk sděluje převládající mínění jako obvykle. Žádná překvapení. Jenom si dej bacha.“

„Dám.“

„A neváhej zavolat, když se rozhodneš, že chceš zařídit dodání obálky.“

Chtěl jsem mluvit s Connorem. Začínal jsem chápat, proč si dělal starosti a proč chtěl vyšetřování rychle ukončit. Protože z chytře založené kampaně narážek jde strach. Obratný rutinér – a Lišák byl obratný – by to zařídil tak, aby den po dnu vycházel vždy další a další článek, i kdyby se nic nestalo. Objevují se titulky jako VELKÁ POROTA NEROZHODNUTA O POLICISTOVĚ VINĚ, i když ve skutečnosti se velká porota ještě nesešla. Ale lidé vidí titulky, den po dni, a dělají si vlastní závěry. Je pravda, že se vždycky dá všechno překroutit. Po ukončení pomlouvačné kampaně, když se ukáže, že obviňovaný je bez hany, se dají užít titulky jako VELKÁ POROTA SE NESHODLA NA POLICISTOVĚ VINĚ nebo STÁTNÍ NÁVLÁDNÍ NECHCE STÍHAT OBVINĚNÉHO POLICAJTA. Takové titulky jsou stejně zlé jako odsouzení.

A týdny pomlouvačného psaní se nedají nijak zvrátit. Všichni si pamatují nařčení. Nikdo si nepamatuje zproštění. To je lidská přirozenost. Jak je člověk jednou nařčen, je obtížné vrátit to zpět k normálu.

Začalo mi to nahánět husí kůži a bylo mi z toho dost blbě. Myslel jsem na to, když jsem přijížděl na parkoviště u katedry fyziky na U.S.C. V tom zazvonil telefon. Byl to zástupce velitele Olson.

„Petere?“

„Ano, pane.“

„Je skoro deset. Myslel jsem, že sem přijedeš a dáš mi pásky na stůl. Slíbils mi to.“

„Měl jsem potíže s jejich kopírováním.“

„Pokoušel ses o to?“

„Jistě. Proč?“

„Protože z telefonátů, které jsem měl, to vypadá, že toho vyšetřování nenecháváš,“ stěžoval si Jim Olson. „Během poslední hodiny ses vyptával v japonském výzkumném ústavu. Pak jsi vyslýchal vědce, který pro tento ústav pracuje. Potloukáš se na nějakém japonském semináři. Řekněme si to na rovinu, Petere. Je vyšetřování ukončeno, nebo ne?“

„Je hotovo. Jenom se snažím získat kopie pásek.“

„Dej si pozor, abys dělal jenom to.“

„Správně, Jime.“

„Pro dobro celého oddělení – a jednotlivců v něm – chci mít tuto věc za námi.“

„Správně, Jime.“

„Nechci ztratit kontrolu nad situací.“

„Rozumím.“

„Doufám, že je tomu tak,“ pravil. „Nech udělat kopie a už ať jsi tady.“ A zavěsil.

Zaparkoval jsem auto a šel do budovy katedry fyziky.

28.

Čekal jsem nahoře v posluchárně, až Phillip Sanders skončí přednášku. Stál před tabulí popsanou složitými vzorci. V posluchárně bylo asi třicet studentů, většinou seděli dole, blízko tabule. Viděl jsem jen zátylky hlav.

Doktor Sanders měl kolem čtyřiceti, byl to jeden z těch energických typů, v neustálém pohybu, přecházel sem a tam, poklepával na rovnice na tabuli krátkými důraznými údery křídou, když odkazoval na „určení kovariantního poměru signálu“ a na „diferenciální přírůstek šumu.“ Nedokázal jsem ani odhadnout, co vlastně učí. Nakonec jsem dospěl k závěru, že to musí být elektronika.

Když zvonek oznámil konec hodiny, třída vstala a sbalila si své paky. Překvapilo mě to: skoro všichni byli Asiaté, jak muži, tak ženy. Ti, kteří nebyli z Dálného východu, byli Indové nebo Pákistánci. Ze třiceti studentů byli jen tři bílí.

„Je to tak,“ potvrdil mi Sanders později, když jsme šli chodbou k laboratoři. „Přednáška jako Fyzika Američany neláká. Je to tak už několik let. Ani průmysl je nemůže přilákat. Byli bychom v pěkně obtížné situaci, kdyby sem nejezdili Japonci a Indové dělat doktoráty v matematice a inženýrství a nepracovali potom pro americké firmy.“

Sešli jsme po schodech dolů a zatočili doleva. Byli jsme v suterénní chodbě. Sanders šel rychle.

„Ale je nepříjemné, že se to mění,“ pokračoval. „Mí asijští studenti se začínají vracet domů. Korejci do Korey. Stejně to dělají Tchajwanci. Dokonce i Indové se vracejí domů. Životní standard v jejich zemích roste a mají tam víc možností. V některých zemích je už teď mnoho dobře připravených lidí.“ Vedl mne rychle dolů po dalším schodišti. „Víte, které město na světě má největší počet CSc. na obyvatele?“

„Boston?“

„Soul, Korea. Přemýšlejte o tom, když se raketově blížíme jedenadvacátému století.“

Šli jsme nyní další chodbou. Potom jsme se na chvilku dostali ven, do slunečního jasu, dolů po krytém chodníku a do další budovy. Sanders se pořád ohlížel přes rameno, jako by se bál, že mě ztratí. Ale nepřestával mluvit.

„A když se cizí studenti vracejí domů, nemáme dost inženýrů, kteří by dělali americký výzkum. Aby vznikala nová americká technologie. Je to jednoduché účtování. Nedostatek připravených lidí. I velké firmy jako IBM začínají mít potíže. Vyškolení lidé prostě nejsou. Pozor na dveře.“

Dveře se zhouply zpět ke mně. Prošel jsem jimi. Zeptal jsem se: „Ale když je tolik míst pro vysoce kvalifikované techniky, nepřitáhnou zase studenty?“

„Ne tolik jako bankovnictví. Nebo práva.“ Sanders se zasmál. „Amerika může mít nedostatek vědců a inženýrů, ale jsme první na světě v počtu právníků. Amerika má polovinu právníků z celého světa, přemýšlejte o tom.“ Zavrtěl hlavou.

„Máme čtyři procenta světové populace. Máme osmnáct procent světové ekonomiky. Ale máme padesát procent právníků. A pětatřicet tisíc dalších se vyhrne každý rok ze škol. Na to se zaměřuje naše produktivita. Na to se soustřeďuje náš národ. Polovina našich televizních her je o právnících. Z Ameriky se stala země právníků. Všichni se přou. Všichni se soudí. Konec konců, tři čtvrtiny milionu amerických právníků musí něco dělat. Musí si vydělat svých tři sta tisíc ročně. V jiných zemích si myslí, že jsme se zbláznili.“

Odemkl dveře. Uviděl jsem ručně psaný nápis LABORATOŘ NOVÝCH ZOBRAZOVACÍCH METOD a šipku. Sanders mě vedl dlouhou suterénní chodbou.

„I naše nejchytřejší děti jsou špatně vychovány. Nejlepší americké děti jsou nyní dvanácté na světě, za průmyslovými zeměmi Asie a Evropy. A to jsou naši špičkoví studenti. Dole je to ještě horší. Třetina absolventů střední školy se nevyzná v autobusovém jízdním řádu. Jsou to analfabeti.“

Přišli jsme na konec chodby a zatočili vpravo. „A mládež, kterou znám, je líná. Nikdo nechce pracovat. Já učím fyziku. Její zvládnutí trvá celé roky. Ale všichni mladí se chtějí oblékat jako Charlie Sheen a vydělat do osmadvaceti milion dolarů. Jediná cesta, jak se dají vydělat takové peníze, je právo, investiční bankovnictví, Wall Street. Místa, kde se hraje o papírové zisky, něco za nic. Ale právě to chce dnes mládež dělat.“

„Možná v U.S.C.“

„Věřte mi. Všude. Všichni se dívají na televizi.“

Otevřel další dveře. Ještě další chodba. Byla cítit plísní, vlhkem.

„Já vím, já vím, jsem staromódní,“ pokračoval. „Ještě věřím, že každá lidská bytost o něco usiluje. Vy o něco usilujete. Já o něco usiluji. Jen tím, že jsme na této planetě, že nosíme šaty, které nosíme, děláme práci, kterou děláme, každý z nás o něco usiluje. A v tomto koutku světa,“ zdůraznil, „usilujeme o to, aby se přestalo lhát. Zkoumáme agenturní zpravodajství a vidíme, kde upravovali pásku. Analyzujeme televizní reklamy a ukazujeme, kde jsou triky –“

Sanders se náhle zastavil.

„Co se děje?“

„Nebyl tady ještě někdo?“ zeptal se. „Nepřišel jste ještě s někým?“

„Ne. Jsem sám.“

„No, dobře.“ Sanders pokračoval ve svém krkolomném tempu.

„Mám vždycky strach, že někoho ztratím. No, dobrá. Jsme tady. To je laboratoř. Dobře. Tyto dveře jsou právě tam, kde jsem je nechal.“

Slavnostně otevřel dveře. Zíral jsem na místnost před sebou, naprosto šokován.

„Já vím, že to nevypadá nic moc,“ prohlásil.

To bylo řečeno velice, velice mírně, pomyslel jsem si.

Díval jsem se do suterénního prostoru s rezavými trubkami a nástavci, které visely dolů se stropu. Zelené linoleum na podlaze se na několika místech shrnulo a odhalilo beton. Kolem místnosti byly rozestaveny otlučené dřevěné stoly, všechny přeplněné zařízením, s dráty plandajícími po stranách. U každého stolu seděl před monitory student. V několika místech kapala do kbelíků na podlaze voda. Sanders vysvětloval: „Jediné prostorné místo, které jsme mohli dostat, bylo zde v suterénu a nemáme peníze na to, abychom si sem pořídili takový malý luxus jako strop. Nevšímejte si toho, to nevadí. Dávejte jenom pozor na hlavu.“

Šel dál do místnosti. Měřím asi metr osmdesát a musel jsem se ve dveřích sehnout. Odněkud seshora nad stropem se ozývalo drsné, skřípavé prskání.

„Bruslaři,“ vysvětloval Sanders.

„Prosím?“

„Jsme pod kluzištěm. Zvyknete si na to. Ve skutečnosti to není tak zlé. Když odpoledne trénují hokej, je to hlučnější.“

Šli jsme dál do místnosti. Cítil jsem se jako v ponorce. Mrkl jsem se na studenty. Všichni byli zabráni do práce; nikdo nevzhlédl, když jsme je míjeli. Sanders se zeptal: „Jaký druh pásky chcete přehrát?“

„Osmimilimetrovou, japonskou. Bezpečnostní pásku. Mohlo by to být obtížné.“

„Obtížné? O tom velice pochybuji. Víte, v mládí jsem napsal většinu z prvních algoritmů ke zvýraznění videoobrazu. Jako odstraňování skvrn, inverze a sledování hran. Takové krámy. Všichni tehdy používali Sandersovy algoritmy. Byl jsem právě doktorandem na Kalifornské technice. Ve volném čase jsem pracoval v LVTP. Ne, můžeme to udělat.“

Podal jsem mu kazetu. Podíval se na ni. „Pěkná hračička.“

Zeptal jsem se: „Co se pak stalo? S vašimi algoritmy.“

„Nebylo pro ně žádné komerční uplatnění,“ odvětil. „V osmdesátých letech přestaly americké firmy, jako RCA nebo GE, úplně se spotřební elektronikou. Mé programy nenašly v Americe moc uplatnění.“ Pokrčil rameny. „Tak jsem se snažil prodat je firmě Sony, v Japonsku.“

„No a?“

„Japonci už měli patentovány výstupy. V Japonsku.“

„Chcete říct, že už měli algoritmy?“

„Ne. Měli jenom patenty. V Japonsku je patentování jakousi formou války – Japonci patentují jako diví. A mají podivný systém. Dostat v Japonsku patent trvá osm let, ale přihláška se zveřejní po osmnácti měsících, a po tomto okamžiku je už poplatek za použití patentu sporný. A Japonci samozřejmě nemají reciproční licenční úmluvu s Amerikou. Je to jedna z cest, jak si udržují náskok.

No a když jsem se doslal do Japonska, zjistil jsem, že Sony a Hitachi mají nějaké příbuzné patenty a že udělaly něco, čemu se říká ‚patentové zahlcení‘. To znamená, že pokryly možná příbuzná použití. Neměli právo použít mé algoritmy – ale já jsem zjistil, že ani já je nemám právo je použít. Protože oni si už patentovali užití mého vynálezu.“ Pokrčil rameny. „Je to složité vysvětlit. V každém případě, je to už stará historie. Teď už Japonci vyvinuli mnohem komplikovanější software pro video, které daleko převyšuje všechno, co máme. Mají před námi náskok několika roků. Ale my se tady snažíme ze všech sil. Aha. Tohle je právě člověk, kterého potřebujeme. Dan. Máš chvilku?“

Od klávesnice počítače vzhlédla mladá žena. Měla velké oči, brýle s kostěnými obroučkami, tmavé vlasy. Tvář jí částečně zakrývaly stropní trubky.

„Ty nejsi Dan,“ podivil se Sanders. „Kde je Dan, Thereso?“

„Vybírá si své volno uprostřed semestru,“ odvětila. „Já jenom pomáhám s programem zpracování v reálném čase. Právě končí.“

Měl jsem dojem, že je starší než ostatní studenti. Bylo těžké říct proč. Určitě to nebylo v jejím oblečení: měla jasně barevnou čelenku a pod džínovým sakem tričko s nápisem U2. Ale vyzařovala z ní rozvážnost, která ji dělala starší.

„Můžeš přepnout na něco jiného?“ zeptal se Sanders a obešel stůl, aby viděl na monitor. „Protože tady máme něco, co spěchá. Musíme pomoci policii.“ Šel jsem za ním a shýbal se pod potrubím.

„Jistě,“ přisvědčila. Začala vypínat přístroje na stole. Byla ke mně obrácena zády a pak jsem ji konečně uviděl. Byla snědá, vypadala exoticky jako míšenka. Byla fakticky krásná, až to vyráželo dech. Vypadala s vystouplými lícními kostmi jako jedna z modelek v časopisech. Byl jsem na chvilku zmaten, protože byla příliš krásná na to, aby pracovala v nějaké suterénní elektronické laboratoři. Nedávalo to smysl.

„Pozdravte se s Theresou Asakumou,“ pravil Sanders. „Jediným japonským doktorandem, který zde pracuje.“

„Ahoj,“ řekl jsem. Začervenal jsem se. Cítil jsem se hloupě. Měl jsem dojem, že informace se na mě hrnou moc rychle. Asi bych byl raději, kdyby s těmi páskami nedělal Japonec. Ale její křestní jméno není japonské, nevypadá jako Japonka, vypadá jako z oblasti, kde se stýká Evropa a Asie, nebo možná míšenka, tak exoticky, možná –

„Dobrý den, poručíku,“ řekla. Podala mi levou ruku, nesprávnou, abych jí potřásl. Natáhla ji stranou, jak to dělá člověk, který má pravou ruku poraněnou.

Potřásl jsem jí rukou. „Nazdar, slečno Asakuma.“

„Theresa.“

„Dobrá.“

„Není krásná?“ zeptal se Sanders, choval se, jako by na tom měl zásluhu. „Prostě krásná.“

„Ano,“ přisvědčil jsem. „Vlastně jsem překvapen, že neděláte modelku.“

Následoval trapný okamžik. Nevěděl jsem proč. Kvapně se otočila.

„Nikdy mě to nezajímalo,“ pravila.

Sanders do toho okamžitě vstoupil. „Thereso, poručík Smith potřebuje, abychom mu okopírovali nějaké pásky. Tyto pásky.“

Sanders jí podal kazetu. Vzala ji levou rukou a držela na světle. Pravou ruku měla ohnutou v lokti, přitisknutou v pase. Potom jsem uviděl, že ruka je nevyvinutá, ukončená masitým pahýlem vystupujícím z rukávu džínového saka. Vypadala jako paže dítěte, jehož matka užívala Thalidomid.

„Docela zajímavé,“ poznamenala a pošilhávala na pásku. „Osmimilimetrová, s vysokou hustotou. Možná je v tom patentovaném digitálním formátu, o němž jsme slyšeli. V tom, který zahrnuje zvýraznění obrazu v reálném čase.“

„Je mi líto, nevím,“ zamumlal jsem. Cítil jsem se hloupě, že jsem říkal něco o modelce. Zalovil jsem v krabici a vytáhl přehrávač.

Theresa vzala okamžitě šroubovák a odstranila vršek. Sklonila se nad útrobami. Viděl jsem zelenou desku s obvody, černý motor a tři malé kovové válečky. „Ano. Je to nové provedení. Velmi rafinované – Doktore Sandersi, podívejte se: dělají to jenom se třemi hlavami. Deska musí generovat složku RGB, protože tady – myslíte, že je to kompresní obvod?“

„Pravděpodobně digitálně-analogový převodník,“ prohlásil Sanders. „Moc pěkné, tak malé.“ Otočil se ke mně s krabičkou v ruce. „Víte, proč to Japonci dokážou udělat a my ne? Používají postup, kterému říkají kaizen. Je to proces záměrného, pečlivého, neustálého vylepšování. Výrobek se každý rok stává trochu lepším, trochu menším, trochu levnějším. Američané tak neuvažují. Američané se snaží vždycky o velký skok, velké zlepšení – a pak odpočívají. Japonci nikdy neodpočívají. Takže taková věcička je vlastně vyjádřením filozofie.“

Chvíli tak mluvil, otáčel válci, obdivoval je. Konečně jsem se zeptal: „Můžete pásky okopírovat?“

„Jistě,“ přisvědčila Theresa. „Můžeme si vzít signál z konvertoru a nahrát ho na materiál, který si vyberete. Chcete tříčtvrtku? Optický etalon? VHS?“

„VHS,“ vybral jsem.

„To je snadné,“ prohlásila.

„Ale bude kopie přesná? Lidé v LVTP tvrdili, že nemůžou zaručit, že kopie bude přesná.“

„Ach, k čertu, LVTP,“ ulevil si Sanders. „To oni říkají, protože pracují pro vládu. My tady věci děláme. Je to tak, Thereso?“

Ale Theresa neposlouchala. Pozoroval jsem ji, jak zapojuje kabely a dráty, pracuje rychle svou zdravou rukou, používá pahýl ke stabilizaci a přidržení krabičky. Jako u mnoha invalidů byly její pohyby tak plynulé, že skoro nebylo znát, že nemá pravou ruku. Brzy měla malý přehrávač spojený s dalším nahrávačem a několika různými monitory.

„K čemu slouží tyhle?“

„Ke kontrole signálu.“

„Myslíte pro přehrávání?“

„Ne. Tento velký monitor ukáže obraz. Další mi dovolí podívat se na charakteristiky signálu a na mapu dat; jak byl signál na pásku uložen.“

Zeptal jsem se: „Potřebujete to dělat?“

„Ne. Chci tam jenom strkat nos. Jsem zvědavá, jak tento formát s vysokou hustotou uspořádali.“

Sanders mi položil dotaz: „Odkud vlastně ta páska pochází?“

„Je z bezpečnostní kamery v kanceláři.“

„A je tato páska originál?“

„Myslím, že ano. Proč?“

„No, je-li to originál, musíme si na ni dát pečlivý pozor.“ Sanders mluvil k Therese, dával jí pokyny: „Nechceme, aby vznikly nějaké smyčky, které by povrch pásky poškodily. Nebo svod signálu z hlav, který by narušil celistvost toku dat.“

„Nedělejte si starosti,“ odvětila. „Poradila jsem si s tím.“ Ukázala na své zapojení. „Vidíte to? To nás upozorní na změnu parametrů. A sleduji také centrální procesor.“

„Dobrá,“ přisvědčil Sanders. Zářil jako hrdý otec.

„Jak dlouho to potrvá?“ zeptal jsem se.

„Ne dlouho. Můžeme nahrát signál velmi vysokou rychlostí. Mez rychlosti je dána přehrávačem; zdá se, že má možnost rychlého přehrávání. Takže, asi dvě nebo tři minuty na pásku.“

Mrkl jsem na hodinky. „Mám v deset třicet schůzku, na kterou se nemůžu opozdit, a nechci zde pásky nechat…“

„Potřebujete je přehrát všechny?“

„Fakticky je důležitých jenom pět.“

„Pak je uděláme nejdřív.“

Projeli jsme několik prvních sekund z každé pásky, jednu po druhé, hledali jsme těch pět, které byly z kamer na šestačtyřicátém podlaží. Když každá páska začala, viděl jsem obraz z kamery na prostředním monitoru. Na bočních monitorech stopy signálu skákaly a kmitaly jako na přístrojích v jednotce intenzivní péče. Zmínil jsem se o tom.

„To je přibližně správné,“ přisvědčila Theresa. „Intenzivní péče pro video.“ Vyhodila kazetu, nasadila druhou, pustila ji. „Ale, ale. Říkal jste, že se jedná o originální materiál? To není. Tyto pásky jsou kopie.“

„Jak to poznáte?“

„Protože jsme dostali spouštěcí podpis.“ Theresa se sklonila k přístrojům, upřeně pozorovala stopy signálu, knoflíky a potenciometry jemně upravovala nastavení.

„Ano, myslím, že to tam máš,“ souhlasil Sanders. Otočil se ke mně. „Víte, s videem je těžké zjistit kopii na samotném obraze. Staré analogové video ukáže při následném kopírování jisté zhoršení, ale u digitálního systému, jako je tenhle, není vůbec žádný rozdíl. Každá kopie je doslova identická s původní.“

„Jak můžete tedy říct, že tyto pásky jsou kopie?“

„Theresa se nedívá na obraz,“ vysvětloval Sanders. „Dívá se na signál. I když podle obrazu kopii nezjistíme, někdy můžeme určit, že obraz pochází z jiného videopřehrávače a ne z kamery.“

Zavrtěl jsem hlavou. „Jak?“

Theresa řekla: „Záleží to na tom, jak je zaznamenán signál v první půlsekundě nahrávky. Je-li nahrávač spuštěn dřív než přehrávač, dochází někdy k malé fluktuaci výstupního signálu, když přehrávač startuje. Je to mechanická záležitost; motory přehrávače nemůžou získat okamžitě plnou rychlost. V přehrávači jsou elektronické obvody, aby tento jev potlačily, ale vždycky je tam interval nárůstu rychlosti.“

„A to jste zaznamenala?“

Přikývla. „Říká se tomu spouštěcí podpis.“

Sanders dodal. „A nikdy se to nestane, když jde signál přímo z kamery, protože ta nemá žádné pohyblivé části. Kamera je vždycky na plné rychlosti.“

Zamračil jsem se. „Takže tyto pásky jsou kopie.“

„Je to špatné?“ zeptal se Sanders.

„Nevím. Když byly kopírovány, mohly být také změněny, je to tak?“

„Teoreticky ano,“ přisvědčil Sanders. „Prakticky, museli bychom se pečlivě dívat. A dalo by se to těžko poznat. Tyto pásky jsou od japonské firmy?“

„Ano.“

„Je to Nakamoto?“

Přikývl jsem. „Ano.“

„Upřímně řečeno, nepřekvapilo mě, že vám dali kopie. Japonci jsou extrémně opatrní. Nedůvěřují moc lidem mimo komunitu. A japonské firmy se v Americe cítí tak, jak bychom se cítili my, kdybychom byli v Nigérii, myslí si, že jsou obklopeni divochy.“

„Hele, nepřehánějte,“ ozvala se Theresa.

„Promiň,“ omluvil se Sanders, „ale víš, co mám na mysli. Japonci cítí, že nás musí snášet. Naši neschopnost, naši pomalost, naši hloupost, naši nekompetentnost. Proto se chtějí chránit. Takže, pokud ty pásky mají nějaký legální význam, poslední věc, kterou by udělali, by bylo dát originály barbarskému policistovi jako vám. Ne, ne, dali by vám kopii a nechali si originál, pro případ, že by ho potřebovali na obhajobu. Plně přesvědčeni, že se svou nedokonalou americkou video-technologií stejně nezjistíte, že je to kopie.“

Zamračil jsem se. „Jak dlouho by trvalo udělat kopie?“

„Ne dlouho,“ zavrtěl hlavou. „Způsobem, kterým to Theresa teď prohlíží, pět minut jedna kazeta. Představuji si, že Japonci to můžou udělat mnohem rychleji. Řekněme, dvě minuty jedna.“

„V tom případě měli včera večer dost času udělat kopie.“

Zatímco jsme mluvili, pokračovala Theresa ve výměně kazet; podívala se vždycky na začátek. Když se objevil obraz, podívala se na mne. Já jsem zavrtěl hlavou. Viděl jsem samé jiné kamery. Konečně se objevila první páska ze šestačtyřicátého podlaží, známý obraz kanceláře, který jsem už viděl.

„To je ona.“

„Dobrá. Jedeme. Nahrávám to na VHS.“ Theresa začala první kopii, pustila pásku velkou rychlostí, obrazy byly rozmazané a rychlé. Signály na bočních monitorech se odrážely a nervózně kmitaly. Zeptala se: „Má to něco společného se včerejší vraždou?“

„Ano. Vy o ní víte?“

Pokrčila rameny. „Viděla jsem to ve zprávách. Vrah zemřel při autonehodě?“

„Je to tak,“ přisvědčil jsem.

Byla odvrácená. Tříčtvrteční profil jejího obličeje byl ohromně krásný, ta vysoká křivka její lícní kosti. Přemýšlel jsem, jaký byl Eddie Sakamura playboy. Zeptal jsem se: „Znala jste ho?“

„Ne.“ Po chvilce dodala: „Byl to Japonec.“

Další trapný moment se snesl na naši skupinku. Bylo zde něco, co Theresa i Sanders věděli a já ne. Ale nevěděl jsem, jak se na to zeptat. Tak jsem pozoroval video.

Ještě jednou jsem viděl přecházet sluneční světlo po podlaze. Potom se rozsvítila světla a osazenstvo kanceláře řídlo. Teď bylo podlaží prázdné. A potom, ve vysoké rychlosti, se objevila Cheryl Austinová následovaná mužem. Vášnivě se líbali.

„Aha,“ řekl Sanders. „Je to ono?“

„Ano.“

Zamračil se, jak pozoroval postupující děj. „Chcete říci, že vražda je nahraná!“

„Ano,“ přisvědčil jsem. „Několika kamerami.“

„Žertujete.“

Sanders se odmlčel, pozoroval sled událostí. Na rozmazaných obrázcích ve vysoké rychlosti bylo těžké vidět víc než základní události. Dva lidé pohybující se v konferenční místnosti. Náhlý zápas. Přitlačení jejích zad na stůl. Náhlé odstoupení. Rychlý odchod z místnosti.

Nikdo nepromluvil. Všichni jsme pozorovali záznam.

Pohlédl jsem na Theresu. Tvář měla bezvýraznou. Obraz se jí odrážel v brýlích.

Eddie prošel kolem zrcadla a šel do temného průchodu. Páska běžela ještě pár sekund a pak kazeta vyskočila.

„To je jedna. Říkáte, že je tam víc kamer? Kolik dohromady?“

„Pět, myslím.“

Označila první kazetu nalepovacím štítkem. Dala do přístroje druhou pásku a začala kopírovat vysokou rychlostí.

Zeptal jsem se. „Jsou tyto kopie přesné?“

„Ó, ano.“

„Takže jsou legální?“

Sanders se zamračil. „V jakém smyslu legální?“

„No, jako důkaz u soudu –“

„Ach, ne,“ řekl Sanders. „Tyto pásky by nikdy nemohly být u soudu přípustné.“

„Ale jsou-li to přesné kopie –“

„To s tím nemá nic společného. Všechny druhy fotografických důkazů včetně videa už nejsou u soudu přípustné.“

„To jsem neslyšel,“ poznamenal jsem.

„Ještě to neplatí,“ vysvětloval Sanders. „Zákon není úplně jasný. Ale přijde to. Dnes jsou všechny fotografie podezřelé. Protože teď, s digitálními systémy, mohou být perfektně změněny. Perfektně. A to je něco nového. Pamatujete před léty, jak Rusové odstraňovali politiky z fotografií na oslavách 1. máje? Byla to vždy hrubá práce – a bylo vždy vidět, že tam něco nehraje. Mezi rameny zbylých osob byla legrační mezera. Nebo změna barvy na zdi vzadu. Nebo bylo možné poznat tahy retušéra, který se snažil poškození vyhladit. Vždycky to bylo znát – úplně jasně. Bylo vidět, že obraz byl změněn. Celý postup byl k smíchu.“

„Pamatuji se,“ přisvědčil jsem.

„Fotografie měly váhu právě proto, že bylo nemožné je změnit. Tak jsme je považovali za reprezentaci skutečnosti. Ale teď už několik roků nám počítače dovolují udělat na fotografických obrazech bezešvé změny. Před několika roky posunul National Geographic na titulní fotografii Velkou pyramidu v Egyptě. Editorům se nelíbilo, kde byla, a mysleli, že kompozice obrazu se zlepší, když s ní pohnou. Tak s ní pohnuli a fotografii změnili. Nikdo to nepoznal. Ale když se někdo pokusí v Egyptě ten záběr zopakovat, zjistí, že to nejde. Protože ve skutečném světě neexistuje místo, kde by byly pyramidy tak seřazeny. Fotografie už neodráží skutečnost. A nedá se to poznat. To byl malý příklad.“

„A mohl by někdo udělat totéž s páskou?“

„Teoreticky lze změnit každý videozáznam.“

Na monitoru jsem pozoroval vraždu podruhé. Tato kamera byla ze vzdáleného konce místnosti. Neukazovala moc dobře skutečnou vraždu, ale potom bylo dobře vidět Sakamuru, když šel ke kameře.

Zeptal jsem se: „Obraz může být změněn – jak?“

Sanders se zasmál. „Dnes můžete udělat jakoukoliv změnu, kterou chcete.“

„Můžete změnit identitu vraha?“

„Technicky to lze. Mapování obličeje na komplexní pohybující se objekt je nyní možné. Technicky možné. Ale jako praktická záležitost, byla by to makačka.“

Neříkal jsem nic. Ale bylo to dobře. Sakamura byl náš hlavní podezřelý a byl mrtev; Šéf chtěl případ ukončit. Já také.

„Ovšem,“ dodával Sanders, „Japonci mají různé druhy složitých videoalgoritmů na povrchové mapování a třírozměrné transformace Můžou dělat věci, které si ani neumíme představit.“ Opět zabubnoval prsty na stole. „Jaký je časový rozvrh těchto pásek? Jaká je jejich historie?“

„K vraždě došlo v osm třicet včera večer, jak ukazují hodiny. Bylo nám řečeno, že pásky byly z bezpečnostní kamery odstraněny asi v osm pětačtyřicet. Chtěli jsme je a došlo k jistým tahanicím s Japonci.“

„Jako vždy. A kdy jste je skutečně dostali?“

„Byly dodány na velitelství divize kolem půl druhé ráno.“

„Dobrá,“ přitakal Sanders. „To znamená, že je měli od osmi třiceti do jedné třiceti.“

„Správně. O něco méně než pět hodin.“

Sanders se zamračil. „Pět pásek, s pěti různými úhly kamer, změnit za pět hodin?“ Zavrtěl hlavou. „Nelze. To se nedá udělat, poručíku.“

„Jo,“ přisvědčila Theresa. „To je nemožné. I pro ně. Je to příliš mnoho prvků obrazu, které by se musely změnit.“

„Jste si tím jista?“ zeptal jsem se.

„No,“ řekla Theresa, „jediný způsob, jak by se to dalo udělat tak rychle, je s automatickým programem, a dokonce nejdokonalejší programy potřebují, aby se detaily vyhladily ručně. Věci jako špatné rozmazání to můžou prozradit.“

„Špatné rozmazání?“ zeptal jsem se. Líbilo se mi dávat jí otázky. Těšilo mě dívat se jí do tváře.

„Špatné pohybové rozmazání,“ odvětil Sanders. „Video běží rychlostí třiceti snímků za sekundu. Každý snímek videa lze považovat za fotografii, která byla udělána při rychlosti závěrky jedna třicetina sekundy. Což je velmi pomalé – mnohem pomalejší než u malého fotoaparátu. Při fotografování běžce jednou třicetinou sekundy se budou nohy jevit jako nepravidelné šmouhy. Budou rozmazané. Tomu se říká pohybové rozmazání. A když se někdo snaží změnit to mechanicky, začne to vypadat divně. Obraz se jeví příliš ostrý, příliš jasný. Kontury vypadají divně. Je to zase jako u Rusů; lze vidět, že došlo ke změně. Pro realistický pohyb je třeba správné množství rozmazání.“

„Rozumím.“

Theresa doplnila: „A dochází k posunu barev.“

„Správně,“ přisvědčil Sanders. „V samotném rozmazání dochází v posunu barev. Například, podívejte se na monitor. Muž má modrý oblek a sako mu vlaje, jak vede dívku kolem místnosti. Teď. Kdybyste z toho vzal jeden snímek a rozložil ho na jeho buňky, zjistíte, že sako je námořní modř, ale rozmazané je v postupných odstínech světlejší modři, až na okrajích se zdá skoro průhledné – z jediného snímku se nedá přesně určit, kde končí sako a začíná pozadí.“

Snažil jsem se to pochopit. „Dobrá…“

„Když se barvy kontur hladce nesmíchají, okamžitě to zpozorujete. Může trvat hodiny, než se vyčistí několik sekund pásky jako v reklamách. Ale pokud to neuděláte, takhle vás to praští do očí.“ Luskl prsty.

„Takže i když udělali kopie, nemohli je změnit?“

„Ne za pět hodin,“ prohlásil Sanders. „Neměli prostě dost času.“

„Pak vidíme, co se doopravdy stalo.“

„O tom není pochyb,“ přisvědčil Sanders. „Ale my si s tím budeme tak jako tak pohrávat, až odejdete. Theresa se v tom chce nimrat, vím to. A já také. Spojte se s námi později. Řekneme vám, je-li tam něco divného. Ale v podstatě to nemohli udělat. A tady to neudělali.“

29.

Když jsem zajížděl na parkoviště v Sunset Mills Country Club, zahlédl jsem Connora stál před velkým štukovaným domem klubu. Uklonil se třem Japoncům, kteří stáli s ním, ti se také uklonili. Pak si se všemi potřásl rukou, hodil hole na zadní sedadlo a nastoupil do mého auta.

„Máš zpoždění, kóhai.“

„Lituji. Je to jen pár minut. Zdržel jsem se v U.S.C.“

„Tvé zpoždění bylo všem na obtíž. Ze zdvořilosti se cítili zavázáni dělat mi společnost před klubem, zatímco jsem na tebe čekal. Muži v jejich postavení se necítí dobře, když někde čekají. Mají hodně práce. Ale cítili povinnost a nemohli mě tam nechat. Uvedl jsi mne do velkých rozpaků. A vrhl jsi špatné světlo na policii.“

„Je mi to líto. Neuvědomil jsem si to.“

„Tak si začni uvědomovat, kóhai. Nejsi na světě sám.“ Zařadil jsem rychlost a odjížděl. Podíval jsem se ve zpětném zrcátku na Japonce. Nevypadali nešťastně, ani že spěchají s odjezdem. „S kým jste hrál?“

„Aoiki-san je šéf Tokio Marine ve Vancouveru. Hanada-san je vicepresident Mitsui Bank v Londýně. A Kenichi Asaka řídí všechny podniky Toyoty v Jihovýchodní Asii, od Kuala Lumpuru po Singapur. Sídlí v Bangkoku.“

„Co tady dělají?“

„Jsou na dovolené,“ odvětil Connor. „Krátká dovolená ve Státech kvůli golfu. Považují za příjemné odpočinout si v zemi s pomalejším tempem, jako je naše.“

Jel jsem nahoru po křivolaké silnici k Sunset Boulevardu a zastavil jsem na světlech. „Kam jedeme?“

„Do hotelu Four Seasons.“

Zabočil jsem vpravo směrem k Beverly Mills. „A proč s vámi tihle hlavouni hrají golf?“

„Ach, známe se už dlouho,“ řekl. „Několik přátelských služeb tu a tam v průběhu let. Nejsem nikdo důležitý. Ale vztahy se musí udržovat. Telefonní hovor, malý dárek, hra, když je člověk ve městě. Protože jeden nikdy neví, kdy by mohl něco potřeboval. Vztahy jsou zdrojem informace, bezpečnostní záklopkou, systémem včasného varování. V japonském pohledu na svět.“

„Kdo koho vyzval k této hře?“

„Ilanada-san chtěl hrál. Já jsem se k němu připojil. Jsem docela dobrý hráč golfu, abys věděl.“

„Proč jste chtěl hrát?“

„Protože jsem chtěl vědět víc o sobotních schůzkách.“

Vzpomněl jsem si na sobotní schůzky. Na videu, které jsme viděli v televizním studiu, chytil Sakamura Cheryl Austinovou a řekl: Ty nerozumíš, to se všechno týká sobotních schůzek.

„A řekli vám něco?“

Connor přikývl. „Zřejmě začaly už hodně dávno. Devatenáct set osmdesát nebo tak nějak. Nejdříve se konaly v Century Plaza, později v Sheratonu a nakonec v Biltmoru.“

Connor zíral ven z okna. Auto naskakovalo ve výmolech na Sunset Boulevardu.

„Několik roků se schůzky konaly pravidelně. Prominentní průmyslníci z Japonska, kteří byli ve městě, se zúčastňovali stálé diskuse o tom, co se má udělat s Amerikou. Jak by se mělo řídit americké hospodářství.“

„Co?“

„Ano.“

„To je skandální!“

„Proč?“ tázal se Connor.

„Proč? Protože tohle je naše země. Přece se nemůže scházet hlouček cizinců na tajných schůzkách a rozhodovat, jak ji řídit!“

„Japonci to takhle nevidí,“ poznamenal Connor.

„Jsem si jist, že ne! Jsem si jist, že si myslí, že na to mají zatracené právo!“

Connor pokrčil rameny. „Fakticky si myslí přesně to. Japonci věří, si zasloužili právo rozhodovat –“

„Kristepane –“

„– protože hodně do naší ekonomiky investovali. Půjčili nám spoustu peněz, Petere; spoustu peněz. Stovky miliard dolarů. Po většinu posledních patnácti let měly Spojené státy s Japonskem obchodní deficit miliardu dolarů za týden. To je miliarda dolarů týdně, s níž musí něco udělat. Příval peněz, který se k nim řítí. Oni tolik dolarů tak moc nechtějí. Co můžou s těmi přebytečnými miliardami dělat? Rozhodli se nám je půjčit. Naše vláda dosahovala rok po roku rozpočtového deficitu. Takže Japonci náš deficit financovali. Investovali do nás. A půjčili nám peníze za jistých vládních záruk. Washington Japonce ujistil, že si dáme svůj dům do pořádku. Že snížíme svůj deficit. Zlepšíme výchovný systém, přebudujeme svou infrastrukturu, dokonce zvýšíme daně, když to bude nutné. Krátce řečeno, zlepšíme své chování. Protože jenom tak mají investice v Americe smysl.“

„Bože, bože,“ zamumlal jsem.

„Ale nic z toho jsme neudělali. Nechali jsme deficit ještě zhoršit, devalvovali jsme dolar. V roce 1985 jsme snížili jeho hodnotu na polovinu. Víš co to udělalo s japonskými investicemi v Americe? Vyjebalo to s nimi. Co investovali v roce 1984, to neslo jenom půlku předchozích výnosů.“

Nejasně jsem si o tom něco pamatoval. „Myslel jsem, že jsme to udělali, abychom pomohli našemu obchodnímu deficitu, že jsme zvýšili export.“

„Chtěli jsme, ale nefungovalo to. Naše obchodní bilance s Japonskem se zhoršila. Normálně, když se měna devalvuje na polovinu, cena všeho dováženého se zdvojnásobí. Ale Japonci snížili ceny svých videozařízení a kopírovacích strojů a udrželi svůj podíl na trhu. Pamatuj si, obchod je válka. Ve skutečnosti jsme dosáhli jen toho, že se naše půda a naše podniky staly levnými, že je Japonci mohli kupovat, protože jen se stal dvakrát silnějším, než byl. Největší banky na světě patří díky nám Japonsku. A z Ameriky jsme udělali chudou zemi.“

„Co to má společného se sobotními schůzkami?“

„No,“ řekl Connor, „představ si, že máš strýčka, který je alkoholik, řekne, že přestane pít, když mu půjčíš peníze. Ale nepřestane pít. A ty bys rád dostal své peníze zpět. Chceš ze své špatné investice zachránit, co můžeš. Víš také, že tvůj strýček, protože pije, se může zhulákat a někomu ublížit. Tvůj strýček se neovládá. Tak se musí něco udělat. Rodina se sejde, aby rozhodla, co udělat s problémovým strýčkem. A k tomu se rozhodli i Japonci.“

„No né.“ Connor musel v mém hlase slyšet skepsi.

„Podívej,“ řekl. „Pusť myšlenky o konspiraci z hlavy. Chceš ovládnout Japonsko? Chceš řídit jejich zemi? Ovšemže ne. Žádná rozumná země nechce ovládat jinou zemi. Obchodovat, to ano. Udržovat vzájemné vztahy, ano. Ale ne ovládnout. Nikdo nechce zodpovědnost. Nikdo si nechce dělat starosti. Právě jako se strýčkem alkoholikem – scházíte se, když musíte. Je to poslední možnost.“

„Takže tak to Japonci vidí?“

„Oni vidí miliardy a miliardy svých dolarů, kóhai. Investovaných v zemi, která je v hlubokých nesnázích. Která je plná podivných individualistů, kteří pořád mluví. Kteří se neustále vzájemně konfrontují. Kteří se pořád dohadují. Lidí, kteří nejsou dobře vychováni, moc toho nevědí o světě, kteří získávají informace z televize. Lidí, kteří příliš usilovně nepracují, tolerují násilí a užívání drog, nemají proti tomu, jak se zdá, námitky. Japonci strčili do této podivné země miliardy dolarů a rádi by měli ze svých investic slušný zisk. A i když se americké hospodářství hroutí – bude brzy třetí na světě za Japonskem a Evropou – je pořád důležité snažit se ho udržet pohromadě. A to je vše, co se snaží dělat.“

„Takhle je to?“ zeptal jsem se. „Oni jen dělají dobrou práci a zachraňují Ameriku?“

„Je třeba, aby to někdo dělal,“ pravil Connor. „Takto nemůžeme dál.“

„My to zvládneme.“

„To vždycky říkali Angličané.“ Zavrtěl hlavou. „Ale teď je Anglie chudá. A Amerika také chudne.“

„Proč chudne?“ zeptal jsem se, hlasitěji, než jsem měl v úmyslu.

„Japonci říkají, že je to tím, že se z Ameriky stala země bez poctivé práce. Nechali jsme upadnout výrobu. Už nevytváříme předměty. Když se produkují výrobky, suroviny se zhodnocují a tak se doslova vytváří bohatství. Ale Amerika to přestala dělat. Američané nyní vydělávají peníze manipulací, o čemž Japonci tvrdí, že se nám to musí vymstít, protože papírové zisky neodrážejí opravdové bohatství. Myslí si, že naše zaujetí pro Wall Street a akcie je bláznovství.“

„A Japonci by nás tudíž měli řídit?“

„Myslí si, že někdo by nás měl řídit. Dali by přednost tomu, abychom to udělali sami.“

„Ach bože.“

Connor poposedl. „Ušetři si své rozhořčení, kóhai. Protože sobotní schůzky, jak mi řekl Hanada-san, přestaly v r. 1991.“

„Jo?“

„Ano. Tehdy se Japonci rozhodli nedělat si starosti s tím, zda Amerika zlepší své chování. Uviděli v nynějším stavu výhody; Amerika spí a dá se levně koupit.“

„Takže sobotní schůzky se už nekonají?“

„Jen příležitostně. Kvůli nichibei; budoucím japonsko-americkým vzájemným vztahům. Hospodářství obou zemí jsou nyní vzájemně svázána. Žádná z nich nemůže vycouvat, i kdyby chtěla. Ale schůzky už nejsou důležité. Staly se z nich v podstatě společenské události. Sakamura tedy řekl Cheryl Austinové něco, co je nesprávné. A její smrt nemá se sobotními schůzkami nic společného.“

„S čím má něco společného?“

„Mí přátelé se domnívali, že je to osobní. Ninjozata, zločin z vášně. Týkající se krásné ženy kichigai a žárlivého muže.“

„A vy jim věříte.“

„No, fakticky se na tom shodli. Všichni tři. Ovšem, Japonci se zdráhají vyjádřit mezi sebou nesouhlas, i na golfovém hřišti v nevyvinuté zemědělské zemi. Ale já jsem zjistil, že souhlas před gaijinem může zastírat mnoho hříchů.“

„Myslíte si, že lžou?“

„Ne docela.“ Connor zavrtěl hlavou. „Ale měl jsem dojem, že mi právě říkali něco tím, že mi nic neříkají. Dnes ráno byla hra hara no naka o misenai. Mí přátelé mi nevycházeli vstříc.“

Connor popsal průběh hry. Po celou dobu se fakticky mlčelo. Všichni ve čtveřici byli zdvořilí a ohleduplní, ale vyslovené poznámky byly řídké a rezervované. Většinu času chodili po dráze v úplném tichu.

„A vy jste tam šel pro informaci?“ zeptal jsem se. „Jak jste to mohl vydržet?“

„Ach, oni mi podali informaci.“ Ale jak vysvětlil, byla většinou nevyslovená. Dá se říct, že Japonci na základě staletí pěstované kultury získali moudrost, která jim umožňuje sdělovat pocity beze slov. Je to souzvuk, který v Americe existuje mezi rodiči a dítětem – dítě často chápe vše jen na základě pohledu rodiče. „Američané se na nevyslovenou komunikaci obecně nespoléhají. Japonci však ano. Je to, jako by všichni Japonci byli členy stejné rodiny, mohou se tedy dorozumívat beze slov. Pro Japonce mají význam i odmlky.“

Connor se na chvilku odmlčel a pak pokračoval: „Není to nic mystického ani obdivuhodného. Je to z větší části dáno tím, že Japonci jsou tak sešněrováni pravidly a konvencemi, že nakonec nejsou schopni říct vůbec nic. Ze zdvořilosti, aby si uchoval tvář, musí ten druhý porozumět situaci, kontextu a nepatrným znakům držení těla a nevyřčených pocitů. Protože první má pocit, že vlastně nemůže nic říct. Jakákoliv slova by byla necitlivá. Takže význam se musí sdělit jiným způsobem.“

Zeptal jsem se: „A tak jste strávil ráno? Mlčením?“

Connor zavrtěl hlavou. Cítil, že dosáhl zcela jasného dorozumění s japonskými hráči golfu a tak mu mlčení nedělalo vůbec starosti.

„Protože jsem je žádal, aby mluvili o jiných Japoncích – příslušnících jejich rodiny – musel jsem formulovat otázky velice citlivě. Přesně tak, jak bych to dělal, kdybych se tě ptal, je-li tvá sestra ve vězení, nebo na nějakou jinou záležitost, která je pro tebe bolestná či trapná. Dával bych pozor, jak dlouho ti trvá, než odpovíš, a na odmlky mezi tvými odpověďmi, na tón tvého hlasu – na celou řadu věcí. Kromě slovních vyjádření. Oukej?“

„Oukej.“

„To znamená, že člověk získává pocity intuicí.“

„A jaké pocity jste získal?“

„Řekli mi, ‚uvědomujeme si, že jste pro nás v minulosti vykonal jisté služby. Cítíme potřebu být vám nyní nápomocni. Ale tato vražda je záležitostí Japonců, nejsme tedy schopni říct vám všechno, co bychom chtěli. Z naší zdráhavosti můžete vyvodit užitečné závěry o tom, kde je zakopaný pes.“

„A kde je zakopaný pes?“

„No,“ řekl Connor, „několikrát se zmínili o firmě MicroCon.“

„O té společnosti s komplikovanou technologií?“

„Ano. O té, která se prodává. Je to zřejmě malá firma v Silicon Valley, která vyrábí specializovanou počítačovou techniku. Kolem prodeje jsou politické problémy. Několikrát se na tyto problémy odvolávali.“

„Takže ta vražda má co dělat s firmou MicroCon?“

„Myslím si to.“ Poposedl si. „Mimochodem, co jsi zjistil v U.S.C o páskách?“

„Za prvé, že jsou to kopie.“

Connor přikývl. „Předpokládal jsem to.“

„Opravdu?“

„Ishigura by nám nikdy nedal originály. Japonci si myslí, že všichni ostatní jsou barbaři. Chápou to doslovně: barbaři. Páchnoucí, sprostí, hloupí barbaři. Chovají se zdvořile, protože vědí, že člověk si nemůže pomoci, že měl tu smůlu a nenarodil se jako Japonec. Ale stejně si to myslí.“

Přikývl jsem. Bylo to víceméně totéž, co říkal i Sanders.

„Další věc je,“ pokračoval Connor, „že Japonci jsou nesmírně úspěšní, ale nejsou troufalí. Kují pikle a usilovně pracují. Takže nám nedají originály, protože nechtějí riskovat. Teď mi řekni, co jsi ještě o těch páskách zjistil?“

„Proč si myslíte, že jsem zjistil ještě něco?“ zeptal jsem se.

„Když ses na ně díval, určitě sis všiml nějaké důležité drobnosti, která –“

A tady nás přerušil telefon.

„Kapitáne Connore,“ ozval se srdečný hlas z telefonního reproduktoru. „Tady je Jerry Orr. Z klubu Sunset Mills Country Club. Odjel jste a nevzal si ty papíry.“

„Papíry?“

„Přihlášku,“ řekl Orr. „Musíte ji vyplnit, kapitáne. Je to samozřejmě jen formalita. Můžu vás ujistit, že s tím nebude žádný problém, uvážíli se, kdo jsou vaši sponzoři.“

„Mí sponzoři,“ poznamenal Connor.

„Ano, pane. A blahopřeji. Jak víte, je skoro nemožné získat nyní členství v našem klubu. Ale společnost pana Hanady už před časem koupila společné členství a rozhodla se, že tam uvede vaše jméno. Musím říct, že je to od vašich přátel velice pěkné gesto.“

„Ano, to je,“ zamračil se Connor.

Díval jsem se na něj.

„Vědí, jak rád tady hrajete golf,“ pokračoval Orr. „Samozřejmě znáte podmínky. Firma Hanada koupí členství na pět let, ale po této době ho převede na vaše jméno. Takže, až se vzdáte klubového členství, můžete ho prodat. Takže, vyzvednete si papíry zde, nebo vám je mám poslat domů?“

Connor řekl: „Pane Orre, prosím vyřiďte panu Hanadovi mé srdečné uznání za jeho velmi velkou štědrost. Nenalézám slov. Ale musím si to rozmyslet a zavolám vám.“

„To je prima. Jenom dejte vědět, kam to poslat.“

„Zavolám vám,“ odpověděl Connor. Stiskl tlačítko, aby ukončil hovor, upřeně se díval dopředu a mračil se. Nastala dlouhá odmlka.

Potom jsem se zeptal: „Na kolik přijde členství v tom klubu?“

„Sedm set padesát. Možná milion.“

„Moc hezký dárek od vašich přátel.“ Opět jsem myslel na Grahama, na to, jak vždycky naznačoval, že Japonci mají Connora v kapse. Zdálo se, že o tom není pochyb.

Connor vrtěl hlavou. „Nedochází mi to.“

„Co na tom může nedocházet?“ zeptal jsem se. „Ježíši, kapitáne. Mně se to zdá docela jednoduché.“

„Ne, nedochází mi to,“ opakoval Connor.

A pak opět zazvonil telefon. Tentokrát to bylo pro mě.

„Poručík Smith? Tady Louise Cerberová. Jsem tak ráda, že jsem vás sehnala.“

Nepoznal jsem její jméno. Řekl jsem jenom: „Ano?“

„Protože zítra je sobota, tak jsem si myslela, že byste mohl mít čas podívat se na dům.“

Pak jsem si vzpomněl, kdo to je. Před měsícem jsem se šel s agentem realitní kanceláře dívat na domy. Michelle roste, chtěl jsem ji dostat na čerstvý vzduch. Získat pro ni aspoň kousek zahrádky, pokud to půjde. Pěkně mě to otrávilo. I s poklesem cen nemovitostí stály nejmenší domy Čtyři sta až pět set tisíc. Ze svého platu jsem si to prostě nemohl dovolit.

„Mám totiž mimořádnou nabídku,“ řekla, „a tak jsem si vzpomněla na vás a vaše děvčátko. Jde o domek v Palms – velmi malý – ale je to rohový pozemek a má kouzelnou zahrádku. Květiny a pěkný trávník. Chtějí za něj tři sta tisíc. Ale hlavně, proč jsem si na vás vzpomněla. Ten prodávající je ochoten dát to celé na splátky. Myslím, že byste to mohl dostat za velmi nízkou počáteční sumu. Chcete ho vidět?“

„Kdo to prodává?“ zeptal jsem se.

„Vlastně ani nevím. Je to zvláštní situace. Dům patří staré ženě, která odešla do domova pro přestárlé, a její syn, který bydlí v Topeka, ho chce prodat, ale chce stálý příjem místo okamžitého prodeje. Majetek ještě není formálně na prodej, ale já vím, že ten muž o tom uvažuje. Kdybyste mohl zítra přijít, třeba by to vyšlo. A zahrádka je kouzelná. Už tam vidím vaše děvčátko.“

Nyní se na mne díval Connor. Řekl jsem: „Slečno Gerberová, musel bych o tom víc vědět. Kdo to prodává, a tak dále.“

Z hlasují znělo překvapení. „Jé, myslela jsem si, že po tom skočíte. Taková příležitost se nenaskytne často. Nechcete se na to podívat?“

Connor se na mne díval, přikyvoval. Ústy naznačil, abych řekl ano.

„V každém případě vám zavolám,“ řekl jsem.

„V pořádku, poručíku.“ Z hlasu jí zaznívalo rozčarování. „Dejte mi vědět, prosím.“

„Udělám to.“

Zavěsil jsem.

„Co se to k čertu děje?“ zeptal jsem se. Protože to se nedalo přehlédnout. Byla nám oběma nabídnuta spousta peněz. Spousta peněz.

Connor zavrtěl hlavou. „Já nevím.“

„Má to co dělat s firmou MicroCon?“

„Nevím. Myslel jsem si, že MicroCon je malá společnost. To nedává smysl.“ Vypadal velice nesvůj. „Co přesně je MicroCon?“

Řekl jsem: „Myslím, že vím, koho se zeptat.“

30.

„MicroCon?“ zeptal se Ron Levine a zapálil si velký doutník. „Jistě, mohu vám říct o firmě MicroCon. Je to ošklivá historie.“

Seděli jsme v redakci organizace American Financial Network, kabelové televize, nacházející se u letiště. Okny Ronovy kanceláře jsem viděl bílé satelitní talíře na střeše přiléhající garáže. Ron bafal z doutníku a křenil se na nás. Byl finančním reportérem LA Times, než přešel sem, do studia. AFN byla jedna z mála televizních stanic, kde lidé před kamerou neměli napsaný scénář; museli vědět, o čem mluví, a Ron to věděl.

„MicroCon,“ začal, „byl vytvořen před pěti roky konsorciem amerických výrobců počítačů. Společnost měla vyvinout příští generaci litografů na výrobu počítačových čipů. V době, kdy MicroCon začal, se litografy v Americe vůbec nevyráběly – všichni výrobci byli vytlačeni dravým soupeřením Japonců v osmdesátých letech. MicroCon vyvinul novou technologii a vyráběl přístroje pro americké firmy. Oukej?“

„Oukej,“ přisvědčil jsem.

„Před dvěma roky byl MicroCon prodán firmě Darley-Higgins, manažérské společnosti v Georgii. Její další činnosti se hroutily; společnost se rozhodla prodat MicroCon, aby získala hotovost. Našla kupce ve firmě Akai Ceramics z Ósaky, která už vyráběla litografy v Japonsku. Akai měla spoustu peněz v hotovosti a byla ochotna zaplatit za americkou společnost vysokou cenu. Kongres se rozhodl prodej zakázat.“

„Proč?“

„Úpadek amerického obchodu začíná znepokojovat i kongres. Japonci nás už připravili o mnoho základních výrob – o ocel a stavbu lodí v šedesátých letech, o televizní a počítačové čipy v sedmdesátých, obráběcí stroje v osmdesátých. Jednoho dne se někdo probudí a uvědomí si, že tento průmysl je životně důležitý pro naši obranu. Ztratili jsme schopnost vyrábět součástky podstatné pro národní bezpečnost. Jsme zcela závislí na dodávkách z Japonska; kongres si tedy začal dělat starosti. Ale slyšel jsem, že nakonec prodej projde. Proč projde? Máte, mládenci, něco do činění s prodejem?“

„V jistém smyslu,“ pravil Connor.

„Máte kliku,“ zabafal Ron z doutníku. „Angažujete-li se nějak v prodeji Japoncům, je to jako narazit na ropu. Všichni zbohatnou. Řekl bych, že vy dva máte vyhlídku na nějaké pořádně velké dárky.“

Connor přikývl. „Moc velké.“

„O tom nepochybuji,“ pokračoval Ron. „Postarají se o vás: koupí vám dům nebo auto, zařídí vám levné splátky, nebo něco podobného.“

Zeptal jsem se: „Proč by to dělali?“

Ron se zasmál. „Proč jedí sushi? Je to způsob, jak dělají obchody.“

Connor se zeptal: „Ale není MicroCon malá ryba?“

„Jo, pěkně malá. Společnost má cenu sto milionů. Akai ji kupuje za sto padesát. A ještě navíc asi mají dalších dvacet milionů pro nynější hodnostáře firmy, možná deset jako honorář pro právníky, deset na honorář pro konzultanty rozptýlené kolem Washingtonu a deset milionů na různé dárky pro lidi jako vy. Takže celkově můžeme říct dvě stě milionů.“

Zeptal jsem se: „Dvě stě milionů za stomilionovou společnost? Proč platí víc, než jakou to má cenu?“

„Neplatí,“ odvětil Ron. „Pokud jde o ně, dostávají to levně.“

„Jak to?“

„Protože když ti patří stroje, které se používají k výrobě něčeho takového, jako jsou počítačové čipy, patří ti i další průmysl, který je na těchto součástkách závislý. MicroCon jim dá kontrolu nad americkým počítačovým průmyslem. A jako obvykle dovolíme, aby se to stalo. Stejně, jako jsme ztratili televizní průmysl a průmysl obráběcích strojů.“

„Co se stalo s televizním průmyslem?“ zeptal jsem se.

Mrkl na hodinky. „Po druhé světové válce byla Amerika první na světě ve výrobě televizí. Sedmadvacet amerických společností, jako Zenith, RCA, GE a Emerson, mělo značný technologický náskok před cizími výrobci. Americké společnosti měly úspěch všude na světě kromě Japonska. Na uzavřený japonský trh nemohly proniknout. Bylo jim řečeno, že když chtějí prodávat v Japonsku, musí dát licence na svou technologii japonským firmám. A nakonec to zdráhavě udělaly pod tlakem americké vlády, která si chtěla udržet Japonsko jako spojence proti Rusku. Oukej?“

„Oukej…“

„Prodávání licencí je špatný záměr. Znamená to, že Japonsko dostane naši technologii pro své vlastní použití a tak ho ztratíme jako vývozní trh. Pěkně brzy začalo Japonsko vyrábět levné černobílé televizory a vyvážet je do Ameriky – něco, co my v Japonsku nemůžeme dělat, jasné? V roce 1972 bylo šedesát procent prodaných černobílých televizorů v Americe z dovozu. V roce 1976 to už bylo sto procent. Ztratili jsme trh černobílých televizorů. Američtí pracovníci je už nevyrábějí. Ztratili jsme tato pracovní místa. Říkáme, že to nehraje roli; naše firmy přešly na barvu. Ale japonská vláda zahájí intenzivní program vývoje výroby barevných televizorů. Ještě jednou si Japonsko koupilo licenci naší technologie, vylepšilo ji na svém uzavřeném trhu a zaplavilo nás exportem. Ještě jednou vytlačil tento export americké firmy. Přesně stejná historie. V roce 1980 vyráběly barevné televizory ještě tři americké společnosti. V roce 1987 už jenom jedna, Zenith.“

„Ale japonské přijímače byly lepší a levnější,“ namítl jsem.

„Mohly být lepší,“ odpověděl Ron, „ale levnější byly jenom proto, že byly prodávány pod výrobní cenou, aby vymetly naši konkurenci. Říká se tomu dumping. Je to nezákonné podle našich i mezinárodních zákonů.“

„Tak proč jsme to nezarazili?“

„To je dobrá otázka. Zvláště proto, že dumping byl jenom jednou z mnoha nezákonných japonských tržních metod. Udržovali také pevné ceny; měli něco, čemu se říkalo Skupina desátého dne. Manažeři z Japonska se scházeli každých deset dnů v hotelu v Tokiu a určovali ceny v Americe. Protestovali jsme, ale scházeli se dál. Japonci také protlačovali distribuci svých výrobků tajnými dohodami. Tvrdí se, že Japonci zaplatili miliony ve zpětných platbách americkým distributorům, jako byl Sears. Dopouštěli se velkých celních podvodů. A zničili americký průmysl, který jim nedokázal konkurovat. Naše společnosti ovšem protestovaly a soudily se s nimi – u federálního soudu byly podány tucty žalob na japonské společnosti obviňující je z dumpingu, podvodů a porušení protimonopolního zákona. Případy dumpingu jsou obvykle ukončeny do roka. Ale naše vláda nepomáhala a Japonci dovedou šikovně zdržovat. Zaplatili miliony americkým lobbistům, aby se za ně přimlouvali. Když konečně po dvanácti letech došlo k procesu, byla bitva na trhu ukončena. A samozřejmě během celé té doby nemohly nikdy americké společnosti bojovat v Japonsku. Nemohly v Japonsku ani strčit nohu mezi dveře.“

„Říkáš, že Japonci převzali náš televizní průmysl nezákonně?“

Ron pokrčil rameny. „Nebylo by se jim to podařilo bez naší pomoci. Naše vláda se mazlila s Japonskem, které považovala za malou rozvíjející se zemi. A myslela si, že americký průmysl její pomoc nepotřebuje. V Americe vždycky existoval sklon k náladám namířeným proti podnikání. Ale americká vláda si nikdy neuvědomila, že u nás to není stejné jako v Japonsku. Když Sony vyvine walkmana, my neřekneme: ‚Pěkný výrobek. Teď musíte prodat licenci firmě GE a prodávat ho přes americký podnik.‘ Když hledají distributora, neřekneme jim: ‚Litujeme, ale americké obchody už mají smlouvy s americkými dodavateli. Budete muset u nás využít k distribuci americkou společnost.‘ Když chtějí něco patentovat, neřekneme jim: ‚Patent se udělí až za osm let, během této doby bude veřejně k dispozici, aby si naše firmy mohly přečíst, co jste vyvinuli, a bezplatně to okopírovaly, takže v době, kdy bude patent udělen, už budou mít svou vlastní verzi vaší technologie.‘ Nic z toho neděláme. Japonsko tohle všechno dělá. Jejich trh je uzavřený. Náš je široce otevřený. Není to rovnocenné hřiště. Fakticky to vůbec není hřiště. Je to jednosměrná ulice.“

Na chvilku se odmlčel, pak pokračoval: „A teď už máme v této zemi poraženecké podnikatelské klima. Americké podniky dostaly na prdel v černobílých televizorech. Dostaly na prdel v barevných televizorech. Naše vláda jim odmítla pomoct v boji proti nezákonným japonským obchodním praktikám. Takže když Ampex vyvinul VCR, ani se nesnažil o jeho výrobu. Jenom prodal licenci do Japonska a šel dál. A brzy se zjistí, že americké firmy nedělají výzkum. Proč vyvíjet novou technologii, když vlastní vláda je tak nepřátelská k vynaloženému úsilí, že se nepodaří uvést ji na trh?“

„Není však americké podnikání slabé a špatně řízené?“

„To je standardní přístup,“ řekl Ron, „který propagují Japonci a jejich američtí mluvčí. Jenom v několika malých případech lidé prokoukli, jak jsou Japonci doopravdy neurvalí. Jako případ Houdaille. Znáte ho? Houdaille vyráběla obráběcí stroje a tvrdila, že v Japonsku se nedodržují její patenty a licence. Federální soudce poslal právníka firmy Houdaille do Japonska, aby sebral důkazy. Ale Japonci mu odmítli udělit vízum.“

„Ty žertuješ.“

„Je jim to fuk. Vědí, že nikdy nepřikročíme k odvetě. Když se případ firmy Houdaille dostal před Reaganovu administraci, neudělala nic. Tak přišla Houdaille o obráběcí stroje. Protože nikdo nemůže kontrovat výrobkům prodávaným pod cenou – proto se to dělá.“

„Neztrácejí se při tom peníze?“

„Nějakou dobu ano. Ale prodávají se miliony výrobků, takže lze vylepšit výrobní linky a snížit cenu. Za pár roků lze opravdu dělat výrobky za nižší cenu. Mezitím je konkurence vymetena a trh je pod kontrolou. Chápejte, Japonci uvažují strategicky – jde jim o zátah na dlouhou dobu, o to, jak budou věci vypadat za padesát let. Americká společnost musí dosahovat zisky každé tři měsíce, jinak budou členové správní rady a řídící pracovníci na ulici. Ale Japoncům na krátkodobém zisku vůbec nezáleží. Chtějí podíl na trhu. Obchod je pro ně jako vedení války. Získávání území. Vymetení konkurence. Získání kontroly trhu. A to dělají posledních třicet let.“

Nadechl se a pokračoval: „Tak Japonci prodávali pod cenou ocel, televizory, spotřební elektroniku, počítačové čipy, obráběcí stroje –a nikdo je nezarazil. A my jsme tato odvětví ztratili. Japonské podniky a japonská vláda se zaměřují na specifická odvětví, která převezmou. Jedno po druhém, rok po roce. Zatímco my sedíme na zadku a velkohubě řečníme o volném trhu. Ale volný trh nemá smysl, pokud to není také poctivý obchod. A na ten Japonci vůbec nevěří. Víte, existuje důvod, proč Japonci mají rádi Reagana. Pěkně nás během jeho prezidentování oškubali. Ve jménu volného trhu jsme jim podrželi.“

„Proč to Američané nechápou?“ zeptal jsem se.

Connor se zasmál. „Proč jedí hamburgry? Takoví prostě jsou, kóhai.“

Z redakce se ozval ženský hlas: „Je zde někdo, kdo se jmenuje Connor? Má tady telefon z hotelu Four Seasons.“

Connor mrkl na hodinky a vstal. „Promiňte.“ Odešel do redakce. Viděl jsem ho přes sklo, jak telefonuje a dělá si poznámky.

„Uvědom si,“ pokračoval Ron, „že to pořád trvá. Proč je japonská kamera levnější v New Yorku než v Tokiu? Převáží se přes půl světa, platí se dovozní clo a výdaje za distribuci, a ještě je lacinější? Jak je to možné? Turisté z Japonska kupují u nás vlastní výrobky, protože jsou levnější. Americké výrobky jsou přitom v Japonsku o sedmdesát procent dražší než u nás. Proč americká vláda nepřitvrdí? Nevím. Část odpovědi je tady.“

Ukázal na obrazovku ve své kanceláři; vybraně vyhlížející muž hovořil nad rychle ubíhajícím textem. Zvuk byl ztlumen. „Vidíš toho chlápka? To je David Rawlings. Profesor obchodu ve Stanfordu. Specialista na oblast Tichomoří. Je typický – zesil to, prosím. Mohl by povídat o firmě MicroCon.“

Otočil jsem knoflíkem na televizoru. Slyšel jsem Rawlingse: „…myslím, že americké přístupy jsou úplně nerozumné. Japonské podniky konec konců nabízejí Američanům práci, zatímco americké společnosti ji zavádějí jinam, berou ji vlastním lidem. Japonci nechápou čeho se stížnosti týkají.“

Ron si povzdechl. „Typické kydy,“ ulevil si.

Profesor Rawlings na obrazovce pokračoval: „Myslím, že Američané jsou trochu nevděční za pomoc, kterou naše země dostává od zahraničních investorů.“

Ron se zasmál. „Rawlings patří do skupiny, které říkáme líbači chryzantém. Akademičtí experti, kteří papouškují japonské propagandistické slogany. Nemají vlastně na výběr, protože ke své práci potřebují přístup do Japonska. Kdyby začali být kritičtí, jejich styky v Japonsku vyschnou. Dveře se jim zavřou. A v Americe Japonci zašeptají do jistých uší, že provinilci se nedá věřit, nebo že jeho názory jsou ‚zastaralé.‘ Nebo ještě něco horšího – že je rasista. Každý, kdo kritizuje Japonsko, je rasista. Velmi brzy ztrácí takový profesor pozvání k přednášce a práci konzultanta. Vědí, že se to stalo jejich kolegům, kteří vybočili z řady. Proto nedělají stejnou chybu.“

Connor se vrátil. Zeptal se: „Je kolem prodeje MicroConu něco nezákonného?“

„Jistě,“ odvětil Ron. „Záleží na tom, co se Washington rozhodne udělat. Akai Ceramics už má šedesát procent amerického trhu. MicroCon jim dá téměř monopol. Kdyby byla Akai americká firma, vláda by prodej zarazila na základě protimonopolního zákona. Protože však Akai není americká, prodej se tak bedlivě nezkoumá. Nakonec bude asi povolen.“

„Chceš říct, že japonská firma může mít v Americe monopol, a americká ne?“

„Tak to obvykle dnes dopadá. Americké zákony často pomáhají v prodeji našich podniků cizincům. Jako když firma Matsushita koupila Universal Studios. Universal byla na prodej léta. Několik amerických firem se ji snažilo koupit, ale nemohly. Westinghouse se o to snažila v roce 1980. Nešlo to; narušení protimonopolního zákona. RCA se snažila. Nešlo to; porušení střetu zájmů. Ale když přišla Matsushita, nebyly proti tomu vůbec žádné zákony. Nedávno se naše zákony změnily. Podle nynějších zákonů by RCA mohla Universal koupit. Ale tehdy ne. MicroCon je jenom poslední příklad bláznivých amerických předpisů.“

Zeptal jsem se: „A co říkají prodeji MicroConu americké počítačové firmy?“

„Nelíbí se jim to,“ odpověděl Ron. „Ale nepostavily se proti.“

„Proč ne?“

„Protože už mají toho omezování dost. Na čtyřicet procent našeho exportu se vztahují bezpečnostní předpisy. Naše vláda nedovolí našim počítačovým firmám prodávat ve východní Evropě. Studená válka skončila, ale předpisy pořád platí. Mezitím Japonci a Němci prodávají jako ztřeštění. Američané chtějí méně předpisů. Vidí tedy jakýkoliv pokus zarazit prodej MicroConu jako rušivý zásah vlády.“

Namítl jsem: „To mi pořád nedává smysl.“

„Souhlasím. Americké společnosti budou v příštích pár letech vyřízeny. Bude-li Japonsko jediným zdrojem zařízení na výrobu čipů, může tato zařízení americkým podnikům odepřít.“

„Udělalo by to?“

„Už to jednou udělalo. S iontovými implantátory a jinými zařízeními. Ale americké firmy se nedokáží sjednotit. Hašteří se mezi sebou. A Japonci zatím kupují firmy se špičkovou technologií – každých deset dnů jednu. Celých posledních šest let. Kuchají nás. Ale naše vláda tomu nevěnuje pozornost, protože máme Výbor pro zahraniční investice ve Spojených státech – VZISS – který sleduje prodej společností se špičkovou technologií. Jenže VZISS nikdy nic neudělá. Z posledních pěti set prodejů byl pouze jeden znemožněn. Prodává se podnik za podnikem a nikdo ve Washingtonu neřekne ani bú. Konečně senátor Morton se veřejně ozve a řekne ‚počkejte chvilku‘. Ale nikdo mu nenaslouchá.“

„Prodej tak jako tak projde?“

„To jsem dnes slyšel. Japonská mašinérie zaměřená na veřejnost tvrdě pracuje, vytváří příznivý ohlas. Jsou houževnatí. Jsou všude. Míním všude –“

Ozvalo se zaklepání na dveře a do místnosti strčila hlavu blondýna. „Je mi líto, že ruším, Rone, ale Keitha právě volal představitel NUK, japonské národní televize, v Los Angeles. Chce vědět, proč náš reportér pere do Japonska.“

Ron se zamračil. „Pere do Japonska? O čem to mluví?“

„Tvrdí, že náš reportér řekl do vysílání: „Ti zatracení Japonci začínají ovládat tuto zemi.“

„Nepřeháněj. Nikdo by to neřekl – do vysílání. Kdo to měl říct?“

„Lenny. V New Yorku. Na pracovní verzi,“ prohlásila.

Ron si poposedl. „No nazdar. Kontrolovala jsi pásky?“

„Jo. Teď je projíždějí v hlavním řídícím středisku. Ale předpokládám, že je to pravda.“

„K čertu.“

Zeptal jsem se. „Co je to pracovní verze?“

„Naše zdroje ze satelitu. Získáváme každý den šoty z Washingtonu a New Yorku a přehráváme je. Je tam vždycky minuta před a po, které se nevysílají. Vystřihneme to, ale syrový přenos může být zachycen kýmkoliv se satelitní anténou, když bude chtít lovit náš signál. A lidi to dělají. Varujeme nezkušené, aby si dali pozor na to, co dělají před kamerou. Ale loni si Louise rozepjala blůzu a strkala si za výstřih mikrofon – telefonovali nám z celé země.“

Ronův telefon zazvonil. Chvilku poslouchal, pak řekl: „Dobrá, rozumím.“ A zavěsil. „Zkontrolovali pásku. Lenny mluvil na kameru před vysíláním a řekl Louise: ‚Ti zatracení Japonci budou vlastnit tuto zemi, pokud nezmoudříme.‘ Nevysílalo se to, ale řekl to.“ Zavrtěl zklamaně hlavou. „Chlápek z NUK ví, že jsme to nevysílali?“

„Jo. Ale říká, že se to dá chytit, a na základě toho protestuje.“

„Sakra,“ ulevil si Ron. „Oni tedy dokonce sledují naši pracovní verzi. Co chce Keith udělat?“

„Keith říká, že už toho má dost, aby pořád varoval začátečníky z New Yorku. Chce, abys to vyřídil ty.“

„Chce, abych zavolal chlápka z NUK?“

„Říká, abys rozhodl sám, ale máme s NMK ujednání o půlhodinovém pořadu, který jim denně posíláme, a nechce to riskovat. Myslí si, že by ses měl omluvit.“

Ron si povzdechl. „Musím se teď omlouvat za něco, co se ani nevysílalo. Zatraceně.“ Podíval se na nás. „Mládenci, musím jít. Chtěli jste ještě něco?“

„Ne,“ odpověděl jsem. „Hodně štěstí.“

„Poslouchejte,“ rozohnil se Ron, „my všichni potřebujeme hodně štěstí. Víte, že NUK začíná s kapitálem miliardy dolarů Síť zpráv ze světa. Rozdají si to po celém světě s CNN Teda Turnera. A podle toho, jak to dopadlo v minulosti…“ Pokrčil rameny. „Rozlučme se s americkými sdělovacími prostředky.“

Když jsme odcházeli, slyšel jsem Rona telefonovat. „Pan Kasaka? Tady je Ron Levine z AFN. Ano, pane. Ano, pane Kasako. Pane, chtěl jsem vyjádřit svou účast a hluboké politování nad tím, co náš reportér řekl v satelitním –“

Zavřeli jsme dveře a odcházeli.

„Kam teď?“ zeptal jsem se.

31.

Four Seasons hotel je vyhledáván hvězdami a politiky a má nádherný vstup, ale my jsme zaparkovali za rohem, vedle služebního vchodu. U rampy byl přistaven velký náklaďák z mlékárny a zaměstnanci kuchyně vykládali krabice mléka. Čekali jsme tam pět minut. Connor mrkl na hodinky.

„Proč jsme tady?“ zeptal jsem se.

„Abychom vyhověli usnesení Nejvyššího soudu, kóhai.“

Na rampu vyšla žena v pracovních šatech, rozhlédla se a zamávala. Connor jí odpověděl rovněž zamáváním. Zmizela. Connor vytáhl peněženku a z ní dvě dvacetidolarovky.

„Jedna z prvních věcí, které jsem se jako detektiv naučil,“ vysvětloval, „je, že zaměstnanci hotelu můžou být hodně prospěšní. Zvláště proto, že policii svazuje nyní tolik omezení. Nemůžeme jít do hotelového pokoje bez povolení k prohlídce. Kdybychom šli, cokoliv bychom našli, by nebylo přípustné jako důkaz, je to tak?“

„Je to tak.“

„Ale pokojské tam jít můžou. Uklízečky, zřízenci pečující o oděvy hostů a opraváři tam můžou vstoupit.“

„To jsou věci.“

„Tak jsem se naučil udržovat známosti ve všech velkých hotelích.“ Otevřel dveře. „Nebude to dlouho trvat.“

Šel k rampě a čekal. Vyklepával jsem rytmus prsty do volantu. Vzpomněl jsem si na slova:

Teď už bych řek, láska moje krásná je jak ohňostroje.

Na rampu vyšla pokojská v uniformě a krátce s Connorem hovořila. Zapisoval si. Měla v dlani něco zlatého. Nedotkl se toho, jen si to prohlédl a přikývl. Dala si to do kapsy. Pak jí dal peníze. Odešla.

Nervozitou bolest sílí. Z velké lásky člověk šílí. Z tebe celý jsem bez sebe.

Na rampu vyšel hotelový zřízenec, který pečuje o oděvy hostů, s modrým pánským oblekem na ramínku. Connor se něco zeptal a muž se podíval na hodinky, než odpověděl. Connor se sehnul a zblízka si prohlédl spodní okraj saka. Rozevřel sako a prohlížel kalhoty na ramínku.

Muž odnesl první oblek a přinesl na rampu druhý. Ten byl modrý s tenkými proužky. Connor zopakoval prohlídku. Zdálo se, že na saku něco našel, pečlivě to smetl do igelitového sáčku. Pak muži poděkoval a vrátil se k autu.

Zeptal jsem se: „Kontrolujete senátora Roweho?“

„Kontroluji spoustu věcí,“ odpověděl. „Ale ano, senátora Roweho.“

„Jeho asistent měl včera v kapse bílé kalhotky. Cheryl však měla černé.“

„To je pravda. Myslím, že děláme pokroky.“

„Co to máte v sáčku?“

Vytáhl sáček a podržel ho proti světlu. Uviděl jsem uvnitř malá tmavá vlákna. „Vlákna z koberce, myslím. Tmavá jako koberec v konferenční místnosti firmy Nakamoto. Musím se zeptat v laboratoři, abych měl jistotu. Mezitím musíme vyřešit další problém. Nastartuj.“

„Kam jedeme?“

„Do podniku Darley-Higgins. To je firma, které patří MicroCon.“

32.

V hale vedle vrátnice upevňoval nějaký muž na stěnu velká zlatá písmena: DARLEY-HIGGINS INC. Pod nimi stálo trochu menším písmem NEJLEPŠÍ MANAGER. Další muži pokládali v chodbě koberec.

Ukázali jsme odznaky a chtěli mluvit s ředitelem Arthurem Greimanem.

Sekretářka měla jižanský přízvuk a zvednutý nos. „Pan Greiman má celý den schůzi. Očekává vás?“

„Přišli jsme kvůli prodeji MicroConu.“

„Potom chcete mluvit s panem Endersem, naším viceprezidentem pro publicitu. Ten má na starosti informace o prodeji MicroConu.“

„Dobrá,“ souhlasil Connor.

Sedli jsme si na pohovku. Na druhé straně haly seděla hezká žena v úzké sukni. V podpaží držela roli plánů. Muži tloukli kladivy. Poznamenal jsem: „Myslel jsem si, že společnost má finanční potíže. Proč dělají novou výzdobu?“

Connor pokrčil rameny.

Sekretářka brala telefon, přepínala hovory. „Darley-Higgins, chviličku, prosím. Darley-Higgins… Á, prosím, počkejte, senátore… Darley-Higgins, ano, děkuji…“

Sebral jsem se stolu brožurku. Byla to roční zpráva manažerské skupiny firmy s kancelářemi v Atlantě, Dallasu, Seattlu, San Francisku a v Los Angeles. Našel jsem fotografii Arthura Greimana. Vypadal šťastně a spokojen sám se sebou. V brožuře byl od něj také článek s titulem: „Závazek excelovat“.

Sekretářka řekla: „Pan Enders se vám bude hned věnovat.“

„Děkujeme,“ odvětil Connor.

Chvilku nato vešli do haly dva muži v tmavých oblecích. Žena s plány povstala a řekla: „Buďte zdráv, pane Greimane.“

„Nazdar, Beverly,“ odpověděl starší z nich. „Za chvilku se ti budu věnovat.“

Connor také vstal. Sekretářka okamžitě spustila: „Pane Greimane, tito pánové –“

„Chviličku,“ přerušil ji Greiman. Otočil se na svého společníka, který byl mladší, kolem třiceti. „Musíš to urovnat s Rogerem.“

Mladší muž vrtěl hlavou. „Nebude se mu to líbit.“

„Vím, že nebude. Ale přesto mu to řekni. Šest milionů čtyři sta tisíc jako přímá kompenzace pro CEO je minimum.“

„Ale Arthure –“

„Jen mu to řekni.“

„Řeknu, Arthure.“ Mladší muž si urovnal kravatu. Ztišil hlas. „Ale rada se může zdráhat zvednout tě nad šest, když zisky společnosti jsou tak nízké –“

„Nemluvíme o zisku. Mluvíme o kompenzacích. Ty nemají nic společného se ziskem. Rada musí přizpůsobit nynější úroveň platů řídících pracovníků. Když Roger nedokáže správní radu v tomto směru sjednotit, zruším březnové zasedání a budu žádat změny. Řekni mu tohle.“

„Dobrá, řeknu, Arthure, ale –“

„Jenom to udělej. Večer mi zavolej.“

„Dobře, Arthure.“

Potřásli si rukama. Mladší muž nešťastně odcházel. Sekretářka spustila: „Pane Greimane, tito pánové –“

Greiman se otočil k nám. Connor začal: „Pane Greimane, rádi bychom s vámi chvilku hovořili o firmě MicroCon.“ A trochu se natočil a ukázal odznak.

Greiman vybuchl vzteky. „Ach, pro rány kristový. Ne znovu. To už je sakra obtěžování.“

„Obtěžování?“

„Jak byste tomu chtěli říkat? Měl jsem tady lidi ze Senátu, měl jsem tady F.B.I. Teď je tady městská policie. Nejsme žádní zločinci. Podnik nám patří a máme právo ho prodat. Kde je Louis?“

Sekretářka odvětila: „Pan Enders je na cestě.“

Connor řekl klidně: „Pane Greimane, lituji, že vás vyrušuji, jedinou otázku. Bude to jen chvilička.“

Greiman se na něj zachmuřeně díval. „Jakou otázku?“

„Kolik nabídek jste na MicroCon dostali?“

„Do toho vám nic není. Tak jako tak, naše ujednání s firmou Akai si vyhrazuje, že nemůžeme o prodeji vůbec veřejně hovořit.“

Connor se zeptal. „Bylo víc nabídek než jedna?“

„Podívejte se, máte-li otázky, promluvte si s Endersem. Já jsem zaneprázdněn.“ Otočil se k ženě s plány. „Beverly? Co pro mne máš?“

„Mám předělaný návrh zasedací místnosti, pane Greimane, a vzorky dlaždic do umývárny. Velmi pěkná šeď, myslím, že se vám bude líbit.“

„Dobře, dobře.“ Odváděl ji chodbou pryč.

Connor je pozoroval, jak odcházejí, a náhle se otočil k výtahu, „Pojď, kóhai. Půjdeme na čerstvý vzduch.“

33.

„Proč je důležité, jestli bylo víc nabídek?“ zeptal jsem se, když jsme byli zpátky v autě.

„Vracíme se k naší původní otázce,“ odpověděl. „Kdo by chtěl způsobit firmě Nakamoto nepříjemnosti? Víme, že prodej MicroConu má strategický význam. Proto se nelíbí kongresu. Ale to téměř jistě znamená, že se také nelíbí někomu jinému.“

„V Japonsku?“

„Přesně tak.“

„Kdo to bude vědět?“

„Akai.“

Japonská sekretářka se zahihňala, když uviděla Connorův odznak. Connor prohlásil: „Rádi bychom viděli pana Yoshidu.“ Yoshida byl ředitel společnosti.

„Počkejte chvilenku, prosím.“ Zvedla se a odspěchala, skoro běžela.

Akai Ceramics sídlila v pátém podlaží pěkného bloku kanceláří v El Segundu. Výzdoba byla skromná a měla technický ráz. Z přijímací části bylo vidět velký prostor, který nebyl oddělen příčkami: hodně kovových stolů a lidé u telefonů. Slyšeli jsme tiché klapání počítačů používaných jako psací stroje.

Rozhlédl jsem se po kanceláři. „Pěkně holá.“

„Samá práce,“ přikývl Connor. „V Japonsku nad přepychem ohrnují nos. Ten znamená, že člověk nebere věc vážně. Když byl starý pán Matsushita ředitelem třetí největší společnosti v Japonsku, používal normální leteckou linku mezi ředitelstvími v Ósace a Tokiu. Byl ředitelem padesátimiliardové společnosti. Ale neměl soukromý tryskáč.“

Jak jsme čekali, díval jsem se na pracovníky za stoly. Jen hrstka nich byli Japonci. Většinou to byli běloši. Všichni v modrých oblecích. Nebyly mezi nimi skoro žádné ženy.

„V Japonsku,“ řekl Connor, „když se společnosti nedaří, první věc, co se stane, je, že úředníci si sníží své platy. Cítí se zodpovědní za úspěch firmy a očekávají, že jejich příjmy vzrostou nebo klesnou stejně jako příjmy podniku.“

Sekretářka se vrátila a beze slova se posadila. Skoro okamžitě k nám přicházel Japonec v modrém obleku. Měl šedé vlasy, brýle s obroučkami z rohoviny a vážné vystupování. „Dobrý den. Jsem Yoshida.“

Connor nás představil. Všichni jsme se uklonili a vyměnili si vizitky. Pan Yoshida vzal každou navštívenku oběma rukama, pokaždé se formálně uklonil. Udělali jsme totéž. Všiml jsem si, že Connor s ním nemluví japonsky.

Yoshida nás zavedl do své kanceláře. Měla okna směrem k letišti. Zařízení bylo strohé.

„Dali byste si kávu, nebo čaj?“

„Ne, děkujeme,“ odpověděl Connor. „Přišli jsme sem oficiálně.“

„Rozumím.“ Pokynul, abychom si sedli.

„Rádi bychom s vámi mluvili o prodeji MicroConu.“

„Ach, ano. Nepříjemná záležitost. Ale nejsem si vědom, že se to týká policie.“

„Snad netýká,“ pravil Connor. „Můžete nám něco říci o prodeji, nebo je už smlouva uzavřena?“

Pan Yoshida vypadal překvapeně. „Uzavřena? Vůbec ne. Je to pořád velice otevřené a bylo od začátku. Přišel za námi pan Kobayashi, Představitel firmy Darley-Higgins v Tokiu, loni v září. To bylo poprvé, kdy jsme se dozvěděli, že je podnik na prodej. Upřímně řečeno, byli jsme překvapeni, že dochází k této nabídce. Vyjednávat jsme začali začátkem října. Pracovní skupiny expertů dosáhly zásadní dohody v polovině listopadu. Přistoupili jsme k závěrečné fázi vyjednávání – Ale potom kongres šestnáctého listopadu vyslovil námitky.“

Connor se zeptal: „Řekl jste, že jste byli překvapeni, že společnost byla nabídnuta k prodeji?“

„Ano, zajisté.“

„Pročpak?“

Pan Yoshida rozprostřel ruce na stole a mluvil pomalu. „Považovali jsme MicroCon za podnik, který patří vládě. Byl částečně financován ze zdrojů americké vlády. Třináct procent kapitálu, pokud se pamatuji. V Japonsku by to znamenalo, že je to firma, kterou vlastní vláda. Takže jsme byli přirozeně opatrní, když jsme začali vyjednávat. Nechceme nikoho urazit. Ale od našich představitelů ve Washingtonu jsme dostali ujištění, že vůči prodeji nebudou námitky.“

„Rozumím.“

„Teď se však přece jenom objevily potíže, jak jsme se obávali. Myslím, že jsme se stali pro Američany exemplárním případem. Někteří lidé ve Washingtonu jsou zneklidněni. Nám je to nepříjemné.“

„Neočekávali jste, že Washington bude mít námitky?“

Pan Yoshida pokrčil ostýchavě rameny. „Tyto dvě země jsou různé. V Japonsku víme, co můžeme čekat. Tady se vždy najde jednotlivec, který může mít jiný názor, a řekne ho. Akai Ceramics nechce vyvolávat rozruch. Je to nyní trapná situace.“

Connor se sympatií přikyvoval. „To zní, jako byste se chtěli stáhnout.“

„Mnozí z vedení doma mě kritizují, že nevím, co se stane. Ale říkám jim, že je nemožné to vědět. Washington nemá pevnou politiku. Ta se mění každý den, podle různého politikaření.“ Usmál se a dodal. „Nebo bych řekl, nám se to tak jeví.“

„Ale očekáváte, že prodej se uskuteční?“

„To nemohu tvrdit. Možná bude kritika z Washingtonu moc velká. A víte, že vláda v Tokiu chce být přítelem Ameriky. Tlačí na obchod, nedělat koupě, které Ameriku zneklidňují. Rockefeller Center a Universal Studios, tyto koupě, které nám působí kritiku. Říkají nám, abychom byli yojinbukai. To znamená…“

„Diskrétní,“ řekl Connor.

„Opatrní. Ano. Obezřetní.“ Pohlédl na Connora. „Mluvíte japonsky?“

„Trošku.“

Yoshida přikývl. Zdálo se, že chviličku uvažuje o tom, že by mohl přejít na japonštinu, ale neudělal to. „Přejeme si udržovat přátelské vztahy. Cítíme, že tato kritika, které se nám dostává, není spravedlivá. Společnost Darley-Higgins má hodně finančních těžkostí. Snad špatné řízení, snad nějaký jiný důvod. To nemohu tvrdit. Ale to není naše vina. Za to nejsme zodpovědní. A nesnažili jsme se MicroCon získat. Byl nám nabídnut. Teď jsme kritizováni za snahu pomáhat.“ Povzdechl si.

Na letišti odstartovalo velké tryskové letadlo. Okna se rozdrnčela.

Connor se zeptal: „A další zájemci o MicroCon? Kdy odpadli?“

Pan Yoshida se zamračil. „Nebyli žádní jiní zájemci. Podnik byl nabídnut soukromě. Darley-Higgins si nepřáli, aby se vědělo o jejich finančních potížích. Tak jsme s nimi spolupracovali. Ale nyní… tisk fakta o nás překrucuje. Cítíme se… kega o shita. Zraněni?“

„Ano.“

Pokrčil rameny. „Tak se cítím. Doufám, že rozumíte mé špatné angličtině.“

Nastala odmlka. Fakticky celou minutu, nebo tak, nikdo nic neřekl. Connor seděl proti Yoshidovi. Já vedle Connora. Odstartoval další tryskový letoun a okna se zase roztřásla. Stále nikdo nepromluvil. Yoshida si dlouze povzdechl. Connor přikývl. Yoshida si poposedl a založil si ruce přes břicho. Connor si povzdechl a odkašlal. Yoshida vzdychl. Zdálo se, že jsou oba plně soustředěni. Něco se dělo, ale nebylo mi jasné co. Dospěl jsem k závěru, že to musí být komunikace beze slov.

Konečně Yoshida pravil: „Kapitáne, nepřeji si žádné nedorozumění. Akai Ceramics je ctihodná společnost. Nemáme žádný podíl v nijakých… komplikacích, které se vyskytly. Naše postavení je těžké. Ale budu vám nápomocen, jak to jen půjde.“

Connor odvětil: „Jsem za to vděčný.“

„Není vůbec zač.“

Pak se Yoshida zvedl. Connor se zvedl. Já jsem se zvedl. Všichni jsme se uklonili a potom si všichni potřásli rukama.

„Prosím, nerozpakujte obrátit se na mě opět, pokud mohu býti nápomocen.“

„Děkuji vám,“ odpověděl Connor.

Yoshida nás vedl ke dveřím kanceláře. Opět jsme se uklonili a on otevřel dveře.

Za nimi stál Američan svěží tváře, kolem čtyřicítky. Poznal jsem ho okamžitě. Byl to blonďák, který byl v noci v autě se senátorem Rowem. Muž, který se nepředstavil.

„Ach, Richmond-san,“ začal Yoshida. „To je štěstí, že jste tady. Tito pánové se vyptávají na MicroCon baishu.“ Otočil se k nám. „Snad byste si rádi pohovořili s panem Richmondem. Jeho angličtina je mnohem lepší než moje. Může vám uvést víc podrobností, které si budete Přát vědět.“

„Bob Richmond. Myers, Lawson a Richmond.“ Pevně nám stiskl ruku. Byl opálený a vypadalo to, že hraje často tenis. Vesele se za smál. „Svět je malý, že ano?“

Connor a já jsme se představili. Zeptal jsem se: „Dostal se senátor Rowe domů v pořádku?“

„Ó ano, díky za pomoc.“ Usmál se. „Nechci ani pomyslet, jak se dnes cítí. Ale tuším, že to není poprvé.“ Pohupoval se dopředu a dozadu na špičkách jako hráč tenisu, který čeká na podání. Vypadal mírně ustaraně. „Musím říci, že vy dva jste poslední, které bych zde kdy čekal. Je tu něco, co bych měl vědět? Zastupuji firmu Akai při jednáních o MicroConu.“

„Ne,“ odvětil Connor mírně. „Jenom zjišťujeme pozadí pro celkový obraz.“

„Má to něco společného s tím, co se stalo včera večer v budově firmy Nakamoto?“

Connor pravil: „Ve skutečnosti ne. Jde jenom o pozadí.“

„Pokud chcete, můžeme si promluvit v konferenční místnosti.“

„Naneštěstí,“ prohlásil Connor, „máme už zpoždění na další schůzku. Ale snad bychom si mohli promluvit později.“

„No jasně. Velice rád. Budu v kanceláři asi za hodinu.“ Dal nám svou vizitku.

„To je prima,“ řekl Connor.

Ale Richmonda, zdálo se, ještě něco hnětlo. Šel s námi k výtahu. „Pan Yoshida je ze staré školy. Jsem si jist, že byl zdvořilý. Ale můžu vám prozradit, že je rozzuřen tím, co se děje kolem MicroConu. Má spoustu nepříjemností s Akai Tokio. A je to velmi nespravedlivé. Washington ho opravdu převezl. Ujistili ho, že nebudou mít proti prodeji námitky, a pak mu Morton podrazil nohy.“

Connor se zeptal: „Tak se to stalo?“

„O tom není pochyb. Nevím, co má Johny Morton za problém, ale v této záležitosti se dopustil levárny. Splnili jsme všechny potřebné náležitosti. VZISS neměla žádné námitky ještě dlouho poté, co se vyjednávání uzavřelo. Takhle se obchod nedá dělat. Doufám, že John se vzpamatuje a nechá to projít. Protože v této chvíli to vyhlíží pořádně rasisticky.“

„Rasisticky? Opravdu?“

„Zajisté. Je to přesně jako případ firmy Fairchild. Pamatujete si to? Fujitsu se snažila koupit Fairchild Semiconductor v šestaosmdesátém, ale kongres prodej zarazil a řekl, že to ohrožuje národní bezpečnost. Kongres nechtěl prodat firmu Fairchild cizí společnosti. O dva roky později byl Fairchild prodán francouzské společnosti a tentokrát vláda ani nepípla. Zjevně byl v pořádku prodej cizí firmě – jenom ne japonské. Řekl bych, že je to rasistická politika, čistě a jednoduše.“ Přišli jsme k výtahu. „V každém případě mi zavolejte. Udělám si pro vás čas.“

„Děkuji vám,“ řekl Connor.

Nastoupili jsme do výtahu. Dveře se zavřely. „Idiot,“ prohlásil Connor.

34.

Jel jsem na sever směrem k Wilshire na schůzku se senátorem Mortonem.

„Proč je idiot?“ zeptal jsem se.

„Bob Richmond pracoval do loňska jako asistent obchodního zmocněnce pro Japonsko. Jeho nadřízenou byla Amanda Mardenová. Zúčastnil se všech strategických zasedání americké vlády. Po roce otočil a začal pracovat pro Japonce, kteří mu teď platí pět set tisíc za rok plus prémie za zvládnutí této akce. A zaslouží si to, protože ví všechno, co je potřeba vědět.“

„Je to zákonné?“

„Jistě. Je to běžný postup. Dělají to všichni. Kdyby Richmond pracoval pro nějakou firmu se špičkovou technologií, jako je Microsoft, musel by podepsat závazek, že nebude pět let pracovat pro konkurenční podnik. Aby jim nemohl předat obchodní tajemství. Ale naše vláda nemá tak striktní předpisy.“

„Proč je idiot?“

„Ty řeči o rasismu.“ Connor zafrkal. „Ví o tom víc. Richmond ví přesně, co se stalo při prodeji firmy Fairchild. Nemělo to nic společného s rasismem.“

„Nemělo?“

„A Richmond ví ještě další věc; Japonci jsou největší rasisti na světě.“

„Doopravdy?“

„Absolutně. Fakticky, když japonští diplomati –“

Telefon v autě zazvonil. Stiskl jsem tlačítko reproduktoru a ohlásil se. „Poručík Smith.“

Z reproduktoru se ozval mužský hlas: „Pane bože, konečně. Kde jste k čertu vězeli? Chci se jít vyspat.“

Poznal jsem hlas; Fred Hoffmann, který měl včera v noci službu.

Connor řekl: „Díky, žes nás zavolal, Frede.“

„Cos tedy chtěl?“

„No, rád bych věděl, jak to bylo s telefonními hovory v případu firmy Nakamoto.“

„Ty a všichni ostatní v tomhle městě,“ rozčiloval se Hoffmann. „Policejní oddělení mám kvůli tomu za zadkem. Jim Olson se prakticky utábořil na mém stole, prohlíží záznamy. I když to tehdy byla jenom rutina.“

„Kdybys mi jenom zopakoval, co se stalo…“

„Jistě. Jako první jsem dostal zprávu z Metra. To bylo původní telefonické oznámení. V Metru si nebyli jisti, co to znamená, protože volající měl asijský přízvuk a zdál se zmatený. Nebo možná zdrogovaný. Pořád mluvil o ‚problémech s odstraněním těla‘. Nebylo jim jasné, o čem mluví. V každém případě jsem tam poslal kolem osmi třiceti černobílý hlídkový vůz.

Potom, když potvrdili vraždu, pověřil jsem tím Toma Grahama a Roddyho Merina – za což jsem později schytal všecky možné průsery.“

„No jo.“

„Byli prostě právě na řadě, sakra. Víš, že máme při přidělování úkolů dodržovat přesný sled. Abychom nebyli obviněni, že dáváme někomu přednost. To je rozkaz. Jenom jsem ho plnil.“

„No jo.“

„No dobře. Potom volal v devět Graham, že na místě jsou potíže, že žádají prostředníka Speciálních služeb. Zase jsem se podíval na seznam. Pete Smith měl službu na telefonu. Tak jsem dal Grahamovi jeho domácí číslo. A tuším, že tě zavolal, Pete.“

„Ano,“ přisvědčil jsem. „Zavolal.“

„V pořádku,“ řekl Connor. „Co se stalo dál?“

„Asi dvě minuty po Grahamovi snad v devět nula pět, volal někdo s přízvukem. Řekl bych, že to vypadalo jako asijský přízvuk, ale nevím to určitě. A ten chlápek řekl, že jménem firmy Nakamoto žádá, aby byl na případ přidělen kapitán Connor.“

„Volající se nepředstavil?“

„Představil se. Přinutil jsem ho. A zapsal si jeho jméno. Koichi Nishi.“

„A byl z firmy Nakamoto?“

„To mi řekl. Já tam jenom sedím u telefonu, co já sakra vím. No a dnes ráno Nakamoto formálně protestovala proti faktu, že byl na případ určen Connor, a řekli, že nezaměstnávají nikoho jménem Koichi Nishi. Tvrdili, že je to všecko výmysl. Ale bylo to tak, někdo volal. Nevymýšlím si to.“

„Jsem si jist, že ne,“ pravil Connor. „Říkáš, že volající měl přízvuk?“

„Jo. Jeho angličtina byla dost dobrá, skoro perfektní, ale mluvil trochu s přízvukem. Jediná věc, která se mi zdála divná, byla, že toho o tobě asi sakra hodně ví.“

„Ale?“

„Jo. Nejdřív se mě zeptal, jestli znám tvé telefonní číslo, že mi ho jinak dá on. Řekl jsem, že ho znám. Nepotřebuju snad nějakého Japonce, aby mi říkal čísla lidí od policie. Potom řekl, víte, kapitán Connor nebere vždycky telefon. Pošlete tam pro jistotu někoho, ať ho vyzvedne.“

„Zajímavé,“ poznamenal Connor.

„Tak jsem zavolal Petemu Smithovi a řekl jsem, aby tam zajel a vyzvedl tě. A to je všecko, co vím. Teda všecko, co by se snad mohlo týkat nějakého politického problému, který mají ve společnosti Nakamoto. Věděl jsem, že Graham byl naštvaný. Došlo mi, že i jiní lidé byli naštvaní. A všichni vědí, že Connor má speciální vztahy s japonskou komunitou, tak jsem tomu přání vyhověl. A teď se na mě snášejí všecky ty průsery. To mi sakra nejde na rozum.“

„Řekni mi o těch průserech,“ žádal Connor.

„Začalo to asi v jedenáct večer, když mi zavolal šéf kvůli Grahamovi. Proč jsem ho poslal. Řekl jsem mu proč. Ale byl pořád naštvaný. Potom, na konci služby, asi v pět ráno, začal frmol, jak se tam dostal Connor. Jak se to stalo, proč se to stalo. A pak byl ráno ten článek v LA Times a všechny ty kecy o rasismu policie. Nevím, kam se vrtnout. Pořád vysvětluju, že jsem postupoval správně. Podle předpisů. Nikdo to nebere. Ale je to pravda.“

„Jsem si jist, že je,“ prohlásil Connor. „Ještě jedna věc, Frede. Poslechl sis vůbec původní telefonát, který přišel do Metra?“

„To víš že jo, kruci. Slyšel jsem ho před hodinou. Proč?“

„Zněl ten hlas jako pan Nishi?“

Hoffmann se zasmál. „Bůh suď. Kdo ví, kapitáne. Možná. Ptáš se, jestli jeden asijský hlas zní jako druhý asijský hlas, který jsem slyšel dřív. Čestně, já nevím. Ten první hlas zněl pořádně zmateně. Možná byl ten chlap v šoku. Možná zdrogovaný. Nejsem si jistý. Všecko, co vím, je, že ať byl pan Nishi ve skutečnosti kdokoliv, věděl toho o tobě sakra moc.“

„No, to mi hodně pomohlo. Běž si odpočinout.“ Connor mu poděkoval a zavěsil. Vyjel jsem z dálnice a směřoval k Wilshire, k našemu Setkání se senátorem Mortonem.

35.

„Dobrá, senátore, dívejte se sem, prosím… trochu víc… to je ono, to je hodně silné, hodně chlapské, moc se mi to líbí. Ano. Zatraceně dobré. Teď budu potřebovat tři minuty, prosím.“ Režisér, nervózní muž oblečený v letecké bundě a baseballové čepičce, sešplhal od kamery a s britským přízvukem úsečně rozkazoval. „Jerry, přines sem zástěnu – slunce je moc jasné. A můžeme udělat něco s jeho očima? Potřebuji trochu vyplnit oči, prosím. Ellen? Podívej se, jak se mu leskne pravé rameno. Zastiň to, lásko. Narovnej mu límec. Je vidět mikrofon na vázance. A nevidím šedé vlasy. Zvýrazněte to. A srovnejte koberec, aby nezakopl, když půjde, lidi. Prosím. Tak pojďme. Ztrácíme rozkošné světlo.“

Connor a já jsme stáli stranou s roztomilou asistentkou produkce jménem Debbie, která držela na prsou velký notes a řekla významně: „Režisér je Edgar Lynn.“

„Měli bychom znát jeho jméno?“ zeptal se Connor.

„Je daleko nejdražší a daleko nejvyhledávanější režisér na světě. Je to velký umělec. Edgar natočil fantastickou reklamu na počítače Apple v roce 1984 a… ach, spoustu dalších. A režíroval také známé filmy. Edgar je prostě špička.“ Odmlčela se. „A ne moc blázen. Doopravdy.“

Proti kameře trpělivě stál senátor John Morton, zatímco čtyři lidé mu upravovali kravatu, sako, vlasy, make-up. Morton měl na sobě oblek. Stál pod stromem a v pozadí bylo golfové hřiště a mrakodrapy v Beverly Hills. Filmaři natáhli na zem koberec, aby po něm kráčel ke kameře.

Zeptal jsem se: „A jaký je senátor?“

Debbie přikývla. „Docela dobrý. Myslím, že na to má.“

Connor se zeptal. „Myslíte stát se prezidentem?“

„Jo. Obzvlášť, když mu Edgar přidá na kouzle. Teda, na rovinu, senátor Morton není zrovna Mel Gibson, víte co mám na mysli? Má velký nos, je trošku plešatý a ty pihy jsou problém, protože se na snímku moc zvýrazní. Odvádějí pozornost od očí. A oči jsou to, co kandidáta prodává.“

„Tak oči,“ poznamenal Connor.

„No jo. Lidi jsou voleni kvůli očím.“ Pokrčila rameny, jako by to bylo obecně známo. „Ale když se senátor svěří do Edgarových rukou… Edgar je velký umělec. Může dosáhnout, aby se stal prezidentem.“

Edgar Lynn přešel kolem nás, dohadoval se s kameramanem. „Krucinál, vyčisti mu ty pytle pod očima. A vylepši bradu. Zpevni ji nahoře a dolů dej výraznou tmavou.“

„Dobrá,“ přisvědčil kameraman.

Asistentka produkce se omluvila, tak jsme čekali a pozorovali natáčení. Senátor Morton byl ještě dost daleko a upravovali ho maskéři a kostyméři.

„Pan Connor? Pan Smith?“ Otočil jsem se. Vedle nás stál mladý muž v modrém obleku s jemným proužkem. Vypadal jako zaměstnanec senátu: pěkně oblečený, pozorný, zdvořilý. „Jsem Bob Woodson. Ze senátorovy kanceláře. Děkuji vám, že jste přišli.“

„Není vůbec zač,“ odvětil Connor.

„Vím, že senátor s vámi chce mluvil,“ pravil Woodson. „Lituji, zdá se, že se to protahuje. Natáčení mělo skončit v jednu.“ Mrkl na hodinky… Řekl bych, že to ještě potrvá. Ale vím, že senátor s vámi chce mluvit.“

Connor se zeptal: „Víte o čem?“

Někdo zakřičel: „Zkouška! Zkouška zvuku a kamery, prosím!“

Chumel kolem senátora Mortona zmizel a Woodson přenesl svůj zájem na kameru.

Edgar Lynn se díval skrz čočky. „Ještě pořád tam není dost šedé. Ellen? Musíš přidat do vlasů šedou. Teď to není vidět.“

Woodson zašeptl: „Doufám, že nebude vypadat moc staře.“

Asistentka produkce vysvětlovala: „Je to jenom pro záběr. Není to vidět, tak přidáme šedou. Podívejte, Ellen jí dává jenom na spánky. Přidá mu to na vznešenosti.“

„Nechci, aby vypadal staře. Zvlášť když je unaven, vypadá někdy staře.“

„Nedělejte si starosti,“ řekla asistentka.

„Už je to v pořádku,“ prohlásil Lynn. „Už to stačí. Senátore? Zkusíme si to celé?“

Senátor Morton se zeptal: „Kde to začíná?“

„Proslov?“

Skriptka napověděla: „Snad jste, jako já…“

Edgar Lynn řekl: „Máte pravdu. Začínáme tím, že se otočíte ke kameře, nasadíte velice silný, velice přímý mužný výraz a začnete, ‚snad jste, jako já‘… Správně?“

„Oukej,“ souhlasil Morton.

„Pamatujte. Myslete mužně. Myslete silně. Myslete na to, že máte všechno pod kontrolou.“

Morton se ptal: „Můžeme to natočit?“

Woodson poznamenal: „Lynn ho určitě naštve.“

Edgar Lynn řekl: „V pořádku. Začněte točit zkoušku. Jedeme.“

Senátor Morton šel ke kameře. „Snad jste, jako já,“ začal, „v posledních letech zneklidněni postupným oslabováním našeho národního postavení. Amerika je pořád nejsilnější vojenskou mocností, ale naše bezpečnost je závislá na naší schopnosti bránit se vojensky a rovněž hospodářsky. A právě hospodářsky Amerika upadla. Jak moc? No, za poslední dvě vlády se z Ameriky, největšího věřitele, stal největší dlužník, kterého kdy svět viděl. Naše průmyslová odvětví zaostala za zbytkem světa. Naši pracující jsou hůře připravováni na svou profesi než pracující v jiných zemích. Naši investoři vyžadují krátkodobý zisk a ochromují schopnost našich průmyslových odvětví plánovat pro budoucnost. Důsledkem toho je, že náš životní standard rychle klesá. Vyhlídka pro naše děti je neradostná.“

Connor zamumlal: „Někdo to skutečně říká.“

„A v této době národní krize,“ pokračoval Morton, „je mnoho Američanů znepokojeno rovněž něčím jiným. Jak klesá naše hospodářská moc, jsme zranitelní jiným druhem invaze. Mnoho Američanů se bojí, že se z nás může stát hospodářská kolonie Japonska nebo Evropy. Ale zvláště Japonska. Mnoho Američanů má pocit, že Japonci přebírají naše průmyslová odvětví, naše rekreační pozemky, a dokonce naše města.“ Udělal gesto ke golfovému hřišti s mrakodrapy v pozadí.

„A proto se někteří lidé bojí, že Japonsko má nyní v rukou moc utvářet a určovat budoucnost Ameriky.“

Morton se odmlčel. Vypadal, že přemýšlí.

„Jak oprávněné jsou tyto obavy o budoucnost Ameriky? Jak moc bychom se měli znepokojovat? Někteří lidé vám řeknou, že cizí investice jsou požehnáním, že našemu národu pomáhají. Jiní zastávají opačný názor a cítí, že prodáváme své drahocenné dědictví. Který názor je správný? Který by – který je – který – ach, do řiti! Jak je to dál?“

„Stop, stop,“ vykřikl Edgar Lynn. „Dejte si všichni pohov. Potřebuji pár věcí vyčistit, potom to můžeme udělat načisto. Velmi dobře, senátore. Líbilo se mi to.“

Skriptka napověděla. „Tak: ‚Kterému bychom měli věřit pro budoucnost Ameriky,‘ senátore.“

Senátor opakoval: „Kterému bychom měli věřit pro budoucnost –“ Zavrtěl hlavou. „Není divu, že si to nemůžu zapamatovat. Pojďme to změnit. Margie? Pojďme to změnit, prosím. Nevadí, přines mi text, změním to sám.“

„A chumel maskérů a garderobiérů se na něj zase vrhl, přihlazoval a načechrával ho. Woodson prohlásil: „Počkejte tady. Pokusím se pro vás získat pár minut.“

Stáli jsme vedle vrčícího skříňového vozu, z něhož vycházely elektrické kabely. Jakmile se k nám Morton přiblížil, přiběhli k němu dva asistenti s tlustými svazky výpisů z počítače. „Johne, měl by ses raději podívat na tohle.“

„Johne, měl bys raději uvážit tohle.“

Morton se zeptal: „Co je to?“

„Johne, to jsou nejnovější výsledky průzkumu veřejného mínění Gallupa a Fieldinga.“

„Johne, to je analýza s odkazy podle voličů v různých věkových skupinách.“

„No a?“

„Základní myšlenka, Johne, prezident má pravdu.“

„To mně neříkejte. Já kandiduji proti prezidentovi.“

„Ale Johne, on má pravdu o slovu Z. Nemůžeš ve svém televizním vystoupení říct slovo Z.“

„Nemůžu říct ‚zachování‘?“

„Nemůžeš to říct, Johne.“

„To znamená smrt, Johne.“

„Čísla to ukazují.“

„Chceš, abychom tě seznámili s čísly, Johne?“

„Ne,“ řekl Morton. Podíval se na Connora a na mne. „Hned budu u vás,“ řekl s úsměvem.

„Ale podívej se sem, Johne.“

„Je to úplně jasné, Johne. Zachování znamená snížení životní úrovně. Lidé už pociťují snížení životní úrovně. Už to nechtějí.“

„Ale to je chybné,“ odporoval Morton. „Tak to nefunguje.“

„Johne, ale to si voliči myslí.“

„Ale v tom se mýlí.“

„Johne, ty chceš zkrátka a dobře vychovávat voliče.“

„Ano, chci vychovávat voliče. Zachování není synonymum pro snížení životní úrovně. Je to synonymum pro větší bohatství, větší moc a svobodu. Jeho smyslem je nespokojit se s něčím menším. Smyslem je dělat všechny věci, které se dělají dnes – vytápět své domy, používat svá auta – a používat méně plynu a ropy. Musíme mít účinnější topení v domech, efektivnější auta na ulicích. Musíme mít čistší vzduch, lepší zdraví. Toho lze dosáhnout. Jiné země to dokázaly. Japonsko to dokázalo.“

„Johne, prosím.“

„Japonsko ne.“

„Během posledních dvaceti let,“ pokračoval Morton, „snížilo Japonsko energetickou cenu výrobků o šedesát procent. Amerika neudělala nic. Japonsko nyní může vyrábět zboží levněji než my, protože vložilo investice do energeticky úsporných technologií. Zachování umožňuje konkurovat. A my nejsme schopni konkurovat.“

„Fajn, Johne. Zachování a ještě statistika. Doopravdy nudné.“

„Nikoho to nezajímá, Johne.“

„Američany to zajímá,“ tvrdil Morton.

„Johne, absolutně je to nezajímá.“

„A nebudou to poslouchat. Podívej se, Johne. Máme tady věkové závislosti obzvláště mezi skupinami přes pětapadesát, což je nejstálejší blok voličů, ti jsou v této otázce zcela zajedno. Nechtějí poklesy. Nechtějí zachování. Starší obyvatelé Ameriky to nechtějí.“

„Ale starší lidé mají děti a vnoučata. Musí se zajímat o budoucnost.“

„Starší lidé na ni serou, Johne. Je to tady černé na bílém. Myslí si, že se děti o ně nestarají, a mají pravdu. Tak jim nezáleží na dětech. Je to tak prosté.“

„Ale děti určitě –“

„Děti nevolí, Johne.“

„Prosím, Johne. Poslouchej nás.“

„Žádné zachování, Johne. Konkurenceschopnost, to ano, dívat se do budoucnosti, ano. Postavit se tváří v tvář problémům, ano. Nový duch, ano. Ale ne zachování. Jenom se podívej na čísla. Nedělej to.“

„Prosím.“

Morton svolil. „Budu o tom přemýšlet, chlapci.“

Zdálo se, že si oba asistenti uvědomili, že víc nedokáží. Zaklapli počítačové výpisy.

„Máme sem poslat Margie, aby to přepsala?“

„Ne. Přemýšlím o tom.“

„Možná by Margie měla jenom nastínit pár vět.“

„Ne.“

„Dobrá, Johne. Dobrá.“

„Víte,“ řekl Morton, když se měli k odchodu, „třeba jednou americký politik udělá to, co považuje za správné, místo toho, co mu říkají průzkumy. A bude to vyhlížet revolučně.“

Oba asistenti se otočili zpět. „Johne, přestaň. Jsi unavený.“

„Je to dlouhá cesta. Chápeme to.“

„Johne. V tomhle nám věř, máme čísla. Říkáme ti s pětadevadesáti procentními intervaly spolehlivosti, co lidé cítí.“

„Já vím zatraceně dobře, co cítí. Cítí frustraci. A já vím proč. Je to už patnáct let, co měli nějaké vedení.“

„Johne. Nechtěj, abychom ti to znovu opakovali. Žijeme ve dvacátém století. Vedení je schopnost říkat lidem, co chtějí slyšet.“

Odešli pryč.

Okamžitě přišel Woodson s přenosným telefonem. Začal mluvit, ale Morton ho gestem umlčel. „Teď ne, Bobe.“

„Senátore, myslím, že byste to měl vzít –“

„Teď ne.“

Woodson se stáhl. Morton mrkl na hodinky. „Vy jste pan Connor a pan Smith?“

„Ano,“ přisvědčil Connor.

„Pojďme se projít.“ Morton vykročil od filmového štábu směrem k pahorku nad golfovým hřištěm. Byl pátek. Nehrálo tam moc lidí. Zastavili jsme asi padesát metrů od štábu.

„Žádal jsem, abyste přišli,“ začal Morton, „protože jsem se dozvěděl, že jste pověřeni případem firmy Nakamoto.“

Chtěl jsem začít protestovat, že to není pravda, že případem byl pověřen Graham, když Connor prohlásil: „To je pravda, jsme.“

„Mám k tomu případu nějaké dotazy. Soudím, že už byl vyřešen?“

„Zdá se, že byl.“

„Vaše vyšetřování skončilo?“

„Prakticky ano,“ odpověděl Connor. „Vyšetřování je ukončeno.“

Morton přikývl. „Dozvěděl jsem se, že se dobře vyznáte v japonské komunitě, je to pravda? Jeden z vás dokonce žil v Japonsku?“

Connor se lehce uklonil.

„Vy jste ten, kdo dnes hrál golf s Hanadou a Asakou?“

„Jste dobře informován.“

„Mluvil jsem dnes ráno s panem Hanadou. Byli jsme ve styku už dřív, kvůli jiným věcem.“ Morton se náhle otočil. „Mám tento dotaz. Má záležitost firmy Nakamoto nějaký vztah k MicroConu?“

„Jak to myslíte?“ zeptal se Connor.

„Prodej MicroConu Japoncům přišel před finanční výbor Senátu, kterému předsedám. Výbor pro vědu a technologii, který musí vlastně prodej povolit, nás požádal o doporučení. Jak víte, prodej je kontroverzní. Je v zápisech, že jsem v minulosti byl proti tomuto prodeji. Z řady důvodů. Je vám to známo?“

„Ano,“ přisvědčil Connor.

„Mám s tím stále ještě potíže,“ pokračoval Morton. „Špičková technologie MicroConu byla vyvinuta částečně za peníze amerických daňových poplatníků. Jsem rozhořčen, že naši poplatníci by měli platit za vývoj, který se prodává Japoncům – a ti ho pak využívají ke konkurenci proti našim podnikům. Mám silný pocit, že bychom měli chránit svou kapacitu v oblastech špičkové techniky. Cítím, že bychom měli chránit své intelektuální zdroje. Cítím, že bychom měli omezit zahraniční investice v našich firmách a univerzitách. Ale zdá se, že jsem v tom sám. Nemůžu najít podporu v senátu ani v průmyslu. Obchod mi nepomůže. Představitelé obchodních kruhů mají strach, že naruším vyjednávání o rýži. Rýži. I Pentagon je v tom proti mně. A tak jsem přemýšlel nad tím, protože Nakamoto je mateřská společnost firmy Akai Ceramics, nemají-li události včerejšího večera nějaký vztah k navrhovanému prodeji.“

Odmlčel se. Napjatě se na nás díval. Jako by skoro čekal, že něco víme.

Connor prohlásil: „Nejsem si žádného spojení vědom.“

„Udělala Nakamoto k prosazení prodeje něco nečestného nebo nepatřičného?“

„Ne, aspoň pokud vím.“

„A vaše vyšetřování je formálně uzavřeno?“

„Ano.“

„Chci mít jenom jasno. Protože nechci zjistit, že jsem strčil ruku do krabice s hady, když ustoupím od svých námitek vůči prodeji. Dá se tvrdit, že večírek firmy Nakamoto byl pokusem získat odpůrce prodeje na svou stranu. Takže změna postoje může být problematická. V kongresu s takovou věcí může vzniknout spousta potíží.“

Connor se zeptal: „Vzdáváte se odporu proti prodeji?“

Přes trávník volal asistent. „Senátore? Už jsou na vás připraveni, pane.“

„No, víte,“ pokrčil Morton rameny, „jsem s touto záležitostí mimo hru. Nikdo s mým postojem vůči MicroConu nesouhlasí. Osobně si myslím, že je to druhý případ Fairchild. Ale když se tato bitva nedá vyhrát, tak si říkám, nepouštějme se do ní. Je ještě spousta dalších bitev, které se budou muset vybojovat.“ Napřímil se, uhladil si oblek.

„Senátore? Až budete hotov, pane.“ Potom dodal: „Mají obavy o světlo.“

„Mají obavy o světlo,“ zavrtěl Morton hlavou.

„Nebudeme vás zdržovat,“ řekl Connor.

„Zkrátka,“ pravil Morton, „chtěl jsem znát vaše závěry. Pochopil jsem to tak, že včerejší večer nemá s MicroConem nic společného. Ti, kterých se to týká, s ním nemají nic do činění. Nedočtu se příští měsíc, že se někdo potají snažil prosadit nebo zarazit prodej. Nic podobného.“

„Pokud vím, tak ne,“ prohlásil Connor.

„Pánové, děkuji vám, že jste přišli.“ Potřásl si s námi rukama a odcházel. Pak se vrátil. „Oceňuji, že s touto věcí zacházíte jako s důvěrnou. Protože musíme být opatrní. Jsme s Japonskem ve válce.“ Ušklíbl se. „Nepřítel naslouchá.“

„Ano,“ přisvědčil Connor. „A pamatujte na Pearl Harbor.“

„Bože, to také,“ Zavrtěl hlavou. Ztišil hlas, stal se jedním z mužstva. „Někteří kolegové říkají, že dříve nebo později budeme muset svrhnout další bombu. Myslí si, že to dojde až tak daleko.“ Usmál se. „Ale já to tak necítím. Obvykle ne.“

Stále s úsměvem se vydal k televizní osádce. Jak šel, přidávali se k němu lidé, nejdříve žena se změnami v proslovu, potom garderobiér, potom zvukař, který mu upravoval mikrofon a upevňoval baterie v pase, skriptka a maskérka, až se nakonec senátor ztratil z dohledu a zbyl jen chumel lidí chaoticky se pohybující po trávníku.

36.

„Líbí se mi,“ prohlásil jsem.

Jel jsem zpět do Hollywoodu. Budovy se ztrácely ve smogu.

„Proč by se ti neměl líbit? Je politik. Je to jeho práce, přimět tě, aby se ti líbil.“

„Pak svou práci odvádí dobře.“

„Velice dobře, myslím.“

Connor mlčky civěl z okna. Měl jsem pocit, že ho něco trápí.

Zeptal jsem se: „Nelíbilo se vám, co říkal pro televizi? Znělo to podobně, jak mluvíte vy.“

„Ano. To znělo.“

„Tak co se děje?“

„Nic,“ pravil Connor. „Jenom jsem přemýšlel o tom, co doopravdy řekl.“

„Zmínil se o případu Fairchild.“

„Samozřejmě. Morton zná velmi dobře skutečnou historii případu Fairchild.“

Chtěl jsem se ho zeptat, jak to bylo, ale on už mi to začal vyprávět.

„Slyšels někdy o Seymouru Crayovi? Dlouhá léta byl nejlepší návrhář superpočítačů na světě. Jeho výzkum dělal nejrychlejší počítače na světě. Japonci se ho snažili dohnat, ale prostě to nedokázali. Byl prostě příliš dobrý. Ale v polovině osmdesátých let se Japoncům podařilo prodejem čipů pod cenou vyřídit většinu jeho domácích dodavatelů. Takže Cray si musel objednávat své speciálně navržené čipy od japonských výrobců. V Americe nebyl nikdo, kdo by je vyrobil. A dodavatelé z Japonska měli záhadná zdržení. Jednou to trvalo rok, než dodali čipy, které si objednal – a během té doby jeho japonští konkurenti udělali velký pokrok. Vyvstala i otázka, zda mu neukradli novou technologii. Cray zuřil. Věděl, že ho ojebávají. Rozhodl se navázat styk s americkým výrobcem, vybral si tedy Fairchild Semiconductor, i když tato společnost byla finančně slabá, zdaleka ne nejlepší. Ale Japoncům už nemohl důvěřovat. Musel se spokojit s firmou Fairchild. Fairchild pro něj vyráběla čipy nové generace – a pak zjistil, že firma bude prodána společnosti Fujitsu. Jeho velkému konkurentu. Obavy z podobných případů a implikace národní bezpečnosti vedly kongres k tomu, že prodej firmě Fujitsu zakázal.“

„A potom?“

„No, zákaz prodeje finanční potíže firmy Fairchild nevyřešil. Měla pořád problémy. Nakonec musela být prodána. Ale koupila ji společnost Bull, francouzská firma, která nám v superpočítačích nekonkuruje. A proto kongres prodej povolil.“

„MicroCon je tedy druhý Fairchild?“

„Ano, v tom smyslu, že dá Japoncům monopol na životně důležitá zařízení pro výrobu čipů. Až budou mít monopol, můžou tato zařízení americkým výrobcům odepřít. Ale myslím –“

Vtom zazvonil telefon. Nechal jsem zapnutý reproduktor.

Byla to Lauren. Má bývalá žena.

„Petere?“

„Ahoj, Lauren,“ odvětil jsem.

„Petere, volám, abych ti řekla, že si vyzvednu Michelle dnes dřív.“ Hlas měla napjatý, formální.

„Opravdu? Myslel jsem, že si ji vůbec nevyzvedneš.“

„To jsem nikdy neřekla,“ odpověděla kvapně. „Samozřejmě si ji vyzvednu.“

„Dobrá, fajn,“ řekl jsem. „Mimochodem, kdo je Rick?“

Následovala odmlka. „Prosím tě. To je pod tvou úroveň, Petere.“

„Proč? Jsem jenom zvědavý. Michelle se o něm dnes ráno zmínila. Říkala, že má černý mercedes. Je to nový přítel?“

„Petere. Myslím si, že o to teď přece nejde.“

Zeptal jsem se: „A o co teď jde?“

„Nechytej mě za slova. Je to tak dost těžké. Volám, abych ti řekla, že ji musím vyzvednout dřív, protože ji beru k lékaři.“

„Proč? Z nachlazení je už venku.“

„Beru ji na vyšetření.“

„Kvůli čemu?“

„Na vyšetření.“

„Slyšel jsem tě. Ale –“

„Lékař, který ji bude prohlížet, je Robert Strauss. Je to expert, řekli mi. Ptala jsem se v kanceláři, kdo je na to nejlepší. Nevím, jak se to vyvine, ale chci, abys věděl, že si dělám starosti, zvláště kvůli tvé minulosti.“

„Lauren, o čem to mluvíš?“

„Mluvím o zneužívání dětí. Mluvím o sexuálním obtěžování.“

„Cože?“

„Nemůžu to nechat jen tak, právě teď. Víš, že jsi z toho byl v minulosti obviněn.“

Cítil jsem, jak se mi zvedá žaludek. Když vzájemný vztah zahořkne, vždycky zůstane nějaký zbytek odporu, nějaké ostrůvky trpkosti a hněvu – a také spousta osobních věcí, které člověk ví o druhém, které proti němu může použít. Pokud chce. Lauren to nikdy neudělala.

„Lauren, víš, že to obvinění bylo smyšlené. Víš o tom všechno. Už jsme byli v té době oddáni.“

„Vím jenom to, co jsi mi řekl.“ Hlas jí zněl teď vzdáleně, moralisticky, trochu sarkasticky. Byl to hlas žalobce.

„Lauren, proboha. To je směšné. Co se děje?“

„To není směšné. Mám svou odpovědnost jako matka.“

„No, proboha, nikdy dřív sis zvláštní starosti se svou odpovědností jako matka nedělala. A teď –“

„Je pravda, že mám důležitou práci,“ řekla ledovým tónem, „ale nikdy nebylo pochyb, že má dcera je na prvním místě. A já hluboce, hluboce lituji, pokud mé chování v minulosti nějak přispělo k nynější nepříjemné situaci.“ Měl jsem pocit, že nemluví ke mně. Učila se to. Zkoušela slova, aby viděla, jak by zněla před soudcem. „Jasně, Petere, došlo-li k obtěžování dítěte, Michelle s tebou nemůže nadále žít. Nemůže tě ani vídat.“

Ucítil jsem bolest v hrudi. Svíravou bolest.

„O čem to mluvíš? Kdo ti řekl, že došlo k obtěžování dítěte?“

„Petere, myslím, že by bylo nepatřičné, abych to v tomto okamžiku nějak komentovala.“

„Byl to Wilhelm? Kdo ti volal, Lauren?“

„Nemá cenu to rozvádět. Oznamuji ti oficiálně, že si Michelle vyzvednu ve čtyři odpoledne. Chci, aby byla dnes ve čtyři připravena.“

„Lauren –“

„Má sekretářka, slečna Wilsonová, poslouchá na paralelce a dělá těsnopisný záznam našeho rozhovoru. Dávám ti oficiálně vědět o svém záměru vyzvednout svou dceru a vzít ji k lékařskému vyšetření. Máš k mému rozhodnutí nějaký dotaz?“

„Ne.“

„Pak tedy ve čtyři. Děkuji ti za spolupráci. A osobně bych chtěla dodat, Petere, že je mi doopravdy líto, že to došlo až sem.“

A zavěsila.

Když jsem pracoval jako detektiv, měl jsem co dělat s případy sexuálního obtěžování. Věděl jsem, jak to chodí. Faktem je, že z vyšetření se obvykle nedá nic určit. Je vždy neprůkazné. A je-li dítě vyslýcháno psychologem, který ho bombarduje otázkami, nakonec se začne přizpůsobovat a začne odpovídat, aby psychologovi vyhovělo. Normální postup vyžaduje, aby celý výslech byl nahrán na video, aby psycholog dokázal, že neužíval zavádějící otázky. Ale situace je vždy nejasná, když se to nakonec dostane před soudce. A soudce musí rozhodovat konzervativně. To znamená, existuje-li možnost obtěžování, zakázat obviněnému rodiči styk s dítětem. Nebo aspoň nepovolit návštěvy bez dohledu. Žádné návštěvy přes noc. Nebo snad ani –

„To stačí,“ prohlásil Connor, který seděl vedle mne. „Už se prober.“

„Lituji,“ omlouval jsem se. „Ale je to skličující.“

„To jistě. Ale teď: co jsi mi neřekl?“

„O čem?“

„O obvinění z obtěžování.“

„Nic. Není na tom vůbec nic.“

„Kóhai,“ řekl potichu. „Nemohu ti pomoci, když mi to neřekneš.“

„Nemělo to nic společného se sexuálním obtěžováním. Bylo to úplně něco jiného. Jednalo se o peníze.“

Connor nic neříkal. Jenom čekal. Pozoroval mne.

„Ach, k čertu,“ ulevil jsem si.

A pověděl jsem mu o tom.

V životě má člověk období, kdy věří tomu, že ví, co dělá, ale ve skutečnosti neví. Později se nad tím zamyslí a vidí, že vůbec nejednal správně. Do něčeho se zapletl a byla to úplná křivárna. Ale původně si myslel, že je všechno v pořádku.

Mně se stalo to, že jsem byl zamilovaný. Lauren byla jednou z těch štíhlých, půvabných a vybraně vyhlížejících dívek. Vypadala, jako by vyrostla u koní. Byla mladší než já a krásná.

Vždycky jsem věděl, že nám to nebude klapat, ale přesto jsem se snažil, aby to šlo. Vzali jsme se, začali spolu žít a ona začínala být nespokojená. Nespokojená s mým bytem, s jeho umístěním a s tím, kolik jsme měli peněz. Se vším. Zvracela, což také nepomohlo. Měla suchary v autě, suchary u postele, suchary všude. Cítila se tak mizerně a nešťastně, že jsem se ji snažil potěšit maličkostmi. Dávat jí různé věci. Nosit jí dárky. Vařit pro ni. Pomáhat v domácnosti. Obvykle se tak nechovám, ale byl jsem zamilovaný. Začal jsem si zvykat dělat jí potěšení. Snažil jsem se jí vyhovět.

A byl jsem pod neustálým tlakem. Víc tohohle, víc tamtoho. Víc peněz. Víc, víc.

Měli jsme také jeden zvláštní problém. Její zdravotní pojištění přes kancelář státního návladního se nevztahovalo na těhotenství, moje také ne. Když jsme se vzali, nemohli jsme včas získat krytí, abychom mohli zaplatit za dítě. Mělo to stát osm tisíc dolarů a museli jsme je sehnat. Ani jeden z nás neměl peníze. Laurenin otec byl doktor ve Virginii, ale nechtěla ho žádat o peníze, protože nesouhlasil s tím, že si mě vzala. Má rodina nemá žádné peníze. Tak. Neměli jsme žádné peníze. Ona pracovala pro státního návladního. Já pro policii. Ona měla spoustu dluhů na své Master Card a dlužila za auto. Museli jsme sehnat osm tisíc dolarů. Viselo nám to nad hlavami. Jak to uděláme? Stal se z toho problém, který mi hodila mlčky na hlavu.

Jedné srpnové noci jsem byl zavolán k domácí bitce v Ladera Heigths. Latinskoamerický pár. Popíjeli a dostali se pořádně do sebe, ona měla roztržený ret, on modřinu pod okem, jejich děti vřískaly ve vedlejším pokoji, ale brzy jsme je uklidnili a viděli, že nikdo není vážně zraněn, tak jsme chtěli odejít. A žena, když viděla, že chceme odejít, okamžitě začala křičet, že muž si pohrával s dcerou. Že jí fyzicky obtěžoval. Když to manžel uslyšel, tak vypadal doopravdy naštvaně, ale mně to připadalo, že jsou to jenom kecy, že chce jenom nadělat potíže. Ale žena trvala na tom, abychom dceru zkontrolovali, tak jsem šel do dětského pokoje, děcko mělo asi devět měsíců, ječelo, až mělo modrý obličej, odtáhl jsem přikrývku, abych se podíval po modřinách, a uviděl jsem kilovou bílou cihlu. Heroin. Pod přikrývkou u dítěte.

Tak to je.

Byla to taková hloupá situace, byli oddáni, musela by svědčit proti manželovi, neexistuje žádný rozumný důvod k zatčení, prohlídka je nezákonná atd. Sežene-li si aspoň trochu šikovného advokáta, bez problémů se z toho dostane. Tak jsem vyšel a zavolal chlápka dovnitř. Věděl jsem, že nemůžu nic dělat. Myslel jsem jenom na to, že kdyby se někdy dostala ta cihla dítěti do pusy, kdyby ji olízlo, bylo by mrtvé. Chtěl jsem s ním o tom mluvit. Říkal jsem si, že ho trochu sjedu. Trochu ho vystraším.

Takže jsme byli spolu v dětském pokoji. Žena zůstala v obýváku s mým partnerem. Chlápek najednou vytáhl obálku tlustou dva centimetry. Otevřel ji. Uviděl jsem stodolarovky. Přes dva centimetry tlustý svazek stodolarovek. A on řekl: „Díky za vaši pomoc.“

V té obálce muselo být deset tisíc dolarů. Možná víc. Nevěděl jsem. Chlápek mi nabízel obálku a díval se na mne. Čekal, že si ji vezmu.

Zakoktal jsem něco o tom, jak je nebezpečné schovávat tu srágoru v postýlce. Chlápek okamžitě lapl cihlu, položil ji na podlahu a odkopl ji z dohledu pod postel. Pak řekl: „Máte pravdu. Děkuji vám, policisto. Mrzelo by mě, kdyby se něco stalo dcerce.“ A podával mi obálku.

Tak.

Kolem mě byla velká vřava. Žena vedle ječela na mého partnera. Dítě vřískalo na nás. Chlápek držel obálku. Usmíval se a pokyvoval. Jako, dělej a ber. Je to tvoje. A já si myslel… nevím, co jsem si myslel.

Další, co si pamatuji, že jsem byl zpět v obýváku a řekl jsem, že dítě je v pořádku. Ta žena začala opilecky vykřikovat, že jsem obtěžoval dítě – teď jsem to já, ne manžel – a že jsme s manželem domluveni, že jsme oba obtěžovali dítě. Můj partner si pomyslel, že je to opilá bláznivka, šli jsme pryč a bylo to. Partner mi řekl: „Byls v tom pokoji nějak dlouho.“ A já na to: „Musel jsem zkontrolovat dítě.“ A to je vše. Kromě toho, že ta ženská další den přišla a oficiálně mě obvinila z obtěžování dítěte. Měla kocovinu a záznam v trestním rejstříku, ale i tak je to závažné obvinění a prošlo úředním postupem až k předběžnému projednání, kde bylo zavrženo jako zcela bezdůvodné.

To je všechno.

Tak to je, tak se to stalo.

To je celá historka.

„A peníze?“ zeptal se Connor.

„Jel jsem na víkend do Las Vegas. Moc jsem vyhrál. Zaplatil jsem v tom roce daně z vyhraných třinácti tisíc dolarů.“

„Čí to byl nápad?“

„Laurenin. Poradila mi, jak to udělat.“

„Takže ona ví, co se stalo?“

„Jistě.“

„A vyšetřování na ředitelství? Vydala komise pro předběžné projednání nějakou zprávu?“

„Myslím, že tak daleko to nedošlo. Jenom to vyslechli a zamítli. Asi je o tom záznam, ale ne vlastní zpráva.“

„Dobře,“ pravil Connor. „Teď mi pověz zbytek.“

Tak jsem mu řekl o Kenu Shubikovi, o LA Times a o Lišákovi. Connor poslouchal tiše, mračil se. Jak jsem mluvil, začal nasávat vzduch přes zuby, což je japonský způsob vyjádření nesouhlasu.

„Kóhai“ pravil, když jsem skončil, „neobyčejně mi ztěžuješ život. A určitě kvůli tobě vypadám hloupě. Proč jsi mi to neřekl dřív?“

„Protože to s vámi nemá nic společného.“

„Kóhai.“ Kroutil hlavou. „Kóhai…“

Zase jsem myslel na svou dceru. Na možnost – jenom možnost, že ji nebudu smět vidět – že nebudu smět –.

„Podívej se,“ pravil Connor, „říkal jsem, že by to mohlo být nepříjemné. Věř mi to. Může to být daleko nepříjemnější, než je tohle. Tohle je jenom začátek. Může to být hnusné. Musíme pokračovat rychle a snažit se to ukončit.“

„Myslel jsem, že všechno už je ukončeno.“

Connor si vzdychl a zavrtěl hlavou. „Ještě ne. A teď musíme všechno vyřešit, než se ve čtyři setkáš se svou ženou. Tak sebou musíme hodit, ať jsme ve čtyři hotovi.“

37.

„Krucinál, to bych řekl, že to máme hotové,“ prohlásil Graham. Procházel Sakamurovým domem v kopcích Hollywoodu. Poslední z vyšetřovacích skupin si balila věci, aby odjela.

„Nevím, proč šéfovi kvůli tomu hoří koudel u zadku,“ pokračoval Graham. „Kluci ze speciálních skupin dělali většinu práce na místě, protože má takový kvalt. Ale díky bohu, všecko do sebe perfektně zapadá. Sakamura je náš chlápek. Pročesali jsme jeho postel kvůli chlupům z přirození – souhlasí s chlupy nalezenými na holce. Z jeho kartáčku jsme odebrali uschlé sliny. Souhlasí s typem krve a genetickými znaky spermatu nalezeného v mrtvé. Souhlas je jistý na devadesát sedm procent. On byl v ní, jeho chlupy na jejím těle. Přefikl ji a pak ji zabil. A když jsme ho přišli zatknout, zpanikařil, pokusil se o útěk a následkem toho je mrtvý. Kde je Connor?“

„Venku,“ odpověděl jsem.

Okny jsem viděl Connora stát u garáže a mluvit s policisty z černobílého hlídkového vozu. Connor ukazoval nahoru a dolů po ulici; oni odpovídali na otázky.

„Co to tam dole dělá?“ ptal se Graham.

Řekl jsem mu, že nevím.

„Zatraceně, nerozumím mu. Můžeš mu říct, že odpověď na jeho otázku je ne.“

„Na jakou otázku?“

„Volal mi před hodinou,“ řekl Graham. „Říkal, že chce vědět, kolikery brýle na čtení jsme tady našli. Dívali jsme se. Odpověď je, žádné brýle na čtení. Spoustu slunečních. Dvoje dámské sluneční brýle. Ale to není ono. Nevím, proč mu na tom záleží. Divný chlap, že jo? Co to sakra dělá teď?“

Pozorovali jsme, jak Connor přechází sem a tam kolem hlídkového vozu, pak ukázal zase nahoru a dolů na silnici. Jeden muž seděl v autě, mluvil do vysílačky. „Rozumíš mu?“ zeptal se Graham.

„Ne, nerozumím.“

„Asi se snaží vypátrat ty holky,“ prohlásil Graham. „Kruci, škoda že jsme neidentifikovali tu zrzku. Zvlášť teď, když se to tak zmotalo. Musela s ním taky souložit. Mohli jsme od ní získat taky sperma a dostat perfektní souhlas ve všech faktorech. Já teď vypadám jako blbec, že jsem ty holky nechal utéct. Ale do prdele, kdo věděl, že se to takhle zvrtne. Odehrálo se to tak ráz na ráz. Producírují se tady nahé holky. Člověk je z toho trochu zmatený. Je to přirozené. Do prdele, vypadaly dobře, že jo?“

Řekl jsem, že ano.

„Ze Sakamury nezůstalo nic,“ stěžoval si Graham. „Mluvil jsem před hodinou s kluky z technického. Jsou dole ve městě, vyřezávají mrtvolu z auta, ale myslím, že je spálená k nerozeznání. Patologie se bude snažit, ale museli by mít štěstí.“ Civěl nešťastně z okna. „Víš co? Dělali jsme s tím zasraným případem, co jsme mohli. A myslím, že jsme dopadli docela dobře. Dostali jsme správného chlápka. Udělali jsme to rychle, žádný povyk, žádný zmatek. Ale slyším jenom hromadu nadávek od Japonců. Do prdele. Nedá se vyhrát.“

„No, asi jo,“ přitakal jsem.

„Krucinál, jsou pořádně rozjetí,“ pokračoval Graham. „Hrozně mi zatápí. Volal mi šéf, chce, aby to skončilo. Nějaký reportér z LA Times mě vyšetřuje, vyhrabává nějaké staré průsery o problematickém použití síly proti Latinoameričanům v roce 1978. Nic na tom nebylo. Ale ten reportér chce ukázat, že jsem byl vždycky rasista. A jak má vyznít jeho verze? Že dneska v noci to byla rasistická záležitost. Takže já jsem teď příklad toho, že ošklivý rasismus zase zvedá hlavu. To je, co? Ti Japonci jsou mistři ve špinění. Dokáže to setsakra vylekat.“

„Já vím,“ přisvědčil jsem.

„Jdou po tobě taky?“

Přikývl jsem.

„Kvůli čemu?“

„Obtěžování dítěte.“

„Kruci, no nazdar,“ vyjekl Graham. „A ty máš dceru.“

„Ano.“

„Nenasere tě to? Narážky a ta jejich taktika špinění, Petey-san. Nemá to nic společného se skutečností. Ale snaž se to vysvětlit reportérovi.“

„Kdo je to?“ zeptal jsem se. „Reportér, který s tebou mluvil.“

„Linda Jensenová, tak se, myslím, představila.“

Přikývl jsem. Linda Jensenová byla Lišákova oblíbenkyně. Někdo kdysi řekl, že si neprosouložila cestu nahoru. Vyjebává s reputací jiných. Psala sloupky drbů ze společnosti ve Washingtonu, než se vypracovala ke slávě v Los Angeles.

„Nevím,“ uvažoval Graham a přešlápl z nohy na nohu. „Osobně si myslím, že to nestojí za to. Dělají z téhle země druhé Japonsko. Lidé se už bojí promluvit. Bojí se něco proti nim říct. Nebudou prostě mluvit o tom, co se děje.“

„Pomohlo by, kdyby vláda prosadila několik zákonů.“

Graham se zasmál. „Copak vláda. Vládu mají v kapse. Víš, kolik každoročně ve Washingtonu utratí? Čtyři miliony zasraných dolarů za rok. To je dost na zaplacení volební kampaně pro všechny v Senátu Spojených států i ve sněmovně reprezentantů. To je sakra spousta prachů. Teď mi řekni, utráceli by všecky ty prachy, rok co rok, kdyby se jim to nerentovalo? Samozřejmě že ne. Do prdele. To je konec Ameriky, kámo. Hele, vypadá to, že tě chce tvůj šéf.“

Podíval jsem se z okna. Connor na mne mával. „Měl bych raději jít,“ prohlásil jsem.

„Hodně štěstí,“ popřál Graham. „Poslouchej, možná si vezmu dva týdny dovolené.“

„Jo? Kdy?“

„Možná ještě dnes. Šéf se o tom zmínil. Řekl, že pokud jsou mi ty zasraný Times za prdelí, asi bych měl. Přemýšlím o týdnu v Phoenixu. Mám tam rodinu. V každém případě jsem chtěl, abys věděl, že bych mohl odjet.“

„Dobrá, jistě,“ přisvědčil jsem.

Connor na mne pořád mával. Zdálo se, že je netrpělivý. Spěchal jsem za ním dolů. Jak jsem scházel se schodů, viděl jsem přijet černý mercedes a vystupovat z něj známou postavu.

Byl to Lišák Wilhelm.

38.

Když jsem se dostal dolů, měl už Lišák připraven poznámkový blok a magnetofon. Z koutku úst mu visela cigareta. „Poručíku Smithi, začal, „chtěl bych vědět, budete-li odpovídat.“

„Mám spoustu práce,“ odbyl jsem ho.

„Pospěš si,“ volal na mne Connor. „Čas utíká.“ Držel mi otevřené dveře.

Vydal jsem se k němu. Lišák se mi držel po boku. Malý černý mikrofon mi strkal před obličej. „Nahrávám. Doufám, že vám to nevadí. Po Malcolmovu případu musíme být zvláště opatrní. Chtěl bych vědět, vyjádříte-li se k rasistickým nadávkám, kterých se údajně dopustil váš společník, detektiv Graham, během včerejšího vyšetřování případu Nakamoto?“

„Ne,“ odsekl jsem. Pokračoval jsem v chůzi.

„Řekli nám, že se o nich vyjadřoval ‚zasraní Japonci.‘“

„Bez komentáře.“

„Nazval je také ‚mrňavými Japončíky‘. Myslíte si, že takové výrazy jsou pro policistu ve službě přiměřené?“

„Lituji. Nemám k tomu co říci, Willy.“

Držel mi mikrofon před obličejem, jak jsme šli. Otravovalo mě to. Chtěl jsem do něj praštit, ale neudělal jsem to. „Poručíku Smithi, připravujeme o vás článek a máme nějaké otázky k případu Martinez. Pamatujete si ho? Stalo se to před dvěmi roky.“

Pokračoval jsem v chůzi. „Mám teď spoustu práce, Willy.“

„Případ Martinez měl za následek obvinění z obtěžování dítěte, které vznesla Sylvia Moreliová, matka Marie Martinezové. Došlo k disciplinárnímu vyšetřování. Chtěl bych vědět, vyjádříte-li se k tomu.“

„Bez komentáře.“

„Už jsem mluvil s vaším tehdejším partnerem, Tedem Andersonem. Chtěl bych vědět, vyjádříte-li se k tomu.“

„Lituji, ne.“

„Takže nebudete odpovídat na tato vážná nařčení?“

„Jediný, koho znám, kdo tato nařčení dělá, jste vy, Willy.“

„To vlastně není úplně přesné,“ pravil a usmíval se na mne. „Mám zprávy, že kancelář státního návladního zahájila vyšetřování.“

Neříkal jsem nic. Přemýšlel jsem, je-li to pravda.

„Nemyslíte si za těchto okolností, poručíku, že soud udělal chybu, když vám svěřil dcerku do opatrování?“

Řekl jsem jenom: „Lituji. Bez komentáře, Willy.“ Snažil jsem se, aby to znělo přesvědčivě. Začínal jsem se potit.

Connor pobízel: „Pospěš si, pospěš si. Nemáme čas.“ Nastoupil jsem do aula. Connor řekl Willhelmovi: „Lituji, synku, ale máme moc práce. Musíme jet.“ Zabouchl dveře. Nastartoval jsem. „Jedeme,“ vyzval Connor.

Willy strčil hlavu do okna. „Myslíte si, že bušení do Japonska, kterého se dopouští kapitán Connor, je další příklad nedostatku úsudku, kterého se dopouští policie v rasově citlivých případech?“

„Na viděnou, Willy.“ Vytočil jsem okno a rozjel se z kopce.

„Trošku rychleji by mi nevadilo,“ prohlásil Connor.

„Jistě,“ přisvědčil jsem. A šlápl jsem na plyn.

Ve zpětném zrcátku jsem viděl, jak Lišák utíká ke svému mercedesu. Vzal jsem zatáčku ostřeji, pneumatiky zakvílely. „Jak se ten podlézavec dozvěděl, kde nás najít? Sleduje naše rádio?“

„Nepoužívali jsme rádio,“ řekl Connor. „Víš, že jsem s rádiem opatrný. Ale možná hlídkový vůz něco oznámil, když jsme přijeli. Možná máme v autě štěnici. Možná si jenom řekl, že se tady ukážeme. Je to špína chlap. Je ve spojení s Japonci. Mají ho nastrčeného v LA Times. Japonci si obvykle vybírají své spolupracovníky z trochu lepších kruhů. Ale myslím, že udělá všechno, co chtějí. Pěkné auto, co?“

„Všiml jsem si, že není japonské.“

„Nemůže to být úplně zřejmé. Sleduje nás?“

„Ne. Myslím, že jsme ho ztratili. Kam teď jedeme?“

„Do U.S.C. Sanders měl už dost času, aby si s tím pohrál.“

Jeli jsme po ulici z kopce směrem k dálnici 101. „Mimochodem, co to bylo s těmi brýlemi na čtení?“ zeptal jsem se.

„Jenom maličkost, kterou jsem chtěl ověřit. Nenašli žádné obyčejné brýle, je to tak?“

„Je. Jenom sluneční.“

„To jsem si myslel,“ poznamenal Connor.

„A Graham říká, že odjíždí z města. Dnes. Pojede do Phoenixu.“

„No jo.“ Podíval se na mne. „Chceš taky odjet z města?“

„Ne,“ řekl jsem.

„Dobrá,“ prohlásil Connor.

Dostal jsem se dolů z kopce a na 101, jel jsem na jih. Za starých časů by to trvalo k U.S.C. deset minut. Nyní to bylo skoro třicet. Zvláště teď, právě uprostřed dne. Jako vždycky byl děsný provoz. A jako vždycky děsný smog. Jel jsem v mlze.

„Myslíte si, že jsem pošetilý?“ zeptal jsem se. „Myslíte, že bych měl vzít děcko a taky prchnout?“

„To je jeden způsob jak se s tím vyrovnat.“ Vzdychl si. „Japonci jsou mistři nepřímého postupu. Postupují tak instinktivně. Když je v Japonsku člověk z někoho nešťastný, nikdy mu to neřekne do tváře. Řekne to jeho příteli, společníku, šéfovi. Tak se to dostane na místo určení. Japonci užívají hodně způsobů nepřímého dorozumění. Proto tolik vyhledávají společnost, tolik hrají golf, chodí do barů popíjet, karaoke. Potřebují tyto boční kanály komunikace, protože nemůžou vystoupit a říct, co si myslí. Je to nesmírně neúčinné, když se nad tím člověk zamyslí. Zbytečná ztráta času, energie, peněz. Protože však nemůžou konfrontovat – konfrontace je skoro jako smrt, začnou se při ní potit a panikařit – nemají jinou možnost. Japonsko je země krajností. Nikdy nejdou středem.“

„Jo, ale…“

„Takže chování, které se zdá Američanům potměšilé a podlé, je pro Japonce standardní postup. Neznamená to nic zvláštního. Jenom ti dávají vědět, že mocní lidé jsou nespokojeni.“

„Dávají mi vědět? Že bych mohl kvůli dcerce skončit u soudu? Že by mohli můj vztah k ní zničit? Že by mohli zničit mou pověst?“

„No, ano. To jsou normální pokuty. Hrozba společenské ostudy je obvyklý způsob, kterým se člověk doví o nespokojenosti.“

„No, myslím, že už to teď vím,“ prohlásil jsem. „Myslím, že už jsem sakra docela dobře v obraze.“

„Není to osobní,“ vysvětloval Connor. „Je to jenom způsob, jak postupují.“

„Jo, správně. Rozšiřují lži.“

„V jistém smyslu.“

„Ne, ne v jistém smyslu. Je to hnusná lež.“

Connor si vzdychl. „Trvalo mi dlouho, než jsem pochopil, že chování Japonců je založeno na hodnotách malé vesnice. Člověk toho slyší spoustu o samurajích a feudalismu, ale uvnitř, v hloubce jsou Japonci zemědělci. A když člověk žil v takové vesnici a rozzlobil ostatní vesničany, vyhnali ho. To znamenalo, že zemřel, protože žádná jiná vesnice nepřijala toho, kdo dělal potíže. Tak je to. Rozhněvej skupinu, a zemřeš. Tak to vidí oni. Znamená to, že Japonci jsou přehnaně citliví na skupinu. Víc než na cokoliv jiného jsou uzpůsobeni k tomu, aby vycházeli se skupinou. To znamená neodlišovat se, neriskovat, nebýt moc individualistický. Znamená to také netrvat bezpodmínečně na pravdě. Japonci velice málo věří v pravdu. Připadá jim studená a abstraktní. Jsou jako matka, jejíhož syna obvinili ze zločinu. Nezáleží jí vůbec na pravdě. Záleží jí víc na synovi. Totéž je s Japonci. Pro Japonce je nejdůležitější vztah mezi lidmi. To je skutečná pravda. Faktická pravda není důležitá.“

„Jo, prima,“ přitakal jsem. „Ale proč se teď ještě snaží? Co na tom záleží? Tahle vražda je vyřešená, nebo ne?“

„Ne, není,“ odporoval Connor.

„Není?“

„Ne. Proto je na nás takový tlak. Zjevně někdo strašně chce, aby už byl konec. Chtějí, abychom to vzdali.“

„Když svírají v kleštích mne a Grahama – jak to, že ne vás?“

„Ale oni mě tisknou,“ prohlásil Connor.

„Jak?“

„Tím, že mě udělali zodpovědným za to, co se stane tobě.“

„Jak vás udělali zodpovědným? Nechápu to.“

„Vím, že nechápeš. Ale oni ano. Věř mi. Oni to chápou.“

Díval jsem se na sled aut plazících se dopředu, do mlhy ve středu města. Minuli jsme elektronickou reklamní tabuli firmy Hitachi (JEDNIČKA V POČÍTAČÍCH V AMERICE), firmy Canon (NEJLEPŠÍ KOPÍRKY V AMERICE) a firmy Honda (NEJOBLÍBENĚJŠÍ AUTO V AMERICE). Jako většina nových japonských reklam byly dost jasné, aby byly vidět i ve dne. Nájem reklamních tabulí činil třicet tisíc dolarů denně; většina amerických firem si je nemohla dovolit.

Connor pokračoval. „Důležité je, že Japonci vědí, jak velice můžou znepříjemnit život. Tím, že kolem tebe rozvířili prach, mi říkají: ‚Vypořádej se s tím.‘ Protože si myslí, že to můžu dokázat. Skoncovat s tím.“

„Můžete?“

„Jistě. Chceš s tím skoncovat hned teď? Potom si můžeme jít dát pivo a nějakou tu japonskou moudrost k tomu. Nebo chceš přijít na kloub tomu, proč Cheryl Austinovou zabili?“

„Chci tomu přijít na kloub.“

„Já také,“ prohlásil Connor. „Tak to uděláme, kóhai. Myslím, že Sandersova laboratoř pro nás bude mít zajímavé informace. Teď jsou klíčem ke všemu pásky.“

39.

Phillip Sanders byl bez sebe. „Laboratoř je zavřená,“ pravil. V beznaději rozmáchl rukama. „A nemůžu proti tomu nic udělat. Vůbec nic.“

„Kdy se to stalo?“ zeptal se Connor.

„Před hodinou. Přišla stavební inspekce a řekla všem v laboratoři, aby odešli, a zamkli ji. Přesně tak. Na předních dveřích je teď velký visací zámek.“

„Jaký udali důvod?“ zeptal jsem se.

„Vzhledem ke konstrukční slabosti stropu je prý suterén nebezpečný, že přestává platit pojistka univerzity pro případ, že se propadne kluziště. Takové ty řeči, že bezpečnost studentů je na prvním místě. Zkrátka zavřeli laboratoř a čeká se na vyšetření a zprávu od stavebních techniků.“

„A kdy se to stane?“

Ukázal na telefon. „Čekám na zavolání. Možná někdy v příštím týdnu. Možná až příští měsíc.“

„Příští měsíc?“

„Jo. Přesně.“ Sanders si prohrábl rukou rozcuchané vlasy. „Šel jsem s tím až za děkanem. Ale jeho kancelář o tom neví. Přišlo to z vyšších míst univerzity. Odněkud z komise guvernérů, kde znají bohaté dárce, kteří přispívají na školu několika miliony dolarů. Příkaz přišel z nejvyšší úrovně.“ Sanders se zasmál. „Dnes to není moc velká záhada.“

„Co tím chcete říct?“ zeptal jsem se.

„Uvědomte si, že Japonsko zasahuje hluboce do struktury amerických univerzit, zvláště v technických oborech. Došlo k tomu všude. Japonské firmy nyní dotují pětadvacet profesorských míst na M.I.T. – daleko víc než kterýkoliv jiný národ. Protože vědí – až všechny ty sračky ustanou – že jednou nedokáží tak dobře inovovat jako my. Protože inovace potřebují, dělají zřejmou věc. Kupují si je.“

„Od amerických univerzit?“

„Jistě. Poslouchejte, na Kalifornské univerzitě v Irvinu jsou ve výzkumné budově dvě patra, kam se člověk bez japonského pasu nedoslane. Dělají tam výzkum pro Hitachi. Americká univerzita uzavřená pro Američany.“ Sanders se otočil a máchal rukama. „A u nás, když se stane něco, co se jim nelíbí, stačí jenom telefon prezidentovi univerzity, a co ten může dělat? Nemůže si dovolit Japonce nasrat. Takže dostanou všechno, co chtějí. A když chtějí zavřít laboratoř, je zavřená.“

„A co pásky?“ zeptal jsem se.

„Je tam všechno zamčeno. Přinutili nás nechat tam všechno.“

„Fakticky?“

„Měli sakra naspěch. Chovali se jako gestapo. Strkali a popoháněli nás, abychom vypadli. Nedovedete si představit paniku na americké univerzitě, když si myslí, že by mohla přijít o finanční příspěvky.“ Vzdychl si. „Nevím. Možná se Therese podařilo vzít s sebou nějaké pásky. Můžete se jí zeptat.“

„Kde je?“

„Myslím, že šla bruslit.“

Zamračil jsem se. „Bruslit?“

„To mi aspoň řekla. Tak byste se tam mohli jít podívat.“

A díval se přímo na Connora. Obzvláště významně.

Theresa Asakuma nebruslila. Na kluzišti bylo třicet malých dětí s mladou učitelkou, která se marně snažila ukáznit je. Vypadaly na čtvrťáky. Jejich smích a výkřiky se odrážely od vysokého stropu kluziště.

Budova byla téměř opuštěná, tribuny prázdné. Několik studentů sedělo v jednom koutě, dívalo se dolů a poplácávalo se po ramenou. Na naší straně, vysoko nahoře, blízko stropu, uklízečka stírala prach. Párek dospělých, kteří vypadali jako rodiče, stál u zábradlí blízko kluziště. Proti nám četl nějaký muž noviny.

Nikde jsem neviděl Theresu Asakumu.

Connor si vzdychl. Unaveně si sedl na dřevěnou lavici a opřel se. Přehodil si nohu přes nohu a odpočíval. Stál jsem tam a pozoroval ho. „Co děláte? Zjevně tady není.“

„Sedni si.“

„Ale jste pořád v takovém spěchu.“

„Sedni si. Vychutnávej život.“

Posadil jsem se vedle něj. Pozorovali jsme děti bruslící kolem obvodu kluziště. Učitelka vykřikovala: „Alexandere? Alexandere! Už jsem ti to jednou říkala. Nestrkat! Nestrkej do ní!“

Opřel jsem se o lavici. Snažil jsem se uvolnit. Connor pozoroval děti a zasmál se. Vypadal úplně uvolněně, jako by neměl na světě žádnou starost.

Zeptal jsem se: „Myslíte, že Sanders má pravdu? Sevřeli Japonci univerzitu do kleští?“

„Jistě,“ přisvědčil Connor.

„A všechny ty řeči, že si Japonsko kupuje americkou technologii? Kupuje profesorská místa v M.I.T.?“

„To není nezákonné. Podporují stipendia. To je vznešený ideál.“

Zamračil jsem se. „Takže si myslíte, že je to v pořádku?“

„Ne,“ pravil. „Vůbec si nemyslím, že je to v pořádku. Pokud se vzdáme kontroly svých vlastních institucí, vzdáváme se všeho. A obecně, kdokoliv instituci platí, ovládá jí. Když jsou Japonci ochotni dát peníze – a když americká vláda a americký průmysl není – pak Japonci ovládnou americkou výchovu. Víš, že už jim patří deset amerických učilišť? Patří jim úplně. Koupili je pro výchovu své mládeže. Aby měli jistotu, že můžou poslat mladé Japonce do Ameriky.“

„Ale to už můžou dělat. Spousta Japonců navštěvuje americké univerzity.“

„Ano. Ale jako obvykle Japonci plánují dopředu. Vědí, že v budoucnosti by to mohlo být obtížnější. Vědí, že dříve nebo později dojde k reakci. Bez ohledu na to, jak diplomaticky se chovají, teď přece nakupují, tak se chovají velice diplomaticky. Protože i oni vědí, že cizí země nemají rády, když je někdo ovládá. Nemají rády okupaci – hospodářskou ani vojenskou. A Japonci si myslí, že Američané se jednoho dne probudí.“

Pozoroval jsem děti na kluzišti. Poslouchal jsem jejich smích. Myslel jsem na svou dceru. Myslel jsem na setkání ve čtyři. Zeptal jsem se: „Proč tady sedíme?“

„Protože,“ odvětil.

Tak jsme tam seděli. Učitelka shromažďovala děti a odváděla je z ledu. „Tady sundat brusle. Tady sundat brusle, prosím. To platí i pro tebe, Alexandere! Alexandere!“

„Víš,“ povídal Connor, „kdybys chtěl koupit japonský podnik, nemohl bys to udělat. Lidi v podniku by to považovali za hanbu, kdyby je převzali cizinci. Byla by to potupa. Nikdy by to nedovolili.“

„Myslel jsem si, že bych mohl. Myslel jsem, že Japonci svá pravidla liberalizovali.“

Connor se usmál. „Technicky. Ano. Technicky můžeš japonský podnik koupit. Ale prakticky ne. Protože chceš-li převzít společnost, musíš nejdřív jednat s její bankou. A získat od ní souhlas. To je nutné, aby se dalo pokračovat. A banka nesouhlasí.“

„Myslel jsem, že General Motors vlastní Isuzu.“

„GM vlastní třetinu Isuzu. Nemá nadpoloviční účast. Ano, existují ojedinělé případy. Ale celkově zahraniční investice v Japonsku za posledních deset let klesly na polovinu. Jedna společnost za druhou zjišťuje, že japonský trh je příliš drsný. Unaví je ty tahanice, tajná dorozumění, zmanipulované trhy, dango – tajné dohody jak je nepustit na trh. Unaví je vládní nařízení. Běhají v kruhu. A nakonec to vzdají. Prostě jenom… to vzdají. Většina dalších zemí to vzdala: Němci, Italové, Francouzi. Všechny unavuje snažit se obchodovat v Japonsku. Protože bez ohledu na to, co říkají, Japonsko je uzavřené. Před několika roky koupil T. Boone Pickens čtvrtinu akcií japonské firmy, ale nemohl se dostat do správní rady. Japonsko je uzavřené.“

„Takže, co bychom měli dělat?“

„Totéž, co dělají Evropané,“ prohlásil Connor. „Reciprocitu. Oko za oko. Jeden tvůj za jeden můj. Všichni na světě mají s Japonci stejný problém. Je jenom otázka, jaké řešení funguje nejlépe. Evropské řešení je pěkně přímé. Funguje dobře, aspoň zatím.“

Na kluzišti se začaly zahřívat a rozcvičovat nějaké juniorky. Učitelka vedla své žáky průchodem kolem nás. Jak šla kolem, zeptala se: „Je jeden z vás poručík Smith?“

„Ano, paní,“ přisvědčil jsem.

Jedno děcko se zeptalo: „Máte zbraň?“

Učitelka pokračovala: „Ta žena mě požádala, abych vám řekla, že to, co hledáte, je v pánské šatně.“

„Opravdu?“ zeptal jsem se.

Děcko se ptalo: „Můžu ji vidět?“

Učitelka řekla: „Víte, ta orientálka. Myslím, že to je orientálka.“

„Ano,“ přisvědčil Connor. „Děkuji vám.“

„Chci vidět tu zbraň.“

Další kluk mu řekl: „Buď zticha, hlupáku. Copak nic nechápeš? Jsou tady tajně.“

„Chci vidět tu zbraň.“

Vykročili jsme. Kluci se táhli za námi, pořád chtěli vidět naše zbraně. Muž s novinami na druhé straně kluziště zvědavě vzhlédl. Pozoroval nás, jak odcházíme.

„Není nad nenápadný odchod,“ poznamenal Connor.

Mužská šatna byla opuštěná. Začal jsem prohlížet zelené kovové skříňky, jednu po druhé, hledal jsem pásky. Connor se neobtěžoval. Slyšel jsem ho volat: „Tady vzadu.“ Byl vzadu u sprch. „Našel jste pásky?“

„Ne.“

Držel otevřené dveře.

Sešli jsme po betonovém schodišti na podestu. Byly tam dvoje dveře. Jedny vedly do podzemního vjezdu pro náklaďáky. Za druhými byla tmavá chodba s dřevěnými trámy. „Tudy,“ rozhodl Connor.

Šli jsme přikrčeni touto chodbou. Dostali jsme se zase pod kluziště. Minuli jsme bušící soustrojí z nerezu a přišli k řadě dveří.

„Víte, kam jdeme?“ zeptal jsem se.

Jedny dveře byly pootevřeny. Trochu do nich strčil a otevřel je. Světla v místnosti byla zhasnuta, ale poznal jsem, že jsme v laboratoři. Vzadu v koutě jsem viděl slabou záři obrazovky.

Šli jsme k ní.

40.

Theresa Asakuma se napřímila od stolu, posunula si brýle na čelo a protřela si své krásné oči. „Je to dobré, pokud nebudeme dělat velký hluk. Měli hlídku před hlavními dveřmi. Nevím, jestli tam ještě je.“

„Hlídku?“

„Jo. Mysleli to se zavřením laboratoře vážně. Bylo to se vším všudy, jako přepad při pátrání po drogách. Američany to doopravdy překvapilo.“

„A vás?“

„Já neočekávám od této země totéž co oni.“ Connor ukázal na monitor před ní. Byl na něm zastavený snímek páru, objímajícího se, jak se pohyboval ke konferenční místnosti. Stejný obraz viděný dalšími kamerami pod jinými úhly byl zobrazen na dalších monitorech na stole. Některé monitory byly překryty červenými čárami, které vyzařovaly z nočního osvětlení. „Co jste z těch pásek zjistila?“

Theresa ukázala na obrazovku před sebou. „Nejsem si jista. Abych měla úplnou jistotu, musela bych projet sekvence třírozměrného modelování pro dané rozměry místnosti a sledovat všechny světelné zdroje a stíny vrhané všemi zdroji. Neudělala jsem to a asi ani nemůžu se zařízením v této místnosti. Asi by to potřebovalo projet přes noc na minipočítači. Možná bych mohla získat čas příští týden na katedře astrofyziky. Ale jak se věci vyvíjejí, možná ne. Ale zatím mám silné podezření.“

„Jaké podezření?“

„Stíny se neshodují.“

Connor v temnotě pomalu přikývl. Jako kdyby mu to dávalo smysl. Zeptal jsem se: „Které stíny se neshodují?“

Ukázala na obrazovku. „Jak se ti lidé pohybují po podlaze, stíny, které vrhají, se úplně neshodují. Jsou na špatném místě, nebo mají nesprávný tvar. Je to často nepatrné. Ale myslím si, že to tam je.“

„A fakt, že se stíny neshodují, znamená…“

Pokrčila rameny. „Řekla bych, že pásky pozměnili, poručíku.“

Nastalo mlčení. „Jak pozměnili?“

„Nejsem si jista, kolik toho udělali. Ale zdá se nepochybné, že v té místnosti byla jiná osoba, aspoň po určitou dobu.“

„Jiná osoba? Myslíte třetí osoba?“

„Ano. Někdo je pozoroval. A tu třetí osobu systematicky vymazali.“

„Do prdele,“ ulevil jsem si.

Zatočila se mi z toho hlava. Podíval jsem se na Connora. Upřeně pozoroval monitory. Nezdál se vůbec překvapen. „Vy jste to věděl?“

„Měl jsem na něco takového podezření.“

„Proč?“

„No, hned od začátku vyšetřování se zdálo pravděpodobné, že pásky budou pozměněny.“

„Proč?“ zeptal jsem se.

Connor se usmál. „Maličkosti, kóhai. Ty detaily, které zapomínáme.“ Zběžně pohlédl na Theresu, jako kdyby váhal před ní moc mluvit.

Řekl jsem. „Ne, chci to slyšet. Kdy jste poprvé věděl, že pásky změní?“

„V místnosti bezpečnostní služby firmy Nakamoto.“

„Proč?“

„Kvůli chybějící pásce.“

„Jaké chybějící pásce?“ zeptal jsem se. Zmiňoval se o ní před tím.

„Přemýšlej,“ vybízel Connor. „V místnosti bezpečnostní služby nám strážný řekl, že vyměnil pásky, když přišel do služby, kolem deváté.“

„Ano…“

„A všechny nahrávané měly ukazatele času, které ukazovaly prošlý čas asi dvou hodin. Každý nahrávač začínal asi o deset nebo patnáct sekund později než předchozí. Protože tak dlouho mu trvalo vyměnit jednu pásku.“

„Správně…“ Pamatoval jsem si to všechno.

„A já jsem mu ukázal jeden nahrávač, který se vymykal z řady. Jeho páska běžela jenom půl hodiny. Tak jsem se ho zeptal, není-li pokažený.“

„A zdálo se, že strážný si myslí, že asi je.“

„Ano. To řekl. Pomohl jsem mu z úzkých. Ve skutečnosti věděl jistě, že není pokažený.“

„Není?“

„Ne. Byla to jedna z mála chyb, kterých se Japonci dopustili. Ale udělali ji jenom proto, že uvázli – nemohli to obejít. Nedokázali oklamat svou vlastní technologii.“

Opřel jsem se o stěnu. Díval jsem se omluvně na Theresu. Vypadala v pološeru monitorů překrásně. „Lituji. Jsem mimo.“

„To proto, že zavrhuješ zřejmé vysvětlení, kóhai. Přemýšlej. Kdybys viděl řadu nahrávačů, každý běžící o několik sekund později než ten předtím, a viděl jeden nahrávač vypadnout z posloupnosti, co by sis pomyslel?“

„Že někdo vyměnil pásku v tom nahrávači později.“

„Ano. A přesně to se stalo.“

„Vyměnili jednu pásku později?“

„Ano.“

Zamračil jsem se. „Ale proč? Všechny pásky byly vyměněny v devět hodin. Takže žádná z nich stejně neukazovala vraždu.“

„Správně,“ přisvědčil Connor.

„Tak proč potom měnit jednu pásku?“

„Dobrá otázka. Je to záhada. Dlouho mi to nedávalo smysl. Ale teď už to vím. Musíš si pamatovat načasování. Všechny pásky byly vyměněny v devět. Potom byla zase vyměněna jedna páska v deset patnáct. Dá se zřejmě předpokládat, že se mezi devátou a čtvrt na jedenáct stalo něco důležitého, že to bylo nahráno na pásku a že tudíž pásku z nějakého důvodu vzali. Kladl jsem si otázku – co mohlo být tou důležitou událostí?“

Vrátil jsem se v myšlenkách zpět. Mračil jsem se. Nemohl jsem na nic přijít.

Theresa se začala usmívat a přikyvovat, jako by ji právě něco pobavilo. „Vy to víte?“ zeptal jsem se jí.

„Snad jsem to uhodla,“ řekla s úsměvem.

„No,“ prohlásil jsem, „jsem rád, že všichni kromě mě znají odpověď. Protože nemůžu přijít na nic důležitého, co by bylo na tu pásku nahrané. V devět hodin byla natažena žlutá páska ohraničující místo zločinu. Dívčino tělo bylo na druhé straně místnosti. U výtahů stála spousta Japonců a Graham mi volal, abych přišel. Ale ve skutečnosti nikdo nezačal s vyšetřováním, dokud jsem tam kolem desáté nepřišel. Pak jsme se tahali sem a tam s Ishigurou. Myslím, že až skoro do půl jedenácté za žlutou pásku nikdo neprošel. Řekněme, nejdřív ve čtvrt na jedenáct. Kdyby se tedy někdo podíval na monitor, ukazoval by jenom prázdnou místnost a dívku ležící na stole. To je všechno.“

„Velmi dobře,“ prohlásil Connor. „Jenže jsi na něco zapomněl.“

Theresa se zeptala. „Nepřešel nikdo místnost? Vůbec nikdo?“

„Ne,“ odvětil jsem. „Měli jsme nataženu žlutou pásku. Nikdo za ni nesměl. Fakticky –“

A pak jsem si vzpomněl. „Počkejte chvilku! Někdo tam byl! Ten malý chlápek s aparátem. Byl za páskou a fotografoval.“

„To je ono,“ přisvědčil Connor.

„Jaký malý chlápek?“ zeptala se.

„Japonec. Fotografoval. Ptali jsme se na něj Ishigury. Řekl, že se jmenuje ah…“

„Pan Tanaka,“ napověděl Connor.

„To je správné, pan Tanaka. A vy jste žádal Ishiguru o film z jeho aparátu.“ Zamračil jsem se. „Ale nedostali jsme ho.“

„Ne,“ pravil Connor. „A upřímně, nikdy jsem si nemyslel, že ho dostaneme.“

Theresa se zeptala: „Ten muž fotografoval?“

„Pochybuji, že skutečně fotografoval,“ prohlásil Connor. „Možná ano, protože držel jeden z těch maličkých Canonů –“

„Z těch, které dělají videové mrtvolky místo filmu?“

„Správně. Daly by se využít při retuši?“

„Daly,“ přisvědčila. „Obrázky by se daly použít při mapování celkové struktury. Šlo by to rychle, protože jsou už digitalizovány.“

Connor přikývl. „Tak potom snad přece jenom fotografoval. Ale bylo mi jasné, že jeho fotografování bylo jenom záminkou, aby se dostal na druhou stranu žluté pásky.“

„Aha,“ přikývla Theresa.

Zeptal jsem se: „Jak to víte?“

„Přemýšlej o tom,“ řekl Connor.

Stál jsem tváří v tvář Ishigurovi, když Graham vykřikl: Krucinál, co je tohle? Ohlédl jsem se přes rameno a viděl malého Japonce asi deset metrů za žlutou páskou. Byl ke mně otočen zády. Fotografoval místo zločinu. Aparát byl maličký. Vešel se mu do dlaně.

„Pamatuješ si, jak se pohyboval?“ zeptal se Connor. „Pohyboval se zvláštním způsobem.“

Snažil jsem se vzpomenout si. Nedokázal jsem to.

Graham šel k pásce a říkal: Proboha, vypadněte odtud. To je místo zločinu. Tam nemůžete fotografovat. A nastala celková vřava. Graham křičel na Tanaku, ale ten byl zcela soustředěn na svou práci, fotografoval a couval k nám. Přes všechen křik neudělal Tanaka, co by udělal normální člověk – otočil se a šel k pásce. Místo toho ke žluté pásce docouval, a pořád otočený zády, sklonil hlavu a podlezl ji.

Řekl jsem: „Vůbec se neotočil. Celou cestu couval.“

„Správně. To je první záhada. Proč by couval? Teď už to, řekl bych, víme.“

„Víme?“

Theresa vysvětlovala. „Opakoval obráceně cestu dívky a vraha, aby se to zaznamenalo na videokazetu a aby věděl, kam jsou v místnosti vrhány stíny.“

„To je správné,“ přisvědčil Connor.

Vzpomněl jsem si, že když jsem protestoval, Ishigura mi řekl: To je náš zaměstnanec. Pracuje pro bezpečnostní službu firmy Nakamoto.

A já jsem odpověděl: To je nehorázné. Nemůže fotografovat.

A Ishigura vysvětloval: Ale to je pro firemní účely.

A mezitím chlápek zmizel v davu, proklouzl skupinou mužů u výtahu.

Ale to je pro firemní účely.

„K sakru!“ ulevil jsem si. „Tak Tanaka odešel, sjel dolů a odnesl jednu pásku, protože na ní byl záznam jeho průchodu přes místnost a stínů, které vrhal?“

„Správně.“

Konečně jsem tomu začínal rozumět. „Ale teď, i kdybychom přišli na to, jak pásky změnili, u soudu to neobstojí, je to tak?“

„Je to tak,“ přisvědčila Theresa. „Každý dobrý právník zajistí, aby nebyly připuštěny jako důkaz.“

„Takže jediná možnost, jak se hnout z místa, je sehnat svědka, který může vypovědět, co se stalo. Sakamura by to mohl vědět, ale je mrtev. Tak jsme uvízli, pokud nějak nedostaneme do rukou pana Tanaku. Myslím, že bychom ho měli raději hned zatknout.“

„Pochybuji, že se nám to kdy podaří,“ poznamenal Connor.

„Proč ne? Myslíte si, že nám ho nevydají?“

„Ne, myslím, že nebudou moci. Je velice pravděpodobné, že pan Tanaka je už mrtev.“

41.

Connor se okamžitě obrátil k Therese. „Jste dobrá ve své práci?“

„Ano,“ řekla.

„Velmi dobrá?“

„Myslím, že jo.“

„Zbývá nám málo času. Pracujte s Peterem. Podívejte se, co můžete z pásky vytáhnout. Gambatte: snažte se velice urputně. Věřte mi, že vaše úsilí bude odměněno. Já si musím mezitím něco zařídit.“

Zeptal jsem se: „Odjíždíte?“

„Ano. Potřebuji auto.“

Dal jsem mu klíčky. „Kam jedete?“

„Nejsem tvá žena.“

„Jenom se ptám.“

„Nedělej si s tím starosti. Potřebuji se setkat s nějakými lidmi.“ Otočil se k odchodu.

„Ale proč říkáte, že Tanaka je mrtev?“

„No, možná není. Promluvíme si o tom, až bude víc času. Právě teď toho máme hodně, abychom to stihli do čtvrté. To je naše opravdová závěrečná. Myslím, že tě čeká překvapení, kóhai. Můžeš to nazvat mou chokkan, intuicí. Dobrá? Budeš-li mít nějaké potíže, nebo když se vyskytne něco neočekávaného, zavolej mi do auta. Hodně štěstí. Teď pracuj s touto půvabnou dámou. Urayamashii na!“

A odešel. Slyšeli jsme zavřít zadní dveře.

Zeptal jsem se Theresy: „Co říkal?“

„Řekl, že vám závidí.“ Usmála se v temnotě. „Začneme.“

Stiskla rychle po sobě řadu tlačítek. Páska se přetáčela zpět na začátek sekvence.

Zeptal jsem se: „Jak na to půjdem?“

„Existují tři základní postupy jak zjistit, že video bylo upravováno. První je rozmazání a rozhraní barev. Druhý je sledování směru stínů. Můžeme se snažit pracovat s těmito prvky, ale dělala jsem to už dvě hodiny a moc daleko jsem se nedostala.“

„A třetí metoda?“

„Odražené prvky. Ještě jsem se na ně nedívala.“

Zavrtěl jsem hlavou.

„Odražené prvky – OP – jsou v podstatě části scény, které jsou odraženy v samotném obraze. Jako když Sakamura vychází z místnosti a jeho tvář se odrazí v zrcadle. Skoro určitě v té místnosti existují i další odrazy. Stolní lampa může být chromovaná a může ukázat lidi, zkresleně, když ji míjejí. Stěny konferenční místnosti jsou skleněné. Může se nám podařit vytáhnout odraz od skla. Stříbrné těžítko na stole s odrazem v něm. Skleněná váza s květinami. Nádoba z plastiku. Cokoliv dostatečně lesklého, aby to vytvořilo odraz.“

Pozoroval jsem ji, jak vrátila pásky a připravovala se k jejich přehrávání. Jak mluvila, pohybovala svou zdravou rukou rychle od jednoho přístroje k druhému. Bylo to divné stát vedle tak krásné ženy, která si svou krásu vůbec neuvědomuje.

„Ve většině záběrů je nějaký předmět, který odráží obraz,“ vysvětlovala Theresa. „Venku jsou to nárazníky aut, mokré ulice, okenní tabule. V místnosti jsou rámy obrazů, zrcadla, stříbrné svícny, chromované nohy stolu… Vždycky se tam něco najde.“

„Ale neupravili také odrazy?“

„Kdyby měli čas, ano. Protože teď existují počítačové programy na zmapování obrazu na libovolný tvar. Dá se zmapovat obraz na komplikovaný zakřivený povrch. Ale trvá to dlouho. Tak doufejme, že neměli čas.“

Pustila pásky vpřed. První část byla tmavá, když se Cheryl Austinová poprvé objevila před výtahy. Podíval jsem se na Theresu. Zeptal jsem se: „Jak se při tom cítíte?“

„Co myslíte?“

„Že nám pomáháte. Policii.“

„Myslíte, protože jsem Japonka?“ Letmo se na mne podívala a usmála se. Byl to divný, pokřivený úsměv. „Nemám o Japoncích žádné iluze. Víte, kde je Sako?“

„Ne.“

„Je to město na severu. Na ostrově Hokkaido. Provinční město. Je tam americké letiště. Narodila jsem se tam. Můj otec byl kokujin mechanik. Znáte slovo kokujin? Niguro. Černoch. Má matka pracovala v obchodě s nudlemi, kam chodili zaměstnanci základny. Vzali se, ale otec zemřel při nehodě, když mi byly dva roky. Vdova dostala malou penzi. Takže jsme měli nějaké peníze. Ale většinu si vzal můj dědeček, protože trval na tom, že byl mým narozením zneuctěn. Byla jsem ainoko a niguro. Nejsou to hezká slova, kterými mě nazýval. Ale matka tam chtěla zůstat, zůstat v Japonsku. Tak jsem vyrostla v Sako. V tom… místě…“

Z hlasu jí bylo slyšet hořkost.

„Víte, kdo jsou burakumin. Ne? To mě nepřekvapuje. V Japonsku, v zemi, kde si mají být všichni rovni, o nich nikdo nemluví. Ale před svatbou prověří rodina ženicha historii rodiny nevěsty, aby se ujistila, že se v minulosti nevyskytli žádní burakumin. Rodina nevěsty udělá totéž. A jsou-li nějaké pochyby, ke svatbě nedojde. Burakumin jsou „nedotknutelní“ Japonska. Vyvržení, nejnižší z nízkých. Jsou to potomci koželuhů a pracovníků s kůží, kteří jsou v budhismu považováni za nečisté.“

„Rozumím.“

„A já jsem byla nižší než burakumin, protože jsem byla deformovaná! Pro Japonce je deformace ostudná. Ne smutná, ani zátěž. Ostudná. Znamená to, že člověk udělal něco nesprávného. Deformace vrhá hanbu na něj, na jeho rodinu i společenství. Lidé kolem něj si přejí, aby byl mrtvý. A když je člověk napůl černý, ainoko s americkým velkým nosem…“ Zavrtěla hlavou. „Děti jsou kruté. A to bylo provinční místo, venkovské město.“

Pozorovala pásku běžící vpřed.

„Takže jsem tady ráda. Vy Američané nevíte, jak milosrdná je vaše země. Jaké svobodě se těšíte ve svých srdcích. Nedovedete si představit tvrdost života v Japonsku, když je člověk vyřazen ze skupiny. A já to velmi dobře znám. A tak mi nevadí, když díky úsilí mé jedné zdravé ruky budou Japonci teď trochu trpět.“

Pronikavě na mě pohlédla. Krutá vzpomínka jí změnila tvář v masku. „Je to odpověď na vaši otázku, poručíku?“

„Ano, je.“

„Když přijíždím do Ameriky, myslím si, že se Američané chovají vůči Japoncům pošetile – ale nevadí. Už je tady ta sekvence. Sledujte horní dva monitory. Já budu pozorovat tři dolní. Hledejte pečlivě předměty, které odrážejí obraz. Hledejte pozorně.“

42.

Pozoroval jsem v temnotě monitory.

Theresa Asakuma cítila vůči Japoncům trpkost, ale já také. Výstup s Lišákem Wilhelmem mě naštval. Naštval tak, jak může rozhněvat někoho, kdo je vyděšen. Jedna věta, kterou vyslovil, se mi pořád vracela na mysl, znovu a znovu.

Nemyslíte si za těchto okolností, že soud udělal chybu, když vám svěřil dcerku do vlastní péče?

Nikdy jsem dostat dítě do vlastní péče nechtěl. Ve všem tom zmatku rozvodu, Laurenina odchodu, balení, to je tvoje, to je moje – v tom všem, poslední věc, kterou jsem chtěl, byla starat se o sedmiměsíční dítě. Shelly právě začínala chodit kolem obývacího pokoje, přidržujíc se nábytku. Říkala „mama.“ Své první slovo. Ale Lauren nechtěla zodpovědnost a pořád opakovala: „Nemůžu se o ni starat, Petere. Prostě se o ni nemůžu starat.“ Tak jsem ji dostal do vlastní péče. Co jsem mohl dělat?

Ale teď už to byly skoro dva roky. Změnil jsem svůj život. Změnil jsem práci, časový rozvrh. Byla teď má dcera. A myšlenka, že bych se jí měl vzdát, byla, jako by mi někdo řezal nohu za živa.

Nemyslíte si za těchto okolností, poručíku…

Na monitoru jsem pozoroval Cheryl Austinovou, jak čeká v temnotě na příchod svého milence. Jak se rozhlíží po místnosti.

Soud udělal chybu…

Ne, myslel jsem si, soud neudělal chybu. Lauren by se o ni nedokázala starat a nikdy toho nebyla schopna. Z poloviny vynechávala své víkendy. Byla příliš zaměstnaná, aby navštívila svou vlastní dceru. Jednou po víkendu, když mi Michelle vrátila, dcera plakala. Lauren řekla: „Já prostě nevím, co s ní mám dělat.“ Zkontroloval jsem to. Měla mokré plenky a bolestivou vyrážku. Michelle vždycky dostane vyrážku, když se jí včas nevymění plenky.

Lauren jí během víkendu neměnila plenky dost často. Tak jsem jí je vyměnil a našel jsem zbytky hovínka na jejích genitáliích. Lauren neočistila pořádně svou vlastní dceru.

Nemyslíte si, že soud udělal chybu?

Ne. Myslím, že neudělal.

Nemyslíte si za těchto okolností –

„Do prdele práce,“ řekl jsem.

Theresa zmáčkla tlačítko, zastavila pásku. Obrazy na monitorech před námi zamrzly. „Co je to?“ zeptala se. „Co jste viděl?“

„Nic.“

Dívala se na mne.

„Je mi líto. Myslel jsem na něco jiného.“

„Nedělejte to.“

Zase pustila pásku.

Na všech monitorech muž objímal Cheryl Austinovou. Obrazy z různých kamer byly koordinovány zvláštním způsobem. Bylo to, jako bychom mohli vidět událost ze všech stran – zepředu a zezadu, seshora a ze stran. Bylo to jako pohyblivé stavební plány.

A naskakovala z toho husí kůže, když to člověk viděl.

Mé dva monitory ukazovaly pohled ze vzdálené strany místnosti a z velké výšky, kamera se dívala přímo dolů. Na jednom monitoru byli Cheryl a její milenec malí, na druhém jsem viděl jenom temena jejich hlav. Ale pozoroval jsem je.

Theresa Asakuma stála vedle mne a pomalu, pravidelně dýchala. Vdechovala a vydechovala. Letmo jsem na ni pohlédl.

„Dávejte pozor.“

Díval jsem se na monitory.

Milenci se vášnivě objímali. Muž tlačil Cherylina záda na stůl. V pohledu seshora jsem jí viděl obličej směřující přímo nahoru, jak ležela na zádech. Vedle ní spadl zarámovaný obrázek na stole.

„Tam,“ zvolal jsem.

Theresa zastavila pásku.

„Co?“ zeptala se.

„Tam.“ Ukázal jsem na zarámovaný obrázek. Ležel na ploše, směrem nahoru. Ve skle byl vidět odražený obrys mužovy hlavy, jak se skláněl nad Cheryl. Byl velice tmavý. Jenom silueta.

„Můžete z toho dostat obraz?“ zeptal jsem se.

„Nevím. Zkusím to.“

Její ruka se rychle mihla přes ovládací tlačítka, krátce se jich dotkla. „Signál videoobrazu je digitální. Teď je v počítači. Uvidíme, co se s ním dá udělat.“ Obraz začal skákat, skokově se zvětšoval, jak si pomocí zoomu vybírala detail obrázku. Obraz postupoval kolem Cherylina zamrzlého, zrnitého obličeje, s hlavou hozenou zpět v okamžiku vášně. Postupoval dolů přes rameno směrem k rámečku.

Jak se obraz zvětšoval, stával se zrnitějším. Začal se rozpadat do mozaiky bodů jako novinová fotografie držená moc blízko před očima. Pak se i samotné body zvětšily, vytvořily jakési mramorování, změnily se na malé bloky šedi. Dost brzy jsem nemohl říci, na co se díváme.

„Bude to fungovat?“

„Pochybuji. Ale tady je hrana rámečku a tady je obličej.“

Byl jsem rád, že to vidí. Já jsem to nedokázal.

„Zaostřím to.“

Stiskla tlačítka. Počítačová menu zmizela, zase se objevila. Obraz se stal ostřejším. Zrnitějším. Ale už jsem viděl rámeček. A také obrys hlavy.

„Ještě zaostřím.“

Udělala to.

„V pořádku. Teď můžeme upravit naši stupnici šedi…“

Obličej v rámečku začal vystupovat z temnoty.

Mrazilo z toho.

Při tak velkém zvětšení se zvětšovala i zrnitost – každá panenka oka byla jedinou černou skvrnou – a opravdu jsme nemohli poznat, kdo to je. Muž měl otevřené oči a zkřivená ústa, pokroucená chtíčem, nebo nenávistí. Ale opravdu se nedalo říct víc.

Doopravdy ne.

„Je to tvář Japonce?“

Zavrtěla hlavou. „V originále není dost detailů.“

„Nemůžete to z toho dostat?“

„Pokusím se o to později. Ale myslím si, že ne. Nikdy to tam nebude. Pojďme dál.“

Obrazy se daly do plného pohybu. Cheryl náhle do muže strčila, odtlačila mu prsa dlaní. Obličej z rámečku obrázku zmizel.

Vrátili jsme se k původním pěti pohledům.

Pár se oddělil a ona něco namítala, stále ho odstrkovala. Měla rozzlobený obličej. Teď, když jsem viděl odraz jeho obličeje v rámečku obrázku, přemýšlel jsem, jestli ji vystrašil on. Ale to se nedalo říct.

Milenci stáli v opuštěné místnosti, dohadovali se kam jít. Rozhlížela se. On pokyvoval hlavou. Ukázala ke konferenční místnosti. Zdálo se, že on souhlasí.

Políbili se, zase se objali. Ve způsobu, kterým se objímali, vzdalovali a zase objímali, bylo něco důvěrného.

Theresa si toho také všimla. „Ona ho zná.“

„Ano. Řekl bych.“

Pořád se líbali a nemotorně se pohybovali směrem ke konferenční místnosti. V tomto bodě už nebyly mé monitory moc užitečné. Vzdálená kamera ukazovala celou místnost a pár přecházející přes ni zprava doleva. Ale postavy byly maličké a s obtížemi viditelné. Pohybovali se mezi stoly, mířili k –

„Počkat,“ řekl jsem. „Co to bylo?“

Vracela se, snímek po snímku.

„Tady,“ pravil jsem.

Ukázal jsem na obraz. „Vidíte to? Co je to?“

Jak se pár pohyboval přes místnost, kamera švenkovala kolem velkého japonského kaligrafického svitku, který visel na stěně blízko výtahu. Svitek byl pod sklem. Na malý okamžik se ve skle zalesklo světlo. To upoutalo můj pohled.

Odlesk světla.

Theresa se zamračila. „To není odraz páru.“

„Ne.“

„Podíváme se.“

Zase začala používat zoom. Obraz poskočil k visícímu svitku, každým krokem se stával zrnitějším. Odlesk se zvětšoval, rozštěpil se na dvě části. V jednom rohu byla načepýřená skvrna světla. A svislá štěrbina světla skoro přes celou délku obrazu.

„Rozhoupeme to,“ prohlásila.

Začala posouvat obraz vpřed a zpět, po jednom snímku. Přecházela z jednoho na druhý. V jednom snímku svislá štěrbina nebyla. V dalším byla. Svislá čára byla na deseti dalších snímcích. Pak zmizela a už se neukázala. Ale načepýřená skvrna v rohu tam byla pořád.

„Hmmm.“

Zaměřila se na skvrnu. Pod stále rostoucím zvětšením se rozpadla, až vypadala jako shluk hvězd z astronomického snímku. Ale zdálo se, že je v ní nějaký druh vnitřního uspořádání. Dokázal jsem si skoro představil tvar X. Řekl jsem to.

„Ano,“ přisvědčila. „Zaostříme to.“

Udělala to. Počítače pracovaly na údajích. Načepýřený shluk se rozdělil. Teď to vypadalo jako římské číslice.

„Co to sakra je?“ ptal jsem se.

Pokračovala v práci. „Stopy kontur,“ vysvětlovala. Obrys římských číslic se objevil jasněji.

Theresa pokračovala ve snaze rozlišit jednotivé číslice. Jak pracovala, zdál se obraz v jistých směrech lepší a v jiných horší. Ale nakonec jsme ho rozeznali.

„Je to odraz nápisu EXIT,“ poznamenala. „Na vzdáleném konci místnosti proti výtahům je východ, je to tak?“

„Ano,“ přitakal jsem.

„Odráží se ve skle svitku. Tak to je ono.“ Přešla k dalšímu snímku. „Ale co tahle svislá světelná čára? To je zajímavé. Vidíte? Objeví se a je pryč.“ Několikrát přejela sem a tam.

A pak jsem na to přišel.

„Tam vzadu je požární východ. A schodiště dolů. Musí to být odraz světla ze schodiště, jak někdo otvírá dveře a zavírá je.“

„Myslíte, že někdo přišel do místnosti? Ze zadního schodiště?“

„Ano.“

„Zajímavé. Pokusíme se zjistit, kdo to je.“

Přehrávala pásky vpřed. V tomto velkém zvětšení zrnitý obraz na obrazovce vystřikoval a vybuchoval jako ohňostroj. Vypadalo to, jako by ty nejmenší složky obrazu žily svým vlastním životem a tančily nezávisle na obraze, který vytvářely. Ale pozorovat to vyčerpávalo. Protřel jsem si oči. „Ach bože.“

„Oukej. Tam“

Vzhlédl jsem. Zastavila obraz. Neviděl jsem nic, kromě náhodných černých a bílých teček. Zdálo se, že vytvářejí vzor, ale nemohl jsem říct jaký. Připomínalo mi to sonogramy, když byla Lauren těhotná. Doktor říkal, tady je hlava, tam je bříško… Ale já jsem nic neviděl. Bylo to jenom abstraktní. Má dcera ještě v děloze.

Doktor říkal – vidíte? Zatřepala prsty. Vidíte? Bije jí srdce.

To jsem viděl. Viděl jsem bít srdce. Srdíčko a maličká žebra.

Nemyslíte si za těchto okolností, poručíku –

„Vidíte?“ zeptala se Theresa. „To je jeho rameno. To je obrys hlavy. Teď jde dopředu – vidíte, jak se zvětšuje? – a teď stojí v tom vzdáleném průchodu, dívá se za roh. Je opatrný. Na okamžik mu můžete vidět profil nosu, jak se otáčí, aby se podíval. Vidíte to? Vím, že je to obtížné. Dívejte se pozorně. Teď se na ně dívá. Pozoruje je.“

A náhle jsem to viděl. Zdálo se, že skvrny zapadly na své místo. Viděl jsem siluetu muže, který stál v průchodu u vzdáleného východu.

Pozoroval je.

Přes místnost byli milenci zaujati líbáním. Nevšimli si nového příchozího.

Ale někdo je pozoroval. Přeběhl mi mráz po zádech.

„Poznáte, kdo to je?“

Zavrtěla hlavou. „To je nemožné. Jsme úplně na hranici. Nemůžu ani rozlišit oči, ústa. Nic.“

„Tak pojďme dál.“

Pásky zaklaply do plné rychlosti. Náhlý návrat k normální velikosti a rychlosti obrazu mě šokoval. Pozoroval jsem milence, jak za vášnivého líbání pokračují v cestě přes místnost.

„Takže teď je někdo pozoruje,“ poznamenala Theresa. „Zajímavé. Co je to za dívku?“

„Myslím, že správný výraz je torigaru ónnal.“

„Že je lehká ve svém ptáčeti? Tori co?“ zeptala se.

„To je jedno. Chci říct, že je to žena uvolněných mravů.“

Theresa zavrtěla hlavou. „To je mužský pohled. Mně to připadá, že ho miluje, ale že má hlavu plnou starostí.“

Milenci se blížili ke konferenční místnosti a Cheryl se náhle odtáhla, pokusila se uniknout z mužova objetí.

„Cítí, že něco není, jak má být.“

„Proč?“

„Nevím. Možná něco slyší. Dalšího muže. Nevím.“

Ať byl důvod jakýkoliv, Cheryl zápasila se svým milencem, který měl teď obě ruce kolem jejího pasu a skoro ji táhl do konferenční místnosti. Cheryl se ještě jednou kroutila ve dveřích, když se jí muž snažil vtáhnout dovnitř.

„Tady máme dobré vyhlídky,“ prohlásila Theresa.

Páska opět zamrzla.

Všechny stěny konferenční místnosti byly skleněné. Vnějšími stěnami bylo vidět světla města. Ale vnitřní stěny vedoucí do átria byly dostatečně tmavé, aby působily jako černé zrcadlo. Protože Cheryl a její milenec byli blízko vnitřních skleněných stěn, odrážely se jejich obrazy ve skle, jak zápasili.

Theresa projížděla pásku dopředu, snímek po snímku, hledala obraz, který by trval. Čas od času použila zoom, prohlížela jednotlivé prvky obrazu, pak zoom opustila. Bylo to obtížné. Oba se pohybovali rychle a byli často rozmazáni. A světla z vnějších mrakodrapů někdy znejasnila jinak dobré obrazy.

Bylo to frustrující.

Bylo to zdlouhavé.

Zastavit. Zvětšit obraz, pomocí zoomu. Projíždět přes obraz, snažit se najít část, která má dost detailů. Vzdát to. Zase jet dopředu. Zase zastavit.

Nakonec si Theresa povzdechla. „Nejde to. To sklo je vražedné.“

„Tak pojďme dál.“

Viděl jsem Cheryl, jak se zachytila rámu dveří, snažila se, aby nebyla vtažena do konferenční místnosti. Muž ji nakonec přemohl, smekla se s výrazem hrůzy na tváři, potom se rozmáchla rukama dozadu, aby muže uhodila. Ulétla jí kabelka. Pak byli oba v místnosti. Rychle se pohybující a otáčející siluety.

Muž ji přitiskl zády ke stolu a Cheryl se objevila v kameře namířené přímo dolů do konferenční místnosti. Její krátké blond vlasy kontrastovaly s tmavým dřevem stolu. Její nálada se zase změnila, na chvilku se přestala bránit. Měla výraz očekávání. Vzrušení. Olizovala si rty. Očima sledovala muže, jak se nad ní naklání. Vyhrnul jí sukni na boky.

Usmála se, sešpulila rty, šeptala mu něco do ucha.

Stáhl jí kalhotky, rychlým škubnutím.

Smála se na něj. Byl to napjatý úsměv, zpola žádostivý, zpola prosebný.

Byla vzrušena svým vlastním strachem.

Jeho ruce jí hladily krk.

43.

Stáli jsme v temné laboratoři, nad hlavou nám svištěli bruslaři na ledě, a my jsme pozorovali násilný čin končící smrtí, znovu a znovu. Probíhal na pěti monitorech, pod různými úhly, jak zvedala své bledé nohy na jeho ramena, on se nad ní skláněl, ruce neobratně tápající v jeho kalhotách. Při opakování jsem si všiml maličkostí, které jsem předtím neviděl. Způsobu, kterým sjela se stolu, aby se s ním spojila, jak kroutila boky. Způsobu, jak prohnul záda v okamžiku proniknutí. Změny v jejím úsměvu, podobnému kočičímu, vědoucímu. Vypočítavému. Jak ho pobízela, něco říkala. Rukama ho laskala na zádech. Nenadálé změny nálady, záblesku hněvu v jejích očích, náhlého políčku. Způsobu, kterým s ním zápasila, nejdřív aby ho vzrušila, později se vzpírala jinak, protože se jí něco nezdálo. Způsobu, kterým jí vystouply oči, v nichž měla výraz opravdového zoufalství. Jejích rukou, kterými mu odtlačovala paže, odstrkávala rukávy saka, odhalila nepatrné kovové záblesky manžetových knoflíků. Třpytu jejích hodinek. Jak jí sklesly paže s otevřenými dlaněmi. Pěti bledých prstů na černi stolu. Potom chvění těla, škubajících se prstů a nehybnosti.

Viděl jsem jeho neschopnost pochopit, že něco není v pořádku. Způsob, jakým na chvilku ztuhl, pak ji vzal rukou za hlavu, pohyboval jí tam a zpět, chtěl ji probrat, než se nakonec odtáhl. I z pohledu na jeho záda se dala vycítit jeho hrůza. Pohyboval se zpomaleně jakoby v tranzu. Přešlapoval po místnosti bezúčelnými půlkroky, nejdříve jedním směrem, pak druhým. Snažil se vzít rozum do hrsti, rozhodnout co udělat.

Pokaždé, když jsem viděl opakování sledu, jsem se cítil jinak. Při prvních několika přehrávkách jsem cítil napětí, vzrušující pocit, skoro erotický. A později jsem získával stále větší odstup a snahu vyznat se v tom. Jako kdybych byl odnášen, vzdalován od monitoru. A nakonec se zdálo, že celý sled se mi rozpadl před očima, těla zcela ztratila svou lidskou identitu, stala se abstrakcemi, prvky nějakého vzoru, který se přesouval a pohyboval v prostoru.

Theresa poznamenala: „Ta dívka je nemocná.“

„Vypadá to tak.“

„Není obětí. Tahle ne.“

„Možná není.“

Pozorovali jsme to znovu. Ale už jsem nevěděl, proč to pozorujeme. Konečně jsem řekl: „Pojďme dopředu, Thereso.“

Přehrávali jsme sled k jistému bodu na počítadle pásky, pak jsme se vrátili, abychom to projeli znovu. Takže jsme viděli část pásky znovu a znovu, ale nešli jsme dál. Téměř okamžitě, když jsme šli dopředu, se stalo něco pozoruhodného. Muž přestal přecházet a ostře se podíval na jednu stranu – jako kdyby něco uviděl nebo něco zaslechl.

„Druhého muže?“ zeptal jsem se.

„Snad.“ Ukázala na monitory. „To je část pásek, kde se zdá, že se stíny neshodují. Teď víme proč.“

„Něco vymazali?“

Pustila pásku zpětně. Na monitoru ukazujícím boční pohled jsme viděli muže vzhlédnout směrem k východu. Z jeho vzhledu se dalo soudit, že někoho vidí. Ale nevypadal vystrašeně ani provinile.

Použila zoom. Muž byl jenom siluetou. „Asi nic nevidíte, že ne?“

„Profil.“

„Co o něm lze říct?“

„Dívám se na část čelisti. Ano. Vidíte? Čelist se pohybuje. Něco říká.“

„Mluví k druhému muži?“

„Nebo k sobě. Ale určitě se dívá stranou. A teď, vidíte? Náhle ví, co má udělat.“

Muž přecházel po konferenční místnosti. Choval se účelně. Vzpomněl jsem si, jak zmateně tato část vypadala, když jsem ji viděl v noci na policejní stanici. Ale s pěti kamerami to bylo jasné, viděli jsme přesně, co dělá. Zvedl z podlahy kalhotky.

A pak se sklonil nad mrtvou dívkou a vzal jí hodinky.

„No né,“ poznamenal jsem, „vzal jí hodinky.“

Přišel jsem na jediný důvod proč; hodinky musely mít věnování. Muž si dal kalhotky a hodinky do kapsy a otáčel se k odchodu, když obraz opět zamrzl. Theresa ho zastavila.

„Co je?“ zeptal jsem se.

Ukázala na jeden z pěti monitorů. „Tam.“

Dívala se na boční pohled z kamery, která zabírala celou místnost. Ukazovala konferenční místnost z átria. Viděl jsem siluetu dívky na stole a muže v konferenční místnosti.

„Kde? Co?“

„Tam,“ ukázala. „Zapomněli to vymazat.“ V rohu obrazovky jsem uviděl stínový útvar. Úhel a osvětlení byly právě správné, aby nám umožnily ho spatřit. Byl to muž.

Druhý muž.

Postoupil dopředu a stál teď uprostřed átria, díval se k vrahovi do konferenční místnosti. Obraz druhého muže byl úplný, odražený ve skle. Ale byl nezřetelný.

„Můžete to dostat? Můžete to vydolovat?“

„Můžu se pokusit,“ přisvědčila.

Začala používat zoom. Vnikla do obrazu, který se rozložil. Zaostřila, zvýšila kontrast. Obraz se rozpadl na pruhy, byl nevýrazný, plochý. Vrátila se zpět, vytvořila ho znovu. Zvětšila ho. Bylo to mučivé. Skoro jsme ho dokázali identifikovat.

Skoro, ale ne úplně.

„Pojedu po snímcích,“ prohlásila.

Teď, jeden po druhém, přeskakovaly snímky vpřed. Obraz muže byl střídavě ostřejší, rozmazaný, ostrý.

A pak, nakonec, jsme ho viděli jasně.

„Ne, do prdele,“ vyjekl jsem.

„Víte, kdo to je?“

„Ano. Je to Eddie Sakamura.“

44.

Po tomto objevu jsme udělali rychlý pokrok. Věděli jsme nepochybně, že pozměnili pásky a totožnost vraha. Pozorovali jsme, jak vrah vyšel z místnosti a šel k východu s lítostivým ohlédnutím na mrtvou dívku.

Zeptal jsem se: „Jak mohli změnit vrahovu tvář jen v několika hodinách?“

„Mají velmi komplikovaný mapovací software,“ vysvětlovala. „Je zdaleka nejpokročilejší na světě. Japonci se v softwaru moc zlepšili. Brzy v něm překonají Američany, jak už to udělali v počítačích.“

„Udělali to tedy lepším softwarem?“

„I s nejlepším softwarem by bylo odvážné se o to pokoušet. A Japonci neradi riskují. Proto mám podezření, že tento speciální úkol nebyl tak obtížný. Protože vrah stráví většinu času líbáním dívky, nebo ve stínu, není mu vidět obličej. Odhaduji, že je napadlo hodně pozdě, až dodatečně, změnit jeho totožnost. Protože viděli, že stačí změnit jenom tuto část, která přichází… Tam, kde míjí zrcadlo.“

V zrcadle jsem jasně viděl Eddieho Sakamuru. Jeho ruku s viditelnou jizvou dotýkající se stěny.

„Vidíte,“ vysvětlovala, „když změnili tohle, mohl zbytek pásky projít. Ve všech kamerách. Byla to jedinečná příležitost, využili ji. Myslím, že to tak bylo.“

Na monitorech šel Eddie Sakamura kolem zrcadla, do stínu. Vrátila se. „Podíváme se na to.“

Najela na odraz v zrcadle a postupně pomocí zoomu vybrala tvář, až se rozpadla do bloků. „Aha,“ řekla. „Je vidět prvky obrazu. Je vidět, jak jsou pravidelné. Někdo tady retušoval. Tady, na lícní kosti, kde je stín pod okem. Normálně je na rozhraní mezi dvěma stupni šedi nepravidelnost. Tady je čára vyčištěna. Vyspravili ji. A podívám se –“

Roztáhla obraz do stran.

„Ano. Tady taky.“

Další bloky obrazu. Nepoznal jsem, na co se dívá. „Co je to?“

„Jeho pravá ruka. Tam, kde je jizva. Je vidět, že jizvu přidělali, dá se to říct ze způsobu uspořádání maticových prvků obrazu.“

Neviděl jsem to, ale stačilo mi její slovo. „Kdo tedy byl doopravdy vrah?“

Zavrtěla hlavou. „To bude obtížné zjistit. Prohlédli jsme odrazy a nezjistili jsme to. Existuje poslední postup, který jsem nezkoušela, protože je nejsnadnější ze všech, ale dá se také nejsnadněji změnit. Je to hledání v detailech stínu.“

„V detailech stínu?“

„Ano. Můžeme zkusit zesílit obraz v tmavých částech, ve stínech a siluetách. Může tam být místo, kde je dost okolního světla, aby nám umožnilo získat rozeznatelný obličej. Můžeme to zkusit.“

Nemluvila o vyhlídkách s nadšením.

„Nevěříte, že to půjde?“

Pokrčila rameny. „Ne. Ale mohli bychom to zkusit. Nic jiného nám nezbývá.“

„Dobrá,“ přisvědčil jsem. „Zkusme to.“

Spustila pásku zpětně, Eddie Sakamura couval od zrcadla ke konferenční místnosti. Jeho tvář se zableskla v zrcadle, když ho míjel. Čím častěji jsem to viděl, tím se mi tento okamžik zdál falešnější. Dokonce se zdálo, jako by k jeho pohybu dodali maličké zpoždění, kraťoučkou pauzu. Aby nám pomohli zjistit jeho totožnost.

Vrah teď šel dopředu, do temného průchodu vedoucího ke schodišti, které bylo někde za rohem, z dohledu. Vzdálená stěna byla světlá, takže tvořil siluetu. Ale v siluetě nebylo vidět žádné podrobnosti. Byla úplně tmavá.

„Ne,“ prohlásila. „Tuto část si pamatuji. Tady nic není. Je to moc tmavé. Kuronbo. Tak mi kdysi říkali. Černá osoba.“

„Myslel jsem, že jste říkala, že můžete udělat detaily stínu.“

„Můžu, ale ne tady. Ostatně jsem si jista, že tuto část retušovali. Vědí, že tuto část pásky na obou stranách zrcadla pečlivě prohlédneme. Vědí, že se na ni podíváme pod mikroskopem maticových prvků a prohlédneme každý snímek. Proto určitě tuto oblast pečlivě upravili. A vymazali stíny na této osobě.“

„Dobrá, ale i tak –“

„Hele!“ vyjekla náhle. „Co to bylo?“ Obraz zamrzl.

Viděl jsem obrys vraha kráčejícího k světlé stěně v pozadí, s nápisem východ nad hlavou.

„Vypadá to jako silueta.“

„Ano, ale něco není v pořádku.“

Pomalu vracela pásku.

Jak jsem pozoroval obraz, řekl jsem: „Machigai no umi oshete ku-dasaii.“ Byla to fráze, kterou jsem se naučil v jedné z prvních lekcí.

Usmála se v přítmí. „Musím vám pomoci s vaší japonštinou, poručíku. Ptáte se mne, jestli tam byla chyba?“

„Ano.“

„Slovo zní umu, ne umi. Umi je oceán. Umu znamená, že se na něco ptáte ano či ne. Ano, myslím, že tam může být chyba.“

Páska pokračovala ve zpětném chodu, silueta vraha se vracela k nám. Překvapením nasála vzduch.

„Tam je chyba. Nemůžu tomu uvěřit. Vidíte to teď?“

„Ne,“ řekl jsem.

Přehrála mi pásku dopředu. Pozoroval jsem siluetu muže, jak odchází.

„Tam, vidíte to teď?“

„Ne, je mi líto.“

Začínala se zlobit. „Dávejte pozor. Dívejte se na rameno. Pozorujte mužovo rameno. Dívejte se, jak se při každém kroku zvedá a jak klesá, rytmicky, a pak znenadání… Tam! Vidíte to?“

Viděl jsem to. Konečně. „Vypadá to, že obrys poskočil. Zvětšil se.“

„Ano. Přesně tak. Skokem se zvětší.“ Upravila ovládací prvky. „O hodně se zvětší, poručíku. Snažili se skok zamaskovat do vykročení, aby byl méně nápadný. Ale nesnažili se moc. Rozhodně je to jasně vidět.“

„Co to znamená?“

„Znamená to, že jsou arogantní,“ řekla rozzlobeně. Nedokázal jsem pochopit proč.

Tak jsem se jí zeptal.

„To mne dožírá,“ ulevila si. Začala užívat zoom, rychle pohybovala svou jednou rukou. „Protože udělali zjevnou chybu. Očekávají, že budeme ledabylí. Že nebudeme důkladní. Nebudeme inteligentní. Nebudeme Japonci.“

„Ale –“

„Ach, jak já je nenávidím.“ Obraz se hnul, posunul. Zaměřovala se teď na obrys hlavy. „Znáte jméno Takeshita Noburu?“

Zeptal jsem se: „Je to nějaký průmyslník?“

„Ne. Takeshita byl předseda vlády. Před několika roky si zavtipkoval o návštěvě amerických námořníků na válečných lodích. Řekl, že Amerika je teď tak chudá, že si námořníci nemůžou dovolit přijít na pevninu, aby si užili Japonska. Všechno je pro ně moc drahé. Řekl, že můžou jenom zůstat na lodi a dát si navzájem AIDS. Byl to v Japonsku oblíbený vtip.“

„Tohleto řekl?“

Přikývla. „Kdybych byla Američan a někdo mi něco takového řekl, odjela bych s lodí a řekla Japonsku, ať se jde vysrat a platí si za svou obranu samo. Nevěděl jste, že tohleto Takeshita řekl?“

„Ne…“

„Americké zprávy.“ Zavrtěla hlavou. „Stojí za karas.“

Byla vzteklá, pracovala rychle. Prsty jí poskakovaly po ovládacích prvcích, obraz skočil zpět, ztratil rozlišení. „Zkurvená práce.“

„Nerozčilujte se, Thereso.“

„Hovno, nerozčilujte se. Teď musíme zabodovat!“

Přešla na siluetu hlavy, nechala tam jenom ji, pak ji snímek po snímku sledovala. Viděl jsem zřetelně, jak se obraz skokem zvětšil.

„Vidíte, tady to sešili. Tady přechází změněný obraz do původního. Odtud už je na pásce původní nahrávka. Teď už odchází původní muž.“

Silueta šla ke vzdálené stěně. Pokračovala snímek po snímku. Pak začal obrys měnit tvar.

„Aha. Oukej. V to jsem doufala…“

„Co je to?“

„Naposled se dívá. Dívá se zpět do místnosti. Vidíte? Otáčí hlavu. Tady má nos, a teď, nos tam zase není, protože se otočil úplně. Teď se dívá zpět na nás.“

Silueta byla úplně černá.

„Je nám to houby platné.“

„Dávejte pozor.“

Další ovládací prvky.

„Jsou tam detaily,“ prohlásila. „Je to jako nevyvolaný exponovaný film. Detaily se zaznamenaly, ale ještě nejsme schopni je vidět. Takže… Teď to zvýrazním. A teď dostanu detaily stínu… Teď!“

A v nenadálém, šokujícím okamžiku silueta rozkvetla, stěna za ní bíle vzplála a utvořila kolem hlavy jistý druh svatozáře. Temný obličej se stával světlejším a poprvé jsme mohli vidět tvář, zřetelně a jasně.

„Hm, běloch.“ V hlase jí zaznělo zklamání.

„Můj bože,“ vyjekl jsem. „Víte, kdo to je?“

„Ano,“ přisvědčil jsem.

Rysy měl zkřivené napětím, ret zvednutý v jakémsi úšklebku. Ale totožnost byla nepochybná.

Díval jsem se na tvář senátora Johna Mortona.

45.

Stál jsem tam a zíral na zastavený obraz. Slyšel jsem bzukot přístrojů. Slyšel jsem, jak někde v temné laboratoři kape voda do kbelíků. Slyšel jsem, jak vedle dýchá Theresa, jako běžec, který dokončil závod.

Stál jsem tam a jenom zíral na obrazovku. Všechno do sebe zapadlo jako skládačka, která se sama složí před očima.

Julia Youngová: Má přítele, klerý moc cestuje. Ona pořád cestuje. New York, Washington, Seattle… setkává se s ním. Je do něj bláznivě zamilovaná.

Jenny v televizním studiu: Morton má mladou milenku, která ho dohání k šílenství. Žárlí na ni. Nějaká mladá holka.

Eddie: Ráda působí potíže, ta holka. Ráda vyvolává rozruch.

Jenny: Vídávám tuto dívku už asi šest měsíců na večírcích s lidmi z Washingtonu.

Eddie: Byla to nemocná holka. Měla ráda bolest.

Jenny: Morton předsedá finančnímu výboru Senátu. Tomu, který prošetřuje prodej MicroConu.

Cole, příslušník ochranky, v baru: Mají v kapse velká zvířata. Vlastní je. Teď je nemůžeme porazit.

A Connor: Někdo chce, aby toto vyšetřování skončilo. Chtějí, abychom to vzdali.

A Morton: Takže vaše vyšetřování je oficiálně uzavřeno?

„U sta hromů,“ vyjelo ze mne.

„Kdo je to?“ zeptala se Theresa.

„Je to senátor.“

„Aha.“ Podívala se na obrazovku. „A proč jim na něm záleží?“

„Má ve Washingtonu mocné postavení. A myslím, že má něco společného s prodejem firmy. Možná jsou tu ještě další důvody.“

Přikývla.

Zeptal jsem se: „Můžeme z toho vytisknout obrázek?“

„Ne. Zařízení pro přímý přenos obrazu z monitoruje porouchané.“

„Co tedy můžeme udělat? Potřebuji si vzít něco s sebou.“

„Můžu vám udělat polaroid,“ navrhla. „Není to moc, ale pro teď to bude stačit.“ Začala šátrat po laboratoři, klopýtala ve tmě. Nakonec se vrátila s fotoaparátem na polaroidy. Přistoupila blízko k obrazovce a udělala několik snímků.

Čekali jsme v modrém světle vycházejícím z monitorů, až se vyvolají.

„Díky,“ řekl jsem. „Za všechnu vaši pomoc.“

„Rádo se stalo. A je mi to líto.“

„Proč?“

„Vím, že jste čekal, že to bude Japonec.“

Uvědomil jsem si, že mluví za sebe. Neodpověděl jsem. Fotografie tmavly. Byly dostatečně kvalitní, obraz jasný. Když jsem je dával do kapsy, ucítil jsem tam něco tvrdého. Vytáhl jsem to.

„Vy máte japonský pas?“ zeptala se.

„Ne. Ten není můj. Je Eddieho.“ Dal jsem ho zpátky do kapsy. „Musím jít,“ prohlásil jsem. „Musím najít kapitána Connora.“

„V pořádku.“ Otočila se zpět k monitorům.

„Co budete dělat?“ zeptal jsem se.

„Zůstanu tady, budu ještě pracovat.“

Opustil jsem ji, vyšel zadními dveřmi a prošel tmavým průchodem ven.

Ostré denní světlo mě na chvilku oslepilo. Šel jsem k telefonnímu automatu a zavolal Connorovi. Byl v autě.

„Kde jste?“ zeptal jsem se.

„Zpět v hotelu.“

„V jakém hotelu?“

„Four Seasons,“ odvětil Connor. „Je to hotel senátora Mortona.“

„Co tam děláte? Víte, že –“

„Kóhai,“ přerušil mne. „Otevřená linka, nezapomínáš? Zavolej si taxi a přijeď na Westwood Boulevard 1430. Setkáme se tam za dvacet minut.“

„Ale jak –“

„Žádné další otázky.“ A zavěsil.

Díval jsem se na budovu Westwood Boulevard 1430. Měla jednoduchou hnědou fasádu, jenom dveře s namalovaným číslem. Na jedné straně francouzské knihkupectví. Na druhé opravna hodin.

Vyšel jsem nahoru a zaklepal na dveře. Všiml jsem si malé tabulky s japonským písmem pod číslicemi. Nestalo se nic, tak jsem otevřel dveře. Ocitl jsem se v elegantním miniaturním suši baru. Měl jenom čtyři sedačky pro zákazníky. Connor tam byl sám, seděl na vzdáleném konci. Zamával mi. „Řekni ahoj Imaemu. Nejlepšímu šéfkuchaři na suši v Los Angeles. Imae-san, Su.“

Vrchní kuchař pokynul a usmál se. Položil něco na pult před mou sedačku. „Kore o dozo, Sumisu-san.“

Sedl jsem si. „Dómo, Imae-san.“

„Hai.“

Díval jsem se na suši. Byl to nějaký druh růžových jiker se syrovým žloutkem nahoře. Pomyslel jsem si, že to vypadá odporně.

Otočil jsem se ke Connorovi.

Ten spustil. „Kore o iabetakoto arukai?“

Zavrtěl jsem hlavou. „Lituji. Nerozumím.“

„Budeš muset na japonštině zapracovat, kvůli své nové přítelkyni.“

„Jaké nové přítelkyni?“

Connor prohlásil. „Myslel jsem si, že mi poděkuješ. Nechal jsem tě s ní takovou dobu.“

„Míníte Theresu?“

Usmál se. „Můžeš na tom být mnohem hůř. A soudím, že jsi v minulosti už byl. Ostatně, ptal jsem se, jestli víš, co to je.“ Ukázal na sushi.

„Ne, nevím.“

„Křepelčí vejce a jikry z lososa. Výborné bílkoviny. Energie. Potřebuješ ji.“

Zeptal jsem se: „Musím?“

Imae prohlásil: „Dá vám to sílu pro přítelkyni.“ A zasmál se. Řekl něco rychle japonsky Connorovi.

Connor odpověděl a oba se dlouho smáli.

„Co je tu tolik k smíchu?“ chtěl jsem vědět. Chtěl jsem změnit téma, snědl jsem tedy první sousto suši. Když člověk překonal tu slizkost, bylo to vlastně velice dobré.

Imae se zeptal: „Dobré?“

„Velmi dobré,“ odvětil jsem. Snědl jsem druhé sousto a obrátil se ke Connorovi. „Víte, co jsme našli na těch páskách? Je to k nevíře.“

Connor zvedl ruku. „Prosím. Musíš se naučit japonskému způsobu relaxace. Všechno má své místo. Oaiso onegai shimasu.“

„Hai, Connor-san.“

Šéfkuchař podal účet a Connor zaplatil. Uklonil se a následovala rychlá výměna slov v japonštině.

„Už odcházíme?“

„Ano,“ přisvědčil Connor. „Já jsem už jedl a ty, příteli, si nemůžeš dovolit přijít pozdě.“

„Kvůli čemu?“

„Kvůli své bývalé ženě, pamatuješ? Měli bychom teď raději jet ke tvému bytu a setkat se s ní.“

Opět jsem řídil. Connor civěl z okna. „Jak jste věděl, že to byl Morton?“

„Nevěděl jsem to,“ začal Connor. „Aspoň ne do dnešního rána. Ale už v noci mi bylo jasné, že pásku pozměnili.“

Myslel jsem na všechnu tu námahu, kterou jsme Theresa a já podstoupili, všechno to používání zoomu, prohlížení a hraní si s obrazem. „Říkáte, že jste se jenom podíval na pásku a věděl to?“

„Ano.“

„Jak?“

„Byla tam jedna do očí bijící chyba. Pamatuješ si, když jsi se setkal s Eddiem na večírku? Měl na ruce jizvu.“

„Ano. Vypadalo to jako stará spálenina.“

„Na které ruce ji měl?“

„Na které ruce?“ Zamračil jsem se. Vzpomínal jsem na setkání. Eddie v kaktusové zahradě, jak kouří cigarety, odhazuje je. Jak se otáčí, nervózně přechází. Drží cigarety. Jizva byla na… „Na levé,“ řekl jsem.

„To je správné,“ přisvědčil Connor.

„Ale jizva je vidět také na pásce,“ uvažoval jsem nahlas. „Je vidět jasně, když jde kolem zrcadla. Na chvilku se dotýká rukou stěny –“

Přestal jsem.

Na pásce se dotýká stěny pravou rukou.

„Ježíši,“ vyjekl jsem.

„Ano,“ přisvědčil Connor. „Udělali chybu. Možná si popletli, co je odraz a co ne. Ale myslím si, že pracovali ve spěchu a nepamatovali si, na které ruce byla, a ledabyle jizvu jenom přidali. Takové chyby se stávají.“

„Takže v noci jste viděl jizvu na nesprávné ruce…“

„Ano. A ihned jsem věděl, že pásku pozměnili. A musel jsem zajistit, abys ráno pásku prozkoumal. Tak jsem tě poslal do OSVM, abys zjistil místa, která by mohla s páskou pracovat. A potom jsem šel domů do postele.“

„Ale nechal jste nás zatknout Eddieho. Proč? Musel jste přece vědět, že Eddie není vrah.“

„Někdy člověk musí nechat věcem volný průběh,“ vysvětloval Connor. „Měli jsme si myslet, že dívku zavraždil Eddie, to bylo jasné. Tak jsem tomu nebránil.“

„Ale zemřel nevinný člověk,“ namítl jsem.

„Neřekl bych, že Eddie byl nevinný. Ten v tom byl až po krk.“

„A senátor Morton? Jak jste věděl, že to byl Morton?“

„Nevěděl jsem to, dokud nás dnes nepozval na tu schůzku. Tam se prozradil.“

„Jak?“

„Byl jako úhoř. Člověk musí přemýšlet, co vlastně řekl,“ vysvětloval Connor. „Zaobaleně mezi všemi těmi kydy se nás třikrát ptal jestli naše vyšetřování skončilo. A ptal se nás, měla-li ta vražda něco společného s firmou MicroCon. Když se nad tím člověk zamyslí, je to velmi podivná otázka.“

„Proč? Má styky. Pana Hanadu. Další lidi. Řekl nám to.“

„Ne,“ zavrtěl Connor hlavou. „Když si odmyslíš všechny ty kydy, co nám Morton řekl, byl sled jeho myšlenek tento: Skončilo vyšetřováni? Můžete ho dát do souvisosti s firmou MicroCon? Protože já teď změním svůj postoj k jejímu prodeji.“

„Dobrá…“

„Ale vůbec nevysvětlil kritický bod. Proč mění svůj postoj k prodeji MicroConu.“

„Řekl nám proč,“ namítl jsem. „Nikdo ho nepodpoří, nikomu na tom nezáleží.“

Connor mi podal xerox. Zběžně jsem si ho prohledl. Byla to stránka z novin. Vrátil jsem mu ho. „Řídím. Řekněte mi to.“

„To je rozhovor se senátorem Mortonem, který vyšel v The Washington Post. Opakuje svůj postoj k prodeji MicroConu. Prodat společnost je proti zájmům národní obrany a americké konkurenceschopnosti. Bla bla bla. Narušujeme tak naši technologickou základnu a rozprodáváme naši budoucnost Japoncům. Bla bla bla. Takový postoj měl ve čtvrtek ráno. Ve čtvrtek večer se zúčastnil večírku v Kalifornii. V pátek ráno měl na MicroCon jiný názor. Prodej mu nevadil. Teď mi řekni proč.“

„Panebože. Co budeme dělat?“

Protože být policistou má své stinné stránky. Většinou se člověk cítí docela dobře. Ale v jistých situacích si uvědomí, že je jenom policajt. Jde o to, že je na žebříčku docela dole. A váhá rozdat si to s jistým druhem lidí, s jistými druhy moci. Zamotá se to. Vymkne se mu to z rukou. Může dostat pěkně na frak.

„Co budeme dělat?“ zeptal jsem se znovu.

„Jedno po druhém,“ odvětil Connor. „Je to tam nahoře dům, kde bydlíš?“

Televizní reportážní vozy se seřadily podél ulice. Stálo tam i několik sedanů s označením TISK za okny. Před vchodem do domu a podél ulice stál chumel reportérů. Viděl jsem mezi nimi Lišáka Wilhelma opírajícího se o své auto. Neviděl jsem svou bývalou ženu.

„Jeď dál, kóhai,“ vyzval mne Connor. „Na konec bloku a potom doprava.“

„Proč?“

„Dovolil jsem si před chvílí zavolat do kanceláře státního návladního. Dohodl jsem, že se setkáš se ženou dole v parku.“

„Dohodl jste?“

„Myslel jsem si, že to tak bude pro všechny lepší.“

Zajel jsem za roh. Hampton park sousedil se základní školou. V tuto dobu byly děti venku, hrály baseball. Jel jsem pomalu ulicí a hledal místo k zaparkování. Minul jsem sedan se dvěma lidmi. Na sedadle spolujezdce seděl muž a kouřil cigaretu. Za volantem seděla žena, která ťukala prsty do palubní desky. Byla to Lauren.

Zaparkoval jsem.

„Počkám zde,“ řekl Connor. „Hodně štěstí.“

46.

Vždy si libovala v nevýrazných barvách. Měla na sobě béžový kostým a krémovou hedvábnou blůzu. Blond vlasy měla zčesané dozadu. Žádné šperky. Sexy a úředně vyhlížející současně, k tomu měla talent.

Šli jsme po chodníku na okraji parku, dívali se na hrající si děti. Nikdo z nás nemluvil. Muž, který s ní přijel, zůstal v autě. O blok dál byl vidět shluk reportérů před mým vchodem.

Lauren se na mě podívala a spustila. „Ježíšikriste, Petere. Nemůžu ti věřit, doopravdy nemůžu. Takhle špatně se to nedá dělat. Je to velmi necitlivé vůči mému postavení.“

Zeptal jsem se: „Kdo jim to řekl?“

„Já ne.“

„Někdo jim to řekl. Někdo jim řekl, že ve čtyři přijedeš.“

„No, já to nebyla.“

„To je jenom náhoda, že jsi tak pečlivě nalíčená?“

„Byla jsem u soudu.“

„Dobrá. Fajn.“

„Jdi do prdele, Petere.“

„Řekl jsem fajn.“

„Jseš jenom zasranej detektiv.“

Otočila se a vraceli jsme se cestou, kterou jsme přišli. Vzdalovali jsme se od novinářů.

Povzdechla si. „Podívej se, zkusme chovat se zdvořile.“

„Dobrá.“

„Nevím, jak se ti povedlo dostat se do téhle šlamastyky, Petere. Je mi líto, ale budeš se muset vzdát péče o dítě. Nemohu připustit, aby má dcera byla vychovávána v podezřelém prostředí. Nemohu to dovolit. Musím myslet na své postavení. Na svou pověst v kanceláři.“

Lauren vždy přehnaně záleželo na dojmu. „Proč je toto prostředí podezřelé?“

„Proč? Obtěžování dítěte je setsakra vážné obvinění, Petere.“

„K žádnému obtěžování dítěte nedochází.“

„Musí se vyřešit minulá obvinění.“

„O těch minulých obviněních víš všechno,“ prohlásil jsem. „Bylas za mne vdaná. Víš o tom všechno.“

Řekla tvrdošíjně: „Michelle se musí podrobit prohlídce.“

„Fajn. Prohlídka bude mít záporný výsledek.“

„V této chvíli vůbec nezáleží na tom, jak prohlídka dopadne. Už to došlo dál, Petere. Dostanu dítě do své péče. Pro klid své duše.“

„No to je nádhera.“

„Ano, Petere.“

„Nevíš, co to je starat se o dítě. Zabere ti to příliš času, který věnuješ svému postupu.“

„Nemám na vybranou, Petere. Nedals mi na vybranou.“ Teď už z ní znělo dlouhé utrpení. Mučednictví bylo vždy jednou z jejích silných stránek.

Řekl jsem: „Lauren, víš, že minulá obvinění byla falešná. Pustila ses do toho jenom proto, že ti Wilhelm zavolal.“

„Nezavolal mně. Zavolal asistentovi státního návladního. Zavolal mému šéfovi.“

„Lauren.“

„Je mi líto, Petere. Ale přivodil sis to sám.“

„Lauren.“

„Myslím to vážně.“

„Lauren, je to velice nebezpečné.“

Zasmála se drsně. „To mi povídej. Myslíš si, že nevím, jak je to nebezpečné, Petere? Mohl by to být můj průser.“

„O čem to mluvíš?“

„O čem si myslíš, že mluvím, ty hajzle?“ řekla navztekaně. „Mluvím o Las Vegas.“

Mlčel jsem. Vůbec jsem nechápal směr jejích myšlenek.

„Podívej se, kolikrát jsi byl v Las Vegas?“

„Jenom jednou.“

„A tenkrát, když jsi tam byl, tak jsi hodně vyhrál?“

„Lauren, víš o tom všechno –“

„Ano, vím. Vím to přesně. A jak časově souvisí tvá cesta do Las Vegas a velká výhra s obviněním z obtěžování dítěte? Týden po sobě? Dva týdny po sobě?“

Tak to bylo ono. Měla strach, že by si někdo mohl ty dvě věci spojit, že by se to dalo nějak vypátrat. A že by se v tom mohla namočit.

„Měl jsi tam jet znovu, loni.“

„Neměl jsem čas.“

„Pokud si vzpomínáš, Petere, řekla jsem ti, abys tam jezdil každý rok, příštích pár let. Aby se to stalo běžným.“

„Neměl jsem čas. Musel jsem se starat o dítě.“

„No a teď to máme.“ Zavrtěla hlavou. „Teď jsme se dostali až sem.“

„V čem je problém?“ zeptal jsem se. „Nikdy na to nepřijdou.“

A v ten okamžik doopravdy vybuchla. „Nikdy na to nepřijdou? Oni na to už přišli. Už to vědí, Petere. Jsem si jista, že už mluvili s Martinezovými nebo Hernandezovými nebo jak se ten pár jmenuje.“

„Ale nemůžou přece –“

„Proboha. Jak si myslíš, že někdo dostane práci jako japonský styčný důstojník? Jak jsi dostal svou práci ty, Petere?“

Zamračil jsem se a přemýšlel o tom. Bylo to víc než před rokem. „Na ředitelství viselo oznámení o volném místě. Přihlásilo se víc lidí…“

„Ano. A co potom?“

Váhal jsem. Byla pravda, že jsem si nebyl jist, co se přesně administrativně stalo. Prostě jsem se přihlásil a zapomněl na to, dokud to neprošlo. Měl jsem tehdy moc práce. V tiskovém oddělení se horečnatě pracovalo.

„Řeknu ti, jak to chodí. Náčelník Speciálních služeb na ředitelství určí vhodné kandidáty po poradě se členy asijské komunity.“

„No, to je asi pravda, ale nevidím –“

„A víš, jak dlouho to členům asijské komunity trvá, než projdou seznam kandidátů? Tři měsíce, Petere. To je dost dlouho, aby zjistili všechno o lidech na seznamu. Všechno. Vědí všechno od čísla tvé košile až po stav tvých finančních záležitostí. A věř mi, vědí o obvinění z obtěžování dítěte. A o tvé cestě do Las Vegas. A dokáží si to spojit. Kdokoliv si to dokáže spojit.“

Chtěl jsem protestovat, když jsem si vzpomněl, co mi ráno řekl Ron: Teď pozorují zpětný zátah.

Pokračovala: „A ty mi klidně řekneš, že nevíš, jak to všechno chodí? Že jsi tomu nevěnoval pozornost? Kriste, Petere, nedělej se. Chápal jsi, co práce styčného důstojníka obnáší; chtěl jsi peníze. Stejně jako všichni ostatní, kteří mají co do činění s Japonci. Víš, jak uzavírají své obchody. Je tam něco pro každého. Ty něco dostaneš. Ředitelství něco dostane. Šéf něco dostane. O všechny je postaráno. A zato si vyberou přesně ten typ člověka, který chtějí jako prostředníka. Vědí, že na tebe mají připravenou hůl. A teď mají také hůl na mne. A to všechno proto, že jsi loni nejel na ten zatracený výlet do Las Vegas a neudělal z toho zvyk, jak jsem ti řekla.“

„Takže si myslíš, že musíš dostat Michelle do své péče?“

Vzdychla si. „V tomto bodě jenom hrajeme své role.“

Mrkla na hodinky a podívala se směrem k reportérům. Viděl jsem, že je netrpělivá, že to chce dotáhnout do konce, setkat se s novináři a pronést řeč, kterou si připravila. Lauren vždy měla vyhraněný smysl pro dramatické situace.

„Jsi si jista, jakou máš roli, Lauren? Protože během příštích několika hodin bude kolem toho pěkný zmatek. Možná se do něj nechceš zaplést.“

„Já už jsem zapletená.“

„Ne.“ Vytáhl jsem z kapsy polaroid a ukázal jí ho.

„Co je to?“

„Je to jeden snímek z bezpečnostní kamery firmy Nakamoto z včerejšího večera. Z doby vraždy Cheryl Austinové.“

Svraštila nad obrázkem čelo. „Děláš si legraci?“

„Ne.“

„Pustíš se do toho?“

„Musíme.“

„Ty zatkneš senátora Mortona? Ty jsi zasraný cvok.“

„Možná.“

„To se ti nepovede. Víš, že ne. Nakonec to jenom poškodí Michelle.“

Na to jsem nic neříkal. Zjistil jsem, že ji mám stále méně rád. Šli jsme dál, její jehlové podpatky klapaly na chodníku.

Nakonec řekla: „Petere, trváš-li na tom vydat se po této bezohledné cestě, nemohu nic dělat. Jako tvůj přítel ti radím, nedělej to. Ale když na tom trváš, neočekávej ode mne žádnou pomoc.“

Neodpověděl jsem. Čekal jsem a pozoroval ji. V ostrém slunečním světle jsem viděl, že se jí začínají dělat vrásky. Viděl jsem temné kořínky vlasů. Skvrnu od rtěnky na zubech. Sundala si brýle a podívala se na mne ustaranýma očima. Pak se otočila, dívala se na novináře. Poklepala brýlemi o svou dlaň.

„Pokud se doopravdy děje tohleto, Petere, myslím, že bych měla raději den počkat a nechat události proběhnout.“

„V pořádku.“

„Chápeš – nenechávám to plavat, Petere.“

„Chápu.“

„Ale myslím si, že otázka péče o Michelle by se neměla míchat do nějaké jiného, bláznivého konfliktu.“

„Samozřejmě že ne.“

Nasadila si sluneční brýle, „Je mi tě líto, Petere. Doopravdy líto. Kdysi jsi měl na oddělení slibnou budoucnost. Vím, že se o tobě mluvilo v souvislosti s funkcí zástupce šéfa. Ale nic tě nemůže zachránit, uděláš-li tohle.“

Usmál jsem se. „Dobře.“

„Máš něco kromě fotografických důkazů?“

„Nevím, zda bych ti měl uvádět příliš moc podrobností.“

„Protože pokud máš jenom fotografické důkazy, nemáš žádný případ. Petere. Státní návladní se toho netkne. Fotografické důkazy už nezabírají. Dají se příliš snadno upravit. Soudy to vědí. Pokud máš jenom obrázek toho chlápka, jak se dopouští zločinu, neprojde to.“

„Uvidíme.“

„Petere,“ řekla. „Přijdeš o všechno. O svou práci, o kariéru, o dítě, o všechno. Probuď se. Nedělej to.“

Vydala se ke svému autu. Šel jsem s ní. Mlčeli jsme. Čekal jsem, že se zeptá, jak se daří Michelle, ale nezeptala se. Nepřekvapilo mne to. Musela myslet na jiné věci. Konečně jsme došli k jejímu autu, obešla ho na stranu řidiče, aby nastoupila.

„Lauren.“

Podívala se na mne přes auto.

„Necháme to příštích čtyřiadvacet hodin v suchu, dobrá? Žádné vhodně volené telefonáty komukoliv.“

„Nedělej si starosti,“ odvětila. „Nikdy jsem o tom neslyšela. Upřímně, přála bych si, abych nikdy neslyšela ani o tobě.“

Nastoupila do auta a odjela. Když jsem ji pozoroval odjíždět, cítil jsem, jak mi klesají ramena a opouští mě napětí. Bylo to víc než fakt že jsem udělal, co jsem chtěl udělat – vymluvil jsem jí to, aspoň na chvíli. Bylo to víc než tohle. Konečně zmizelo i něco jiného.

47.

Connor a já jsme šli zadním schodištěm k mému bytu, abychom se vyhnuli reportérům. Řekl jsem mu, co se stalo. Pokrčil rameny.

„To bylo pro tebe překvapení? Jak se vybírají styční důstojníci?“

„Jo. Myslím, že jsem tomu nikdy nevěnoval pozornost.“

Přikývl. „Tak se to dělá. Japonci jsou velmi zruční ve vyhledávání, jak tomu říkají, pohnutek. Původně ředitelství nechtělo, aby se lidé mimo mohli vyjadřovat k výběru. Ale Japonci řekli, že se chtějí jednoduše jenom vyjádřit. Jejich doporučení nebudou závazná. A upozornili, že jim to připadá rozumné, aby dali k výběru své připomínky.“

„Hm-hmm…“

„A aby ukázali, že jsou spravedliví, navrhli příspěvek do fondu výpomoci, který slouží všem policistům.“

„Kolik to dělalo?“

„Myslím, že půl milionu. A pozvali šéfa do Tokia, jako konzultanta na systémy uchovávání údajů o přestupcích. Třítýdenní cesta. Jeden týden zastávka na Havaji. Všechno první třída. A velký zájem sdělovacích prostředků, který šéf miluje.“

Došli jsme na druhé podlaží. Pokračovali jsme do třetího.

Connor pokračoval. „Takže když to všechno proběhlo, bylo pro ředitelství dost obtížné ignorovat doporučení asijské komunity. Je toho moc v sázce.“

„Nejraději bych toho nechal,“ řekl jsem.

„To je vždycky možné,“ pravil. „Ale přinutil jsi svou ženu, aby ustoupila?“

„Bývalou ženu. Pochopila to ihned. Je jemně vyladěný politický živočich, to tedy ano. Ale musel jsem jí sdělit, kdo je vrah.“

Pokrčil rameny. „Během příštích dvou hodin toho nemůže moc udělat.“

Zeptal jsem se: „Ale co s těmi obrázky? Ona říká, že u soudu neobstojí. A Sanders říkal totéž: dny fotografických důkazů jsou za námi. Máme nějaké další důkazy?“

„Pracoval jsem na tom. Myslím, že si stojíme dobře.“

„Fakt?“

Connor pokrčil rameny.

Přišli jsme k zadnímu vchodu do bytu. Odemkl jsem dveře a vešli jsme do kuchyně. Byla prázdná. Šel jsem chodbou do přední haly. V bytě bylo ticho. Dveře do obývacího pokoje byly zavřeny. Ale byl tam cítit kouř z cigaret.

Elaine, má hospodyně, stála v přední hale a dívala se z okna na reportéry dole na ulici. Otočila se, když nás uslyšela. Vypadala vyděšeně.

„Michelle je v pořádku?“ zeptal jsem se.

„Ano.“

„Kde je?“

„Hraje si v obýváku.“

„Chci ji vidět.“

Elaine řekla: „Poručíku, musím vám předtím něco říct.“

„Nic si z toho nedělejte,“ zarazil ji Connor. „My už to víme.“

Otevřel dveře do obývacího pokoje. A pak jsem utrpěl největší šok ve svém životě.

48.

John Morton seděl v televizním studiu na židli u maskérky, papírový ubrousek zastrčen za límcem, zatímco mu dívka pudrovala čelo. Jeho asistent Woodson, který stál vedle něj, pravil: „Tady je doporučení, jak se s tím vypořádat.“ Podal Mortonovi fax.

„Základním tvrzením je,“ vysvětloval Woodson, „že zahraniční investice Ameriku posilují. Příliv cizích peněz dělá Ameriku silnější. Amerika se musí od Japonska moc učit.“

„A my se to naučíme,“ prohlásil Morton zasmušile.

„No, dá se o tom diskutovat,“ pokračoval Woodson. „Je to životaschopný postoj, a jak vidíte, Marjorie to formulovala tak, že nejde o změnu názoru, ale o propracování vašeho původního postoje. Dá se z toho vybruslit, Johne. Myslím si, že to nebude problém.“

„Dostanu vůbec tuto otázku?“

„Myslím, že ano. Řekl jsem reportérům, že jste připraven hovořit o modifikaci svého postoje k MicroConu. Že jste teď pro prodej.“

„Kdo se na to zeptá?“

„Pravděpodobně Frank Pierce z LA Times.“

Morton přikývl. „Ten je v pořádku.“

„Jo. Obchodní zaměření. Mělo by to být v pohodě. Můžete mluvit o volném trhu, čestném obchodě. Že se tento prodej nedotýká otázek národní bezpečnosti. O tom všem.“

Dívka dokončila mejkap a Morton vstal ze židle.

„Senátore, nerada vás obtěžuji, ale mohla bych dostat váš autogram?“

„Jistě,“ odvětil.

„Je to pro syna.“

„Jistě.“

Woodson řekl: „Johne, máme neupravenou verzi reklamního vystoupení, chcete-li ji vidět. Je to ještě velmi syrové, ale mohl byste k tomu dát připomínky. Připravil jsem to do vedlejší místnosti.“

„Kolik mám času?“

„Devět minut do začátku vysílání.“

„Fajn.“

Vydal se ke dveřím a spatřil nás. „Dobrý večer, pánové. Potřebujete mne k něčemu?“

„Jenom krátký rozhovor, senátore,“ řekl Connor.

„Musím se podíval na pásku,“ pravil Morton. „Potom si můžeme promluvit. Ale mám jenom pár minut…“

„To je v pořádku.“ prohlásil Connor.

Sledovali jsme ho do druhé místnosti, z níž bylo vidět dolů do studia. Tři reportéři u béžových stolků s nápisem ZPRAVODAJSTVÍ listovali ve svých poznámkách a nechali si nasazovat mikrofony. Morton si sedl před televizor a Woodson zasunul kazetu.

Viděli jsme reklamu natáčenou před polednem. Dole na obrazovce běžel časový kód a reklama začínala tím, jak senátor Morton s rozhodným výrazem přichází po golfovém hřišti.

Základní myšlenkou vystoupení bylo, že Amerika ztratila svou ekonomickou konkurenceschopnost a že jí musí zase získat.

„Nastal čas, abychom se všichni sjednotili,“ pokračoval Morton na monitoru. „Všichni od našich politiků ve Washingtonu po naše představitele obchodu a práce, po učitele a děti, po nás všechny v našich domovech. Je třeba, abychom společně platili své účty a snížili vládní deficit. Je třeba zvýšit naše úspory. Zlepšit naše komunikace a také výchovu. Potřebujeme vládní politiku úspory energie – pro naše životní prostředí, pro plíce našich dětí a pro naši celkovou konkurenceschopnost.“

Kamera najela těsně k senátorovu obličeji, když uzavíral své vystoupení.

„Někteří lidé říkají, že vstupujeme do nové éry univerzálního obchodu,“ pokračoval. „Říkají, že už nezáleží na tom, kde jsou podniky umístěny, ani na tom, kde se vyrábí. Že myšlenky národních ekonomik jsou předpotopní a zastaralé. Těmto lidem říkám – Japonsko si to nemyslí. Německo si to nemyslí. Nejúspěšnější země dnešního světa udržují silnou národní politiku úspor energie, kontroly dovozu, podpory vývozu. Podporují svá průmyslová odvětví, chrání je před nečestným soupeřením ze zámoří. Obchod a vláda pracují společně a starají se o své vlastní lidi a jejich práci. A tyto země si vedou lépe než Amerika, protože taková ekonomická politika odráží opravdový svět. Jejich politika funguje. Naše ne. Nežijeme v ideálním světě a Amerika by se měla postavit tváří v tvář pravdě. Měli bychom vybudovat svůj vlastní druh tvrdošíjného ekonomického nacionalismu. Měli bychom se postarat o Američany. Protože nikdo jiný to neudělá.

Chci, aby to bylo jasné; průmysloví giganti Japonsko a Německo nejsou příčinou našich problémů. Tyto země dávají Americe výzvu novými skutečnostmi – a je na nás, abychom čelili těmto skutečnostem a postavili se této ekonomické výzvě tváří v tvář. Když to uděláme, vstoupí naše velká země do údobí nevídaného rozkvětu. Budeme-li však pokračovat jako doposud, přemílat jen zastaralé fráze ekonomiky volného trhu, čeká nás záhuba. Výběr záleží na vás. Připojte se ke mně a vyberte si možnost čelit novým skutečnostem – a vytvořit lepší ekonomickou budoucnost pro lid Ameriky.“

Obrazovka se vyprázdnila.

Morton se opřel do židle. „Kdy to poběží?“

„Začne to za devět týdnů. Zkušební vysílání v Chicagu a Twin Cities, průzkum mezi diváky, případné změny, potom v červenci to vypukne v celé zemi.“

„Dlouho poté, co MicroCon…“

„No, ano.“

„Dobrá, v pořádku. Odnes to.“

Woodson vzal pásku a odešel z místnosti. Morton se obrátil k nám. „No? Co pro vás můžu udělat?“

Connor počkal, až se zavřely dveře. Potom pravil: „Senátore, teď nám můžete povědět o Cheryl Austinové.“

Nastala odmlka. Morton se podíval na každého z nás. Na tváři se mu objevil prázdný výraz. „Cheryl Austinová?“

„Ano, senátore.“

„Nejsem si jist, že vím, kdo –“

„Ano, senátore,“ řekl Connor. A podal Mortonovi hodinky. Byly to zlaté dámské hodinky značky Rolex.

„Kde jste to vzal?“ zeptal se Morton. Mluvil teď tiše, ledově.

Na dveře zaklepala žena. „Šest minut, senátore.“ Zavřela dveře.

„Kde jste to vzal?“ zeptal se znovu.

„Nevíte?“ kontroval Connor. „Ani jste se nepodíval na zadní stranu, na věnování.“

„Kde jste to vzal?“

„Senátore, rádi bychom, abyste nám o ní pověděl.“ Vytáhl z kapsy průhledný sáček a položil ho na stůl vedle Mortona. V sáčku byly černé dámské kalhotky.

„Nemám vám co říci, pánové,“ prohlásil Morton. „Vůbec nic.“

Connor vyláhl z kapsy videokazetu a položil ji vedle senátora. „Tohle je páska z jedné z pěti různých kamer, které zaznamenaly neštěstí na šestačtyřicátém podlaží. Pásku pozměnili, ale ještě se z ní podařilo získat obraz ukazující osobu, která byla s Cheryl Austinovou.“

„Nemám co říci,“ opakoval Morton. „Pásky se dají editovat a změnit, potom zase změnit. To nic neznamená. Jsou to všechno lži a neopodstatněná nařčení.“

„Lituji, senátore,“ řekl Connor.

Morton vstal a začal přecházet. „Žádám vás, abyste si uvědomili závažnost obvinění, o němž uvažujete. Pásky lze pozměnit. Právě tyto pásky měla ve svém držení japonská firma, která si přeje vyvinout na mě nátlak. Ať cokoliv ukazují či neukazují, neobstojí při pečlivé prohlídce. Veřejnost to bude jasně vidět jako pokus očernit jméno jednoho z mála Američanů, kteří chtějí vystupovat vůči japonské hrozbě. A pokud mne se týká, vy dva jste jenom pěšáci v rukou cizích mocností. Nechápete důsledky svých činů. Dopouštíte se poškozujících nařčení, bez důkazů. Nemáte žádné svědky toho, co se domněle stalo. Fakticky bych dokonce řekl –“

„Senátore.“ Connor mluvil tiše, ale naléhavě. „Než budete pokračovat a řeknete něco, čeho můžete litovat, podíval byste se dolů do studia? Je tam někdo, koho byste měl vidět.“

„Co tohleto znamená?“

„Jenom se podívejte, senátore. Buďte tak laskav, prosím.“

Morton přešel se zlostným pofrkáváním k oknu a podíval se do studia. Díval jsem se také. Viděl jsem reportéry otáčející se ve svých křeslech, kteří se smáli a žertovali navzájem, jak čekali, než se začnou ptát. Viděl jsem moderátora, který si upravoval vázanku a připínal mikrofon. Viděl jsem zřízence otírajícího lesklý nápis ZPRAVODAJOVÉ. A v koutě, stojící přesně tam, kde jsme mu určili, jsem viděl známou postavu s rukama v kapsách, která k nám vzhlížela. Byl to Eddie Sakamura.

49.

Connor si to samozřejmě dal všechno dohromady. Když otevřel dveře do mého obývacího pokoje a viděl mou dceru, jak sedí na podlaze a hraje si se svou stavebnicí s Eddiem Sakamurou, ani nemrkl. Řekl jenom: „Ahoj, Eddie, přemýšlel jsem, jak dlouho ti to bude trvat, než se sem dostaneš.“

„Jsem tady už celý den,“ odpověděl Eddie. Znělo to unaveně. „Vy chlapi. Vůbec sem nepřijdete. Čekám a čekám. Měl jsem s Shelly chlebíčky s pomazánkou z rozetřených burských oříšků. Máte milé děvčátko, poručíku. Roztomilá holčička.“

„Eddie je legrační,“ sdělila mi dcera. „On kouří, taťko.“

„To vidím,“ řekl jsem. Připadal jsem si těžkopádný a přihlouplý. Pořád jsem se to snažil pochopit.

Michelle přišla ke mně a zvedla ruce. „Vezmi mě, taťko.“ Vzal jsem ji.

„Velice milé děvče,“ pravil Eddie. „Udělali jsme si větrný mlýn. Vidíte?“ Zatočil příčlemi stavebnice Tinkertoy. „Funguje.“

Dostal jsem ze sebe: „Myslel jsem, že jste mrtev.“

„Já?“ Zasmál se. „Ne, Nejsem. Tanaka je mrtvý. Mé auto je taky rozsekané na cucky.“ Pokrčil rameny. „Mám se svými ferrari pech.“

„Tanaka také,“ poznamenal Connor.

Zeptal jsem se: „Tanaka?“

Michelle žadonila: „Taťko, můžu se dívat na Popelku?“

„Právě teď ne,“ řekl jsem jí. „Proč byl v autě Tanaka?“

„Panikář,“ odpověděl Eddie. „Moc nervózní chlapík. Možná byl taky vinen. Musel se vylekat, nevím to určitě.“

Connor prohlásil: „Ty a Tanaka jste vzali ty pásky.“

„Ano. Jistě. Hned potom. Ishigura říká Tanakovi: Seber pásky. Tak Tanaka je bere. Jistě. Ale já Tanaku znám, tak jdu s ním. Tanaka je bere do nějaké laboratoře.“

Connor přikývl. „A kdo šel do Imperial Arms?“

„Vím, že Ishigura tam poslal nějaké muže uklidit. Nevím koho.“

„A ty jsi šel do restaurantu?“

„Jistě, ano. Potom jsem šel na Rodovu párty. Bez problémů.“

„A co pásky, Eddie?“

„Řekl jsem vám. Tanaka je bere. Nevím kam. Je pryč. Pracuje pro Ishiguru. Pro Nakamoto.“

„Chápu,“ přisvědčil Connor. „Ale nevzal všechny pásky, že ne?“

Eddie se potměšile zakřenil. „Ale, ale.“

„Máš nějaké?“

„Ne. Jenom jednu. Jenom omylem, chápete? V kapse.“ Zasmál se.

Michelle se ptala: „Taťko, můžu se dívat na Disneye?“

„Jistě,“ přisvědčil jsem. Postavil jsem ji na zem. „Elaine ti pomůže.“ Má dcera odešla. Connor hovořil s Eddiem. Pomalu mi sled událostí začal docházet. Tanaka odešel s páskami a někdy v průběhu večera si zřejmě uvědomil, že jedna chybí. Došlo mu to, říkal Eddie, a přišel k němu domů, aby si ji vzal. Vyrušil Eddieho s děvčaty. Požadoval chybějící pásku.

„Nebyl jsem si jist, ale po rozhovoru s vámi jsem si myslel, že to na mě chtějí hodit. Moc jsme se hádali.“

„A potom přišla policie. Přišel Graham.“

Eddie pomalu přikývl. „Tanaka-san sere cihlu. Je to nešťastný Japonec!“

„Tak jsi z něho všechno doslal…“

„Jo, kapitáne. Říká mi to moc rychle –“

„A na oplátku jsi mu řekl, kde je chybějící páska.“

„Jistě, v mém autě. Dám mu klíčky. Aby ho mohl odemknout. Má klíčky.“

Tanaka šel do garáže pro pásku. Hlídka dole mu nařídila stát. Nastartoval auto a odjel.

„Pozoruji ho, jak jede, Johne. Jede jako průjem.“

Tak to byl Tanaka, kdo řídil auto, když narazilo do betonu. Tanaka, kdo uhořel. Eddie vysvětlil, že se ukryl v křoví za bazénem a počkal, až všichni odjeli.

„Zmrzlý jako hovno, tam venku.“

Zeptal jsem se Connora: „Vy jste to všechno věděl?“

„Měl jsem podezření. Zpráva o havárii uváděla, že tělo bylo moc spálené a že se dokonce roztavily brýle.“

Eddie vykřikl: „Hej, já brýle nenosím.“

„Přesně tak,“ přisvědčil Connor. „Přesto jsem požádal Grahama, aby to zkontroloval. Nenašel v Eddieho domě žádné brýle. V autě tedy nemohl být Eddie. Když jsme se k jeho domu další den vrátili, požádal jsem hlídku, aby zkontrolovala poznávací značky na všech autech zaparkovaných v ulici. A samozřejmě; trošku výš je žlutý sedan Toyota, který je registrován pod jménem Akira Tanaka.“

„Hele, to je docela dobré,“ vykřikl Eddie. „Chytré.“

Zeptal jsem se: „Kde jste byl celou tu dobu?“

„V domě u Jasmine. Moc pěkný dům.“

„Kdo je Jasmine?“

„Zrzavá holka. Moc milá ženská. Má iyakuzi.“

„Ale proč jste přišel sem?“

Connor mi řekl: „Musel. Máš jeho pas.“

„Správně,“ přisvědčil Eddie. „A já mám vaši vizitku. Dal jste mi ji. Domácí adresa a telefon. Potřebuju svůj pas, poručíku. Musím teď zmizet. Tak přijdu sem a čekám. A tady ten blázinec, ti reportéři. Kamery. Všecko. Tak se tady schovávám, hraju si s Shelly.“ Zapálil si cigaretu, nervózně se otočil. „Tak co říkáte, poručíku? Co abyste mi dal můj pas? Neisuiuku. Nic se nestalo. Stejně jsem mrtvý. Oukej?“

„Teď ještě ne,“ prohlásil Connor.

„Nech toho, Johne.“

„Eddie, musíš pro nás nejdřív udělat nějakou prácičku.“

„Ale? Jakou práci? Já musím zmizet, kapitáne.“

„Jenom jednu věc, Eddie.“

Morton se zhluboka nadechl a otočil se od okna do studia. Musel jsem obdivovat jeho sebeovládání. Vypadal úplně klidný. „Zdá se,“ prohlásil, „že můj výběr je v tomto okamžiku poněkud omezen.“

„Ano, senátore,“ přisvědčil Connor.

Vzdychl si. „Byla to nehoda, chápejte. Skutečně nehoda.“

Connor se sympatiemi přikývl.

„Nevím, co to v sobě měla,“ pokračoval Morton. „Byla krásná, samozřejmě, ale nebylo to… nebylo to jenom to. Setkal jsem se s ní teprve nedávno. Před čtyřmi, pěti měsíci. Myslel jsem si, že je to milé děvče. Děvče z Texasu, sladké. Ale bylo to… něco víc. Prostě se to stalo. Dokázala se člověku dostat pod kůži. Bylo to bláznivé. Nečekané. Začal jsem na ni neustále myslet. Nedokázal jsem… volávala mi, když jsem byl na cestě. Vždycky si nějak zjistila, kam jedu. A pěkně brzy jsem jí nedokázal říct, aby za mnou nechodila. Nedokázal jsem to. Zdálo se, že má vždycky peníze, má vždycky letenku. Byla bláznivá. Často mě dokázala připravit o rozum. Byla mým… Nevím. Démonem. Všechno se změnilo, když byla nablízku. Bláznovství. Chtěl jsem se s ní přestat scházet. A nakonec jsem měl pocit, že za to dostávala peníze. Někdo jí platil. Někdo o ní věděl. A o mně. Tak jsem s tím musel přestat. Bob mi to říkal. K čertu, všichni v kanceláři mi to říkali. Nedokázal jsem to. Nakonec jsem to udělal. Skončilo to. Ale když jsem přišel na recepci, byla tam. Do prdele.“ Zavrtěl hlavou. „Prostě se to stalo. Nějak se to semlelo.“

Děvče strčilo hlavu do dveří. „Dvě minuty, senátore. Dole se už po vás ptají, jste-li připraven.“

Morton nám řekl: „Rád bych nejdříve udělal tohle.“

„Samozřejmě,“ souhlasil Connor.

Dokázal se mimořádně ovládat. Senátor Morton odpovídal půl hodiny v živém přenosu na dotazy tří reportérů bez stopy napětí nebo nervozity. Smál se, vtipkoval, škádlil se s reportéry. Jako by vůbec neměl žádné problémy.

V jednom místě řekl: „Ano, je pravda, že Britové a Holanďané mají v Americe větší investice než Japonsko. Ale nemůžeme ignorovat skutečnost směrovaného, nepřátelského obchodu, který praktikuje Japonsko – v němž obchodní kruhy i vláda plánovitě útočí na jistou oblast americké ekonomiky. Britové a Holanďané tímto způsobem nepostupují. Nepřebrali nám základní průmyslová odvětví. Ale Japonsko nám jich přebralo hodně. To je opravdový rozdíl – a je to důvod k obavám.“

Dodal: „A samozřejmě, chceme-li koupit holandskou nebo anglickou firmu, můžeme. Ale nemůžeme koupit japonskou firmu.“

Interview pokračovalo, ale nikdo se ho neptal na MicroCon. Tak k němu zamířil sám. V odpovědi na jinou otázku prohlásil: „Američané by měli mít možnost kritizovat Japonsko bez toho, aby byli nazýváni rasisty. Každá země má konflikty s jinými zeměmi. Je to nevyhnutelné. O našich konfliktech s Japonskem by se mělo svobodně diskutovat bez těchto nespravedlivých označování. Můj nesouhlas s prodejem firmy MicroCon byl označen za rasistický, ale o nic takového nejde.“

Konečně se ho jeden reportér na prodej MicroConu zeptal. Morton se rozmýšlel, pak se naklonil přes stůl.

„Jak víš, Georgi, byl jsem proti prodeji MicroConu od začátku. Jsem proti němu i nadále. Je čas, aby Američané podnikli kroky k zachování aktiv tohoto národa. Jeho skutečných aktiv, jeho finančních aktiv a jeho intelektuálních aktiv. Prodej MicroConu je nerozumný. Můj nesouhlas s ním trvá. S potěšením tudíž říkám, že jsem se právě dozvěděl, že Akai Ceramics stáhla svou nabídku koupit korporaci MicroCon. Považuji to za nejlepší řešení pro všechny. Chválím firmu Akai za její citlivý přístup k této záležitosti. Prodej se nekoná. Jsem velmi spokojen.“

Zeptal jsem se: „Co? Stáhli nabídku?“

Connor odvětil: „Tuším, že teď už ano.“

Morton byl plný dobré nálady, když se interview chýlilo k závěru. „Protože jsem označován za přílišného kritika Japonska, snad mi dovolíte, abych na okamžik vyjádřil svůj obdiv. Japonci mají jednu nádhernou bezstarostnou stránku povahy, která se projevuje v nejnepravděpodobnějších situacích.

Asi víte, že od jejich zen-budhistických mnichů se očekává, že těsně před smrtí napíší báseň. Má velmi tradiční uměleckou formu a nejslavnější básně jsou citovány ještě po staletích. Můžete si tedy představit, že Zen roshi je pod velkým tlakem, když ví, že smrt se blíží a všichni od něj očekávají, že přijde s velkolepou básní. Měsíce předtím nemůže myslet na nic jiného. Ale mou oblíbenou báseň napsal jeden mnich, který měl toho tlaku plné zuby. Zní takto.“

A potom přednesl tuto báseň.

Zrod je mžik.

Smrt je mžik.

Verš či nic,

proč ten křik?

Všichni reportéři se začali smát. „Tak neberme všechny ty věci kolem Japonska příliš vážně,“ uzavíral Morton. „To je další věc, kterou se můžeme od Japonců naučit.“

Na závěr interview si Morton potřásl rukou se třemi reportéry a odešel od stolu. Zahlédl jsem, že do studia dorazil Ishigura s velmi rudým obličejem. Japonským způsobem nasával vzduch skrz zuby.

Morton mu řekl dobromyslně: „Ach, Ishigura-san. Vidím, že jste už slyšel tu novinu.“ A udeřil ho do zad. Tvrdě.

Ishigura se zachmuřil. „Jsem nesmírně zklamán, senátore. Od tohoto okamžiku to nepůjde dobře.“ Byl zjevně rozzuřen.

„Hele,“ děl Morton. „Víte co? Jděte do prdele.“

„Měli jsme dohodu“ zasyčel Ishigura.

„Ano, měli,“ přisvědčil Morton. „Ale vy jste nedodrželi, co jste slíbili, že ne?“

Senátor přišel k nám a řekl: „Předpokládám, že chcete, abych učinil výpověď. Nechte mě zbavit se toho mejkapu a můžeme jít.“

„V pořádku,“ souhlasil Connor.

Morton odešel k maskérně.

Ishigura se obrátil ke Connorovi. „Totemo taihenna kóto ni narimashita ne.“

Connor přisvědčil. „Souhlasím. Je to obtížné.“

Ishigura zasyčel skrze zuby: „Budou padat hlavy.“

„Vaše první,“ řekl Connor. „Só omowa nakai.“

Senátor šel ke schodišti vedoucímu do druhého podlaží. Woodson se přidal, naklonil se blízko k němu a něco mu pošeptal. Senátor ho objal kolem ramene. Kousek tak šli spolu. Potom šel senátor nahoru.

Ishigura smutně pravil: „Konna hazuja nakatta no ni.“

Connor pokrčil rameny. „Obávám se, že s vámi moc necítím. Pokusil jste se porušit zákony této země a nyní nastanou velké potíže. Eraikoto ni naniyo, Ishigura-san.“

„Uvidíme, kapitáne.“

Ishigura se otočil a pohlédl chladně na Eddieho. Eddie pokrčil rameny a prohlásil. „Hele, já nemám žádné potíže! Víš, co chci říct, compadre? Teď máš všecky potíže ty.“ A zasmál se.

Přišel k nám produkční, podsaditý chlapík se sluchátky na uších. „Je jeden z vás poručík Smith?“

Řekl jsem, že jsem to já.

„Volá vás slečna Asakuma. Můžete si to vzít támhle.“ A ukázal na dekoraci obývacího pokoje. Gauč a křesla před ranní oblohou města. U jednoho křesla jsem viděl blikající telefon.

Došel jsem tam, sedl si do křesla a zvedl telefon. „Poručík Smith.“

„Ahoj, tady Theresa,“ představila se. Líbilo se mi, jak vyslovovala své křestní jméno. „Poslouchejte, dívala jsem se na poslední úsek pásky. Na úplný konec. A myslím, že tam může být problém.“

„Ale? Jaký problém?“ Neřekl jsem jí, že Morton se už přiznal. Pohlédl jsem přes studio. Senátor už odešel nahoru; nebylo ho vidět. Woodson, jeho asistent, přecházel sem a tam pod schodištěm, byl bledý a vypadal vyděšeně. Nervózně si upravoval řemen na kalhotách.

Potom jsem uslyšel Connora, jak zaklel. „Ach, do prdele!“ Rozběhl se přes studio ke schodům. Vstal jsem, překvapen, pustil sluchátko a následoval ho. Když Connor míjel Woodsona, vyštěkl „ty zkunysynu“ pak bral schody po dvou a utíkal nahoru. Byl jsem mu v patách. Slyšel jsem Woodsona pronést něco jako: „Musel jsem.“

Když jsme se dostali do chodby nahoře, Connor vykřikl: „Senátore!“ Tehdy jsme uslyšeli jediný, praskavý zvuk. Nebyl hlasitý; vypadalo to, jako by se překotila židle.

Ale věděl jsem, že je to výstřel.

DRUHÁ NOC

.

50.

Slunce zapadalo nad sekitei. Stíny skalisek se vlnily nad soustřednými kruhy uhrabaného písku. Seděl jsem a zíral na vzory. Connor byl někde uvnitř, ještě se díval na televizi. Slabě jsem zaslechl zprávy. Ovšem, chrám zen-budhistických mnichů má v budově televizní přijímač. Začal jsem si na tyto rozpory zvykat.

Ale už jsem se nechtěl dívat na televizi. Viděl jsem už během poslední hodiny dost, abych věděl, jak to sdělovací prostředky podají. Senátor Morton byl v poslední době ve velkém napětí. Měl problémy s rodinou; nedávno byl za řízení v opilosti uvězněn jeho nezletilý syn, po nehodě, v níž došlo k vážnému zranění dalšího nezletilého. Vyskytly se zvěsti, že jeho dcera měla potrat. Paní Mortonovou se nepodařilo zastihnout, aby se vyjádřila, i když reportéři čekají před jejich rodinným domem v Arlingtonu.

Všichni zaměstnanci senátorovy kanceláře se shodli, že senátor žil v poslední době pod velkým tlakem, snažil se sladit rodinný život a svou očekávanou kandidaturu. Senátor nebyl ve své kůži; byl náladový a uzavřený do sebe, slovy jednoho z nich: „Zdálo se, že ho trápí něco osobního.“

I když nikdo nebral v potaz jeho úsudek, jeden z jeho kolegů, senátor Dowling, prohlásil, že Morton „se stal v poslední době trošku fanatikem kvůli Japonsku, což snad bylo dáno napětím, pod nímž žil. John zřejmě asi nevěřil, že spolužití s Japonskem je nadále možné, a my samozřejmě všichni víme, že toto spolužití je nutné. Naše dva národy jsou nyní těsně svázány. Naneštěstí nikdo z nás nevěděl, pod jakým napětím se skutečně nacházel. John Morton si to nechával pro sebe.“

Pozoroval jsem, jak se skaliska v zahradě zbarvila do zlatova, potom do ruda. Americký zen-budhistický mnich jménem Bill Harris se mě přišel zeptat, jestli chci čaj, nebo snad kokakolu. Řekl jsem, že nechci. Zase odešel. Když jsem se ohlédl dovnitř, viděl jsem zářící modré světlo obrazovky. Connora jsem neviděl. Díval jsem se zase na skaliska v zahradě.

První výstřel senátora Mortona nezabil. Když jsme vykopli dveře od koupelny, krvácel z boku a vrávoravě se postavil. Connor zakřičel „Zadržte!“, právě když si Morton strčil revolver do úst a opět vystřelil. Druhá rána byla smrtelná. Revolver mu vypadl z ruky a točil se po dlaždicích koupelny. Zastavil se mi u nohou. Na stěnách byla spousta krve.

Pak začali lidé vřískat. Otočil jsem se a viděl ve dveřích maskérku, která si držela ruce před obličejem a ječela z plných plic. Když přišli zdravotníci, dali jí sedativum.

Zůstali jsme s Connorem až do doby, kdy divize poslala Boba Kaplana a Tonyho Marshe. Dostali to na starost a my jsme mohli odejít. Řekl jsem Bobovi, že budeme vypovídat, kdykoliv si bude přát, a odešli jsme. Všiml jsem si, že Ishigura už byl pryč. Eddie Sakamura taktéž.

To dělalo Connorovi starosti. „Ten zatracený Eddie. Kde je?“

„Komu na tom záleží,“ poznamenal jsem.

„S Eddiem je problém,“ prohlásil Connor.

„Jaký problém?“

„Nevšiml sis, jak se choval k Ishigurovi? Příliš si věřil,“ řekl Connor. „Až moc si věřil. Měl být vystrašený a nebyl.“

Pokrčil jsem rameny. „Sám jste říkal, že Eddie je blázen. Kdo ví, proč dělá to, co dělá.“ Měl jsem plné zuby případu i Connorových nekonečných japonských nuancí. Řekl jsem, že podle mě se Eddie asi vrátí do Japonska. Nebo do Mexika, kam chtěl jet, jak předtím říkal. „Kéž bys měl pravdu,“ povzdechl si Connor.

Vedl mě k zadnímu východu z budovy. Řekl, že chce zmizet, než přijede tisk. Nasedli jsme do auta a odjeli. Nasměroval mě do sídla zen-budhistů. Od té doby jsme zde. Volal jsem Lauren, ale nebyla v kanceláři. Volal jsem Theresu do laboratoře, ale měla obsazenou linku. Zavolal jsem domů, Elaine mi řekla, že Michelle je v pořádku a že všichni reportéři odešli. Zeptala se, jestli chci, aby zůstala a dala Michelle večeři. Řekl jsem ano, může se stát, že přijdu domů pozdě. A pak jsem se hodinu díval na televizi. Ale už jsem se dívat nechtěl.

Byla skoro tma. Písek byl purpurově šedý. Tělo jsem měl ztuhlé od sezení a začínalo být chladno. Ozvalo se mé pípátko. To znamenalo hovor z divize. Nebo možná od Theresy. Zvedl jsem se a šel dovnitř.

Na obrazovce vyjadřoval senátor Rowe soustrast truchlící rodině a hovořil o tom, že senátor Morton byl přetažen. Senátor Rowe vyzvedl skutečnost, že nabídka firmy Akai nebyla stažena. Prodej se pořád, pokud Rowe ví, dojednává a nyní proti němu nebude žádná závažná opozice.

„Hmmm,“ zamumlal Connor.

„Prodej se přece jen uskuteční?“ zeptal jsem se.

„Zdá se, že se o stažení vůbec neuvažovalo.“ Connor byl zjevně plný obav.

„Nesouhlasíte s prodejem?“

„Dělám si starosti o Eddieho. Byl tak nafoukaný. Bůhví, co teď Ishigura udělá.“

„Komu na tom záleží?“ Byl jsem unaven. Děvče bylo mrtvé, Morton byl mrtev a prodej se dojednává.

Connor zavrtěl hlavou. „Nezapomínej, o co jde. Jde o hodně. Ishigurovi nezáleží na ubohé malé vraždě ani na strategickém nákupu společnosti se špičkovou technologií. Ishigurovi záleží na pověsti firmy Nakamoto v Americe. Nakamoto je nyní v Americe velkou korporací a chce být větší. Eddie může její reputaci poškodit.“

„Jak?“

Zavrtěl hlavou. „To s jistotou nevím.“

Mé pípátko se zase ozvalo. Zavolal jsem. Byla to večerní služba na velitelství divize, Frank Ellis.

„Hele, Pete,“ začal. „Máme žádost o Speciální služby. Seržant Matlovsky, v ohrazeném prostoru s vozidly. Žádá jazykovou pomoc.“

„O co jde?“

„Říká, že tam má pět Japonců, kteří žádají o prohlídku toho zničeného vozidla.“

Zamračil jsem se. „Jakého zničeného vozidla?“

„Toho ferrari. Nabouraného při noční honičce. Je zřejmě pořádně rozsekané; náraz ho zmačkal a hořelo. A ráno z něj vyřezávali plamenem tělo. Ale Japonci přesto trvají na prohlídce vozidla. Matlovsky nemůže podle papírů říct, jestli je může nechat prohledávat ty trosky, nebo ne. Chápeš, jestli je to podstatné pro probíhající vyšetřování, nebo není. A nemluví japonsky, aby jim rozuměl. Jeden z Japonců tvrdí, že je příbuzný mrtvého. Tak přijedeš sem a vyřídíš to?“

Vzdychl jsem si. „Mám dnes službu? Měl jsem ji včera.“

„No, na tabuli jsi. Vypadá to, že sis vyměnil noční s Allenem.“ Matně jsem si vzpomínal. Vyměnil jsem si službu s Jimem Allenem, aby mohl vzít syna na hokej, hrají Kings. Udělal jsem to před týdnem, ale připadalo mi to jako v daleké minulosti.

„Dobrá,“ souhlasil jsem. „Vyřídím to.“

Vrátil jsem se říct Connorovi, že musím odjet. Poslouchal, o co jde, a náhle vyskočil. „Ovšem! Samozřejmě! Na co jsem myslel? Zatraceně!“ Sevřel ruku v pěst. „Pojedeme, kóhai.“

„Jedeme do ohrady?“

„Do ohrady? V žádném případě.“

„Tak co uděláme?“

„Ach, zatraceně, jsem to hlupák!“ prohlásil. A už se hnal k autu.

Spěchal jsem za ním.

Když jsem zastavoval před domem Eddieho Sakamury, vyskočil Connor z auta a utíkal po schodech. Zaparkoval jsem a běžel za ním. Obloha byla sytě modrá. Byla skoro noc.

Connor bral schody po dvou. „Dávám si vinu. Měl jsem na to přijít dřív. Měl jsem pochopit, co to znamená.“

„Co co znamená?“ zeptal jsem se. Nahoře na schodech jsem trochu lapal po dechu.

Connor rázně otevřel hlavní dveře. Vešli jsme dovnitř. Obývací pokoj vypadal přesně tak, jak jsem ho naposledy viděl, když jsem tam stál a mluvil s Grahamem.

Connor rychle prošel do dalšího pokoje. V ložnici ležel otevřený kufřík. Na posteli saka značek Armani a Byblos připravená k zabalení. „Ten idiot,“ ulevil si Connor. „Neměl se sem vracet.“

Světla v bazénu svítila. Vytvářela na stropě zelený zvlněný vzor. Connor šel k bazénu.

Tělo leželo ve vodě obličejem dolů, nahé plavalo uprostřed bazénu, temná silueta v zářícím zeleném obdélníku. Connor vzal tyč na odstraňování nečistot a zatlačil Eddieho ke vzdálené straně. Vytáhli jsme ho na betonový okraj.

Tělo bylo modré a studené, začínalo tuhnout. Zdálo se, že nejeví žádné známky násilí.

„Dali si určitě pozor,“ řekl Connor.

„Na co?“

„Aby nebylo nic vidět. Ale jsem si jist, že najdeme důkazy…“ Vytáhl svou tužkovou svítilnu a civěl Eddiemu do úst. Pátral na prsních bradavkách a genitáliích. „Ano. Tady. Vidíš řady červených teček? Na šourku. A tady na stehně…“

„Krokodýlky?“

„Ano. Od cívky, kterou mu dávali elektrické šoky. Zatraceně! Proč mi to neřekl? Celou tu dobu, co jsme jeli z tvého bytu k televizní stanici za senátorem. Tehdy mohl něco říct. Mohl mi říct pravdu.“

„O čem?“

Connor mi neodpověděl. Byl pohroužen ve svých myšlenkách. Vzdychl si. „Víš, nakonec jsme jenom gaijin. Cizinci. Ve svém zoufalství nás vyloučil. A stejně asi by nám to neřekl, protože…“

Odmlčel se. Zíral na mrtvolu. Pak ji sesunul zpět do vody. Tělo zase plavalo.

„Ať udělá papírování někdo jiný,“ prohlásil a napřímil se. „Nemusíme to být my, kdo najde tělo. Na tom nezáleží.“ Pozoroval Eddieho, jak doplaval zase doprostřed bazénu. Hlava se trošku víc ponořila. Paty se vysunuly nahoru.

„Měl jsem ho rád,“ řekl Connor. „Udělal mi řadu laskavostí. Setkal jsem se dokonce s jeho rodinou, když jsem byl v Japonsku. S částí rodiny. Ne s otcem.“ Pozoroval, jak se tělo pomalu otáčí. „Ale Eddie byl v pořádku. A teď se chci dovědět, jak to bylo.“

Byl jsem mimo. Neměl jsem tušení, o čem mluví, ale nechtěl jsem nic říkat. Connor vypadal rozhněvaně.

„Pojď,“ řekl konečně. „Musíme sebou hodit. Jsou jenom dvě možnosti. A zase jsme pozadu za událostmi. Ale i kdyby to byla poslední věc, kterou udělám, chci dostat toho zkurvysyna.“

„Kterého zkurvysyna?“

„Ishiguru.“

51.

Jeli jsme zpět do mého bytu. „Vezmi si na noc volno,“ radil mi.

„Pojedu s vámi,“ odporoval jsem.

„Ne. Udělám to sám, kóhai. Bude lepší, když nebudeš vědět.“

„Co nebudu vědět?“

Chvíli jsme se tak dohadovali. Nechtěl mi to říct. Nakonec se uvolil. „Tanaka jel včera v noci do Eddieho domu, protože Eddie měl pásku. Dá se předpokládat, že originální.“

„Správně…“

„A Tanaka ji chtěl dostat. Proto se pohádali. Když jste přišli ty a Graham a rozpoutalo se to peklo, Eddie řekl Tanakovi, že páska je ve ferrari. Tak Tanaka šel dolů, když uviděl policii, zpanikařil a odjel v autě.“

„Správně.“

„Předpokládal jsem pořád, že páska byla zničena při srážce a požáru.“

„Ano…“

„Ale zřejmě ne. Protože Eddie by se neodvážil být tak drzý vůči Ishigurovi, kdyby tu pásku neměl. Páska byla jeho esem v rukávu. Věděl to. Ale zřejmě nepochopil, jak dokáže být Ishigura bezohledný.“

„Mučili ho kvůli pásce?“

„Ano. Ale Eddie je musel překvapit. Nic jim neřekl.“

„Jak to víte?“

„Protože jinak by pět Japonců nepožadovalo uprostřed noci prohlídku vraku ferrari.“

„Takže pořád pásku hledají?“

„Ano. Nebo důkaz o ní. V této chvíli nemusí ani vědět, kolik pásek chybí.“

Přemýšlel jsem o tom.

„Co chcete udělat?“

„Najít pásku,“ pravil Connor. „Protože na ní záleží. Umírají kvůli ní lidé. Jestli najdeme originál…“ Zavrtěl hlavou. „Tím se dostane Ishigura až po krk do sraček. A právě tam patří.“

Zastavil jsem před domem. Jak Elaine řekla, všichni reportéři odešli. Ulice byla tichá. Temná.

„Přece jen chci jet s vámi,“ opakoval jsem.

Connor zavrtěl hlavou. „Já jsem na neomezené dovolené. Ty ne. Musíš myslet na penzi. A neměl bys vědět, co přesně dnes v noci budu dělat.“

„Dokážu to uhodnout,“ chlubil jsem se. „Pokusíte sejít v jeho stopách počínaje minulou nocí. Eddie odešel z domu a šel k zrzce. Možná šel i někam jinam –“

„Podívej se,“ přerušil mě Connor. „Neztrácejme víc času, kóhai. Mám nějaké známosti a nějaké lidi, na něž se mohu spolehnout. Nech to být. Budeš-li mě potřebovat, zavolej mi do auta. Ale nevolej, dokud nebudeš muset. Protože já budu mít moc práce.“

„Ale –“

„Přestaň, kóhai. Vystup si. Užij si pěknou noc s dítětem. Odvedl jsi dobrou práci, ale tvá práce teď skončila.“

Nakonec jsem vystoupil z auta.

„Sayonara,“ řekl Connor s nádechem ironie. A odjel.

„Taťko! Taťko!“ Běžela ke mně s otevřenou náručí. „Vem mě, taťko.“ Vzal jsem ji do náruče. „Ahoj, Shelly.“

„Taťko, můžu se dívat na Spící krasavici?“

„Nevím. Už jsi večeřela?“

„Snědla dva párky a jednu zmrzlinu pierot,“ hlásila Elaine. Myla v kuchyni nádobí.

„Ach bože, myslel jsem, že ji přestaneme krmit tím svinstvem.“

„No jo, nic jiného nechce jíst,“ odsekla Elaine. Byla nazlobená. Byl to pro ni dlouhý den s dvouletým dítětem.

„Taťko, můžu se dívat na Spící krasavici?“

„Počkej chviličku, Shelly, mluvím s Elaine.“

„Zkusila jsem tu polívku,“ vysvětlovala Elaine, „ale ani se jí nedotkla. Chtěla párek.“

„Taťko, můžu se dívat na program s kreslenými pohádkami?“

„Michelle,“ řekl jsem.

„Tak jsem si myslela, že bude lepší, když aspoň něco sní. Myslím, že byla dost vyvedená z míry. Chápete, reportéři a všecko. Všecko to vzrušení.“

„Taťko? Můžu? Spící krasavici?“ Vrtěla se mi v náručí. Poplácávala mě po tváři, aby upoutala mou pozornost.

„Oukej, Shel.“

„Teď, taťko?“

„Oukej.“

Postavil jsem ji na zem. Běžela do obýváku a pustila televizi, stiskla dálkové ovládání bez váhání. „Myslím, že se moc dívá na televizi.“

„Všechny děti to dělají,“ pokrčila Elaine rameny.

„Taťko?“

Šel jsem do obývacího pokoje a zasunul kazetu. Přetočil jsem ji rychle na žádané místo a potom ji nechal běžet.

„Tady ne,“ řekla netrpělivě.

Tak jsem ji rychle převinul až k začátku děje.

„Tady, tady,“ zatahala mě za ruku.

Přepnul jsem na normální rychlost. Michelle seděla v křesle a začala si cucat palec. Vyndala ho z pusy a poklepala na sedadlo vedle sebe. „Tady, taťko,“ řekla.

Chtěla, abych se díval s ní.

Vzdychl jsem si. Rozhlédl jsem se po pokoji. Byl tam nepořádek. Pastelky a omalovánky měla rozházené po zemi. A stál tam také velký větrný mlýn postavený ze stavebnice Tinkertoy.

„Uklidím tady,“ řekl jsem jí. „Zůstanu tady, s tebou.“

Dala si palec zpět do pusy a obrátila se k obrazovce. S plným soustředěním.

Posbíral jsem pastelky a dal je do lepenkové krabice. Složil jsem omalovánky a položil je na poličku. Cítil jsem se náhle unaven, sedl jsem si na chvilku vedle Michelle na zem. Na obrazovce letěly do trůnní místnosti tři sudičky, červená, zelená a modrá.

„To je Dobrotivá,“ ukazovala Michelle. „Ta modrá.“

Z kuchyně se ozvala Elaine. „Můžu vám udělat sendvič, poručíku?“

„To by byla paráda,“ odvětil jsem. Uvědomil jsem si, že se mi chce jen tak sedět a být se svou dcerou. Chtěl jsem, aspoň na chvíli, na všechno zapomenout. Byl jsem Connorovi vděčný, že mě vysadil. Seděl jsem a tupě se díval na televizi.

Elaine mi přinesla obložený chleba se salámem, hlávkovým salátem a hořčicí. Měl jsem hlad. Elaine se podívala na televizi, zavrtěla hlavou a odešla zpět do kuchyně. Jedl jsem svůj sendvič a Michelle chtěla párkrát kousnout. Má ráda salám. Dělám si starosti s přísadami, které v něm jsou, ale asi není horší než párky.

Když jsem snědl sendvič, cítil jsem se trochu lépe. Zvedl jsem se, abych dokončil úklid pokoje. Vzal jsem větrný mlýn a začal ho rozebírat, tyčinky jsem dával zpět do lepenkové trubice. Michelle řekla: „Tohle ne, tohle ne!“ hlasem plným bolesti. Myslel jsem si, že nechce, abych rozebíral větrný mlýn, ale o to vůbec nešlo. Zakrývala si oči rukama. Nechtěla vidět zlou sudičku. Použil jsem rychlé přetáčení vpřed a Michelle se zase uklidnila.

Rozebral jsem větrný mlýn a dal všechny části do válcového obalu. Zavřel jsem jej kovovým víčkem a položil ho na nejnižší poličku v knihovně. Tam vždycky bývá. Chci, aby hračky byly dole, aby si je Michelle mohla vzít sama.

Trubice spadla z poličky na koberec. Zvedl jsem ji. Na poličce něco leželo. Malý šedý obdélník. Věděl jsem ihned, co to je.

Byla to osmimilimetrová videokazeta s japonským popisem na nálepce.

52.

Elaine se přišla zeptat: „Poručíku? Potřebujete ještě něco?“ Měla už oblečený kabát; byla připravena k odchodu.

„Počkejte chviličku,“ požádal jsem ji.

Šel jsem k telefonu a vytočil spojovatelku na velitelství. Žádal jsem, aby mě spojila s Connorem v mém autě. Čekal jsem netrpělivě. Elaine mne pozorovala.

„Ještě chviličku, Elaine.“

V televizi zpíval princ dueto se Spící krasavicí a ptáčci cvrlikali. Michelle si cucala palec.

Spojovatelka oznámila: „Lituji, ale vaše auto se neozývá.“

„Dobrá. Máte číslo, kde se dá kapitán Connor v nejbližší době dosáhnout?“

Odmlčela se. „Není v našem rozpisu.“

„To vím. Ale nenechal číslo?“

„Nic tady nemám, poručíku.“

„Potřeboval bych ho najít.“

„Počkejte chvilku.“ Nechala mě čekat. Zaklel jsem.

Elaine stála u chodby. Chtěla jít.

Spojovatelka se ozvala. „Poručíku? Kapitán Ellis říká, že kapitán Connor odjel.“

„Odjel?“

„Před chvílí tady byl, ale už odjel.“

„Chcete říct, že byl na velitelství?“

„Ano, ale už je pryč. Číslo na něj nemám. Je mi líto.“

Zavěsil jsem. Co dělal sakra Connor na velitelství?

Elaine pořád stála u chodby. „Poručíku?“

„Jenom chvilenku, Elaine.“

„Poručíku, mám –“

„Řekl jsem, jenom chvilenku.“

Začal jsem přecházet. Nevěděl jsem, co mám dělat. Byl jsem náhle ochromen strachem. Kvůli pásce zabili Eddieho. Nebudou váhat zabít kohokoliv jiného. Podíval jsem se na svou dceru, která sledovala s palcem v puse televizi. „Kde máte auto?“ zeptal jsem se Elaine.

„V garáži.“

„Dobrá. Chci, abyste vzala Michelle s sebou, a chci, abyste –“

Zazvonil telefon. Hrábl jsem po něm, doufal jsem, že je to Connor. „Haló.“

„Moshi moshi. Connor-san desu ka?“

„Není tady,“ odpověděl jsem. Jakmile jsem ta slova vypustil z úst, proklel jsem se. Ale už bylo příliš pozdě, škoda už se stala.

„Velmi dobře, poručíku,“ ozval se hlas s těžkým přízvukem. „Máte něco, co chceme, že ano?“

„Nevím, o čem mluvíte.“

„Myslím, že víte, poručíku.“

Slyšel jsem ve sluchátku stálé šustění. Hovor přicházel z telefonu v autě. Mohou být kdekoliv.

Mohou být přímo před domem.

Zatraceně!

Zeptal jsem se: „Kdo volá?“

Ale slyšel jsem jen volací tón.

Elaine se zeptala: „Co se děje, poručíku?“

Utíkal jsem k oknu. Dole na ulici jsem viděl tři auta porušující zákaz dvojitého parkování. Vystupovalo z nich pět mužů, tmavé siluety v nočním šeru.

53.

Snažil jsem se zachovat klid. „Elaine. Chci, abyste vzala Michelle a jděte obě do mé ložnice. Zalezte pod postel. Chci, abyste tam zůstaly a byly potichu jako myšky, ať se stane cokoliv. Rozumíte?“

„Ne, taťko!“

„Udělejte to hned, Elaine.“

„Ne, taťko! Chci se dívat na Spící krasavici.“

„Můžeš se dívat později.“ Vytáhl jsem svou zbraň a kontroloval zásobník. Elaine vykulila oči.

Vzala Michelle. „Pojď, zlato.“

Michelle se jí vzpírala v náručí, protestovala. „Ne, taťko!“

„Michelle.“

Zmlkla, šokována mým tónem. Elaine ji odnesla do ložnice. Nabil jsem druhý zásobník a dal ho do kapsy saka.

Zhasl jsem světla v ložnici a dětském pokoji. Podíval jsem se na postýlku a přikrývky s vyšitými slony. Zhasl jsem v kuchyni.

Vrátil jsem se do obývacího pokoje. Televize ještě hrála. Zlá čarodějnice dávala pokyny havranovi, aby našel Spící krasavici. „Jsi má poslední naděje, miláčku, nesmíš mě zklamat.“ Pták odletěl.

Přikrčil jsem se, pohnul se ke dveřím. Telefon zase zazvonil. Lezl jsem k němu po čtyřech.

„Haló.“

„Kóhai.“ Byl to Connorův hlas. Slyšel jsem statické šustění telefonu v autě.

„Kde jste?“

„Máš pásku?“

„Ano, mám pásku. Kde jste?“

„Na letišti.“

„Přijeďte sem. Okamžitě. A zavolejte posilu! Pane bože!“

Slyšel jsem zvuk na zápraží, za dveřmi. Tichý zvuk jako kroky.

Zavěsil jsem. Potil jsem se.

Bože můj!

Je-li Connor na letišti, bude mu to sem trvat dvacet minut. Možná déle.

Možná déle.

Budu se s tím muset vypořádat sám.

Pozoroval jsem dveře a napjatě naslouchal. Ale nic jiného jsem venku neslyšel.

Z ložnice jsem uslyšel Michelle: „Já chci Spící krasavici. Já chci taťku.“ A potom, jak jí Elaine něco šeptá. Michelle fňukala.

Pak bylo ticho.

Telefon zase zazvonil.

„Poručíku,“ ozval se hlas s těžkým přízvukem, „není třeba posil.“

Bože můj, poslouchají telefon z auta.

„Nechceme vám ublížit, poručíku. Chceme jenom jedno. Budete tak laskav a přinesete nám pásku?“

„Tu pásku mám já.“

„To víme.“

„Můžete ji mít,“ řekl jsem.

„Dobře. Bude to tak lepší.“

Věděl jsem, že jsem v tom sám. Horečnatě jsem přemýšlel. Mou jedinou myšlenkou bylo: Dostat je od mé dcery.

„Ale ne tady,“ prohlásil jsem.

Ozvalo se zaťukání na dveře do bytu. Rychlé, důrazné klepání.

Zatraceně!

Cítil jsem, jak se události kolem mne uzavírají. Všechno se dělo příliš rychle. Byl jsem přikrčený na podlaze, telefon jsem stáhl se stolku. Snažil jsem se zůstat pod úrovní oken.

Klepání se ozvalo znovu.

Do telefonu jsem řekl: „Můžete tu pásku mít. Ale nejdřív odvolejte své lidi.“

„Zopakujte, prosím.“

Kruci, zatracené jazykové problémy.

„Odvolejte své muže. Ať jdou na ulici. Chci to vidět.“

„Poručíku, musíme mít pásku!“

„To vím. Dám vám ji.“ Zatímco jsem mluvil, nespouštěl jsem oči ze dveří. Viděl jsem, jak se klika otáčí. Někdo se je snažil otevřít. Pomalu, potichu. Potom kliku pustil. Zpod dveří vyklouzlo něco bílého.

Vizitka.

„Poručíku, spolupracujte, prosím.“

Přilezl jsem po čtyřech a zvedl kartičku. Bylo na ní: Jonathan Connor, kapitán, Městská policie v Los Angeles.

Pak jsem uslyšel z druhé strany šepot.

„Kóhai.“

Věděl jsem, že je to trik. Connor říkal, že je na letišti, tak to musí být trik –

„Snad mohu býti nápomocen, kóhai.“

Byla to přesně slova, která užil tenkrát, při začátku případu. Zmátlo mě, že je slyším.

„Otevři ty zasrané dveře, kóhai.“

Byl to Connor. Sáhl jsem nahoru a otevřel dveře. Vklouzl do pokoje, ohnutý. Táhl něco modrého: kevlarovou vestu. „Myslel jsem, že jste –“

Zavrtěl hlavou a zašeptal: „Věděl jsem, že musí být tady. Museli tady být. Čekal jsem v uličce za domem. Kolik je jich vpředu?“

„Pět, myslím. Možná víc.“

Přikývl.

Z telefonu se ozval hlas s přízvukem. „Poručíku? Jste tam? Poručíku?“

Držel jsem sluchátko od ucha, aby Connor mohl poslouchat, a mluvil jsem. „Jsem tady.“

Z televize se ozvalo hlasité zakejhání čarodějnice.

„Poručíku, něco tam slyším.“

„To je jenom Spící krasavice.“

„Co? Spící krasavice?“ ptal se hlas udiveně. „Co to je?“

„Televize,“ odvětil jsem. „Je to televize.“

Teď bylo slyšet šeptání na druhé straně. Zvuk auta projíždějícího po ulici. Připomnělo mi to, že muži venku byli nekryti. Stáli tady v obytné části města na ulici lemované z obou stran obytnými domy. Spousta oken. Lidé, kteří mohou kdykoliv vyhlédnout. Nebo lidé jdoucí kolem. Budou sebou muset hodit.

Možná sebou už hodili.

Connor mě tahal za sako. Dával mi znamení, abych se svlékl. Vyklouzl jsem ze saka, zatímco jsem mluvil do telefonu.

„V pořádku,“ řekl jsem. „Co mám udělat?“

„Přineste nám pásku.“

Podíval jsem se na Connora. Přikývl. Ano.

„V pořádku, ale nejdříve stáhněte své lidi.“

„Prosím?“

Connor sevřel ruku v pěst. Zašklebil se jako při vrčení. Chtěl, abych se hněval. Pokryl mluvítko a pošeptal mi do ucha japonskou frázi. „Dávejte pozor!“ křikl jsem. „Yoku kike!“

Na druhém konci se ozvalo zachrochtnutí. Překvapení. „Hai. Muži odejdou. A teď, vy přijdete, poručíku.“

„Dobrá,“ souhlasil jsem. „Už jdu.“ Zavěsil jsem.

Connor zašeptal: „Třicet sekund.“ A zmizel hlavními dveřmi. Ještě jsem si zapínal košili přes vestu. Kevlar je objemný a hřeje. Okamžitě jsem se začal potit.

Čekal jsem třicet sekund. Civěl jsem na hodinky, pozoroval vteřinovku. Pak jsem šel ven.

Někdo zhasl světla v chodbě. Zakopl jsem o tělo. Zvedl jsem se a díval se do štíhlého asijského obličeje. Byl to jenom kluk, překvapivě mladý. Nezletilý. Byl v bezvědomí, lehce dýchal.

Šel jsem pomalu po schodech dolů.

V prvním patře nikdo nebyl. Pokračoval jsem v cestě dolů. Za jedněmi dveřmi bylo slyšet smích z televize. Ozval se hlas: „Tak nám řekni, kam jste šli po prvním rande?“

Sešel jsem do přízemí. Přední dveře domu byly skleněné. Vyhlédl jsem a viděl jenom zaparkovaná auta a živý plot. Krátký úsek trávníku před domem. Muži a auta byli někde nalevo.

Čekal jsem. Nadechl se. Srdce mi bušilo. Nechtělo se mi tam jít, ale nemyslel jsem na nic jiného, než dostat je pryč od své dcery. Odvést je dál od své –.

Vyšel jsem do noci.

Vzduch mě chladil na zpocené tváři a na krku.

Udělal jsem dva kroky vpřed.

Teď jsem muže uviděl. Stáli ve vzdálenosti asi deseti metrů, vedle svých aut. Napočítal jsem čtyři. Jeden z nich mi mával, kynul, abych k nim šel. Váhal jsem.

Kde jsou ostatní?

Neviděl jsem nikoho kromě mužů u aut. Zamávali opět, přivolávali mě. Vyšel jsem k nim, když mě náhle prudký náraz zezadu srazil tváří na vlhkou trávu.

Chvilku trvalo, než jsem si uvčdomil, co se stalo.

Střelili mne do zad.

A potom všude kolem mne vypukla střelba. Automatické zbraně.

Ulice byla střelbou osvětlena jako od blesků. Zvuk se odrážel ozvěnou od domů na obou stranách ulice. Tříštilo se sklo. Všude kolem jsem slyšel ječet lidi. A ještě střelbu. Postřehl jsem zvuk startérů, auta burácející po ulici kolem mne. Téměř okamžitě se ozval zvuk policejních sirén, hvízdot pneumatik a rozsvítily se reflektory. Zůstal jsem, kde jsem byl, obličejem na trávě. Měl jsem pocit, že tam ležím skoro hodinu. Pak jsem si uvědomil, že výkřiky byly jen v angličtině.

Nakonec někdo přišel, sklonil se nade mnou a řekl: „Nehýbejte se, poručíku. Já se nejdřív podívám.“ Poznal jsem Connorův hlas. Dotkl se mi rukou zad, prohmatával je. Pak se zeptal: „Můžete se převalit, poručíku?“

Převalil jsem se.

Connor stál v ostrém světle reflektorů a díval se na mne. „Nepronikly,“ prohlásil. „Ale zítra vás budou pekelně bolet záda.“

Pomohl mi na nohy.

Pohlédl jsem zpět, abych viděl muže, který mě střelil. Ale nikdo tam nebyl; jenom několik nábojnic lesknoucích se mdlou žlutí v zelené trávě u domovních dveří.

TŘETÍ DEN

.

54.

Titulek v novinách zněl: ÚTOK VIETNAMSKÉHO GANGU VE WESTSIDE. Článek uvádčl, že Peter Smith, příslušník Speciálních služeb MPLA, se stal terčem brutálního zákeřného útoku gangu z Orange County, známého jako Bitch Killers. Poručík Smith byl zasažen dvěma výstřely, než na místo dorazily policejní posily, které útočící mladíky rozehnaly. Nikdo z podezřelých nebyl zadržen živý. Ale dva byli při přestřelce zabiti.

Četl jsem noviny ve vaně, namáčel jsem si bolavá záda. Měl jsem dvě velké ošklivé zhmožděniny po obou stranách páteře. Bolely i při dýchání.

Michelle jsem poslal na víkend ke své matce do San Diega, než se záležitost vyjasní. Elaine ji tam pozdě v noci odvezla.

Pokračoval jsem ve čtení.

Podle článku to byli Bitch Killers, kdo přišli před týdnem k dvouletému černošskému chlapci, Rodneyovi Howardovi, a střelili ho do hlavy, když si hrál na tříkolce v zahrádce před svým domem v Inglewoodu. O této záležitosti se říká, že měla sloužit jako zkouška pro přijetí do gangu, a její brutalita vyvolala pozdvižení a pochyby, zda je MPLA schopna vypořádat se s násilnostmi gangů v Jižní Kalifornii.

Před mými dveřmi byla zase spousta reportérů, s žádným z nich jsem však nemluvil. Telefon neustále zvonil, ale nechal jsem ho zapnutý na záznamník. Jenom jsem seděl ve vaně a snažil se rozhodnout co udělat.

Uprostřed dopoledne jsem zavolal Kenovi Shubikovi do LA Times.

„Říkal jsem si, kdy se ozveš,“ prohlásil. „Musíš být spokojen.“

„S čím?“

„S tím, že jsi naživu. Ti nezletilci jsou vrazi.“

„Myslíš vietnamské hochy z včerejší noci? Mluvili japonsky.“

„Ne.“

„Ano, Kene.“

„My jsme ten článek nenapsali správně?“

„Ve skutečnosti ne.“

„Tohle to vysvětluje,“ prohlásil.

„Vysvětluje co?“

„Byl to Lišákův článek. A Lišák dnes páchne. Dokonce se povídá, že dostane vyhazov. Nikdo si to nedokáže vysvětlit, ale něco se tady děje. Někdo z hlavních editorů má znenadání osinu v zadku kvůli Japonsku. V každém případě, začínáme se seriálem článků zabývajících se japonskými korporacemi v Americe.“

„Ale, jo?“

„Ovšem z dnešních novin to nikdo nepozná. Viděls obchodní sekci?“

„Ne, proč?“

„Darley-Higgins oznámil prodej MicroConu firmě Akai. Je to na čtvrté straně. Dvoucentimetrový sloupek.“

„To je vše?“

„Nejspíš to za víc nestojí. Jenom další americká společnost prodaná Japoncům. Kontroloval jsem to. Od roku 1987 Japonci koupili sto osmdesát amerických společností se špičkovou technologií a elektronikou. Už to není nic mimořádného.“

„Ale noviny začínají s vyšetřováním?“

„Říká se to. Nebude to snadné, protože všechny emocionální ukazatele klesají. Rovnováha plateb s Japonskem klesá. Samozřejmě to lépe jenom vypadá, protože k nám nevyvážejí tolik aut. Vyrábějí je tady. A pronajali výrobu malým dravcům, takže deficity se objevují u nich, ne u Japonců. Zvýšili nákup pomerančů a dřeva, aby to vypadalo lépe. V zásadě s námi zacházejí jako s nevyvinutou zemí. Importují naše suroviny. Ale nekupují naše hotové výrobky. Říkají, že nevyrábíme nic, co chtějí.“

„Možná nevyrábíme, Kene.“

„Řekni to soudci.“ Vzdychl si. „Ale nevím, jestli na tom veřejnosti záleží. To je otázka. Dokonce i u daní.“

Cítil jsem se trochu otupěle. „Daní?“

„Děláme velký seriál o daních. Vláda si konečně všímá, že Japonci tady hodně podnikají, ale moc daní v Americe neplatí. Někteří neplatí nic, což je směšné. Upravují své zisky tím, že předřazují japonské díly, které jejich americké montážní továrny dovážejí. Je to nehorázné, ovšem americká vláda nikdy nebyla příliš rychlá, aby dala Japonsku pokutu. A Japonci utratí půl miliardy ročně ve Washingtonu, aby všechny udrželi v klidu.“

„Ale vy budete o daních psát?“

„Jo. A zajímáme se o Nakamoto. Ze svých zdrojů se dovídám, že na ni bude podána žaloba za ovlivňování cen. Ovlivňování cen je název hry, kterou tu hrají japonské společnosti. Sestavil jsem seznam mimosoudních vyrovnání. Nintendo v roce 1991, ovlivňování cen. Mitsubishi ve stejném roce, ovlivňování cen televizorů. Panasonic v roce 1989. Minolta v roce 1987. A to je jen špička ledovce.“

„Pak je dobře, že o tom budete psát.“

Odkašlal si. „Chceš to oznámit oficiálně? O Vietnamcích, kteří mluví japonsky?“

„Ne,“ odmítl jsem.

„Jsme v tom všichni společně,“ utrousil.

„Myslím, že by to k ničemu nevedlo.“

Jeli jsme s Connorem na oběd do sushi baru v Culver City. Když jsme přijížděli, dával kdosi do okna nápis ZAVŘENO. Viděl Connora a otočil ho na OTEVŘENO.

„Znají mě tady,“ poznamenal.

„Chcete říct, že vás mají rádi?“

„To se dá těžko tvrdit.“

„Chtějí vydělat?“

„Ne,“ řekl Connor. „Hiroshi by asi raději zavřel. Nevyplatí se mu držet své lidi jenom pro dva gaijin zákazníky. Ale chodím sem často. Váží si vztahu. Nemá to opravdu nic společného s tržbou ani náklonností.“

Vystoupili jsme z auta.

„Američané to nechápou, protože japonský systém je v základě odlišný.“

„Jo, no, myslím, že začínají chápat,“ poznamenal jsem. Řekl jsem mu, co mi vyprávěl Ken Shubik o ovlivňování cen.

Connor si vzdychl. „Je laciné říkat, že Japonci jsou nečestní. Nejsou – ale hrají podle jiných pravidel. Američanům to jenom nedochází.“

„To je možné,“ řekl jsem. „Ale ovlivňování cen je nezákonné.“

„V Americe. Ano. Ale v Japonsku je to normální postup. Pamatuj, kóhai: v základě odlišný. Vzájemné dohody jsou způsoby, kterými se postupuje. Skandál s akciemi firmy Nomura to ukázal. Američané o vzájemné dohodě moralizují místo toho, aby to viděli jako jiný způsob obchodu. A nic víc to není.“

Vešli jsme do baru. Došlo ke spoustě klanění a pozdravů. Connor mluvil japonsky, sedli jsme si k baru. Neobjednali jsme si.

Zeptal jsem se: „Neobjednáme si?“

„Ne,“ odvětil. „Bylo by to urážlivé. Hiroshi za nás rozhodne, co bychom rádi.“

Seděli jsme tedy u baru a Hiroshi přinesl nádobí. Pozoroval jsem ho, jak krájí ryby.

Zazvonil telefon. Z druhého konce se ozval mužský hlas: „Connor-san, onna no hit o ga mattent to itlemashita yo.“

„Domo,“ prohodil Connor a přikývl. Otočil se ke mně a vstal. „Tuším, že na jídlo nedojde. Je čas na další smluvenou schůzku. Přinesl jsi s sebou pásku?“

„Ano.“

„Dobře,“

„Kam jedeme?“

„Navštívit tvou přítelkyni,“ pravil. „Slečnu Asakumu.“

55.

Poskakovali jsme přes výmoly na dálnici k Santa Monice, jeli jsme do středu města. Odpolední obloha byla šedá; vypadalo to na déšť. Záda mě bolela. Connor se díval z okna, pobrukoval si.

Ve všem tom vzrušení jsem zapomněl na Theresin telefonát z předchozího večera. Řekla, že se dívala na poslední část pásky a myslela si, že je tam problém.

„Mluvil jste s ní?“

„S Theresou? Krátce. Trochu jsem jí poradil.“

„Včera večer říkala, že je nějaký problém s páskou.“

„Jo? Mně se o tom nezmínila.“

Měl jsem pocit, že mi neříká pravdu, ale v zádech mi cukalo a neměl jsem náladu, abych ho přitlačil. V jistých situacích jsem si myslel, že se z něj stal Japonec. Choval se stejně zdrženlivě a tajnůstkářsky.

„Nikdy jste mi neřekl, proč jste odjel z Japonska.“

„Ach, to.“ Vzdychl si. „Měl jsem práci, dělal jsem pro korporaci. Poradce pro bezpečnostní záležitosti. Ale nevyšlo to.“

„Proč ne?“

„No, práce byla v pořádku. Byla fajn.“

„Tak co nevyšlo?“

Zavrtěl hlavou. „Většina lidí, kteří žili v Japonsku, odjíždí se smíšenými pocity. V mnoha směrech jsou Japonci nádherní lidé. Jsou pracovití, inteligentní, mají smysl pro humor. Jsou opravdu poctiví. Jsou také největšími rasisty na celé zeměkouli. Proto pořád obviňují každého druhého z rasismu. Jsou tak předpojatí, že předpokládají, že všichni ostatní musí být také rasisty. A život v Japonsku… po čase jsem toho měl dost, jak to tam chodí. Měl jsem dost toho, že ženy přecházely na druhou stranu ulice, když mě v noci viděly jít naproti. Měl jsem dost toho, že poslední dvě místa obsazovaná v metru byla místa vedle mne. Měl jsem dost toho, jak se letuška ptala japonských cestujících, nevadí-li jim, že vedle nich bude gaijin; předpokládala, že nerozumím, co říká, protože mluvila japonsky. Měl jsem dost pocitu vyloučení, subtilního povýšeného jednání, vtipů za mými zády. Měl jsem dost toho, že jsem byl negr. Prostě jsem… toho měl dost. Vzdal jsem to.“

„Zní to, jako byste je doopravdy neměl rád.“

„Ne,“ odporoval Connor. „Mám hodně japonských přátel, kteří pracují v Americe, a pro ně je také obtížné žít tady. Rozdíly působí oběma směry. Cítí se vyloučeni. Lidé si vedle nich také nesednou. Ale mí přátelé vždycky žádají, abych nezapomínal, že jsou především lidské bytosti, až potom Japonci. Naneštěstí, podle mých zkušeností, to není vždy pravda.“

„Chcete říct, že jsou především Japonci.“

Pokrčil rameny. „Rodina je rodina.“

Zbytek cesty jsme mlčeli.

56.

Byli jsme v malém pokoji ve třetím podlaží ubytovny zahraničních studentů. Theresa Asakuma nám vysvětlila, že to není její pokoj; patřil příteli, který jel na semestr studovat do Itálie. Na stole měla malý videopřehrávač a malý monitor.

„Zdálo se mi, že už bych měla vypadnout z laboratoře,“ řekla a přetáčela pásku rychle dopředu. „Ale chtěla jsem, abyste to viděli. To je konec jedné pásky, kterou jste přinesli. Začíná to hned poté, co senátor odešel z místnosti.“

Zpomalila pásku. Viděl jsem boční pohled na šestačtyřicáté podlaží budovy firmy Nakamoto. Bylo opuštěné. Bledé tělo Cheryl Austinové leželo na tmavém konferenčním stole.

Páska běžela.

Nic se nedělo. Byla to statická scéna.

Zeptal jsem se: „Na co se to díváme?“

„Jenom počkejte.“

Páska běžela. Stále se nic nedělo.

A pak jsem viděl, zřetelně, jak sebou dívčina noha škubla.

„Co to bylo?“

„Záškub?“

„Nejsem si jist.“

Teď se pohla dívčina paže rýsující se proti tmavému dřevu. Nedalo se o tom pochybovat. Prsty se sevřely a otevřely.

„Je ještě živá!“

Theresa přikývla. „Vypadá to tak. Teď pozorujte hodiny.“

Hodiny na stěně ukazovaly 8:36. Pozoroval jsem je. Nic se nestalo. Páska běžela ještě dvě minuty.

Connor si povzdechl.

„Hodiny nejdou.“

„Ne,“ přisvědčila. „Všimla jsem si nejdřív vzorku zrn, zblízka při zvětšení. Prvky obrazu skákaly sem a tam.“

„Co to znamená?“

„Říkáme tomu rock and roll. Je to obvyklý způsob, jak zamaskovat zastavený snímek. Normální zastavení oko vidí, protože nejmenší jednotky obrazu náhle zamrznou. V normálním obrázku je oproti tomu vždycky nějaký malý pohyb, i když je náhodný. Tak se to dělá tím způsobem, že se pořád v cyklu přehrávají tři sekundy obrazu. To dá malý pohyb, zastavení obrazu není tak zřejmé.“

„Říkáte, že páska byla v osm třicet šest zastavena?“

„Ano. A dívka byla zřejmě v tu dobu naživu. Nevím to jistě. Ale je to možné.“

Connor přikývl. „Tak proto byla originální páska tak důležitá.“

„Jaká originální páska?“ zeptala se.

Vytáhl jsem pásku, kterou jsem včera večer našel v bytě.

„Přehrajte ji,“ požádal Connor.

Ostře černobíle jsme viděli šestačtyřicáté podlaží. Byl to záběr z boční kamery s dobrým výhledem na konferenční místnost. A byla to jedna z původních pásek; viděli jsme vraždu a Mortona, jak nechává dívku za sebou na stole.

Páska pokračovala. Pozorovali jsme dívku.

„Je vidět nástěnné hodiny?“

„Ne z tohoto úhlu.“

„Kolik času podle vás uběhlo?“

Theresa zavrtěla hlavou. „Je tu časová prodleva. Nedokážu říct. Několik minut.“

Pak se dívka na stole pohnula. Škubla rukou, potom pohnula hlavou. Byla živá. O tom nebylo pochyb.

A pak jsme ve skle konferenční místnosti uviděli postavu muže. Šel dopředu, objevil se zprava. Vstoupil do místnosti, jednou se ohlédl, aby se ujistil, že je sám. Byl to Ishigura. Po zralé úvaze přišel ke stolu, dal ruce dívce na krk a uškrtil ji.

„Panebože.“

Zdálo se, že to trvá dlouho. Dívka se ke konci vzpírala. Ishigura ji tiskl dolů ještě dlouho poté, co se přestala hýbat.

„Nechce ani trochu riskovat.“

„Ne,“ souhlasil Connor. „To nechce.“

Konečně Ishigura odstoupil od těla, povytáhl si manžety, urovnal sako.

„V pořádku,“ řekl Connor. „Už můžete pásku zastavit. Viděl jsem dost.“

Byli jsme zase venku. Slabé sluneční světlo pronikalo oparem smogu. Kolem burácela auta, nadskakovala ve výmolech. Domy podél ulice se mi zdály levné, neupravené.

Nasedli jsme do auta.

„Co teď?“ zeptal jsem se.

Connor mi podal telefon. „Zavolej na velitelství,“ pravil, „a řekni jim, že máme pásku, která ukazuje, že vraždil Ishigura. Řekni jim, že odjíždíme do budovy firmy Nakamoto zatknout ho.“

„Myslel jsem, že nemáte rád telefony v autě.“

„Jenom to udělej,“ trval na svém. „Už jsme tak jako tak skoro hotovi.“

Tak jsem to udělal. Řekl jsem službě, co máme v plánu, kam jedeme. Ptali se, chceme-li posilu. Connor zavrtěl hlavou, řekl jsem tedy, že posilu nepotřebujeme.

Zavěsil jsem.

„A co teď?“

„Pojedeme do Nakamota.“

57.

Poté, co jsem viděl šestačtyřicáté podlaží tolikrát na pásce, bylo zvláštní opět tam být. Ačkoliv byla sobota, v kanceláři panoval ruch, sekretáři a úředníci jen kmitali. Během dne vypadala kancelář jinak; sluneční světlo se valilo skleněnými stěnami ze všech stran a mrakodrapy kolem se zdály být blízko, i v oparu Los Angeles.

Když jsem vzhlédl, viděl jsem, že kamery ze stěn zmizely. Konferenční místnost, kde zemřela Cheryl Austinová, předělávali. Černý nábytek byl pryč. Dělníci instalovali světlý dřevěný stůl a nové béžové židle. Místnost vypadala úplně jinak.

Na druhé straně átria se ve velké konferenční místnosti konala schůze. Sluneční světlo se, lilo na čtyřicet lidí sedících po obou stranách dlouhého stolu pokrytého zelenou plstí. Na jedné straně Japonci, na druhé Američané. Každý měl před sebou stoh dokumentů. Všiml jsem si, že mezi Američany vyčníval právník, Bob Richmond.

Connor stál vedle mne a vzdychl si.

„Co to je?“

„Sobotní schůze, kóhai.“

„Chcete říct, že je to ta sobotní schůze, o níž mluvil Eddie?“

Connor přikývl. „Setkání, které uzavírá prodej MicroConu.“

U výtahů seděla sekretářka. Chvilku nás upřeně pozorovala, pak se zdvořile zeptala: „Mohu vám pomoci, pánové?“

„Děkujeme vám,“ odvětil Connor. „Ale my na někoho čekáme.“

Zamračil jsem se. Ze svého místa jsem v konferenční místnosti zřetelně viděl Ishiguru, který seděl téměř uprostřed japonské strany stolu a kouřil cigaretu. Muž po jeho pravici se k němu naklonil a něco mu pošeptal; Ishigura přikývl a usmál se.

Podíval jsem se na Connora.

„Jenom počkej,“ řekl mi.

Prošlo několik minut; potom přeběhl přes átrium mladý japonský asistent a vešel do konferenční místnosti. Když byl uvnitř, pohyboval se pomaleji, nenápadně obešel stůl, až stál za židlí důstojného šedovlasého muže sedícího na vzdáleném konci stolu. Asistent se sklonil a staršímu muži něco šeptal.

„Iwabuchi,“ pravil Connor.

„Kdo je to?“

„Ředitel americké pobočky Nakamota. Se sídlem v New Yorku.“

Iwabuchi mladému asistentu přikývl a zvedl se od stolu. Asistent mu odtáhl židli. Iwabuchi se vydal podél řady japonských vyjednávačů. Když míjel jednoho muže, dotkl se lehce jeho ramene. Pokračoval v chůzi ke konci stolu, potom otevřel skleněné dveře a vyšel ven, na terasu za konferenční místností.

Chvilku nato se zvedl druhý muž.

„Moriyama,“ řekl Connor. „Ředitel pobočky v Los Angeles.“

Moriyama šel také ven na terasu. Oba muži stáli na slunci a kouřili cigarety. Asistent se k nim připojil, něco jim kvapně říkal, pokyvoval hlavou. Starší muži napjatě poslouchali, pak se otočili. Asistent zůstal stát.

Po chvilce se Moriyama obrátil k asistentovi a něco mu řekl. Ten se kvapně uklonil a vrátil se do konferenční místnosti. Přešel k židli dalšího muže, s černými vlasy a knírem, a šeptal mu do ucha.

„Shirai,“ poznamenal Connor. „Šéf financí.“

Shirai se zvedl, ale nešel na terasu. Místo toho otevřel vnitřní dveře, přešel atrium a zmizel v kanceláři na vzdálené straně podlaží.

Asistent v konferenční místnosti šel ke čtvrtému muži, v němž jsem poznal Yoshidu, ředitele firmy Akai Ceramics. Yoshida také vyklouzl z místnosti, šel do átria.

„Co se to děje?“ zeptal jsem se.

„Dávají od toho ruce pryč,“ odvětil Connor. „Nechtějí tam být, až se to stane.“

Podíval jsem se na terasu a viděl, jak tam dva Japonci nenápadně směřují ke dveřím na vzdáleném konci.

„Na co čekáme?“ zeptal jsem se.

„Trpělivost, kóhai.“

Mladý asistent odešel. Schůze v konferenční místnosti pokračovala. Ale v átriu Yoshida asistenta zavolal a něco mu pošeptal.

Ten se vrátil do konferenční místnosti.

„Hmmm,“ zabručel Connor.

Tentokrát šel asistent k americké straně stolu a zašeptal něco Richmondovi. Neviděl jsem Richmondovi do tváře, protože k nám byl zády, ale trhl sebou. Zkroutil se a naklonil dozadu k asistentovi, něco mu pošeptal. Asistent přikývl a odešel.

Richmond zůstal sedět u stolu, pomalu vrtěl hlavou. Sklonil se ke svým poznámkám.

A potom podal přes stůl Ishigurovi kousek papíru.

„To je naše chvíle,“ prohlásil Connor. Otočil se k sekretářce, ukázal jí svůj odznak a šli jsme rychle přes átrium do konferenční místnosti.

Mladý Američan v obleku s jemným proužkem stál před stolem a hovořil: „Když teď zaměříte svou pozornost k dodatku C, souhrnu aktiv a –“

Connor vešel do místnosti první. Já hned za ním.

Ishigura vzhlédl, nejevil známky překvapení. „Dobré odpoledne, pánové.“ Tvář měl jako masku.

Richmond řekl uhlazeně: „Pánové, může-li to počkat, jsme právě uprostřed něčeho poněkud komplikovaného –“

Connor ho přerušil. „Pane Ishiguro, zatýkám vás pro vraždu Cheryl Lynn Austinové,“ a pak mu přečetl jeho práva podle rozhodnutí nejvyššího soudu v případě Miranda, zatímco Ishigura na něj upřeně zíral. Všichni ostatní v místnosti úplně ztichli. Nikdo u dlouhého stolu se nehnul. Bylo to, jako by zkameněli.

Ishigura zůstal sedět. „To je absurdní.“

„Pane Ishiguro, vstal byste laskavě?“ vyzval ho Connor.

Richmond tiše poznamenal: „Doufám, mládenci, že víte, co děláte.“

Ishigura prohlásil: „Znám svá práva, pánové.“

Connor ho opět vyzval: „Pane Ishiguro, vstal byste laskavě?“

Ishigura se nepohnul. Vinul se před ním kouř z jeho cigarety.

Nastalo dlouhé ticho.

Potom mi Connor řekl: „Ukaž jim pásku.“

Na jedné stěně konferenční místnosti bylo zařízení pro video. Našel jsem tam přehrávač podobný tomu, který jsem používal, a dal jsem do něj pásku. Ale na velkém centrálním monitoru se neobjevil obraz. Snažil jsem se mačkat různá tlačítka, ale dostat obraz se mi nedařilo.

Ze zadního kouta přispěchala japonská sekretářka, která tam dělala zápis, aby mi pomohla. Omluvně se uklonila, stiskla správná tlačítka, opět se uklonila a vrátila se na své místo.

„Děkuji vám,“ řekl jsem.

Na obrazovce se objevil obraz. I za jasného slunečního světla byl zřetelný. Byl tam právě ten okamžik, který jsme viděli v Theresině pokoji. Okamžik, kde se Ishigura blíží k dívce a drží její bojující tělo na stole.

„Co je to?“ zeptal se Richmond.

„Je to filmový trik,“ prohlásil Ishigura. „Je to podvod.“

Connor pravil: „Je to páska z bezpečnostní kamery firmy Nakamoto nahraná ve čtvrtek večer na šestačtyřicátém podlaží.“

Ishigura namítal: „To je nezákonné. Je to podvod.“

Ale nikdo ho neposlouchal. Všichni se dívali na monitor. Richmond měl otevřená ústa. „Panebože,“ vyjekl.

Zdálo se, že to na pásce trvá dlouho, než dívka zemřela.

Ishigura hleděl upřeně na Connora. „Není to nic jiného než senzační filmařský trik,“ namítal. „Je to podvrh. Nic to neznamená.“

„Panebože,“ vzdychl Richmond s očima upřenýma na plátno.

Ishigura pokračoval: „Nemá to žádné zákonné opodstatnění. Je to nepřípustné. Nikdy to neobstojí. Slouží to jenom k –“

Přestal mluvit. Poprvé se podíval dolů na druhý konec stolu. A viděl, že Iwabuchiho židle je prázdná.

Podíval se na druhý konec. Přeletěl očima po místnosti.

Moriyamova židle byla prázdná.

Shiraiova židle.

Yoshidova židle.

Zaškubalo mu víčko. Díval se na Connora s úžasem. Potom přikývl, vydal hrdelní zvuk a vstal. Všichni ostatní civěli na obrazovku.

Šel ke Connorovi. „Nebudu se na to dívat, kapitáne. Až s tou komedií skončíte, najdete mne venku.“ Zapálil si cigaretu a šilhal na Connora. „Potom si promluvíme. Machigaimtku.“ Otevřel dveře a vyšel na terasu. Dveře nechal otevřené.

Chtěl jsem se vydal za ním, ale všiml jsem si Connora. Maličko zavrtěl hlavou. Zůstal jsem na místě.

Viděl jsem Ishiguru, jak stojí u zábradlí. Kouřil cigaretu a otočil obličej ke slunci. Pak se letmo ohlédl na nás a lítostivě zavrtěl hlavou. Naklonil se k zábradlí a dal na ně nohu.

V konferenční místnosti ještě běžela páska. Jedna americká právnička vstala, zaklapla svůj kufřík a vyšla z místnosti. Nikdo další se nepohnul.

A konečně páska dohrála. Vyhodil jsem ji z přehrávače.

V místnosti bylo ticho. Slabý vánek rozechvěl papíry na dlouhém stole.

Pohlédl jsem na terasu. Byla prázdná.

Než jsme došli k zábradlí, bylo slyšet dole na ulici slabě sirény.

Vzduch dole na zemi byl prašný a ozýval se ohlušující rachot sbíječek. Nakamoto budovala vedle přístavbu a stavba byla v plném proudu. U chodníku stála řada nákladních aut s betonem. Protlačil jsem se chumlem Japonců v modrých šatech, abych se podíval dolů do jámy.

Ishigura dopadl do mokrého právě vylitého betonu. Jeho tělo tam leželo bokem, jenom hlava a jedna ruka vyčnívaly nad měkký povrch. Po šedé hmotě se mezi roztaženými prsty rozlévala krev. Stavbaři v modrých přilbách se ho snažili vylovit pomocí bambusových tyčí a provazů. Moc se jim to nevedlo. Nakonec se k němu probrodil dělník v rybářských botách, aby tělo vytáhl. Ale bylo to obtížnější, než čekal. Musel zavolat pomoc.

Už tam byli naši lidé, Fred Perry a Bob Wolfe. Wolfe mě spatřil a vyšel na násyp. V ruce držel zápisník. Přes rámus sbíječek zakřičel: „Víš o tom něco, Pete?“

„Jo,“ přisvědčil jsem.

„Máš jméno?“

„Kasaguro Ishigura.“

Wolfe zašilhal. „Můžeš to hláskovat?“

Začal jsem to hláskovat, překřikoval jsem hluk stavby. Nakonec jsem sáhl do kapsy a vylovil jeho navštívenku. Dal jsem mu ji.

„To je on?“

„Jo.“

„Kdes to vzal?“

„Dlouhé povídání,“ řekl jsem. „Ale měl být zatčen pro vraždu.“

Wolfe přikývl. „Nech mě dostat ven tělo a pak si promluvíme.“

„Fajn.“

Nakonec použili stavební jeřáb, aby ho vytáhli. Ishigurovo tělo, prohnuté a těžké od betonu, se zvedlo do vzduchu a přehouplo se mi nad hlavou.

Kousky betonu na mě skáply dolů a rozstříkly se na tabuli u mých nohou. Tabule patřila Stavební společnosti Nakamoto a tučným písmem na ní stálo: STAVÍME PRO NOVÝ ZÍTŘEK. A pod tím, PROSÍME, OMLUVTE NÁS ZA OBTĚŽOVÁNÍ.

58.

Trvalo to ještě hodinu, než se všechno na místě vyřešilo. A šéf chtěl naše hlášení ještě týž den, tak jsme potom museli jet na divizi a vyřídit papírování.

Byly čtyři hodiny, když jsme přešli ulici do kavárny vedle Antoniovy zastavárny. Jenom abychom vypadli z kanceláře. Zeptal jsem se: „Proč vůbec Ishigura to děvče zabil?“

Connor si povzdechl. „To není jasné. Jediné, co mě napadá, je tohle. Eddie celou dobu pracoval pro kaisha svého otce. Jednou z věcí, které dělal, bylo dodávání děvčat důležitým hodnostářům, kteří přijeli na návštěvu. Dělal to celé roky. Bylo to snadné – chodil po večírcích; znal spoustu děvčat; členové kongresu se chtěli setkat s děvčaty, měl příležitost spřátelit se s nimi. Ale Cheryl mu dala mimořádnou šanci, protože přitahovala senátora Mortona, předsedu finančního výboru. Morton byl dost chytrý, aby styky přerušil, ale Eddie ji posílal soukromými tryskovými letadly, aby se s ním nečekaně setkávala, udržoval jejich poměr při životě. Eddiemu se také líbila; souložil s ní to odpoledne. A Eddie zařídil, aby přišla na večírek firmy Nakamoto, protože věděl, že tam bude Morton. Eddie tlačil Mortona, aby prodej zablokoval, proto měl hlavu plnou sobotní schůze. Mimochodem, na pásce televizní stanice neříkal Cheryl ‚něčí pas,‘ jak sis myslel. Říkal nichibei. Japonsko-americké vztahy.

Ale myslím, že Eddie jenom chtěl, aby se Cheryl s Mortonem setkala. Pochybuji, že měl nějaké nápady se šestačtyřicátým podlažím. Určitě nečekal, že tam Cheryl s Mortonem půjdou. Tu myšlenku jim musel během večírku navrhnout někdo z firmy Nakamoto. Firma nechala podlaží přístupné z velmi prostého důvodu; je tam apartmá, které vysocí úředníci někdy používají. Někde vzadu.“

Zeptal jsem se: „Jak jste to zjistil?“

Connor se usmál. „Hanada-san se zmínil, že ho jednou použil. Je zřejmě velice luxusní.“

„Takže máte styky.“

„Pár jich mám. Představuji si, že Nakamoto asi chtěla jen vyhovět. Mohli tam dát kamery s myšlenkou na vydírání, ale bylo mi řečeno, že v apartmá žádné kamery nebyly. A fakt, že kamery byly přímo v konferenční místnosti, mi říká, že Phillips měl pravdu – kamery tam byly proto, aby kaizen kancelářské pracovníky. Určitě nemohli čekat, že k souloži dojde tam, kde k ní došlo.

V každém případě když Eddie viděl Cheryl odcházet s Mortonem do jiné části budovy, muselo ho to k smrti vyděsit. Tak je sledoval. Byl svědkem vraždy, o které si myslím, že to byla nešťastná náhoda. A Eddie pak pomohl svému příteli Mortonovi, zavolal na něj, odvedl ho odsud. Vrátil se s Mortonem na večírek.“

„A co pásky?“

„Ano, pásky. Mluvili jsme o podplácení, pamatuješ? Jeden z Eddieho úplatků šel řadovému příslušníku bezpečnostní služby, Tanakovi. Myslím, že mu Eddie dodával drogy. Rozhodně ho Eddie pár let znal. A když Ishigura nařídil Tanakovi, aby odstranil pásky, Tanaka to řekl Eddiemu.“

„A Eddie tam šel a vzal pásky sám?“

„Ano. Společně s Tanakou.“

„Ale Phillips tvrdil, že Eddie byl sám.“

„Phillips lhal, protože Tanaku znal. A proto také nedělal povyk. Tanaka řekl, že je to v pořádku. Ale když nám o tom Phillips povídal, Tanaku vynechal.“

„A potom?“

„Ishigura poslal dva chlápky uklidit Cherylin byt. Tanaka odnesl pásky někam, kde je okopírovali. Eddie šel na párty v kopcích.“

„Ale Eddie si jednu nechal.“

„Ano.“

Přemýšlel jsem nad tím. „Ale když jsme s Eddiem na párty mluvili, řekl něco úplně jiného.“

Connor přikývl. „Lhal.“

„I vám, svému příteli?“

Connor pokrčil rameny. „Myslel si, že mu to projde.“

„A co Ishigura? Proč zabil to děvče?“

„Aby měl Mortona v kapse. A fungovalo to – přinutili Mortona, aby změnil svůj postoj k prodeji MicroConu. Moc nechybělo, a Morton by nechal prodej projít.“

„Ishigura ji kvůli tomu zabil? Kvůli prodeji nějaké firmy?“

„Ne, myslím, že to nebyl ten pravý důvod. Ishigura byl pod velkým tlakem, napjatý jako struna. Připadalo mu, že se musí před nadřízenými ukázat. Měl toho moc v sázce – tak moc, že se choval jinak, než by se za těchto okolností choval normální Japonec. A v okamžiku extrémního tlaku to děvče zabil. Jak řekl, byla to úplně bezvýznamná žena.“

„Panebože.“

„Ale myslím, že je v tom něco víc. Morton měl k Japoncům zvláštní vztah. Měl jsem pocit, že k nim cítil odpor – ty vtipy o shození bomby a další věci. A soulož na stole v konferenční místnosti. To je… znevažující, neřekl bys? To muselo Ishiguru rozběsnit.“

„A kdo vraždu oznámil?“

„Eddie.“

„Proč?“

„Aby způsobil firmě Nakamoto nepříjemnosti. Eddie zavedl Mortona zpět na večírek a potom to oznámil. Asi z telefonu někde na podlaží. Když volal, ještě nevěděl o bezpečnostních kamerách. Potom mu o nich Tanaka řekl a Eddie začal mít strach, že by ho Ishigura mohl nastrčil. Tak zavolal znovu.“

„A požádal o svého přítele Johna Connora.“

„Ano.“

„Takže Eddie byl Koichi Nishi?“

Connor přikývl. „To byl od něj žertík. Koichi Nishi je jméno postavy ve známém japonském filmu o korupci v korporacích.“

Connor dopil kávu a odstoupil od pultu.

„A Ishigura? Proč ho Japonci opustili?“

„Ishigura postupoval překotně a nerozvážně. Ve čtvrtek večer jednal příliš samostatně. To nemají rádi. Nakamoto by ho poslala velmi brzy zpět. Měl předurčeno strávit zbytek života v Japonsku, na madogiva. Na místě u okna. To je někdo, koho rozhodnutí korporace míjejí a kdo celý den civí z okna. Svým způsobem je to doživotí.“

Podumal jsem nad tím. „Takže když jsem použil telefon v autě, volal na velitelství a řekl jim, co chceme udělat… kdo poslouchal?“

„Těžko říct.“ Connor pokrčil rameny. „Ale měl jsem Eddieho rád. Byl jsem jeho dlužníkem. Nechtěl jsem se dívat, jak Ishigura odjíždí domů.“

Když jsem se vrátil do kanceláře, čekala tam na mě starší žena. Byla oblečena v černém a představila se jako babička Cheryl Austinové. Cherylini rodiče zahynuli při autonehodě, když jí byly čtyři roky, a ona ji potom vychovávala. Chtěla mi poděkovat za pomoc při vyšetřování. Vyprávěla o tom, jaká byla Cheryl jako malé děvčátko. Jak vyrůstala v Texasu.

„Ovšem, byla hezká,“ povídala, „a chlapci ji měli rádi. Pořád se jich kolem ní držel celý houf, nedali se odehnal ani holí.“ Odmlčela se. „Vždycky jsem věděla, že to nemá v hlavě úplně v pořádku. Ale chtěla mít ty chlapce kolem sebe. A líbilo se jí, když se kvůli ní prali. Pamatuji se, bylo jí sedm nebo osm, dohnala je ke rvačce a tleskala a pozorovala, jak si to rozdávají. Když jí bylo kolem patnácti, už to s kluky opravdu uměla. Věděla přesně, co má dělat. Nelíbilo se mi to. Neměla v hlavě něco v pořádku. Dokázala být zlá. A ta písnička, pořád si ji hrála, ve dne v noci. Ta – z tebe celá jsem bez sebe, myslím.“

„Jerry Lee Lewis?“

„Ovšem, vím proč. Byla to oblíbená píseň jejího otce. Když byla maličká, jezdil s ní po městě ve svém sporťáku, s rukou kolem jejích ramen, a rádio na plné pecky. Měla na sobě své nejlepší šaty. Byla moc hezká, když byla malá. Celá maminka.“

Pak se rozplakala, když na to vzpomínala. Dal jsem jí papírový kapesník. Snažil jsem se cítit s ní.

A potom chtěla vědět, co se stalo. Jak Cheryl zemřela.

Nevěděl jsem, co jí mám povědět.

Když jsem vyšel z východu v přízemí a šel kolem fontán, zastavil mě Japonec v obleku. Bylo mu kolem čtyřiceti, měl tmavé vlasy a knír. Formálně mě pozdravil a dal mi svou vizitku. Chvilku mi trvalo, než jsem si uvědomil, že je to pan Shirai, vedoucí finančního úseku firmy Nakamoto.

„Chtěl jsem vás vidět osobně, Sumisu-san, abych vyjádřil, jak moc má firma lituje chování pana Ishigury. Jeho činy byly nesprávné a jednal bez souhlasu firmy. Nakamoto je čestná společnost a neporušujeme zákon. Chci vás ujistit, že nereprezentoval naši společnost ani naše obchodní způsoby. Pan Ishigura se dostal v této zemi pracovně do styku s mnoha bankéři, kteří se zabývají investicemi, a lidmi provádějícími vynucené nákupy. Podle mého názoru byl v Americe moc dlouho. Získal tady hodně špatných návyků.“

A bylo to, omluva a urážka současně. Také jsem nevěděl co mu říct.

Nakonec jsem řekl: „Pane Shirai, byla mi učiněna nabídka financovat malý dům…“

„Ach, ano?“

„Ano. Možná jste o tom neslyšel.“

„Vlastně, myslím, že jsem něco zaslechl.“

Řekl jsem: „Napadlo mě, co s tou nabídkou chcete teď udělat.“

Nastalo dlouhé mlčení. Bylo slyšet jen zvuk fontán vpravo vzadu.

Shirai na mě v zamlženém odpoledním světle šilhal, snažil se rozhodnout jak se s tím vypořádat.

Pak řekl: „Sumisu-san, nabídka byla nesprávná. Je samozřejmě stažena.“

„Děkuji vám, pane Shirai,“ odpověděl jsem.

Connor a já jsme jeli k mému bytu. Nikdo nemluvil. Jel jsem po dálnici vedoucí k Santa Monice. Ukazatele nad hlavou byly postříkány sprejem pouličních výtržníků. Uvědomoval jsem si, jak je dálnice nerovná a hrbolatá. Vpravo byly ve smogu vidět zamlžené mrakodrapy kolem Westwoodu. Okolí vypadalo uboze a sešle.

Posléze jsem se zeptal: „Tak to je všechno, o co šlo? Jenom o soupeření mezi firmou Nakamoto a nějakou jinou japonskou společností? Kvůli MicroConu? Nebo co?“

Connor pokrčil rameny. „Těch účelů je asi víc. Japonci tak uvažují. Pro ně je teď Amerika jenom arénou k jejich soutěži. Je to tak. My nejsme v jejich očích moc důležití.“

Přijeli jsme do mé ulice. Byla doba, kdy jsem ji považoval za příjemnou, stromky lemovanou ulici se slušnými byty, s místem na hraní pro svou dceru na konci bloku. Teď mi to tak nepřipadalo. Vzduch byl špatný a ulice se zdála špinavá, nepříjemná.

Zaparkoval jsem auto. Connor vystoupil, potřásl mi rukou. „Neztrácej odvahu.“

„Už jsem ji ztratil.“

„Nepodléhej tomu. Je to velmi vážné. Ale všechno se to může změnit. Jako dřív. Může se to zase změnit.“

„Možná.“

„Co teď budeš dělat?“ zeptal se.

„Nevím. Nejraději bych šel někam jinam. Ale není kam jít.“

Přikývl. „Odejít od policie?“

„Asi. Určitě odejít ze Speciálních služeb. Je to pro mne příliš… nepřehledné.“

Přikývl. „Dávej si pozor, kóhai. Díky za tvou pomoc.“

„Vám taky, sempai.“

Byl jsem unaven. Vylezl jsem po schodech k bytu a šel dovnitř. Bylo tam ticho, když byla dcera pryč. Vzal jsem si z ledničky plechovku kokakoly a šel do obývacího pokoje, ale bolela mě záda, když jsem si sedl do křesla. Vstal jsem a pustil televizi. Nedokázal jsem se na ni dívat. Myslel jsem na to, co řekl Connor, že všichni v Americe se soustřeďují na nedůležité věci. Bylo to jako naše vztahy s Japonskem; když prodáme zemi Japonsku, bude jim patřit, ať se nám to líbí, nebo nelíbí. A když někomu něco patří, může si s tím dělat, co chce. Tak to chodí.

Šel jsem do ložnice a převlékl se. Na stolku u postele ležely fotografie z narozenin mé dcery, které jsem třídil, když to všechno začalo. Fotografie, na kterých už vypadala jinak, které už nesouhlasily se skutečností. Poslouchal jsem slabý smích z televize v obývacím pokoji. Myslíval jsem si, že věci jsou v podstatě v pořádku. Ale nejsou v pořádku.

Šel jsem do dětského pokoje. Díval jsem se na její postýlku a na přikrývky s vyšitými slony. Myslel jsem na to, jak spí, tak důvěřivě, leží na zádech, ruce hozené za hlavu. Myslel jsem na to, jak mi věří, že pro ni udělám teď její svět. A myslel jsem na svět, do nějž vyroste. Když jsem jí začal stlát postýlku, cítil jsem úzkost v srdci.

Přepis: 15. března (99)

Vyš. V pořádku, Pete, myslím, že nám to stačí. Pokud nemáš něco jiného.

Vysl. Ne. Jsem hotov.

Vyš. Vyrozuměl jsem, že jsi odešel ze Speciálních služeb.

Vysl. Je to tak.

Vyš. A podal jsi písemné doporučení náčelníku Olsonovi, aby se program asijských styčných důstojníků změnil. Navrhl jsi, aby se zrušilo spojení s Nadací japonsko-amerického přátelství?

Vysl. Ano.

Vyš. Pročpak?

Vysl. Chce-li policie speciálně vycvičené příslušníky, měli bychom si jejich výcvik zaplatit. Myslím si, že je to zdravější.

Vyš. Zdravější?

Vysl. Ano. Nastal čas, abychom se zase ujali řízení své země. Nastal čas, abychom začali platit svou vlastní cestu.

Vyš. Dostal jsi od náčelníka nějakou odpověď?

Vysl. Ještě ne. Pořád čekám.

Nechcete-li, aby to Japonsko koupilo, neprodávejte to.

Akio Morita

DOSLOV

„Lidé popírají skutečnost. Bojují proti skutečným pocitům vyvolaným skutečnými okolnostmi. Budují si myšlenkové světy z toho, co by se mělo, co by se mohlo a co by se bývalo mohlo stát. Skutečné změny začínají opravdovým oceněním a přijetím toho, co je. Potom je možný opravdový čin.“

To jsou slova Davida Reynoldse, amerického představitele japonské Moritovy psychoterapie. Mluví o chování osob, ale jeho myšlenky se dají rovněž použít na ekonomické chování národů.

Dříve nebo později se Spojené státy musí vypořádat se skutečností, že Japonsko se stalo vedoucím průmyslovým národem na světě. Japonci mají největší délku života. Mají nejvyšší zaměstnanost, nejvyšší gramotnost, nejmenší rozdíl mezi bohatými a chudými. Produkují výrobky nejvyšší kvality. Mají nejlepší stravu. Je skutečností, že země velikosti Montany, s polovinou naší populace, bude mít brzy ekonomiku rovnou naší.

Neuspěli však tím, že dělali věci tak jako my. Japonsko není západní průmyslový stát; je organizováno úplně jinak. A Japonci vynalezli nový druh obchodu – nepřátelský obchod, obchod jako válku, obchod s cílem zničit konkurenci – což Amerika několik desetiletí nedokázala pochopit. Spojené státy neustále trvají na tom, aby Japonci postupovali jako my. Ale ti se stále častěji ptají, proč se máme měnit my? Vedeme si lépe než vy. A skutečně si vedou lépe.

Jaká by měla být odpověď Ameriky? Je absurdní dávat Japoncům vinu za jejich úspěšné chování nebo navrhovat, aby zpomalili. Japonci považují takové reakce za dětské fňukání a mají pravdu. Pro Spojené státy je patřičnější, aby se probudily, viděly Japonsko jasně a chovaly se realisticky.

To bude nakonec znamenat ve Spojených státech velké změny, ale je nevyhnutelně úkolem slabšího partnera, aby se přizpůsobil silnějšímu. A Spojené státy jsou teď nepochybně při jakékoliv hospodářském jednání s Japonskem slabším partnerem.

Před sto lety, když americké loďstvo admirála Perryho ukázalo japonský národ světu, bylo Japonsko feudální společností. Japonci si uvědomili, že se musí změnit, a změnili se. Počínaje šedesátými léty minulého století pozvali tisíce západních specialistů, aby jim radili jak změnit vládu a průmysl. Celá společnost podstoupila revoluci. Druhá křeč, stejně dramatická, nastala po 2. světové válce.

Ale v obou případech se Japonci k výzvě postavili čelem a vyrovnali se s ní. Neříkali, necháme Američany koupit naši půdu a naše instituce a budeme doufat, že nás naučí dělat všechno lépe. Vůbec ne. Japonci pozvali tisíce expertů na návštěvu – a pak je poslali zase domů. Udělali bychom dobře, kdybychom zvolili stejný přístup. Japonci nejsou naši zachránci. Jsou naši konkurenti. Na to bychom neměli zapomínat.

PODĚKOVÁNÍ

Radou a pomocí během mého bádání přispěli: Nina Easton, James Flanigan, Ken Reich a David Shaw, všichni z Los Angeles Times; Steve Clemons z Japonsko-americké společnosti v Jižní Kalifornii; senátor Albert Gore; Jim Wilson z Laboratoře pro výzkum tryskového pohonu; Kevin O’Connor z firmy Hewlett-Packard; poručík Fred Nixon z Městské policie v Los Angeles; Ron Insana z CNBC/FNN a Keith Manasco; jsem jim za to vděčný.

O opravy rukopisu a připomínky k němu v různých místech se zasloužili: Mike Backes, Douglas Crichton, James Fallows, Karel van Wolfcren a Sonny Mehta; zůstávám jejich dlužníkem. Valery Wright se starala o rukopis v průběhu všech zdánlivě nekončících změn, Shinoi Osuka zdatně pomáhala s japonským textem a Roger McPeek mi předal své znalosti videotechnologie a budoucích bezpečnostních systémů.

Předmět japonsko-amerických vztahů je velmi kontroverzní. Chci důrazně konstatovat, že názory vyjádřené v knize jsou mé vlastní a nesmí být připisovány nikomu ze shora uvedených jednotlivců.

LITERATURA

Tento román zpochybňuje obecně uznávaný předpoklad, že přímé zahraniční investice do americké špičkové technologie jsou podle definice dobré, a mělo by tudíž být dovoleno, aby pokračovaly bez kontroly či omezení. Naznačuji, že to není tak jednoduché.

Ačkoliv tato kniha je fikcí, můj přístup k ekonomickému chování Japonců a k neadekvátní odezvě Ameriky na něj vychází z nepopiratelné množiny názorů expertů, jejíž velká část je uvedena v literatuře. Při přípravě tohoto románu jsem hodně čerpal z řady níže uvedených zdrojů.

Doufám, že se čtenáři nechají vyprovokovat, aby si přečetli práce autorů s hlubšími znalostmi. Seřadil jsem hlavní odkazy zhruba do pořadí podle čtivosti a významu otázek, které jsem v této knize nastolil.

Základní zdroje

1. Prestowitz, Clyde V. Jr.: Trading Places: Ilow We Are Giving Our Future to Japan and Ilow to Reclaim It (Výmčna míst: Jak dáváme svou budoucnost Japonsku a jak ji opět získat). New York, Basic Books 1989.

2. Fallows, James: More Like Us: Putting America’s Native Strengths and Traditional Values to Work to Overcome the Asian Challenge (Více jako my: Využití vlastních silných stránek a tradičních hodnot Ameriky ke zdolání výzvy Asie). Boston, Houghton Mifflin 1989.

3. Fallows, James: Containing Japan (Zadržet Japonsko). The Atlantic, May 1989, pp. 40-54.

4. Fallows, James: Getting Along with Japan (Vyjít s Japonskem). The Atlantic, December 1989, pp. 53-64.

5. Drucker, Peter F.: The New Realities (Nové skutečnosti). New York, Harper & Row 1989.

6. Vogel, Ezra F.: Japan as Number One: Lessons for America (Japonsko jako jednička: Lekce pro Ameriku). Cambridge, Mass, Harvard University Press 1979.

7. Wolferen, Karel van: The Enigma of Japanese Power (Tajemství síly Japonska). New York, Alfred A. Knopf 1989.

8. Kuttner, Robert: The End of Laissez-Faire: National Purpose and the Global Economy after the Cold War (Konec doktríny Laissez-Faire: Národní cíle a globální ekonomika po studené válce). New York, Alfred A. Knopf 1991.

9. Dertouzos, Michael L.; Lester, Richard K.; Solow, Robert M.: Made in America: Regaining productive edge (Vyrobeno v Americe: Opět získat náskok v produktivitě). The Report of the M.I.T. Commission on Industrial Produclivity (Zpráva komise z M.I.T. o produktivitě průmyslu). Cambridge, Mass., M.I.T. Press 1989.

10. Choate, Pat: Agents of Influence (Prostředky vlivu). New York, Alfred A. Knopf 1990.

11. Kondo, Dorinnc K.: Crafting Selves: Power, Gender and Discourses of Identity in a Japanese Workplace (Sebezdokonalování: Moc, zrod a pojednání o identitě na pracovním místě v Japonsku). Chicago, University of Chicago Press 1990.

12. Ohmae, Kenichi: Fact and Friction: Kenichi Ohmae on U.S.-Japan Relations (Fakta a střety: Kenichi Ohmae ke vztahům USA-Japonsko). Tokyo, The Japan Times, Ltd. 1990.

13. Spero, Donald M.: Patent Protection or Piracy – A CEO Views Japan (Patentová ochrana, nebo pirátství – CEO se dívá na Japonsko). Harvard Business Review, September-October 1990, pp. 58-67.

*

Další zdroje

1. Bob, Daniel E.; SRI International: Japanese Companies in American Communities: Cooperation, Conflict and the Role of Corporate Citizenship (Japonské firmy v amerických komunitách: Spolupráce, konflikt a úloha korporativního občanství). New York, Japan Society 1990.

2. Burrough, Bryan; Helyar, John: Barbarians at the Gate: The Fall of RJR Nabisco (Barbaři před branou: Pád RJR Nabisco). New York, Harper & Row 1990.

3. Chandler, Alfred D. Jr.: Scale and Scope: The Dynamics of Industrial Capitalism (Měřítko a rozsah: Dynamiky průmyslového kapitalismu). Cambridge, Mass., Belknap Press of Harvard University Press 1990.

4. Dore, Ronald: Taking Japan Seriously: A Confucian Perspective on Leading Economic Issues (Berme Japonsko vážně: Nejdůležitější ekonomické problémy z pohledu Konfuciánů). Stanford, Stanford University Press 1987.

5. Halberstam, David: The Next Century (Příští století). New York, William Morrow and Co. 1991.

6. Hayashi, Kichiro editor: The U.S.-Japanese Economic Relationship: Can It Be Improved? (Ekonomické vztahy USA-Japonsko: Lze je zlepšit?) New York, New York University Press 1989.

7. Ishizumi, Kanji: Acquiring Japanese Companies (Jak získat japonské společnosti). Tokyo, The Japan Times, Ltd. 1988.

8. Kalzenstein, Garry: Funny Business: An Outsiders Year in Japan (Podivný obchod: Rok outsidera v Japonsku). New York, Prentice Hall Press 1989.

9. Keller, Maryann: Rude Awakening: The Rise, Fall and Struggle for Recovery of General Motors (Tvrdé procitnutí: Vzestup, pád a boj o vzchopení se General Motors). New York, William Morrow and Co. 1989.

10. Kennedy, Paul: The Rise and Fall of the Great Powers (Vzestup a pád velkých mocností). New York, Random House 1987.

11. Kester, Carl W.: Japanese Takcovers: The Global Contest for Corporate Control (Japonci nastupují: Globální boj o kontrolu korporací). Cambridge, Mass., Harvard Business School Press 1991.

12. Kotler, Philip; Fahey, Liam; Jatusripilak, S.: The New Competition: What Theory Z Didn’t Tell You About Marketing (Nové soutěžení: Co vám teorie Z neřekla o marketingu). New Jerscy, Prentice Hall 1985.

13. Krugman, Paul: The Age of Diminished Expeclations: U.S. Economic Policy in the 1990’s (Doba snížených očekávání: Ekonomická politika USA v 90. letech). Cambridge, Mass., M.I.T. Press 1990.

14. Lebra, Sugiyama Takie: Japanese Patterns of Bchavior (Stereotypy v chování Japonců). Honolulu, University of Hawaii Press 1976.

15. Lewis, Michael: Liar’s Poker (Poker lháře). New York, Pengu-inBooks 1989.

16. Moore, Charles A.: The Japanese Mind: Essentials of Japanese Philosophy and Culture (Myšlení Japonců: Hlavní prvky japonské filosofie a kultury). Honolulu, University of Hawaii Press 1967.

17. Ohmae, Kenichi: The Borderless World: Power and Strategy in the Interlinked Economy (Svět bez hranic: Moc a strategie ve vzájemně svázané ekonomice). New York, Harper Business 1990.

18. Okimoto, Daniel I.: Between MITI and the Market: Japanese Industrial Policy for High Technology (Mezi MITI a trhem: Japonská průmyslová politika k získání špičkové technologie). Stanford, Stanford University Press 1989.

19. Parker, Craig L. Jr.: The Japanese Police System Today: An American Perspective (Dnešní japonský policejní systém: Americká perspektiva). New York, Kodansha 1987.

20. Porter, Michael E.: The Competitive Advantage of Nations (Výhoda národů v soutěži). New York, Free Press 1990.

21. Powell, Jim: The Gnomes of Tokyo: The Positive Impact of Foreign Investmcnt in North America (Tokijští skřítci: Kladný vliv zahraničních investic v Severní Americe). New York, American Management Association 1989.

22. Preslowitz, Clyde V. Jr.; Tonelson, Alan; Jerome, Robert W.: The Last Gasp of GATTism (Poslední záchvěv GATTismu). Harvard Business Review, March-April 1991, pp.130-138.

23. Random, Michael: Japan: Strategy of the Unscen (Japonsko: Strategie skrytého). Wellingborough, England, Thorsons Publishing Group 1987.

24. Richie, Donald: The Films of Akira Kurosawa (Filmy Akiry Kurosawy). Berkeley, University of California Press 1970.

25. Stern, Robert M.: Trade and Investment Relations Among the United States, Canada, and Japan (Obchodní a investiční vztahy mezi USA, Kanadou a Japonskem). Chicago, University of Chicago Press 1989.

26. Tatsuno, Sheridan M.: Created in Japan: From Imitators to World-Class Innovators (Vzniklo v Japonsku: Od napodobovatelů k inovátorům světové třídy). New York, Harper & Row 1990.

27. Trasker, Peter: The Japanese: Portrait of a Nation (Japonci: Portrét národa). New York, New American Library 1987.

28. Zengage, Thomas R.; Ratcliffe, Tait C: The Japanese Century: Chalenge and Response (Japonské století: Výzva a odezva). Hong Kong, Longman Group [Far East] Ltd. 1988.

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai