Tajfun

Charles Cumming

(2009)

Hodnocení:

*****

Štítky:

Literatura světová, Thrillery

Píše se rok 1997 a Hongkong po více než jednom a půl století přechází zpod britské správy zpět do čínských rukou. John Lennox, mladý operativec britské zpravodajské služby, ztrácí mnohem víc: lásku a důležitého přeběhlíka. Čína je jako zdánlivě klidné jezero, pod jehož hladinou na neopatrné a důvěřivé čeká smrt. Po více než deseti letech se Joe vrací zpátky do Říše středu, aby zjistil, že čas možná léčí rány, ale výčitky a hněv dokáže utišit jen stěží. Prestiž čínské vlády má poškodit chladnokrevné intrikaření.

CHARLES CUMMING

TAJFUN

Přeložila Petra Andělová

Vydalo nakladatelství BB/art s.r.o.

ve spolupráci s nakladatelstvím Jiří Buchal – BB/art v roce 2009

Bořivojova 75, Praha 3

Copyright © 2008 by Charles Cumming

All rights reserved.

Z anglického originálu Typhoon

(First published by Penguin Group in 2008)

přeložila © 2009 Petra Andělová

Redakce textu: Marta Rottová

Jazyková korektura: Jan Řehoř

Tisk: CENTA, spol. s r. o., Vídeňská 113, Brno

První vydání v českém jazyce

ISBN 978-80-7381-641-4

Pro Iris & Stanleyho a památce Piercea Loughrana (1969-2005)

Motto:

Ušlechtilý muž ví, co je správné;

nízký člověk pouze to, co je prodejné.

– rčení připisované Konfuciovi

*

CHARLES CUMMING se narodil ve Skotsku v roce 1971. Tajfun stejně jako jeho předchozí tři romány (A Spy by Nature, The Hidden Man, The Spanish Game) ocenili kritici i čtenáři.

HONGKONG 1997

Odpočítávání začalo. Britská vláda za několik měsíců skončí a Hongkong bude patřit Číně. Nejistá budoucnost nutí agenty zpravodajských služeb vyvíjet horečnou činnost. Nikdo nechce ztratit vliv, všichni chtějí urvat, co se dá.

Z poklidných vod Jihočínského moře se v Nových teritoriích vynoří postarší muž, který tvrdí, že má velmi důležité informace o pekingském vedení, ale nechce své tajemství prozradit nikomu jinému než guvernéru Chrisu Pattenovi osobně. Mladý agent MI6 Joe Lennox to považuje za příležitost, jak si získat jméno. Jeho nadřízení a CIA však nechají onoho profesora zmizet.

Ve špinavé hře tajných služeb je v sázce mnohem víc než pouze kariéra mladého agenta. Ctižádostivý plán ztroskotal a schyluje se k tragédii. Záhadné zmizení původně bezvýznamného čínského profesora je klíčem k Pandořině skříňce.

Prolog

„Ve Washingtonu se museli zbláznit.“

Stál jsem u nohou Joeovy postele v nemocnici Worldlink. Od útoků z 11. června uplynulo šest dnů. Z rukou mu trčely plastové hadičky a mezi podlitinami, odřeninami a řeznými ránami na hrudníku sestry našly místo pro přísavky, aby mohly monitorovat jeho srdeční činnost.

„Proč myslíš?“

„O tom, co Miles plánoval, ví v Langley jen hrstka lidí. Nikdo jiný nemá ani tušení, co se tady sakra stalo.“

„A to ti řekl kdo?“

„Waterfield.“

Joe otočil hlavu a zadíval se z okna do dalšího nijakého šanghajského rána. Měl zlomenou klíční kost a levou nohu, zranění na hlavě zakrývaly vrstvy sněhobílé gázy.

„Kolik toho víš?“ zeptal se a upřeně se mi zadíval do očí. Hlavou mně proběhly vzpomínky na Hongkong, kde to všechno v prvních měsících našeho přátelství začalo.

„Něco jsem si zjistil, něco vím od tebe.“

Jmenuji se William Lasker a jsem novinář. Po čtrnáct let pracuji rovněž jako operativec britské tajné služby a Joe Lennox byl po deset z nich mým řídícím důstojníkem a nejbližším přítelem. O RUNu nikdo neví víc než já. Nikdo s výjimkou Joea Lennoxe.

Odkašlal si. Po tom výbuchu stále mluvil pomalu a s námahou. Nabídl jsem mu sklenici vody, ale mávnutím ruky ji odmítl.

„Jestli CIA o Milesovi nevěděla, prolezou všechna hlášení, složky a elektronickou poštu. Nechají si prověřit i všechny jeho telefonické hovory. Budou chtít odpovědi. A budou padat hlavy. David Waterfield ti s tím pomůže. Má své zdroje v Langley i v Pekingu.“

„Nechápu, proč bych…“

Do pokoje nemocného vešla sestra, kývla hlavou Joeovi na pozdrav a zkontrolovala kapačky. Oba jsme mlčeli. Uplynulých šest dnů se nemocnice Worldlink hemžila čínskými agenty. Ministerstvo státní bezpečnosti bedlivě sledovalo, kdo přichází a odchází z tohoto pokoje. Sestra se na mě upřeně zadívala. Bylo to, jako kdyby mě fotografovala očima, Jen místo cvaknutí spouště mrkla. A pak odešla.

„Nechápu,“ zopakoval jsem.

„Povídá se, že každý novinář touží napsat pořádnou knihu.“ Joe se poprvé od výbuchu usmál. Těžko říct, jestli šlo o konstatování faktu, nebo o nepřímou otázku. A potom zvážněl. „O tomhle se svět musí dozvědět. Chceme, abys to napsal ty.“

ČÁST PRVNÍ

Hongkong 1997

1. Na pláži

Profesor Wang Kchaj-süan se z klidných vod Jihočínského moře vynořil krátce před úsvitem ve čtvrtek 10. dubna 1997. Vyčerpaný dlouhou cestou zůstal chvíli ležet na mělčině, uši nastražené, oči na stopkách. Pláž byla prázdná a hodinky ukazovaly 5.52. Podle jeho odhadů mělo nad Tapchengskou zátokou vyjít slunce za méně než čtvrt hodiny. Nebezpečí, že si ho všimne projíždějící hlídka pobřežní stráže, se za světla mnohonásobně zvyšovalo. Přitisknutý ke slizkým černým kamenům se plížil do relativního bezpečí, které skýtal shluk stromů a keřů na opačném konci pláže.

Měl na sobě jen šortky a tenké bavlněné tričko. Veškerý jeho majetek se vešel do malého černého batohu, který připevnil na podomácku zhotovený vor, jenž si přivázal k noze. Prázdné plastové kanystry, které nadnášely provizorní plavidlo, teď narážely o kameny. Pro Wanga to byl uši drásající zvuk. Příliš velký hluk. Měl s tím počítat. Měl se na to připravit. Zastavil se asi dvacet metrů od stromů. Písek se mu lepil na rozmáčenou, solí rozežranou kůži. Uvědomoval si, že dýchá chrčivě a namáhavě. Před dvěma hodinami v přítmí východního Šen-čenu si kusem lepicí pásky připevnil k lýtku laciný kuchyňský nůž. Teď potřeboval všechnu sílu, která mu zbyla, aby nůž uvolnil a přeřízl provaz, který ho spojoval s vorem.

Kchuaj tien, napomínal se, pospěš si. Uvolnil batoh a zasunul paži do popruhu. Připadal si jako zmlácený a zdrogovaný. Před očima mu tančily tíživé vzpomínky na vězení v Urumči. Batoh mu připadal k neunesení těžký a po dlouhém plavání byl tak unavený, že toužil jen po tom, aby si mohl lehnout a odpočinout si.

Ťia jou.

Pokračuj.

Zapotácel se a pokusil se uběhnout těch pár metrů, které ho dělily od stromů. Tíha batohu ho po několika krocích srazila do písku. Cítil palčivou bolest v noze. Natažený vaz v koleně nebo podvrtnutý kotník. Tak jako tak, další problém, který mu víc než dost zkomplikuje cestu přes kopce. Počítal jsem se vším, ale ne s tím, že mé natažený vaz pošle zpátky do Číny. Vzápětí zjistil, že bez větších potíží dokáže jít. U prvního stromu se sesunul na zem. K nebi vzlétlo hejno vyplašených ptáků.

Ručičky hodinek ukazovaly šest. Wang se zadíval přes úzký pás vody Špaččí zátoky a zaplavil ho hřejivý pocit, který na okamžik přehlušil takřka neustálý panický strach, že ho chytnou. Zašátral kolem sebe. Pod bříšky prstů cítil hrubou stromovou kůru a pod chodidly písek. Tady čeká svoboda, říkal si. Na téhle straně průlivu už je Anglie. Potmě ho příboj musel strhnout na západ k Sha Tau Kok nebo možná se dostal až hluboko do Ta-pchengu. Proč by mu jinak cesta trvala tak dlouho? Profesor byl na svůj věk v dobré fyzické kondici a navíc skvělý plavec. Cestou měl chvílemi pocit, že ho odhodlání táhne na druhý břeh jako vlečné lano. Hřbetem ruky smetl mořskou vodu z batohu a strhl několik vrstev voděodolné pásky. Potom vytáhl pečlivě utěsněnou plastovou tašku. O pár minut později už šortky i tričko ležely v písku a Wang měl na sobě seprané modré džíny, černou bavlněnou košili a tmavý svetr. Na nohy si natáhl šedé ponožky a obul si sportovní boty, které koupil na trhu v Kantonu. A teď vypadám jako typický Číňan z Hongkongu. Když mě teď objeví, můžu jim tvrdit, že jsem si sem vyjel pozorovat ptáky.

Wang vytáhl z batohu dalekohled a malou knížečku o rajkách, kterou si o tři týdny dříve nechal poslat z Pekingu. V ústech stále cítil pachuť znečištěné mořské vody a žíznivě se napil z láhve, kterou si rovněž vzal s sebou. Hlasitě polykal. Zavěsil si dalekohled kolem krku, zastrčil láhev s vodou do boční kapsy a čekal, až vyjde slunce.

2. Černá hlídka

Poručíku Angusi Andersonovi z 1. skotského pluku Černá hlídka zbývaly do konce služby v Hongkongu necelé tři měsíce, když nad ránem hlídkoval v Luk Kengu. Byla to magická část dne: horko, komáři, kokrhání, štěkavé rozkazy a další nepříjemnosti, které kazily jeho soukromý sen o Dálném východě, měly teprve přijít. Vdechoval chladný, solí prosycený vzduch a pomalu se blížil ke kopcům, které už začínalo zalévat slunce. Anderson jako jediný ze šestičlenné skupiny vojáků Černé hlídky přidělené na pomoc hongkongské policii dostal od inspektora z imigračního za úkol v rychlosti zkontrolovat Špaččí zátoku, než se vrátí na stanici ke snídani.

„Někdy se pokoušejí přeplavat,“ varoval ho nadřízený. Jmenoval se Leung a na rukou měl šarlatové jizvy. „Některým se podaří uniknout žralokům a probojovat se vlnami až na úpatí Tchaj Puo.“

Anderson vyklepl z krabičky cigaretu. Zaposlouchal se do pravidelného šumění moře. Nad klidnou hladinou zakřičel kormorán. Najednou měl neodolatelnou chuť zbavit se uniformy a rozběhnout se do rozevřené náruče oceánu. Před šesti hodinami pomáhal vyprostit tělo z kotoučů ostnatého drátu, které chránily pozemní hranici od Hluboké zátoky až po Sha Tau Kok. Jeho velící důstojník to vyslovoval „chateau cock“, „zámecký kohout“, což byl název levného klaretu, a očekával, že se tomu všichni budou smát. Byla to mladá rolnická dívka v kraťasech a s žabkami na nohou. Anderson měl neustále před očima nepřirozeně bledý útlý krk té mladičké Číňanky uvězněný ve smyčkách ostnatého drátu a krev na jejích ramenou a pažích, která v ostrém žlutém světle získala hnědou barvu. Skončí to po 30. červnu? Přestanou se stůj co stůj snažit dostat do „malé Číny“? Leung jim vyprávěl, že v roce 1996 pohraničníci zadrželi více než 5 000 ilegálních přistěhovalců, většinou mladých mužů, kteří se snažili najít práci ve stavebnictví. Pohraničníci a policie teď museli čelit přílivu čínských běženců, kteří na poslední chvíli riskovali nelegální přechod a upínali se k mizivé naději, že se jim podaří projít přes kordony policistů na obou stranách hranice a dostanou se do Yuen Longu, Kowloonu nebo Shatinu.

Anderson si zapálil. Nedokázal pochopit, proč ti zoufalci dávají v sázku život kvůli dvěma měsícům, po něž ještě Hongkong zůstane britský. Žádná amnestie, žádné pasy pro uprchlíky z pevniny. O to se Thatcherová postarala. A jak důkladně! Bože, vždyť ani veteráni Hongkongského pluku, kteří krváceli za Winstona „Naboba“ Churchilla, stále neprojdou přes imigrační na Heathrow a živoří v jednopokojových bytech. Cizinci, všichni, kteří se na Hongkong dívají zvenčí, nejspíš netuší, že kolonie zemřela už dávno. Říkalo se, že guvernér Patten prostě jen sedí na úřadě, dívá se do prázdna a počítá hodiny, které mu zbývají do odchodu. Z hongkongské posádky zůstalo pouhých posledních 2 000 mužů. Všechno počínaje služebními Land Rovery až po sanitky, od kotoučů ostnatého drátu až po zvetšelé vybavení tělocvičen dávno prodali na aukcích. Výcvikový tábor v Sai Kung Britové vyklidili a předali Čínské lidové osvobozenecké armádě ještě předtím, než Anderson do Hongkongu dorazil. Řečeno slovy jeho velícího důstojníka, nic potenciálně „citlivého“ nebo „nebezpečného“ nesmělo přicházející čínské armádě a novým pánům zkřížit cestu. A tak Černou hlídku čekaly šestnáctihodinové služby. Museli zmapovat a zdokumentovat každý detail více než stopadesátileté britské nadvlády počínaje děly, přes nemocnice až po dostřel kulometů ze strážních věží, aby šikmoočky věděly naprosto přesně, co jim spadlo do klína. Anderson dokonce slyšel jakési podivné zvěsti o protiponorkové síti natažené mezi Ostrovem kameníků a Hrázovou zátokou. A tu hodlá námořnictvo vysvětlit Pekingu jak?

Z pláže se ozval jakýsi hluk. Odhodil nedopalek a přiložil dalekohled k očím. A potom se to ozvalo znovu. Šplouchání a nárazy o kameny, něco se hýbalo na mělčině v příboji. Nějaké zvíře, nejspíš. Divoké prase nebo cibetky, ale stejně dobře to mohl být další ilegál. Anderson pohledem pročesával pláž. Nic podezřelého. Jen kameny, vodou vymleté díry a písek. Připadal si jako hlupák, který zhasl v přízemí, aby viděl, kdo je za oknem. Rozsviť světlomet a přesvědč se, poručil si. Kužel ostrého světla klouzal po pláži. Nic, žádné zvíře, žádný ilegál, jen nánosy řas, příboj a modročerná voda Jihočínského moře.

Pokračoval dál po cestě. Ještě osmačtyřicet hodin v terénu a potom pět dalších dní plných nudy s povinností v sedm vyvěsit vlajku a v šest večer ji zase slavnostně stáhnout. Nic jiného nejspíš na práci mít nebude. Dlouhou chvíli si ukrátí v barech ve Wan Chai, možná si na noc zaplatí holku nebo si pojede zahrát do Macaa. „Užij si to,“ kladl mu na srdce otec. „Mladý muž tisíce mil od domova v historický okamžik, kdy nad britskou říší zapadne slunce. Ne, abys jen seděl na zadku v kasinu. Po zbytek života bys litoval, žes tehdy nevystrčil nos.“

Rozednívalo se a světla přibývalo. Z dálky k němu dolehl zvuk startující motorky a odehnal prvního komára. Od Luk Kengu byl tak půldruhého kilometru a už jasně viděl zákruty cesty klikatící se k moři. A potom něco uslyšel. Ozvalo se to za ním, tak patnáct dvacet metrů. Musel to být člověk, protože takový zvuk žádné zvíře nevydá. Někdo je na pláži. Anderson se zprudka otočil čelem k pláži a znovu přiložil dalekohled k očím. I tentokrát mu byl na nic. Položil dlaň na pažbu, když se ozval další zvuk, jako kdyby někdo zaškobrtl. Zrychlil se mu pulz, když začal metodicky pročesávat linii příboje. Téměř okamžitě objevil prázdný benzinový sud, který rezavěl na pláži, a potom něco, co vypadalo jako plastový kanystr… ale proč je natřený na černo?… a vedle něj dřevěný rošt. Moře vyvrhlo na břeh tolik odpadu, rozlámaných beden a všeho možného, že váhal, i když to vypadalo jako zbytky voru. Podezřelé. Měl by sejít k vodě a přesvědčit se. Jenomže pokud to skutečně je vor, tak by poblíž mohl překvapit uprchlíka, kterému by nejspíš mnohem víc záleželo na nezákonně nabyté svobodě než na životě britského vojáka.

Od kanystrů ho dělilo nejvýš dvacet kroků, když z roští pod stromy vykoukla prošedivělá hlava a vzápětí se postarší Číňan, jemuž mohlo být k padesáti, vydal přímo k němu s rukou napřaženou k pozdravu jako pojišťovací agent.

„Dobré ráno, pane!“ Anderson zvedl pušku, ale hned ji nechal opět klesnout, jakmile jeho mozek zpracoval informaci, že z mužových úst zazněla bezchybná angličtina. „Podle vašeho stejnokroje soudím, že jste ze skotského pluku Jejího Veličenstva. Slavné červené chocholky na baretu. Nemáte však kilt, pane! To je pro mne velké zklamání. Jakže se to říká? Kilt je nejlepší oděv do světa plného sexu a průjmu.“ Ten žluťásek halekal jak na lesy a culil se jako Jackie Chan. Kulhal k němu a vypadal, že si s ním chce za každou cenu potřást rukou. „Černá hlídka je pluk se slavnou a hrdinskou historií, že? Vzpomínám si na dechberoucí taktiku plukovníka Davida Rose v Koreji. Jsem profesor Wang Kchaj-süan z katedry ekonomie zdejší univerzity. Vítejte na našem ostrově. Je mi potěšením se s vámi setkat.“

Wang už byl skoro u něj a Anderson instinktivně udělal krok vzad a rozkročil se jako zápasník sumó. Nakonec si potřásli rukama. Vlasy měl ten žluťásek buď mokré nebo nagelované, to nedokázal posoudit.

„Jste tu sám?“ vyptával se Wang s pohledem upřeným na rozjasňující se oblohu, jako by mu tím chtěl dát najevo, že ani jednomu nic nehrozí. Široký obličej nebyl typický pro Kantoňany, ale spíš pro Chany ze severu, ale jeho angličtina, přízvuk i gramatika, byla bez chybičky.

„Mám hlídku na pláži,“ odpověděl. „A vy jste tady sám?“

„Já? Odskočil jsem si sem na víkend pozorovat rajky. V tuhle roční dobu tady hnízdí. Možná jste také nějakou zahlédl.“

„Ne,“ zavrčel Anderson, „to tedy ne.“ Vlastně ani nevěděl, jak taková rajka vypadá. „Mohl bych vidět nějaký váš průkaz?“

Wang se zatvářil ublíženě. „Je mi líto, na výlety do přírody s sebou doklady nenosím.“ Teatrálně se prohledal, prohmatal kapsy na košili i kalhotách. „Škoda, že jste žádnou neviděl. Je to překrásný a elegantní pták. Líbí se vám u nás? Vyčetl jsem, že tato hornatá část Nových teritorií je rázem krajiny velice podobná skotské vysočině, což nemohu posoudit, protože jsem ve Skotsku nikdy nebyl. Je to pravda?“

„Jo, nejspíš jo.“ Anderson pocházel ze Stranraeru, rovinatého města daleko na jihozápadě, ale to srovnání už slyšel bezpočtukrát. „Je mi líto, pane. Vidím, že máte dalekohled, takže jste nejspíš ten, kdo říkáte, ale i tak vás musím znovu požádat, abyste předložil pas nebo řidičský průkaz. Opravdu s sebou nemáte vůbec žádné doklady?“

Nadešel okamžik pravdy. Kdyby byl na Andersonově místě někdo jiný, méně ostřílený a sebejistý, někdo důvěřivější, řetězec událostí, který začal Wangovým zatčením, by nejspíš vypadal úplně jinak. Kdyby býval mohl, jak si z hloubi duše přál, bez problémů a pout dojít až do úřadu guvernéra, jméno Joe Lennox by na chodbách konspiračních vil v Šanghaji, Pekingu a Urumči nikdy nepadlo. Jenomže Wang měl smůlu, protože mu osud postavil do cesty Skota, který jeho taktiku téměř okamžitě prokoukl. Tenhle žluťák není žádný ornitolog. Je to ilegál.

„Jak už jsem říkal, na výlety do přírody s sebou žádné doklady nenosím.“

„To nemáte ani kreditku?“

„Jmenuji se Wang Kchaj-süan a jsem profesorem ekonomie na zdejší univerzitě. Pokud máte nějaké pochybnosti, ověřte si prosím mou totožnost na sekretariátě. Ve středu ráno moji kolegové obvykle přicházejí kolem osmé hodiny. Bydlím na Hoi Wang Road, Yau Ma Tei, byt číslo 19. Chápu, že Černá hlídka musí v těchto obtížných měsících plnit mnoho úkolů, ale žiji v Hongkongu od dětství.“

Anderson odepnul vysílačku. Za několik vteřin bude po všem. Ten chlap je jako chameleon, mění barvu, aby splynul s prostředím a zmátl ho. Leuongovi muži musejí být ve člunech před sedmou. Ať to ověří.

„Devítko, tady jedna nula, konec.“

Wang se musel rozhodnout: buď bude dál trvat na své lži a dovolí, aby ho ten voják odtáhl na imigrační, což by mohlo znamenat okamžitou deportaci zpátky do Číny, nebo se odváží fyzické konfrontace se Skotem přibližně polovičního věku a dvojnásobné váhy. Za dané situace měl ale pocit, že vlastně ani nemá na výběr.

Vyrazil Andersonovi vysílačku z ruky dřív, než stačil odpovědět. S žuchnutím dopadla do písku. Anderson zaklel a slyšel Wanga říkat: „Omlouvám se, pane, je mi to moc líto,“ opakoval, když couval. Něco v tónu jeho hlasu nebo možná v jeho prosebném gestu přimělo vojáka, aby ho neuhodil. Chvíli se mlčky dívali jeden na druhého. „Jedna nulo, tady devítka. Pokračuj. Konec,“ zaskřípalo z vysílačky. Stal se z toho souboj vůle: kdo první mrkne, prohrál. Anderson se Číňanovi stále díval do očí, když se shýbal pro vysílačku a sevřel ji v prstech, jako by to byla zbraň. Wang s pohledem upřeným na hlaveň Skotovy pušky prolomil mlčení.

„Pane, prosím, neodpovídejte jim. Žádám jen o to, abyste mne vyslechl. Velice se omlouvám za to, co jsem udělal. Povězte jim, že to byl omyl. Snažně vás prosím, povězte jim, že už jste si se vším poradil sám. Samozřejmě jste se nemýlil. Nejsem ten, kdo jsem řekl. Jistě jste velice bystrý člověk, když jste mne tak rychle odhalil. Žádám vás jen o to, abyste mne vyslechl. Nejsem jen jeden z těch, co uprostřed noci přeplavou přes průliv. Nejsem uprchlík, který shání práci. Nechci ani občanství, ani statut uprchlíka. Nechci nic víc než chvíli času a pozornosti britského guvernéra Hongkongu. Mám životně důležité informace pro západní vlády. Víc vám toho bohužel říci nemohu. Znovu vás snažně žádám, pane, neodpovídejte jim.“

„Musím odpovědět,“ opáčil Anderson a s překvapením si uvědomil, že mu nejspíš opravdu vyhoví. Setkání s podivným žluťákem bylo čím dál podivnější. Kolik Číňanů z pevniny v šest hodin ráno na pláži debatuje o taktice Davida Rose, a to bezchybnou a spisovnou angličtinou takřka bez přízvuku? A kolik z nich tvrdí, že má tajné informace, které jsou natolik závažné, že je nemůže říct nikomu než Chrisu Pattenovi osobně?

„Jaké informace?“ zeptal se a sám nevěřil tomu, že žluťáskovi ještě nezkroutil ruce za zády a nenasadil mu pouta, aby ho hnal před sebou po pláži. „Jedničko nulo, tady devítka. Pokračuj, prosím. Konec.“ Anderson sklouzl pohledem přes vodu k matným obrysům čínského pobřeží a horečnatě přemýšlel, o co tady sakra jde. Od břehu se odlepila rybářská loď a zamířila ven ze zátoky. Wang se Andersonovi upřeně zadíval do očí. V tom pohledu byly obvinění, prosba, hněv a zoufalství.

„Jde o jednu velmi vysoce postavenou osobu z Pekingu,“ řekl tiše. „Mám informace o možném zběhnutí z řad čínské vlády.“

3. Lennox

Téhož dne odešel Joe Lennox z Jardine House v sedm hodin večer, diskrétně pokynul na pozdrav francouzskému investičnímu bankéři, v Mandarin Orientalu v Kapitánském baru si dal dva koktejly (vodku s tonikem) a na Connaught Road si chytil taxi, aby se večerní dopravní špičkou včas dostal do Mid-Levels. Dveřmi u Rica prošel přesně v 8.01 hod. Měl dar přijít vždy a všude přesně na čas.

Seděl jsem v zadní části restaurace a pil pivo Tsingtao, zatímco jsem pročítal článek v South China Morning Post věnovaný analýze preferencí a možnému vítězství labouristů v nadcházejících volbách v Británii. Jakási Kanaďanka s nazrzlými vlasy jedla humra a vrhala na mne od sousedního stolu vražedné pohledy kvůli cigaretě, již jsem si zapálil. Když se ostentativně rozkašlala a začala si mávat rukou před obličejem, nevydržel jsem a típl ji. Klimatizace běžela naplno a v proudícím chladném vzduchu se zdálo, že se snad všichni v místnosti chvějí zimou.

Joe vypadal stejně jako kdykoli jindy: ve formě, sebejistý, s nevyzpytatelným úsměvem ve tváři. Jakmile si mě všiml, v očích se mu zablýsklo. Na první pohled se podle mě nijak nelišil od všech těch uhlazených mladých ředitelů slovutných firem, kteří ve značkových oblecích den co den přesouvají z účtu na účet miliony dolarů v bankovních domech slavných jmen. A právě to na něm bylo podle mě nejúžasnější. Kvůli tomu si Joea Lennoxe vybrali.

„Je tu zima,“ řekl na přivítanou, ale i přesto si sundal sako a pověsil je přes opěradlo, než se posadil. „Co to čteš?“

Ve stručnosti jsem ho seznámil s obsahem analýzy, na což zareagoval mírně kritickou poznámkou na adresu autora článku, bývalého ministra jedné konzervativní vlády. (Následující den jsem si prošel výstřižky a zjistil jsem, že týž slovutný pán je autorem řady protipattenovských kritik v britském tisku, což vysvětlovalo Joeovu jízlivost.) Objednal si také pivo a pozoroval Kanaďanku, která konečně dojedla a způsobně odložila příbor.

„Čekáš dlouho?“

„Asi deset minut.“

Joe přišel v tmavěmodré košili s krátkým rukávem a předloktí měl opálená z procházek v Nových teritoriích, kam si s Isabellou vyrazil o uplynulém víkendu. Vytáhl z kapsičky krabičku cigaret a naklonil se ke Kanaďance, aby ji požádal o dovolení si zapálit. Starosvětská zdvořilost ji natolik zaskočila, že bez váhání kývla na souhlas a potom s pohledem upřeným na mě mentorsky povytáhla obočí, jako kdyby tím říkala: „Vidíš, máš se hodně co učit.“ Usmál jsem se na ni a zavřel noviny.

„Rád tě vidím,“ řekl jsem.

„Já tebe taky.“

V té době už jsme byli přátelé skoro rok, ale připadalo mi, že se známe mnohem déle. To s sebou nese život v zámoří, kde se člověk stýká s relativně malou skupinkou lidí a vztahy rychle nabydou na intenzitě velice zvláštním a ne vždy zrovna zdravým způsobem. Nicméně musím říct, že seznámení s Joem Lennoxem bylo jedním ze světlých okamžiků mého zatím krátkého pobytu v Hongkongu, kde jsem žil a pracoval od podzimu 1994. Zpočátku jsem si nebyl jistý, jestli je souznění duší vzájemné. Joe byl velice obětavý přítel, zábavný a vtipný společník, ale často se stáhl do sebe a nedalo se říct, co cítí ani co se mu honí hlavou. Už byl takový, nepochybně „nemoc z povolání“, ona nutnost udržet si lidi od těla.

Abych vysvětlil, jak jsme se seznámili. V roce 1992 jsem pokrýval obléhání Sarajeva a na jedné tiskové konferenci mne oslovila důstojnice SIS, která tam pracovala pod krytím OSN. Většina zahraničních zpravodajů dříve či později uvízne v sítích té či oné tajné služby jako potenciální zdroj informací z první ruky. Někteří se vzpouzejí a udělají cirkus kvůli údajné novinářské nezávislosti a etickému kodexu, ale většina nás ostatních vděčně přivítá fakt, že má na svém kontě pravidelný a nezdaněný příjem, který laskavě zasílají cifršpioni z Vauxhall Cross. Ona dáma si mne odvedla do tichého salonku na sarajevském letišti a nad jednou či dvěma sklenkami imitace irské whisky mě získala pro spolupráci. V následujících letech, když jsem informoval naši zvídavou veřejnost o dění v Bosně, Kigali a na Srí Lance, mě pokaždé kontaktovala SIS a naléhala na mě, abych jim předával jakékoli zprávy týkající se tamních poměrů, které považuji za důležité pro klid a mír naší staré dobré Anglie. Spolupráce s tajnou službou jsem za ty roky litoval opravdu jen výjimečně.

Joe Lennox promoval (na drahé, soukromé, internátní škole) v létě téhož roku, kdy došlo k masakru na náměstí Tchien-an-men. Nepatřil k nijak výjimečným studentům, přinejmenším podle standardů té školy ne, ale přesto odešel se třemi výbornými (z francouzštiny, španělštiny a dějin) a mlčenlivou přísahou, že nedovolí, aby některé z jeho dětí muselo projít martyriem vyhlášených anglických soukromých škol. Spolužáci na něho vzpomínali jako na tichého a velmi oblíbeného mladíka, který hodně dřel a snažil se nevybočovat z řady, nejspíš kvůli tomu, že mu rodiče při každé vhodné i nevhodné příležitosti neopomněli zdůraznit, „jak velkou finanční částku obětovali“, aby mu zajistili místo ve společnosti.

Na rozdíl od většiny spolužáků, kteří se rozjeli sbírat ovoce do Austrálie nebo kouřit trávu na Koh Samui, Joe si nedal rok oddechu, ale rovnou se vrhl na studium čínštiny v Oxfordu, kde se ve Wadhamu zapsal do bakalářského kurzu sinologie. O čtyři roky později promoval se čtyřmi výbornými a na sklonku roku 1993 si ho po šesti letech vyhlédl tutor Školy orientálních a afrických studií, kde mu nabídli možnost udělat si doktorát. Po několika pohovorech v Carlton Garden a prověrkách nutných pro státní službu, které všechny skončily dobře, se v roce 1994 nechal naverbovat. O pár let později jsme se Joe a já sešli na večeři v Londýně. Nadšeně mi vyprávěl o dojmech a zážitcích z prvních měsíců práce v terénu.

„Jen si to představ,“ říkal, „bylo mi třiadvacet a od osmi let jsem nepoznal nic než sešněrovanou britskou kázeň. Přípravka, soukromá střední, Wadham College. Nic smysluplného, žádní přátelé, žádný vážnější vztah. A potom rok na Tchaj-wanu, kde jsem se učil čínštinu a všichni se tam cpali nudlemi a zůstávali v kancelářích až do jedenácti do noci. Když mě rekrutovali, musel jsem jim připadat jako hříčka osudu: žádné pokuty za špatné parkování nebo výtržnosti, žádné dluhy, žádné extrémní politické názory. V Majorově éře to stejně nešlo, takže s čistým svědomím mohu říct, že mým jediným prohřeškem byla tabletka extáze v nočním klubu v Leedsu v roce 1991. Tabula rasa. Tvárná prsť, z níž mohli uhníst, co chtěli.“

Joe putoval do Century House, kde strávil posledních několik měsíců před převelením do Vauxhall Cross. Joe musel absolvovat IONEC, mýty opředený výcvik nových rekrutů MI6, a to spolu se třemi dalšími absolventy Oxbridge (všechno muži, všichni běloši, všichni krátce po třicítce), dvěma bývalými vojáky (oba ze skotského pluku) a čtyřicetiletou velšskou biochemičkou Joannou, která to po šesti týdnech práce vzdala a vyměnila tajnou službu za 150 000 dolarů ročně u MIT. Velitel výcviku novým rekrutům od prvního dne vtloukal do hlavy, že SIS je stále silným hráčem na světové scéně, i když studená válka už dávno skončila a Sovětský svaz se rozpadl. Joeovi utkvělo v paměti zejména to, jak jim velitel na počátku výcviku zdůrazňoval velký význam „zvláštních vztahů s bratránky za louží“ a vyzdvihoval „výjimečné technické možnosti“ CIA. Z jeho podání vyplynulo, že bez přístupu k technice CIA by byla SIS nahraná. Joe poslouchal, přikyvoval a díval se do země. Po dvou měsících pokračoval dál do výcvikového střediska ve Fort Monckton, kde dostal za úkol přesvědčit povaleče v portsmouthských hospodách, aby mu prozradili čísla pasů, a potom ho učili zacházet s různými druhy ručních palných zbraní. Podle mých informací, jejichž zdroj nesmím prozradit, byl Joe bez ohledu na své mládí považovaný za hvězdu. Agenti obvykle operují z bezpečí britských velvyslanectví a mají diplomatické krytí, aby mohli řídit operativce na nepřátelském území. V Joeově případě nicméně velmi záhy padlo rozhodnutí, že bude v Asii působit takříkajíc na vlastní pěst, bez oficiálního dohledu a dlouhodobě. A to nepochybně znamenalo poctu. SIS tak ocenila jeho mimořádné schopnosti. Zatímco ostatním, kteří se s ním účastnili výcviku, přidělili kancelářskou práci v Londýně, aby dělali rozbory situace a připravili se na první post v zahraničí, dálněvýchodní odbor našel Joeovi práci v Hongkongu. Naoko měl působit jako jednatel Heppner Logistic, přepravní společnosti sídlící v Jardine House. Ve skutečnosti se z něho stal důležitý AVN, agent na volné noze, tedy v hierarchii tajné služby velmi významný člověk.

Joeovi bylo čtyřiadvacet v okamžiku, kdy dosedal na letiště Kai Tak. Rodiče ho doprovodili na Heathrow v mylném domnění, že jejich jediný milovaný syn odlétá na Východ hledat bohatství a slávu. Kdo ví? Třeba se za pár let vrátí s krásnou a prohnanou Kantoňankou a vnoučaty, aby zaujal vážené a finančně dobře zajištěné místo v mateřské firmě. Joeovi bylo velmi nepříjemné rodičům a přátelům lhát a raději by jim býval řekl pravdu, ale Šestka mu to důrazně nedoporučila. Bude lepší, když nic nebudou vědět, tvrdili mu. Není důvod, aby si o vás zbytečně dělali starost, znělo oficiální vysvětlení. Podle mě však bylo ve hře ještě něco jiného. Utajení a uzavřenost vyhovovaly Joeově povaze a psychologové ve Vauxhall Cross to dobře odhadli, i když Joe sám si to ještě plně neuvědomoval. Lží, kterou namluvil rodičům, se svým způsobem osvobodil od maloměšťáckých a upjatých kritérií staré dobré Anglie. Netrvalo ani rok a Joe Lennox se postupně zbavil všeho, co ho do té doby svazovalo a určovalo jeho život. Po příletu do Hongkongu se znovu narodil.

Heppner Logistic měla dvě malé kanceláře v jedenáctém patře Jardine House, dvaapadesátipodlažního kolosu s výhledem na přístav ve Victorii. Jardine House se vyznačuje jednou architektonickou zvláštností, a to malými kulatými okny, která budově vynesla neuctivou přezdívku Dům tisíce řití. Ted Heppner sloužil u královského námořnictva, než v roce 1972 emigroval do Hongkongu. Po osmnáct let úspěšně zastřešoval mezinárodní přepravu „citlivých“ zásilek pro SIS, ale tentokrát vůbec poprvé souhlasil, že vezme za zaměstnance agenta. Tedova manželka, Singapuřanka Judy, která byla zároveň sekretářkou firmy, z té představy zpočátku nebyla ani trochu nadšená. Nicméně poté, co jí Vauxhall Cross jako výraz díků poslal dárkovou kazetu Chanelu a zvedl jí plat o pětadvacet procent, přivítala Joea jako dávno ztraceného syna. Formálně měl chodit do kanceláře každý den, vyřizovat faxy a telefonáty od zákazníků a nutné papírování kolem zásilek zboží, ale ve skutečnosti dál pětadevadesát procent agendy zůstávalo na Tedovi a Judy. Joe tak měl volné ruce, aby se mohl věnovat své práci pro vlast a královnu. Když se někdo ptal, proč absolvent Oxfordu, který mluví plynně čínsky, vzal práci za ani ne 20 000 liber ročně a navíc pro řadovou přepravní firmu kdesi v Hongkongu, Joe odpovídal, že měl doma smůlu v podnikání a prostě chtěl vypadnout co nejdál od Londýna. Pokud do něho rýpali dál, tvrdil jim, že práce u Heppnera je pro něho jen přestupní stanice, aby se rozkoukal a za půl až tři čtvrtě roku si sehnal lépe placené místo u některé z firem zvučných jmen jako je Swire’s nebo Jardine Matheson.

Jak velké bylo Joeovo utajení a jak ožehavý je statut AVN, je názorně vidět na faktu, že o jeho neoficiálním krytí věděla jen hrstka lidí, k nimž patřili Ted a Judy. A dál už jen David Waterfield, šéf SIS v Hongkongu, jeho zástupce Kenneth Lenan a Rick Zagoritis, živoucí legenda dálněvýchodního odboru Šestky, který v prvních měsících fungoval jako Joeův učitel a spojka. Joea jsem zaregistroval, až když Zagoritis na podzim 1995 ze zdravotních důvodů odletěl do Londýna. Do té doby byl právě on mým řídícím důstojníkem. Můj článek o obchodu s heroinem, který jsem publikoval v magazínu Sunday Times, vzbudil zájem Londýna. Zajímali se o mé kontakty s podsvětím a právě Zagoritisovi jsem předal všechny podklady ohledně struktury triád v deltě Perlové řeky a způsobů jejich práce. Rick odjel, a tak jsem potřeboval nového řídícího důstojníka.

A na scéně se objevil Joe. Pro takového mladíčka to jistě bylo velké sousto a nemalá troufalost, převzít agendu po někom, jako byl Zagoritis, ale Joe dokázal, že je víc než jen rovnocenným nástupcem. Netrvalo mu ani rok a vypracoval se mezi špičky mezi ANV. Zásadový a střídmý, žádná bezpečnostní rizika, která by vyplývala z jeho soukromého života. Ve dvou z pravidelných hlášení, jež Kenneth Lenan posílal do Londýna ohledně rutinních prověrek nových rekrutů, stálo, že Joe je neobvykle zdrženlivý a odolný vůči myriádě pokušení, která nevyhnutelně patří k životu dobře situovaného mladého muže v Asii. („Však on na to přijde,“ sýčkoval Waterfield. „Všichni tomu časem přijdou na chuť.“) Bez potíží se vyrovnával i se všemi úskalími, která s sebou nese dvojí život. Jeden z nejčastěji omílaných mýtů, v nichž si libují autoři špionážních thrillerů, novináři a scenáristé, se týká morálního dilematu, který vnitřně rozervává všechny příslušníky tajných služeb. Možná to je pravda, pokud jde o hrstku zkrachovalců, kterým stejně po pár měsících nadřízení ukážou dveře, ale Joe k nim rozhodně nepatřil. Fakt, že jeho život v Hongkongu, tak jak se jeví ostatním, je jen iluze a klam, ho o spánek neokrádal. Na tajný život si rychle zvykl a podle všeho byl ve svém živlu. Měl rád svou práci, měl rád Hongkong a měl rád i pocit, že je jedním z klíčových hráčů při tajných operacích pro blaho vlasti. Ke štěstí mu chyběla pouze jediná věc: žena.

4. Isabella

Isabella Aubertová přišla do restaurace zhruba dvacet minut po osmé. Na její přítomnost mne nejprve upozornil synchronní pohyb dvou mužů u stolu poblíž dveří, kteří jako na povel naráz zvedli hlavy od polévky, a potom se v mém zorném poli objevila silueta štíhlé ženy, která s grácií kráčela uličkou k nám. Měla na sobě černé letní šaty a náhrdelník z bílých korálů, který se v umělém světle lustrů třpytil na opálené kůži. Joe její přítomnost nejspíš vytušil, protože se odsunul od stolu, vstal a otočil se čelem k ní. Isabella se usmála nejprve na mne a potom na Joea. Vzápětí se pátravě rozhlédla po lokále, jestli někoho z přítomných nezná. Joe ji letmo políbil na tvář a galantně jí přisunul židli naproti mně. Na veřejnosti se k sobě chovali velice formálně jako manželský pár, který má pět nebo deset let po svatbě, a ne jak by se dalo čekat od dvou šestadvacetiletých, kteří spolu nejsou ani dva roky. Pokud ovšem člověk Joea znal, poznal, že je do Isabelly blázen. Byla to jediné v jeho životě, co neměl pod kontrolou, a dokázala zbořit hradby jeho zažrané britské rezervovanosti.

„Ahoj, Wille,“ pozdravila mě. „Jak se máš?“ Společenské objetí se mi jaksi nepodařilo, protože polibek, který jsem jí hodlal vtisknout na tvář, skončil kdesi za uchem.

„Dobře,“ odpověděl jsem. „A ty?“

„Je mi horko, jsem přepracovaná a jdu pozdě.“

„V žádném případě,“ ujišťoval ji Joe a zlehka ji pohladil po ruce. Jejich prsty se na okamžik propletly a potom Isabella sáhla po ubrousku. „Dlužím vám oběma skleničku.“

Ti dva se poprvé setkali v prosinci 1995, během Joeovy první návštěvy v Anglii. Šel za svědka na jedné svatbě kdesi v Hampshire. Isabella byla kamarádkou nevěsty a ze všech sil se snažila zachovat vážnou tvář, když při obřadu četla z Proroka o lásce: „Svazuje vás jako snopy obilí. Vymlacuje vás, aby vás obnažila. Prosívá vás, aby vás zbavila plev. Vymílá vás doběla.“ V jednu chvíli měl Joe pocit, že se ta krásná dívka za řečnickým pultíkem dívá přímo na něho. „Hněte vás, dokud nezvláčníte. A pak vás postoupí svému svatému ohni, abyste se stali svatým chlebem pro svatou hostinu Boha.“ (Chalíl Džibrán. Prorok, přeložili Eliška a Boris Merhautovi) Nejspíš to ale byl jen světelný klam. V tu chvíli asi většina mužů v kostele podlehla stejné iluzi. A potom za ním Isabella přišla, když se podával koktejl před večeří. Kráčela přímo k němu se sklenkou šampaňského v ruce a s kloboukem na hlavě. Květiny na krempě chyběly.

„Co se stalo?“ zeptal se.

„Pes,“ odpověděla, jako kdyby se tím všechno vysvětlovalo. Následující dvě hodiny se od sebe nehnuli. Během večeře, usazení u různých stolů, na sebe vrhali toužebné pohledy přes sál. Isabella musela zdvořile naslouchat stížnostem jakéhosi farmáře na zemědělskou politiku vlády, zatímco Joe vykládal zívající tetičce po levici o tom, jak firma, pro niž pracuje, „dopravuje obrovské náklady zboží z jednoho koutu světa na druhý“ a že „Hongkong je druhý nejrušnější přístav Asie hned po Singapuru“, ačkoli je „velice dobře možné, že v brzké době obě tato střediska mezinárodního obchodu zastíní Šanghaj“. Jakmile rozdloubal puding, vzal si šálek kávy a přesunul se k Isabellinu stolu, kde se uvelebil na volné židli vedle ní. Bavili se o všem možném a představila ho svým přátelům. Joe poprvé v životě zalitoval, že se dal do služeb SIS. Ne kvůli tomu, že musel téhle okouzlující a překrásné dívce lhát, ale proto, že kvůli své práci bude muset za pár dnů odjet, aby se na druhém konci světa věnoval sepisování hlášení o stavu čínské armády. Bylo velice reálné, že už Isabellu nikdy neuvidí.

Blížila se jedenáctá večer, tatíci středního věku v červených kalhotách už skončili s projevy a začali mimo rytmus tančit při Conte on Eileen, když se k němu naklonila a zašeptala mu: „Vytratíme se.“ Joe se ubytoval v hotelu asi osm kilometrů odtamtud, ale zamířili po M40 k Isabellinu bytu v Kentish Town. Dva dny nevylezli z postele. „Ladíme,“ zašeptala, když poprvé ucítila tlak jeho nahého těla na svém, a Joe se ocitl ve světě, který až dosud nepoznal. Byl to svět fyzického a citového naplnění a on se sám sebe musel ptát, jak je možné, že mu to až dosud nescházelo. Samozřejmě že před Isabellou měl přítelkyně, dvě za studií na Oxfordu a jednu krátce poté, co dorazil do Hongkongu, ale s žádnou z nich nezažil víc než jen pomíjivý a krátký pocit tělesné touhy. V jednom případě následovaly dlouhé týdny vášnivých debat o kulturní revoluci a sex pro sex v jeho kanceláři ve Wadhamu. Od první chvíle, co byli spolu, mu Isabella připadala neodolatelná a učarovala mu natolik, že to hraničilo s posedlostí. Při jednom z našich důvěrných rozhovorů se mi přiznal, že začal plánovat společnou budoucnost s tou dívkou, když ještě nebyli ani čtyřiadvacet hodin spolu. Joe Lennox nikdy neměl problém se rozhodnout a vyznat se sám v sobě. A tehdy dospěl k nezvratnému přesvědčení, že se zamiloval.

V pondělí v noci odjel zpátky do hotelu v Hampshire, vyrovnal účet, vrátil se do Londýna a pozval Isabellu na večeři v Mon Plaisir, své oblíbené francouzské restauraci v Covent Garden. Dali si francouzskou cibulačku, tatarský biftek a řezy z kachních prsíček. Vypili dvě láhve Hermitage Cave de Tain. Nad láhví bublinek (fascinovalo ho, že Isabella pije víno jako vodu) se ho zeptala na Hongkong.

„A co bys chtěla vědět?“

„Všechno. S kým pracuješ. Co Joe Lennox dělá od chvíle, kdy ráno otevře oči.“

Uvědomoval si, že na odpovědi hodně záleží. Zjišťovala, jestli s ním může spojit svůj život. Jestli má jejich vztah budoucnost. Nebylo to poprvé, co vzdálenost, která mezi ně záhy měla postavit vysokou zeď, v posledních dvou dnech přišla na přetřes, ale ještě nikdy to nebylo tak vážné. Joe tušil, že má šanci ji získat a přesvědčit ji, aby za ním odjela do Hongkongu. Jistě, vypadalo to jako vzdušný zámek, ale cosi v jejích očích mu dávalo naději. Nehodlal dopustit, aby všechno to, co je spojovalo, padlo za oběť zeměpisné vzdálenosti.

A tak jí předložil živý a svůdný obraz života v Hongkongu. Chtěl ji vylákat na Dálný východ, ale jak to měl udělat, aniž by jí zároveň prozradil pravý stav věcí? Uvědomoval si, že když jí odhalí pravdu a řekne jí, že pracuje jako agent, bude to znamenat konec jejich vztahu. A on chtěl, aby odletěla s ním na palubě nejbližšího letadla, které dosedne v Kowloonu. Pravda a upřímnost nepatří do arzenálu AVN. Musel improvizovat a vymyslet si dostatečně přitažlivou a věrohodnou lež.

„Jak vypadají má rána?“ začal řečnickou otázkou. „Dám si silnou černou kávu a řekněme tři Zdrávasy, a potom zprávy BBC.“

„To jistě,“ usmála se. „A co pak?“

„Jdu do práce.“

„A to znamená co?“ Isabelle spadla dlouhá kadeř černých vlasů do tváře. „Máš svou vlastní kancelář? Pracuješ přímo v přístavu? Jsou ve firmě nějaké sekretářky, které toužebně vzhlížejí k zamlklému, záhadnému Britovi?“

Joe si vzpomněl na Judy Heppnerovou a usmál se. „Ne, jen já, Ted a Tedova žena Judy. Máme jen malou kancelář v Centralu. Kdybych ti měl popsat svůj pracovní den krok za krokem, nejspíš bys za chvíli umřela nudou.“

„A tebe to nenudí?“

„Ne, nenudí, ale je to pro mě jen přestupní stanice. Když nic nepokazím a všechno půjde tak, jak si představuji, tak bych se do půl roku, nejvýš do roka, mohl ucházet o místo u Swire’s nebo v Jardine Matheson, kde bych dělal samostatnější a lépe placenou práci. Po škole jsem chtěl za každou cenu vypadnout z Londýna. Hongkong mi naprosto vyhovoval.“

„Takže se ti tam líbí?“

„Velice se mi tam líbí.“ Přišel čas zatlačit na pilu. „Po pár měsících jsem si tam připadal víc doma než tady. Vždycky mě přitahovala lidská mraveniště, jakými jsou přístavy Asie. Hluk, pachy a rozruch na každém kroku. Je to tak jiné v porovnání s tím, v čem jsem vyrostl, a tak osvobozující. Líbí se mi ten pocit, že zabouchnu dveře svého bytu a pohltí mě naprosto cizí a neznámý svět. Hongkong je britskou kolonií už přes devadesát let, ale i tak tam z každého rohu na člověka dýchne, že je cizí a nemá tam co dělat. Že tam zkrátka nepatříme.“ Kdyby ho v tu chvíli slyšel David Waterfield, nejspíš by dostal infarkt. „Názvy ulic, lidé, dokonce i psi a kuřata jsou čínská stejně jako děti, které se popelí v zapadlých uličkách. Co jsme tam my, Britové, za tolik let vlastně dokázali změnit?“

„Pokračuj,“ zašeptala a upřeně se na něho zadívala přes okraj skleničky. „Chci slyšet víc.“

Vzal si od ní cigaretu. „V osamělé noci si člověk může sednout do člunu v Shun Taku a nechat se dovézt do kasina Lisboa v Macau, kde se dá zabít čas blackjackem. Cesta trvá jen pár hodin. Víkendy se zase dají strávit v klubech v Lan Kwai Fongu. Dá se jít i do Happy Valley a nacpat se tam smaženou rybou s hranolky. Když má člověk chuť, může vsadit týdenní výdělek na koně, o kterém předtím v životě neslyšel. A čínské jídlo je prostě úžasné. Taštičky, špízy z mořských plodů připravované na uhlí přímo na ulici, nejlepší a nejčerstvější suši za hranicemi Japonska, lahodná kari, zahrádky a restaurace pod širým nebem na Lamma Islandu, kde člověk ukáže na cokoli, co plave v akváriu, a za deset minut to má opečené před sebou na stole.“

Poznal, že získává body. Zaráželo ho ale, jak snadno a hladce to zatím šlo. Isabella pracovala v galerii na Albemarle Street – inteligentní, vzdělaná a kultivovaná dívka proseděla osm hodin denně za stolem a krátila si dlouhou chvíli čtením Tolstého a Jilly Cooperové, zatímco čekala, až její šarm zapůsobí na některého z blízkovýchodních milionářů, který se jen kvůli ní zastaví v obchodě, aby utratil padesát tisíc za abstraktní olej. Nebylo to rozhodně to, co si od života přála. Co by tedy ztratila tím, že by se přestěhovala na druhý konec světa za mužem, jehož sotva znala?

Posloužila si cigaretou a přitiskla dlaně na Joeovy ruce, když jí připaloval. „Zní to neuvěřitelně,“ zašeptala zasněně, ale vzápětí se zamračila. V jejích očích se zatřpytilo zlověstné znamení. Jazýček vah se přikláněl na nesprávnou stranu. „Něco bych ti měla říct.“

Samozřejmě, šlo to až příliš snadno. Bylo to příliš krásné, než aby to byla pravda. Člověk potká nádhernou ženu na cizí svatbě, zamiluje se do ní a ona do něho, takže někde musí být nějaký háček. Je nevyléčitelně nemocná. Vdaná. Nebo se chystá přestěhovat se do Istanbulu. Dobré jídlo i víno byly v tu chvíli zapomenuty. Překvapilo ho, jak je napjatý a jak zhrzeně se najednou cítí. Co mi chce říct? Jaké má tajemství?

„Mám přítele.“

Ta slova na něho dopadla jako rána kladivem. Hra skončila. Isabella se mu dál pátravě a upřeně dívala do očí. Tvářila se odhodlaně a provinile zároveň. K nemalému údivu zjistil, že ho její odhalení nepřekvapilo tak, jak se domníval. Čekala, co jí odpoví. Pohyboval se na tenkém ledě. Všechno záviselo na tom, co řekne.

„Už nemáš.“

A bylo to. Z Isabelliných úst vyšel proužek šedomodrého dýmu, když s úlevou vydechla a usmála se. Přesvědčivá, sebejistá a pádná odpověď, v jakou doufala.

„Není to tak jednoduché,“ bránila se naoko, jenomže bylo. Nešlo o nic víc, než někomu jinému zlomit srdce. „Jsme spolu už dva roky. Nejde to jen tak hodit za hlavu. Potřebuje mě. Promiň, měla jsem ti o něm říct dřív.“

„To je v pořádku,“ opáčil nevzrušeně. Lež za lež. Já lhal tobě a ty mně. „Jak se jmenuje?“

„Anthony.“

„Je ženatý?“

Od Joea to byl jen výstřel naslepo, který zázrakem trefil do černého. Isabellu to vyvedlo z míry.

„Jak to víš?“

„Instinkt.“

„Ano, je ženatý. Tedy byl.“ Podvědomě zvedla ruku a přitiskla si dlaň na ústa, jako kdyby se styděla za to, jakou roli v tom vztahu sehrála. „Žijí odloučeně. Mají dvě dospívající děti…“

„…které tě nenávidí.“

„Které mě nenávidí,“ zopakovala s úsměvem.

Z jejího pohledu Joe vyčetl všechno, co potřeboval vědět. I beze slov lze sdělit mnohé. Odjede z Londýna, pomyslel si. Pojede se mnou na Východ. Zlehka přejel prsty po Isabellině zápěstí a ona přivřela oči.

Té noci, opilí a přitisknutí k sobě v předvánočním chladu a lezavém počasí britské zimy za okny, zašeptala: „Chci být s tebou, Joe. Chci s tebou odjet do Hongkongu.“ Na to jí mohl odpovědět pouze jediné: „Tak se mnou buď. Odjeď se mnou…“ Víc nestačil říct, protože ho její rty umlčely. A potom si představil Anthonyho. Myslel na to, co mu asi Isabella řekne a jak ukončí jejich vztah. Samotného ho překvapilo, že je mu líto muže, kterého vůbec nezná. Nejspíš v tu chvíli pochopil, že se ztrátou ženy, jako je Isabella Aubertová, s faktem, že člověka hodila přes palubu, se žádný muž nikdy nevyrovná.

5. Dům tisíce řití

Waterfield rozhodně nebyl nadšený.

Jakmile za sebou zavřel dveře své kanceláře, jež se nacházela osm pater nad Joeovou v Jardine House, obrátil se na Kennetha Lenana a začal křičet.

„Kdo sakra je Isabella Aubertová a proč kurva letěla osm tisíc mil, aby podrážela nohy RUNu?“

„RUN“ bylo kódové označení pro SIS, které používali pro případ, že by je Číňané odposlouchávali. Dům tisíce řití sice pravidelně každých čtrnáct dnů kontrolovali technici, ale když na malém prostoru, jakým byla kolonie Hongkong, žije šest milionů lidí, nikdo nemůže vědět, kdo ho zrovna poslouchá.

„Příjmení je francouzské,“ zahuhlal Lenan, „ale pas má britský.“

„A to je všechno, co mi k tomu povíš? Moje matka mívala kočku. Siamku, co vypadala jako Clive James. Chci ji nechat prověřit. Chci mít naprostou jistotu, že jeden z našich nejlepších chlapů v Hongkongu nezahodí nadějnou kariéru jen proto, že agentka DGSE před ním zvedla sukni.“

Vždy svědomitý a zodpovědný Lenan takovou reakci předvídal. David Waterfield jako mladý důstojník SIS viděl v šedesátých letech mnoho slibných kariér rozbitých na padrť kvůli Sirénám. Krtek ve vlastních řadách se stal jeho posedlostí. Lenan to věděl a snažil se ho uklidnit.

„Už jsem se o to postaral.“

„Co myslíš tím, že ses postaral?“ Waterfield se mračil. „To jako že nepřiletí? Že mu dala kopačky?“

„Ne, to ne, pane. Přiletí. Londýn zapracoval. Nemá sice nejvyšší prověrku, ale zatím na té dívce nenašli nic podezřelého.“

Lenan vytáhl z vnitřní kapsy saka složený list papíru, rozložil jej a začal nahlas číst podstatné údaje z dokumentu. „Tady. Isabella Aubertová… narozena v Marseilles v únoru 1973… římskokatolické víry… otec Eduard Aubert, francouzský státní příslušník, většinu života pojišťovací agent v Kensingtonu… notorický sukničkář… značný zděděný majetek… před deseti lety zemřel na rakovinu ve věku osmašedesáti let. Matka Antonia Chamanová… z dobré stáje, řekl bych… modelka, roku 1971 se provdala za Auberta… na volné noze, po druhé už se nevdala, žije v Dorsetu, velký dům, dva labradoři, květinová zahrádka atd. Isabella má bratra Gavina. Oba sourozenci navštěvovali soukromé školy, Gavin Radley, Isabella Downe House. Gavin žije v Seattlu, je gay a pracuje v počítačích. Rok mezi ukončením střední školy a nástupem na univerzitu Isabella pracovala jako dobrovolnice v jednom rumunském katolickém sirotčinci. Podle jedné její přítelkyně ji ta zkušenost ‚úplně změnila‘. Zatím nevíme, proč ani jak. Žádné z dětí neadoptovala. Zapsala se na Trinity College v Dublinu na podzim 1992, ale po šesti týdnech školu opustila. Nenáviděla to tam. Podle téže přítelkyně žila poněkud ‚nevázaně‘. Dva roky po sobě celé léto pracovala v jednom nočním klubu na Ibize za barem, potom potkala Anthonyho Charlese Ellroye, reklamního designéra. Ellroyovi je dvaačtyřicet, potýká se s krizí středního věku, je ženatý a má dvě děti. Manželku kvůli Isabelle opustil. Naší krásce sehnal místo v galerii přítelkyně své matky v Green Parku. Mám pokračovat?“

„Ibiza,“ zamumlal Waterfield. „To znamená co? Extáze? Nevázaný sex? Prověřils, jestli nemá záznam u Guardie Civil?“

„Čistá jako slovo boží. Jen pár pokut za špatné parkování. Přiznala se a zaplatila. Konec.“

„Vůbec nic podezřelého?“ ujišťoval se Waterfield s pohledem upřeným z okna na napůl dokončený mrakodrap, který byl skoro dvakrát tak vysoký jako budova Bank of China a měl se po dokončení stát novou dominantou Hongkongu. Waterfield měl Joea rád a měl pro něho slabost, ale zároveň se obával, aby i přes nesporné kvality nepodlehl „nemocem“ mladých mužů. „V Rumunsku nic?“ zeptal se. „Nějaký důvod, proč nechala školy?“

„Mohu to nechat prověřit a zjistit podrobnosti.“

„To udělej.“ Waterfield mávl rukou. „A taky si s ním od plic promluvím, až se situace stabilizuje. Zařiď mi s ním osobní schůzku. Jak vypadá?“

„Hezká,“ odpověděl Lenan, který se zásadně vyjadřoval bez superlativů. „Tmavovláska, francouzský šarm, tvářička venkovanky. Pěkná pleť. Trochu tajnosnubná, trochu světácká. Hezká.“

6. Bratránek Miles

Lenan popsal Isabellu celkem výstižně, ale zapomněl na její úsměv, většinou plachý a rozpustilý zároveň, v němž se zrcadlila sebejistota mladé dívky, která si navenek užívá radostí života, ale uvnitř ji stravují melancholie a smutek, které tu a tam vyplavou na povrch. Nemohl vědět ani to, že prvních pár týdnů nového života v Hongkongu bude doslova sálat nadšením, jakmile si uvědomí, že její šarm a kouzlo osobnosti působí na muže i ženy stejně jako její fyzická krása. Isabella byla na dívku svého věku velice sebejistá, nejspíš až moc. Mnohým to nebylo po chuti a slyšel jsem na toto téma mnoho nespokojených narážek. Trousil je i Lenan, kterému připadala „marnivá“ a „neuvěřitelně spokojená sama se sebou“, ačkoli mu bylo vidět na nose, že by jí stačilo jen kývnout prstem a stejně jako takřka všichni upjatí Britové v kolonii by se mohl přetrhnout, aby neprodleně zařídil hnízdečko lásky v thajském Phuketu alespoň na víkend.

Onoho večera v restauraci mi připadala trochu unavená a zamlklá, takže do Milesova příchodu jsme většinu hovoru obstarali my s Joem. Miles dorazil zhruba v půl deváté. Měl na sobě volnou košili a na nohou žabky. Z dálky to vypadalo, že se mu košile potem lepí na tělo. Zblízka ovšem bylo zřejmé, že se na něj košile lepí, protože se před chvílí sprchoval a neutřel se. Potřásli jsme si rukama a Miles se usadil vedle Joea. Kdyby se mě někdo ptal, klidně bych se vsadil, že zrovna odešel od Lily, což byl jeho oblíbený masážní salon na Jaffe Road.

„Tak jak se všichni máte?“ zahlaholil.

S příchodem toho opáleného, dohola ostříhaného Američana se zvučným hlasem se poklidná atmosféra u našeho stolu změnila a získala na dynamičnosti. Už jsme nebyli jen tři Britové, co si před jídlem vychutnávají studené pivo, ale tři dvořané v audienční síni Jeho Veličenstva Milese Coolidge ze CIA, kteří napjatě čekají, co se bude dít.

„Díky za optání, Milesi,“ odpověděl za nás všechny Joe. „Byl sis zaplavat?“

„Je ze mě cítit chlor?“ zeptal se napůl vážně a zkoumavě se zahleděl na opalizující kapičku, která mu z rukávu vytekla na naleštěný stůl. Isabella se k němu naklonila a teatrálně nakrčila nos. „Jdu rovnou z fitka,“ vysvětlil. „Venku je dneska vedro jako v peci.“

Joe na mě vrhl postranní pohled. Stejně jako já moc dobře věděl, jak vypadá Milesovo posilování, ale před Isabellou jsme to drželi v tajnosti. Ani jednomu z nás se v dámské společnosti nechtělo příliš rozpitvávat slabost silnějšího pohlaví, pokud šlo o lákadla prodejné lásky, jimiž místa jako Hongkong přetékají. I sebenevinnější chlap je vinen už jen tím, že je muž stejně jako všichni ti prostopášníci kolem.

Miles považoval Asii za svůj dvorek. Nikdy jsem nepotkal nikoho, kdo by tak tvrdě a neomaleně vyžadoval splnění všech svých choutek, choval se tak drze a naprosto otevřeně opovrhoval všeobecně přijímanými morálními zásadami. Miles Coolidge představoval živoucí a naprostý protiklad puritánství Ameriky. Bylo mu sedmatřicet, byl svobodný, za své jednání odpovídal jen sám sobě a nepočetné hrstce nadřízených. Jediné dítě rozvedených amerických Irčanů vyrostlo v brilantního studenta, který zvládal dvě zaměstnání i při denním studiu na Georgetownské škole mezinárodních vztahů, již absolvoval v roce 1982 summa cum laude a takřka vzápětí požádal o přijetí do CIA. Většina z jeho blízkých přátel v Hongkongu, a to včetně mě, Joea a Isabelly, věděla, čím se živí, i když samozřejmě šlo o důvěrnou a přísně tajnou informaci. Pracoval velice tvrdě a velice efektivně v Angole, Berlíně a Singapuru, než ho převeleli do Hongkongu. Takřka ve stejný den jako Joea. Hovořil plynně spisovnou čínštinou, obstojně ovládal kantonštinu, španělsky mluvil s příšerným americkým přízvukem a německy celkem přijatelně. Příroda ho obdařila vysokou postavou a měl v sobě cosi, co k němu přitahovalo krásné ženy jak plamen svíčky můry. V jeho apartmá v Mid-Levels si podávaly kliku okouzlené novinářky, aktivistky a právničky bojující za dodržování lidských práv, ale i členky nejrůznějších delegací OSN, které zavítaly do Hongkongu. Lhal bych, kdybych nepřiznal, že jsem mu to občas záviděl. Miles Coolidge byl zkrátka Američan z dívčích snů a nočních můr: zábavný společník, marnivý, sebestředný a poživačný. Uměl být i pozorný a vnímavý stejně jako neurvalý a sobecký. Byl přítel a nepřítel zároveň, výhoda i koule na noze. Jedním slovem: Američan.

„Víte, co mě fakt krká?“ Číšnice před něho postavila sklenici s vodkou s tonikem a postupně nám podala čtyři jídelní a vinné lístky. Joe se jako jediný začetl do seznamů pochoutek, zatímco Miles si dál vyléval srdce.

„Ten váš Patten. Dneska jsem mluvil s pár jeho lidma. Víte vy vůbec, co se děje na úřadu zdejší vlády? Nic! Zbývají vám tři měsíce, než to tady nadobro zaberou Číňani, a oni se zajímají jen o to, jak sehnat kontejnery a zpáteční letenky a jak při předání co nejlíp vlízt do zadku Charlesovi, než nasedne na Britannii a zmizí za obzorem.“

Typický Miles. Směs domněnek, faktů a naprostých nesmyslů, která měla jediný cíl, a to nadzvednout Brity. Večeře s ním nikdy nebyla poklidná záležitost. Miles potřeboval konflikty k životu skoro stejně jako kyslík a nacházel škodolibé potěšení v tom, že Joe v přítomnosti Isabelly nemůže argumentovat tak, jak by chtěl. Isabella neměla ani tušení o tom, že je ve skutečnosti agent SIS. Waterfield informoval Milese o činnosti RUNu kvůli společné operaci SIS a CIA, jejímž cílem byl odposlech a sledování čtyř možných kandidátů na post šéfa exekutivy Zvláštní administrativní oblasti Hongkong. A tím vzniklo nepříjemné napětí mezi námi čtyřmi. Miles totiž neustále Joea popichoval a dělal narážky na jeho krytí, což bylo dětinské a velice nebezpečné zároveň.

Vztah těch dvou, který se měl stát klíčovým pro události následujících osmi let, stojí za podrobnější zmínku. Bez ohledu na všechno, čeho Miles v životě dosáhl a co měl, podle mne na Joea žárlil. Záviděl mu jeho mládí, privilegovaný původ Brita z dobré rodiny, lehkost a samozřejmost, s níž se během dvou let vypracoval na nejdůležitějšího samostatného agenta v Hongkongu. Coolidge považoval za výzvu všechno, co bylo na Joeovi tak přitažlivé: zdvořilost, vzdělání, inteligenci, oddanost práci i osobní kouzlo. Miles viděl sám sebe jako synka z dělnické rodiny, který se sice vypracoval, ale neustále ho v kariéře přeskakovali absolventi univerzit Břečťanové ligy a dávali mu znát, že je pro ně póvl. Joe byl v jeho očích tím, komu snobové vždycky úslužně podrží dveře. Byl to samozřejmě nesmysl, protože Miles postupoval po služebním žebříčku rychle a dostal se mnohem výš než absolventi Princetonu, Yale nebo Harvardu. Nicméně v oné ublíženosti si liboval a vůči Joeovi měl předsudky od začátku. Nevěřil mu, a to se nakonec ukázalo jako fatální.

A potom tu samozřejmě byla ještě Isabella. Ve městě plném oslnivých místních krásek, jejichž zájem člověka pohladí na duši a zvedne mu sebevědomí, šlo jen stěží přejít mlčením nezájem půvabné bělošky. Myslím, že v případě Isabelly Aubertové to bylo ještě horší, protože jsme do ní nejspíš všichni byli svým způsobem zamilovaní. Miles to dlouho skrýval a maskoval jízlivostí vůči ní a bezuzdným sukničkařením, ale myslím, že jí po celou tu dobu tak či onak nadbíhal. To, že je Isabella zrovna Joeova, považoval Coolidge za políček do tváře. Fakt, že je dívkou právě toho Brita, jehož obdivoval a opovrhoval jím zároveň, k uvolnění napětí rozhodně nepřispíval.

„Mluvils o Pattenových lidech,“ rýpl jsem si, „kohos tím měl na mysli?“

Miles se poškrabal za krkem a mou otázku ignoroval. Obvykle si na mě dával pozor. Věděl, že mám přehled a dokážu se z lecčehos vylhat, ale potřeboval moje kontakty, a proto si mě držel od těla způsobem, který mnohým připadá neodolatelný: drahé obědy, předplacený účet v mém oblíbeném baru, drobty citlivých informací, které trousil jakoby mimochodem. V tom nejlepším případě by se náš vztah dal označit za vynikající profesní spolupráci, ale měl jsem podezření, že o přátelství nemůže být řeč. Myslel jsem si, že jakmile odjedu z Hongkongu, o Milesu Coolidgeovi už v životě neuslyším. Ukázalo se, že jsem se nemohl víc mýlit.

„Co vlastně ten chlap v úřadu guvernéra za pět let dokázal?“

„Teď je řeč o Pattenovi?“ vložil se do hovoru Joe, stále pohroužený do studia jídelního lístku. Znělo to nevzrušeně, skoro znuděně.

„Jo, jo, mluvím o Pattenovi. Vidím to takhle: Přišel sem v dvaadevadesátým, protože v politice doma propadl a neudržel dokonce ani poslanecký křeslo. To musela být pořádná rána pro jeho sebevědomí. Nejspíš si myslel: ‚Musím něco udělat. Musím se nějak zviditelnit. Honosnej dům, soukromá jachta a gubernátorská rolska nestačí. Musím být pan Někdo.‘“

Isabella se zasmála.

„Něco k smíchu?“ obrátil se na ni Joe, ale v rozporu s otázkou se také usmíval.

„Guber… co?“ zeptala se.

„Gubernátorská,“ zavrčel Miles. „To znamená vládní. Patřící k úřadu. Bože můj, holka, proč tví rodiče utratili tolik peněz za soukromý školy? Co vás tam naučili?“

„Takže…,“ vybídl ho Joe, aby pokračoval.

„Takže si váš Chris dřepí na úřadu vlády, čučí na televizi a možná se přetahuje s Levandulí o dálkový ovládání, nohy mokrý od Whisky se Sodou.“ Levandule bylo křestní jméno Pattenovy manželky a Whisky a Soda byli jejich dva psi. Pro Milese nevyčerpatelný zdroj nejapných žertů. „A říká si: ‚Jak jen bych zkalil vodu? Jak udělat z předání Hongkongu Číně největší politickou a diplomatickou událost všech dob? Už vím! Zavedu tady demokracii. Po devadesáti letech koloniální vlády, kdy všem mejm předchůdcům v úřadě na šesti milionech lidí, co tady žijou, nezáleželo ani co by se za nehet vešlo, se prostě postarám, aby jim Čína dala volební právo.‘“

„Neslyšeli jsme to už?“ zeptal jsem se.

„Ještě jsem neskončil,“ ohradil se. Poskytlo nám to však čas, abychom si objednali, než Miles opět pokračoval ve svém výlevu. „Co mě na tom chlapovi vždycky hrozně štvalo, je to jeho pokrytectví. Tváří se jako ochránce lidu, jako poslední spravedlivej z jediný civilizovaný země na světě, ale vážně si myslíte, že to volání po demokracii dělá kvůli lidem?“

„Já ano.“ Jistota v Joeově hlase nás všechny překvapila stejně jako razantní tón. Upřímně řečeno, myslel jsem si, že nás neposlouchá. „Nedělá to proto, aby kalil vodu, ani proto, aby udělal dlouhý nos na Peking, ale protože je to jeho práce. Netvrdím, že je Chris Patten světec, Milesi. Má svoje mouchy i svou ješitnost stejně jako my všichni, ale v daném případě prokázal odvahu a zásadovost. Vlastně mě nepřestává udivovat, proč někdo pořád hledá nějaké postranní úmysly v tom, co dělá. Zajistit, aby obyvatelé Hongkongu měli po převzetí kolonie Čínou stejnou svobodu jako za Britů, mi nepřipadá jako hloupá ješitnost. Není to pouze morálně správné, ale je to také to jediné, co se dalo udělat, aby Hongkong nepřišel o politické a ekonomické svobody. Umíš si představit, co by se jinak mohlo stát?“

Isabella se teatrálně ušklíbla a vzala Joea za ruku. „Po krátké přestávce se Joe Lennox vyjádří k tíživému problému světové chudoby,“ zapitvořila se.

„Jen pokračuj,“ vybídl ho Miles a na jeden lok vypil vodku s tonikem, jako kdyby to byla voda. „Mám tě rád, chlape, ale seš tak zoufale naivní. Chris Patten je politik. Žádnej politik nikdy neudělá nic, co neposlouží jeho zájmům.“

„Jsou všichni Američani tak cyničtí?“ přerušila ho Isabella. „A tak zapšklí?“

„Jen ti pitomí,“ odpověděl jsem jí a Miles po mně cvrnkl pecku z olivy. A potom se slova znova chopil Joe.

„Víš ty co, Milesi?“ Zapálil si cigaretu a namířil ji na Coolidge jako obviňující prst. „Celou tu dobu, co tě znám, melduješ pořád dokola totéž o Pattenovi a Britech, o tom, jak všechno děláme pro peníze, osobní zájmy nebo cokoli jiného, čímž sám pro sebe omlouváš kompromisy, které den co den děláš na konzulátu. Dobrá, možná že jsem naivní, ale věřím, že slušní lidé ještě nevymřeli a Patten má velice blízko k tomu, co si lze pod slušností v politice představit.“ Přinesli předkrmy, ale to Joea zastavit nedokázalo. Miles neúspěšně předstíral, že ho zajímají jen grilované krevety, ale stejně jako všichni ostatní musel vědět, že vzápětí přijde úder. „Nejvyšší čas, abych tě vyvedl z omylu. Nechci vypadat jako Pattenův mluvčí, ale musím tě upozornit na fakt, že drtivou většinu z toho, co při nástupu do úřadu před pěti lety slíbil, se jeho administrativě podařilo splnit. Ve školách přibylo učitelů a v nemocnicích tisíce lůžek pro seniory stejně jako doktorů a sester. Když Patten v dvaadevadesátém přišel, ve slumech žilo pětašedesát tisíc Kantoňanů. Teď tam živoří něco okolo patnácti tisíc lidí. Měl by sis občas přečíst noviny, Milesi. Kriminalita klesla, znečištění ovzduší se snížilo, ekonomika je na vzestupu. Vlastně jediné, co se nezměnilo, je ňafání a jedovaté řeči takových, jako jsi ty, kterým Patten stojí v cestě k velkým penězům. Není to snad dobrý důvod, proč na něj pořád kydáš špínu? Politika ústupků. To je přece standardní postoj amerických sinologů vůči Číně. Heslo zní: Jen nenaštvat Peking. Do dvaceti let se z Číny stane druhá největší ekonomika světa. Nechceme mít Peking proti sobě, protože to by americká General Motors nemohla stavět továrny v Kuan-tungu a Amerika by nemohla ani investovat do bank v Šen-čenu ani prodávat Coca-Colu a cigarety na největším trhu, jaký kdy je a byl. Co záleží na pár milionech lidí v Hongkongu nebo na chlapíkovi, co mu ČLOA strhá nehty, jen když na tom zbohatneme, že? Není právě tohle jádro pudla? Patten je pro vás živá výčitka svědomí.“

Joe to poslední slovo znechuceně vyplivl a hněv, který z něho sálal, nás všechny zaskočil. Pravda, nebylo to poprvé, co se do Milese pustil kvůli tomu, že se Washington postavil k Pattenovi zády, ale ještě nikdy se tak nerozohnil před Isabellou a nemluvil tak hlasitě, aby ho slyšeli ještě o tři stoly dál. Chvíli jsme se všichni rýpali v jídle a v duchu promýšleli argumenty pro další kolo.

„Mluvíš jako skutečnej patriot,“ ušklíbl se Miles. „Nejspíš je tě pro logistiku škoda. Neuvažovals někdy o tom, že bys našel lepší uplatnění někde úplně jinde?“

Bylo to jen plácnutí do vody. „Co se tím snažíš říct, Milesi?“ vyjel na něho Joe. „Dostals snad za úkol mě naverbovat?“

A to byl jeden z důvodů, proč měl Miles přese všechno Joea rád. Joe ho dokázal spolehlivě dostat na lopatky a obrátit výhrůžku proti němu. Byl dost chytrý na to, aby Coolidge elegantně zatlačil do kouta a přinutil ho se vzdát, aniž by se nechal zastrašit Milesovým věkem nebo zkušenostmi, které byly bezesporu mnohem větší než jeho.

„Nepotřebuju, aby mi někdo něco radil. Říkám jen to, že házíš jablka a hrušky do jednoho pytle a pleteš spoustu věcí dohromady.“ Vzduch se už trochu pročistil a situace uklidnila natolik, že jsme se mohli pustit do jídla, zatímco Miles pokračoval v monologu. „Patten stačil nakrknout spoustu lidí, Joe. Tady i na obou stranách Atlantiku. Tady nejde jen o Ameriku, Joe, a ty to víš. Každej si chce urvat podíl na čínským trhu… Angláni, Frantíci, Němčouři a nejspíš i Eskymáci, a víš proč? Protože všichni jsme kapitalisti a tohle je tržní přístup. Nebejt kapitalismu, nebyl bys tady. Nebejt kapitalismu, nemáš čím zaplatit tuhle večeři. Proboha, vždyť Hongkong je poslední výspa britský říše, impéria, jehož jediným cílem bylo šířit kapitalismus po celým světě. A nějakej guvernér, co nemá páru, jak to v Orientu chodí, se na poslední chvíli rozhodne kázat zemi s 1,3 miliardou lidí o demokracii a lidskejch právech, zemi, která, a to nezapomínej, mohla v uplynulejch sto letech Hongkong zhafnout, kdykoli by se jí zachtělo, což mi nepřipadá jako výhra pro obchod. Když chceš podpořit demokracii, tak to nejlepší, co můžeš udělat, je otevřít hranice obchodu a navázat styky s uzavřenejma zeměma, aby pochopily a poznaly, jak to na Západě chodí. To, co nesmíš udělat, je zabouchnout vrata stáje potom, co se přejmenovala, a co hůř, šampion má závodit v úplně jinejch barvách a s novým žokejem. To je blbost.“ Joe jen zavrtěl hlavou, ale my ostatní jsme se zasmáli. „A abych odpověděl na tvoje obvinění, že moje vláda nevěděla, co je to svědomí, dokud nepřišel Patten, k tomu můžu říct jen jedno. Pokud je mi známo, tak my jsme nebyli ti, co se rozhodli dobrovolně předat šest milionů našich občanů pod knutu represivního komunistickýho režimu za humny.“

To nebylo špatné a Isabella se tázavě zadívala na Joea, jako by chtěla vědět, jak vyvrátí tohle. Pokusil jsem se zasáhnout.

„Konfucius to vyřešil už dávno před námi,“ chtěl jsem to zlehčit. „‚Ušlechtilý muž ví, co je správné, nízký člověk pouze to, co je prodejné.‘“

Isabella se usmála. „Řekl také to, že ‚život je velice prostý, to jen lidé ho chtějí mít složitý.‘“

„Joo,“ uculil se, „nejspíš potom, co ojel devítiletýho kluka.“

Isabella se zamračila. „Kdybys chtěl znát můj názor, což podle všeho nechceš, nemáte si co vyčítat.“ Joe povytáhl obočí. „Britové se obvykle chovají tak, jako kdyby posledních tři sta let prokazovali světu bůhvíjakou milost. Jako kdyby to bylo nějaké privilegium, být kolonizován Británií. Všichni rádi zapomínají na to, že impérium bylo v podstatě jen výdělečný podnik. Nikdo neudělal nic, aby zachránil Hongkong před Čínou. Nikdo nekolonizoval Indii jen proto, aby tam postavil železnice. Vždycky šlo o peníze.“ Miles se zatvářil vítězoslavně a Isabella, které to neuniklo, ho vzápětí zpražila. „Američané nejsou o nic lepší. Jediný rozdíl je nejspíš v tom, že se tím vůbec netajíte. Ani se nesnažíte předstírat, že vám jde o lidská práva. Prostě jdete, kam chcete, a vezmete si, co se vám hodí.“

Všichni jsme se nadechli k odpovědi, ale Miles byl nejrychlejší. „Tak hele, já jsem na Tchien-an-men nezapomněl. Viděl jsem zprávy o mučení v pevninský Číně. Uvědomuju si, čeho jsou schopný, a dokonce i to, že kompromisy, co Západ dělá, slouží jen k…“

Joe se nemohl zapojit do debaty, protože mu zazvonil mobil. Vytáhl ho z kapsy a nepříliš nadšeně zahuhlal: „Omlouvám se, minutku.“ A potom objevil textovou zprávu: Percy Craddock je v rádiu. Jednalo se o smluvený kód, aby kontaktoval Waterfielda a Lenana.

„Kdo to byl, miláčku?“ vyzvídala Isabella.

Všiml jsem si, že se jí Joe úmyslně nedíval do očí, když odpovídal. „Nějaký problém v Heppnerově firmě. Musím volat Teda. Omluvíte mě na okamžik?“

Joe se zvedl a odešel do zadní části restaurace, kde se nacházely telefonní automaty, jimž dal přednost před zcela jistě odposlouchávaným mobilem. Všechny hovory uskutečněné přes mobilní operátory se určitě nahrávaly někde v Šen-čenu. Číslo bezpečné linky znal zpaměti a s Lenanem ho spojili během několika minut.

„To bylo rychlé,“ zašveholila Waterfieldova pravá ruka nezvykle vesele.

„Kennethe. Zdravím. Co se děje?“

„Večeříš?“

„Ano.“

„Sám?“

„Ne. S Isabellou, Willem Laskerem a Milesem.“

„A jakýpak je náš americký přítel dnes večer společník?“

„Upocený. Neotesaný. Co pro vás mohu udělat?“

„Jedná se o velice neobvyklou žádost. Možná z toho nic nebude. Je potřeba, aby sis popovídal s jedním plavcem, co dorazil dneska ráno. Údajně jde o velkou rybu. Tvrdí, že je profesor ekonomie.“ Ryby se říkalo ilegálním imigrantům, kteří přicházeli z jižní Číny za prací. „Všichni ostatní mají pohotovost na Kameníkově ostrově, takže štafetový kolík přebíráš ty. Po telefonu ti víc říct nemůžu, ale mohlo by se z toho něco vyvrbit. Zvládneš být v bytě na TST v deset třicet?“

Lenan měl na mysli konspirační dům poblíž Hongkongského muzea v Tsim Sha Tsui na kowloonské straně. Joe tam už jednou byl. Jednalo se o malý, špatně klimatizovaný domek s bzučákem u dveří, se jmenovkou nečitelnou kvůli plexisklu propálenému nedopalkem. V závislosti na hustotě provozu se tam taxíkem dalo dostat za tři čtvrtě hodiny až hodinu. „Samozřejmě,“ odpověděl.

„Fajn. Teď se o něho stará Li, ale náš plavec odmítá mluvit s kýmkoli kromě Pattena. Ať ti Li řekne všechno, co z něj dostal. Očividně jde o něco velkého.“

Joe se vrátil do jídelny a ani se neobtěžoval se znovu posadit. Stoupl si za Isabellu – téměř určitě to udělal schválně, aby mu neviděla do obličeje – a položil jí ruce na ramena, zatímco se omlouval s tím, že se někde ztratily doklady pro důležité kargo do Mezoameriky. Musí všechno znovu nacvakat do počítače, vytisknout a odeslat, a to do druhé hodiny v noci. Samozřejmě že ani já, ani Miles jsme mu nevěřili jediné slovo, ale snažili jsme se zachovat dekorum. „Seš fakt chudák, chlape, to je noční můra,“ a „Neumři hlady!“ tak jsme se s ním rozloučili. Isabella ho políbila a slíbila mu, že na něho počká.

Joe odešel a Miles považoval za nutné dál rozpitvávat Joeovu lež, aby jí dodal na přesvědčivosti, a hlasitě se roztesknil nad zákazníky Heppner Logistic.

„Co takoví jako oni vědí o logistice? Tlupa amatérů je to! To ti pitomci nedokážou mít v pořádku ani papíry? Jsou to fakt volové.“

„Joe musí všechno oddřít,“ pípla Isabella. „To už je tenhle měsíc potřetí, co musel v noci do práce.“

Zrovna jsem chtěl změnit téma, když znova zasáhl do hovoru Miles.

„Máš naprostou pravdu. Člověk se snaží, dře jak pitomec, aby se dostal nahoru, ale vždycky se najdou takoví, co mu šlápnou na hlavu, aby se vyšvihli vejš.“ Připadalo mi, že si užívá, že má Isabellu víceméně jen pro sebe. „To nevydrží dlouho. Joe je chytrej kluk a brzo si najde něco lepšího. Musíš to vidět z tý lepší stránky, Izzy. Ma ťiou pao, mou ťiou tchiao.“

„Co je zase tohle?“

Byla to kantonština a Miles se předváděl.

„Teng Siao-pching, zlato. ‚Kůň poběží dál, tanec bude pokračovat.‘ Pomůžete mi s další flaškou vína, přátelé?“

7. Wang

Joe si chytil taxi na rohu Man Yee Lane. Vděčný za naplno puštěnou klimatizaci se usadil na zadním sedadle. Stačila tříminutová procházka v dusném vlhku, aby se koupal ve vlastním potu. Pot a neustálé vlhké vedro je prokletí života v Hongkongu. Mnozí to odskáčou horečkou: jednu chvíli člověk skoro mrzne v klimatizovaném obchodě nebo restauraci, ale když vyjde na ulici, bez varování ho srazí na kolena dusné, vlhké asijské horko. Joeovi se přilepila košile na umělou kůži sedadla, když se opřel a řekl řidiči: „Granville Road, prosím.“ Pot se mu perlil na čele a další kapičky mu stékaly po krku za límeček. Pár kroků od taxíku seděl kolem miniaturního televizoru hlouček Číňanů na nízkých stoličkách. Pili pivo a sledovali nějaký film. Když se auto odlepilo od chodníku, zahlédl soustředěnou tvář Jeana-Clauda van Damma.

Na Des Voeux Road byl hustý provoz v obou směrech: autobusy, kola, dodávky, taxíky a všechno, co má kola. Typický Hongkong. Cesta trvala čtyřicet minut. Křiklavé barvy neonů, mama-san před vchody salonů na Wan Chai, potom ucpaný tunel na North Pointu a o deset minut později byli konečně v Kowloonu. Joe vystoupil dva bloky od konspiračního domu a posledních dvě stě metrů šel pěšky. U stánku si koupil misku nudlí, které v rychlosti spolykal u nízkého plastového stolku. Pot už mu promáčel i kalhoty. Košile a oblek podle všeho absorbovaly všechnu špínu a mastný zápach zamořující okolí. Dojedl a koupil si pašované cigarety od pouličního prodavače. Nabídl starci, který se hrbil nad stolkem proti němu. Vděčný úsměv odhalil zčernalé pahýly zubů. Joe si ještě objednal sklenici zeleného čaje, vypil ho, zaplatil účet a zamířil ke konspiračnímu domu na jižním konci Yuk Choi Road.

Propálený zvonek nahradilo modré tlačítko. Dvakrát za sebou ho krátce stiskl, počkal tři vteřiny a potom znovu čtyřikrát krátce zazvonil. Byl to smluvený kód. Z mluvítka se ozval Liův hlas: „Zdravím, do čtvrtého, prosím.“ Li mluvil anglicky s příšerným přízvukem a špatně. Joe vešel dovnitř a okamžitě ho obklopil pach typický pro chudinské čtvrtě kolonie, zápach česneku a sójové omáčky.

Liovi bylo dvaatřicet. Drobný a maličký Číňan nosil vlasy ostříhané na krátko a jeho šikmé oči se na každého dívaly podezíravě. „Zdravím, pane Richardsi,“ přivítal Joea, kterého znal pod falešným jménem.

„Zdravím, Li. Jak to vypadá?“

Zatuchlý vzduch v tmavém bytě byl vydýchaný už mnohokrát. Joe slyšel bzučení ztlumené televize v obývacím pokoji, když si věšel sako na opěradlo. Žádná klimatizace, žádný průvan. Při Joeově první a zatím jediné návštěvě v tomto konspiračním bytě o šest měsíců dříve venku vládlo příjemně chladné podzimní počasí. Většinu hovoru tehdy obstaral Miles. Společensky klábosil s tlumočníkem francouzské obchodní delegace, zatímco tři agenti CIA prohledávali tomu chudákovi pokoj v Hiltonu. Vedle haly se nacházela stísněná koupelna, kde si Joe alespoň opláchl obličej, než se připojil k Liovi v kuchyni.

„Kde je?“

Li kývl směrem k červenému závěsu z plastových proužků, který sloužil místo dveří do obývacího pokoje. Teď už Joe slyšel televizi zřetelně. Peter O’Toole právě říkal: „Chceme dvě sklenice citronády.“ Věděl, co je to za film, a vybavila se mu i příslušná scéna. „Dívá se na Lawrence z Arábie“ potvrdil mu Li. „S titulkama. Pojďte za mnou dozadu.“

Joe následoval mlaskavé kroky Liových žabek do ložnice. Zavřel za sebou dveře. Stáli tam proti sobě jako dva rozpačití cizinci, kteří na večírku omylem oba naráz sáhli po stejné sklenici.

„Kdo je to?“ zeptal se Joe. „Pan Lodge mi toho do telefonu mnoho říct nemohl.“

Pan Lodge bylo krycí jméno Kennetha Lenana, pod kterým ho znala hongkongská policie, k níž patřil i Li, a všichni ti, kteří čas od času pomáhali SIS.

„Říká, že se jmenuje Wang Kchaj-süan, a tvrdí, že je profesorem ekonomie na Sinťiangské univerzitě v Urumči.“

„Ale není Ujgur?“

Ujguři patří k turkotatarským národům. Provincie Sin-ťiang na severozápadě Číny bývala původně převážně muslimská a v průběhu staletí ji střídavě okupovali mocní sousedé. Sin-ťiang je velice bohatý na nerostné suroviny a z politického hlediska jde o „druhý Tibet“, který se mezinárodní společenství rozhodlo nevidět.

„Ne, není. Chan. Osmačtyřicet let. Před úsvitem přeplaval z pevniny na východ Sha Tao Koku, kde ho objevil příslušník Černé hlídky, došlo k potyčce.“ Li se shýbl pro složku a nervózně v ní zalistoval. „Ten voják se jmenuje Angus Anderson, poručík Černé hlídky. Hlídkoval na pláži Tapchengské zátoky. Pan Wang se mu pokusil namluvit, že je z Hongkongu a vyjel si do přírody pozorovat ptáky. Dále uvedl, že učí na zdejší univerzitě. Poručík Anderson mu na to neskočil a došlo k potyčce.“

„Tak pozorovat ptáky,“ zamumlal si pro sebe Joe. „Jakého druhu byla ta potyčka?“

Zvenčí k nim dolehly vzrušené hlasy. Žena a muž si vyměňovali nadávky a urážky v kantonštině. Ona ještě chvíli ječela i poté, co on za patřičného rachotu odjel na motorce.

„Nic vážného. Žádné zranění, ale Andersona to rozhodilo. Většina ryb, které člověk chytí, nemluví plynně a bez přízvuku anglicky a nezná dějiny Černé hlídky, například. Pan Wang má podle všeho vynikající vzdělání a ani trochu se nepodobá těm, které mají pohraničníci chytat. Prosil jen o to, abychom ho nepředali imigračnímu.“

„A na tom je něco neobvyklého?“

„To samozřejmě ne, ale neobvyklé je jeho tvrzení, že disponuje citlivými informacemi o možném zběhnutí vysoce postaveného pekingského činitele.“

„A to mu Anderson uvěřil?“

„Za risk to stálo,“ bránil kolegu Li. Poprvé za tři hodiny, co ho Wang zahrnoval příběhy a vyprávěním o hrůzné minulosti, bezútěšné přítomnosti a černé budoucnosti v Číně, začal pochybovat o důvěryhodnosti toho muže. „Poručík ho odvedl na služebnu Černé hlídky a podal podrobné hlášení svému veliteli.“

„Jmenuje se Barber?“ Joeovi to konečně začínalo dávat smysl.

„Ano, pane Richardsi. Je to major Barber.“

Major Malcom Barber, fyzicky hrozivý obr a ambiciózní důstojník, měl vynikající vztahy s místní policií a už tři roky pravidelně zásoboval SIS útržkovitými informacemi v naději, že mu to vynese místo u MI6, až mu v roce 1998 vyprší smlouva s armádou. Podle mých informací se naposledy potuloval „zelenou zónou“ v Bagdádu a snažil se proniknout mezi tamní vzbouřence.

„A ten mu věřil? Kontaktoval pana Lodge a doporučil podrobný výslech?“

„Přesně tak. Pan Lodge poslal do Sha Tau Koku auto a postaral se, aby se policie a imigrační zatím o ničem nedozvěděly. Všechny podrobnosti najdete v hlášení.“

Zvláštní, pomyslel si Joe, a na okamžik se domníval, že je to snad nějaká past. Profesor ekonomie? Přeplaval za tmy Ta-pcheng? Zběhnutí? Znělo to jako pohádka. Proč jen to Lenan nebo Waterfield berou tak vážně? A proč by se v tom měl angažovat RUN? Pro Joea z toho vyplývalo jasné riziko: ten uprchlík bude znát jeho hlas a obličej, což by mohlo ohrozit jeho krytí. Proč nepočkali do rána, až se kolegové od policie proberou z večírku? Nač ten spěch?

Li podal složku Joeovi, s úlevou si vydechl a uctivě poodstoupil. Atmosféra v místnosti se změnila. „Děkuju,“ zamumlal Joe, když si sedal na postel. Nejprve Barberův průvodní dopis. Jednoznačně z něho vyplývalo, že sdílí Andersonovo podezření a věří, že chytili velkou rybu, ale zároveň si neopomněl krýt záda:

Velice by mne překvapilo, kdyby profesor Wang měl skutečně informace takového významu, jak tvrdí, ale jde o velice inteligentního a vzdělaného člověka, který sám o sobě může být hodnotným zdrojem informací. Má nepopiratelné osobní kouzlo a hovoří dokonalou angličtinou. Navíc se očividně vyzná v čínských politických strukturách a uvedl, že byl mučen ve Věznici č. 3 v Urumči někdy mezi lety 1995 a 1996. Jizvy na jeho těle to dokazují. V neposlední řadě má přinejmenším velice dobrý přehled o situaci v Sin-ťiangu, který by vláda Jejího Veličenstva mohla shledat užitečným. Navrhuji zadržet ho na 24 hodin a potom ho převézt do Šen-čenu, pokud nemá skutečně citlivé informace… Samozřejmě nelze opominout nebezpečí, že se jedná o dvojitého agenta, ale to já posoudit nemohu. Pokud jde o jeho tvrzení, obávám se, že nemám prostředky k tomu, abych ověřil jejich pravdivost. Wang je navíc velice úporný a nechce prozradit nic, dokud se nesetká s CP. Jinak nedělá žádné potíže. Doporučuji, aby byla jeho tvrzením přikládána nemalá váha… S pozdravem…

„Řekl vám něco?“

Li zrovna pil ze sklenice vychladlý čaj a Joeova otázka ho zaskočila nepřipraveného.

„A o čem, pane Richardsi?“

„Cokoli důležitého? Třeba o úplatcích SIS nebo o plavání přes Mekong… já nevím, cokoli.“

„Nic, pane. Bavili jsme se obecně o čínské politické situaci a většina z toho nijak nesouvisela s tím, co se píše v hlášení. Podle instrukcí pana Lodge byl celý rozhovor nahráván.“

„Nahrávání stále běží?“

„Ano, pane.“

Joe se zamyslel. S výslechy tohoto druhu neměl žádné zkušenosti a musel se spoléhat jen na svou intuici a znalost lidské povahy. Navíc opustil Isabellu v restauraci a ponechal ji napospas dvěma svým přátelům, kteří po ní mlsně pokukovali. Bylo mu horko a toužil po sprše a čistém oblečení. Čekala ho dlouhá a nepříjemná noc. Odešel za Liem do obývacího pokoje.

„Profesore Wangu, toto je pan John Richards z úřadu guvernéra. Ten, o kterém jsme mluvili. Přišel sem za vámi.“

Wang nespal víc než čtyřiadvacet hodin a únava již na něm začínala být hodně znát. Energie z něho vyprchala. Nevyskočil z křesla, jak by se podle Andersonovy zprávy dalo předpokládat, ale pomalu vstal a udělal dva kroky směrem k Joeovi Lennoxovi, aby mu potřásl rukou.

„Pane Richardsi, velice rád vás poznávám. Děkuji, že jste si na mne udělal čas tak pozdě v noci. Doufám, že jsem vám nebo vaší organizaci nezpůsobil žádné potíže.“

Dá se člověk odhadnout na první pohled? Dá se mu věřit? Ve Wangově obličeji se zračily slušnost a odvaha. Odhodlaný a skromný zároveň. Joe se zkoumavě zahleděl do široké, typicky chanské tváře, a potom pohledem sklouzl k podsadité a překvapivě statné postavě, zatímco mu v uších znělo profesorovo „vaší organizace“. Tuší snad, že pracuje pro tajnou službu?

„Vůbec ne,“ odpověděl. „Velice jsem se na setkání s vámi těšil.“

Wang měl na sobě stále tytéž modré džíny a černou košili jako na pláži. Tenisky ležely vedle křesla a šedé ponožky zarolované do paty v nich. Na první pohled by se mohlo zdát, že se tam cítí jako doma. Sadha, hrozivě vyhlížející Sikh, který měl uprchlíka hlídat, Joeovi pokynul a omluvil se, než se vytratil za Liem do kuchyně. Vzápětí zaslechl bouchnutí dveří od ložnice. Pach potu a vlhké dusno tropické noci se smísily a v místnosti byly cítit napjaté očekávání a únava.

„Co byste řekl tomu, kdybychom si tu nejprve vyvětrali?“

Wang mlčky přikývl a zamířil k oknu. Joe rychlými kroky překonal vzdálenost, která ho dělila od oken, aby mu pomohl roztáhnout těžké závěsy. Rozuměli si beze slov. Hongkongská noc zůstala umíněně horká a stojatá. Nepohnul se ani lísteček a do obývacího pokoje vtrhl hluk rušné ulice dole. Joe s ohledem na mikrofony v místnosti usoudil, že bude lepší okno zase zavřít, aby nahrávka měla alespoň ucházející kvalitu. Dusno a horko na ně spolu s tichem dolehly plnou silou a prolomily ledy.

„Je vám horko,“ prohlásil Wang. Nebyla to otázka, ale spíš konstatování.

„Je mi vedro,“ souhlasil Joe. Wangova tvář patřila k těm, které instinktivně vzbuzují důvěru. Příjemný úsměv, vlídné oči plné zájmu, upřímný pohled bez záludnosti. „Neschází vám nic? Jedl jste? Mohu pro vás něco udělat, než začneme?“

„Vůbec nic, pane Richardsi.“ Wang zdůraznil poslední slovo, jako kdyby věděl, že Richards není Joeovo pravé jméno, a chtěl tak naznačit, že by bylo na čase skoncovat s tou maškarádou nedůstojnou jich obou. „Vaši kolegové se o mě postarali mnohem lépe, než jsem čekal. O britské pohostinnosti nemohu říct křivého slova a musím ji jen chválit.“

„To moc rád slyším,“ opáčil Joe a gestem naznačil Wangovi, aby se posadil. Na konferenčním stolku mezi nimi stála láhev balené vody a Joe nalil dva plastové kelímky až po okraj. Wang se nahnul nad stolek a kývnutím hlavy poděkoval za nabídnuté pití. Joe se usadil na Sadhově pohovce z umělé kůže a snažil se přijít na to, jak co nejefektivněji otevřít hru, aby se věci daly do pohybu. Připadalo mu, že čím blíž je podlaze, tím větší horko tam je. To nemohl Waterfield utratit pár drobných za větrák? A kdo to tu vlastně spravuje? My, nebo Američani? „Řekl bych, že jste měl velké štěstí, pane Wangu.“

Profesor se zamračil a očividně netušil, kam tou otázkou míří. „Jak to?“

„Přežil jste velice nebezpečnou noc na moři. A na pláži vás neobjevil pohraničník ani příslušník cizinecké policie, kteří by vás zcela jistě neprodleně předali imigračnímu, ale britský voják. Uvedl jste, že máte informace o možném přeběhlíkovi. Armáda vám uvěřila, kontaktovala úřad guvernéra a my jsme pro vás poslali auto. Neuplynulo ani čtyřiadvacet hodin od chvíle, kdy jste opustil Čínu, a už sedíte v zařízeném bytě v Tsim Sha Tsui a díváte se v televizi na Lawrence z Arábie. Tomu říkám štěstí.“

Wang sklouzl pohledem k malé černobílé televizi v rohu, která teď byla vypnutá, a rty se mu roztáhly do širokého, moudrého úsměvu. Napil se vody a podíval se přes okraj kelímku na Joea. „Z tohoto úhlu pohledu to tak zcela jistě vypadá, pane Richardsi. Mohu se zeptat, co přesně máte v úřadu guvernéra na starosti?“

„Jsem tajemník hlavního politického poradce pana Pattena.“

„Jste ještě velice mladý. Zdá se, že jste ve věku mých studentů.“

„To možná ano,“ odpověděl Joe, „a vy jste dost starý, abyste mohl být mým učitelem.“

Wangovi se ta odpověď zamlouvala. Z jeho potěšeného úsměvu vyzařovala úleva kultivovaného muže, který po dlouhém čekání konečně našel inteligentního partnera pro diskusi.

„Chápu,“ zasmál se. „Kde jste studoval, pane Richardsi?“

„Říkejte mi Johne, prosím,“ nabídl mu Joe, a protože neviděl žádný důvod, proč to neříct, dodal: „V Oxfordu.“

„Jistě, v Oxfordu.“ Wang měl nejspíš před očima taláry, vysněný diplom a krásné dívky na kolech projíždějící areálem univerzity. „Na jaké koleji?“

„Sinologie na Wadhamu.“

„U profesora Douglase?“

To na Joea zapůsobilo. Wang uvedl jméno největšího znalce císařské Číny. „Ne, u profesora Vernona.“

„A tak. Toho neznám.“

Odmlčeli se. Joe si poposedl a ruka mu sklouzla do dolíku o průměru nafukovacího plážového míče, který do pohovky vytlačilo Sikhovo rozměrné pozadí. Wang se na něho zkoumavě díval, jako kdyby zvažoval, jestli má nebo nemá své velké tajemství svěřit celkem příjemnému a vzdělanému agentovi SIS, který ho přišel vyslechnout.

„A co vy, profesore? Jaký je váš životní příběh? Co přimělo čínského vzdělance s dobrým místem na prestižní univerzitě prchnout z vlasti? Proč jste nepoužil méně nebezpečnou a obvyklejší cestu? Proč jste jednoduše nepožádal o vízum? V Hongkongu jistě máte nějaké přátele nebo možná příbuzné, za kterými byste mohl odjet na návštěvu. Proč jste riskoval život a plaval v noci přes úžinu?“

„Protože jsem neměl na vybranou.“

„Opravdu?“

„To, o čem jste mluvil, pro člověka v mé situaci nebylo myslitelné. Přišel jsem o místo a měl jsem zakázáno vycestovat za hranice.“

„Ztratil jste práci? Majoru Barberovi jste ovšem řekl něco jiného.“

Wang naklonil hlavu na stranu a ve špatném, mdlém světle jeho tvář připomínala obličej žulové sochy. Nehybné a mlčenlivé. „Bylo mi jasné, že britská armáda nedokáže vyvodit z jistých faktů správné závěry. Vlastně mohu mluvit o štěstí, že mě objevil příslušník Černé hlídky. Lhal jsem proto, abych zvýšil svou šanci, že mne hned nevyhostí. Omlouvám se za to.“

„Konečně jste upřímný,“ povzdechl si Joe mnohem srdečněji, než zamýšlel. Podvědomě pociťoval k Wangovi takřka synovskou úctu a bylo mu najednou nepříjemné, že má nad ním takovou moc. „Povězte mi, proč jste nesměl vycestovat ze země?“

„Protože mám nálepku politicky nespolehlivého a nežádoucího živlu, který je hrozbou pro vlast. Moje působení na akademické půdě vyvolalo nežádoucí zájem sinťiangských úřadů, které mne nechaly uvěznit stejně jako mnohé z mých studentů.“

„Jakého druhu bylo to působení?“ Joeovi se vybavila Barberova poznámka… jizvy to dokazuji… a znovu se musel ptát, proč si někdo jako Wang chce koupit přízeň Britů informací o vysoce postaveném přeběhlíkovi. Od začátku mu to bylo podezřelé a klidně by si vsadil deset ku jedné, že to byla jen další lež, která mu měla pomoct oklamat Andersona. Pan profesor patřil nejspíš k zastáncům radikálního křídla a podporoval protipekingské nálady v areálu. V zemi, jako je Čína, to bohatě stačí, aby člověk skončil za mřížemi. Vlastně je to na denním pořádku. „Proč jste musel opustit Čínu?“ zeptal se.

„Jak už jsem řekl vám a mnohokrát i vašim kolegům, mám důležité informace pro britskou vládu, které jsou klíčové pro budoucnost vztahů našich dvou zemí. To je důvod, proč potřebuji neprodleně mluvit s guvernérem Pattenem.“

Joe se usmál. Teď už nepochyboval, že mu Wang lže. Věděl to stejně jistě, jako člověk vycítí, když někoho začne nudit. „A kde se s ním chcete setkat?“ zeptal se. „V úřadu vlády jistě ne. Nepřikládají snad Číňané váhu feng-šuej?“

Joe to myslel jako vtip, ale Wangovi to nijak žertovné nepřišlo. Poprvé za celou dobu přešel do spisovné čínštiny: „Nedělejte si ze mě legraci, mladíku.“

„Tak mi přestaňte lhát,“ odsekl mu Joe, který neměl rád, když ho někdo peskoval nebo poučoval. Odhodlanost zračící se ve Wangově výrazu ho překvapila a zarazila. Pochopil z toho pohledu, že profesor je člověk mimořádně silné vůle.

„Říkám pravdu.“

„Dobrá, v takovém případě vám musím sdělit, že vaše setkání s guvernérem je značně nepravděpodobné. Ke Chrisu Pattenovi se blíž nedostanete. Budete muset vzít zavděk mnou. A pokud odsud odejdu bez cenných informací, Černá hlídka vás neprodleně vyhostí zpátky do Číny. Vaše další setrvání zde by mohlo vrhnout stín na spolupráci našich dvou zemí.“

Wang se zhluboka nadechl a zaklonil hlavu, takže jeho brada směřovala ke stropu. Pochopil, že se k němu štěstí obrátilo zády. Buďto všechno poví tomu Johnu Richardsovi, ať už je to kdokoli, nebo ho vyhostí. Snad to není žádný hlupák a dokáže rozpoznat závažnost takového sdělení.

„Proč…“

Oba začali mluvit ve stejnou chvíli. „Dopovězte to, prosím.“

„Máte přednost.“

„Ať je po vašem.“ Joe by si nejraději zapálil cigaretu, ale rozhodl se to neudělat. V místnosti už bylo i tak dost dusno a nepříjemně to tam páchlo. „Při prvním výslechu jste se poručíku Andersonovi zmínil o nějakém bytě tady v Kowloonu.“

Vydoloval z paměti onu adresu. „Byt číslo 19, Hoi Wang Road 71. Proč? Mělo to nějaký význam?“

„Ne, žádný. Vymyslel jsem si to.“

„Prostě jen tak? Z ničeho nic?“

Wang tento slovní obrat neznal a požádal o jeho překlad do čínštiny. Joe mu vyhověl a v dalším rozhovoru pokračovali čínsky.

„Takže to není adresa někoho, koho tady, v Hongkongu, znáte? Nejedná se o adresu, kde jste při některé z předchozích návštěv v kolonii bydlel?“

„Ještě nikdy jsem v Hongkongu nebyl.“

Joe si uložil do paměti, že onu adresu musejí nechat prověřit, a přešel zpátky do angličtiny. „Proč teď? Proč se musíte s guvernérem Pattenem setkat osobně?“

Wang vstal a došel k oknu. Otočený k Joeovi zády se chytil závěsů. Mladší muž měl v tu chvíli pocit, že se dívá na přednášejícího, který si rovná poznámky a chystá se oslovit sál plný čekajících studentů. „Protože je to jediný člověk, jediný člověk z celého Západu, který má skutečný zájem chránit naše základní lidská práva. Protože je to také jediný člověk, který má moc něco udělat.“

„A s čím? Máte na mysli lidská práva? Nechtěl jste předtím hovořit o nějakém přeběhlíkovi?“

Wang se otočil a došel k Joeovi. Čišela z něho zlost. Únava a napětí dlouhého dne ho přemohly. „Pane Richardsi, vy jste zjevně inteligentní člověk. Víte stejně dobře jako já, že nemohu vědět nic o plánech kteréhokoli z členů nejvyššího vedení země, natož o tom, že by se některý z členů vlády chystal přeběhnout. Víte stejně dobře jako já, že mi tato lež měla jen pomoci zůstat v Hongkongu.“

„Tak co vlastně víte?“ profesorovo přiznání Joea nepřekvapilo. Už delší dobu měl pocit, že musí přijít. „Co je tak důležité, že jste riskoval život, abyste nám to řekl? Co vás vede k přesvědčení, že by právě britský guvernér mohl udělit politický azyl člověku, jako jste vy? Čím je profesor Wang Kchaj-süan tak výjimečný?“

Wang se mu upřeně zadíval do očí. „Povím vám to.“

8. Sin-ťiang

„Můj otec se jmenoval Wang Ťin-sung.“ Z magnetofonu se linulo tíživé a neskutečné ticho, jako kdyby celý Hongkong ztichl, aby naslouchal zpovědi profesora v onom dusném bytě. „Narodil se v Šanghaji a pracoval jako učitel v Lu-wanu, poblíž Náměstí lidu. V roce 1948 se oženil s mou matkou Liou Tung-mej. Byla dcerou kuomintangského vojáka, který padl při japonské invazi. Narodil jsem se v roce 1949, pane Richardsi, a tak mám s lidovou Čínou stejný rok narození. Alespoň to mám s Čínou společné, kdyby nic jiného. Bylo mi pět let, když se rodiče museli přestěhovat do Sin-ťiangu v rámci Maovy politiky masového přesidlování Chanů do nečínských oblastí. Možná už jste o tom slyšel, ne? Možná se o tom při přednáškách zmínil některý z vašich učitelů na Oxfordu. Na Západě se tomu říká sinizace. Omlouvám se, pokud to nevyslovuji správně. Maova politika vycházela ze sovětského modelu ze stalinské éry, kdy tento diktátor považoval za nutné, aby se původní obyvatelstvo promísilo s vládnoucím etnikem a původní kultura a národy tak zanikly. Moji rodiče patřili ke zhruba půl milionu nedobrovolných přistěhovalců do Sin-ťiangu. Otec dostal místo učitele v Kašgharu a bydleli jsme v domě, který původně patřil ujgurskému statkáři. Můj otec byl přesvědčený, že ho komunisti popravili. Jednalo se o součást Maova tažení proti muslimským elitám, které chtěl vyhladit. Popravoval imámy, šlechtice i větší vlastníky půdy, zabavoval ujgurský majetek a zabíral ujgurskou půdu. To už je ale dnes historie.“

„Nechť rozkvete sto květů umění,“ zadeklamoval Joe, aby vypadal chytře, ale vysloužil si jen Wangův káravý pohled.

„To přišlo až později,“ opravil ho. Z jeho hlasu zaznívalo zklamání, jako kdyby nejlepší student jeho kurzu právě plácl nějakou pitomost. „Samozřejmě že za dva tři roky, co moje rodina žila v Kašgharu, pocítila i dopad kampaně, které vy říkáte hnutí sta květů. Strana naoko vítala kritiku směřující do jejích řad, v tomto případě nespokojenost Ujgurů s dosazenými stranickými kádry. Jenomže Maovi se vůbec nelíbilo, co slyšel. Nechtěl slyšet, že se turkickým muslimům ani trochu nezamlouvá, že do jejich země vtrhly miliony Chanů. Nechtěl slyšet ani to, že Ujguři jsou nespokojení s tím, že mají moc jen nominálně, ale ta skutečná že je v rukou jejich chanských náměstků, kteří mají důvěru Pekingu a jsou za svou loajalitu náležitě odměňováni. Stručně řečeno, Ujguři začali volat po nezávislosti. Požadovali vznik Východního Turkestánu.“

„A co se stalo?“

„Totéž jako vždy. Totéž, co se v Číně stane, kdykoli se lid vzbouří proti pánům. Následovaly čistky.“ Wang se napil vody. Joe měl pocit, že profesor to už vyprávěl mnohokrát a že bude nejspíš nejlepší ho nepřerušovat. „Do Urumči byl svolán provinční stranický sjezd. Na stížnosti místních lidí nedošlo. Provinční vláda využila příležitosti a zatkla stovky ujgurských delegátů. Pět desítek z nich popravili. Bez soudu, samozřejmě. Cosi jako spravedlivý soud v mé zemi neexistuje. Tak skončily rozkvetlé květy. Tak Mao splnil slib, že vytvoří samostatnou ujgurskou republiku. Namísto toho se ze Sin-ťiangu administrativně stala ‚autonomní oblast‘ stejně jako z Tibetu, a ta existuje dodnes. Jsem si jistý, že o míře a typu ‚autonomie‘ máte velice jasnou představu a nemusím to dál rozvádět.“

„Víme, že je v Sin-ťiangu situace obdobná jako v Tibetu,“ hlesl Joe a samotnému mu to znělo jako prázdná a nic neříkající fráze. Kdo my? Za tři roky ve službě jako důstojník SIS slyšel Sin-ťiang zmínit jen dvakrát nebo třikrát… a pokaždé v souvislosti se zásobami ropy nebo zemního plynu. Sin-ťiang byl zkrátka příliš daleko. Sin-ťiang nebyl jejich problém, ale něčí jiný. Sin-ťiang stejně jako Somálsko nebo Rwanda patřil k těm částem světa, do kterých je lepší nerýpat.

„Dovolte, abych pokračoval ve své přednášce z historie,“ ozval se Wang. „Není to samoúčelné a je to velice důležité, abyste správně pochopil následující události. V roce 1962 mnohé ujgurské rodiny prchly do Sovětského svazu, kam je vyhnal hladomor a ztráta půdy. Ujguři odešli na území, které dnes patří Kazachstánu a Kyrgyzstánu. Pro Peking to byla hrozná ostuda, nenapravitelná ztráta tváře v očích zapřisáhlého nepřítele, Moskvy. A pro všechny ujgurské rodiny, které měly příbuzné v Sovětském svazu, to znamenalo vážné potíže. V šílenství kulturní revoluce mohl člověk skončit ve vězení jen proto, že nějaký jeho vzdálený příbuzný žije v Alma-Atě. Byl jsem tehdy mladík a pilný student. Začínal jsem si uvědomovat historickou nespravedlnost a poprvé jsem viděl svého otce takového, jaký byl. Víte, pane Richardsi, v Číně je velice obtížné být statečný. Nedá se veřejně vystoupit a hájit to, čemu vy na Západě říkáte ‚morální principy‘. Riskujete tím likvidaci celé rodiny.“ Wang teatrálně zavrtěl hlavou. „Můj otec věřil, že stačí udělat jen něco, cokoli nepatrného. A to ho drželo při životě. Když se například setkal s projevy typického chanského rasismu, s pohrdáním vůči Ujgurům nebo Kazachům ze strany Chanů, napomenul provinilce přímo na ulici. Jednou, a to jsem viděl na vlastní oči, dokonce udeřil muže, který urážel Ujgurku, jež stála ve frontě na chleba. Rozdával jídlo a ošacení ujgurským rodinám, které režim přivedl do neuvěřitelné bídy, a naslouchal jejich stížnostem a nářkům. Musíte si uvědomit, že se tím vystavoval velkému nebezpečí. Za cokoli z toho mohl skončit ve vězení a my všichni na doživotí v pracovním táboře. Byla to pro mne velice poučná lekce, pane Richardsi. Můj otec mě naučil, co znamená mít úctu k člověku.“

„To je skutečně podstatná věc,“ řekl Joe a opět si připadal jako naprostý hlupák, který jen papouškuje fráze. Neklid a podráždění v něm narůstaly. Čínská vypravěčská tradice si libuje ve zdlouhavých úvodech a rozvláčnosti, jichž se Wang nehodlal vzdát.

„Po Maově smrti se situace postupně začala zlepšovat. To už jsem studoval na univerzitě v Urumči. Zdálo se, že strana konečně zaujala mnohem smířlivější a spravedlivější postoj vůči nechanským národům. Za Maa se mešity bouraly nebo se z nich staly sklady či dokonce stáje nebo chlévy pro prasata. Mulláhy mučili a nutili je zametat ulice a vynášet žumpy. I tito služebníci Alláhovi museli den co den dokazovat svoji oddanost bezbožnému režimu. Zlé časy pominuly. Už jsem se nemusel stydět za to, že jsem Chan, a hluboce jsem litoval, že se toho nedožili moji rodiče. Poprvé za éru komunistické vlády v Sin-ťiangu oficiální místa uznala, že Ujguři jsou turkotatarský národ. Nomádi, kteří žili v této oblasti po staletí, se směli vrátit k tradičnímu způsobu života, protože si marxističtí ideologové konečně uvědomili, že z těchto lidí se nikdy nestanou poslušní nádeníci a nikdy nezmění svůj způsob života. V téže době se Ujguři vrátili k arabštině a jejich děti se ve školách opět směli učit historii svého národa. Náboženská literatura už nebyla zakázaná pod trestem vězení nebo nucených prací a mnozí z těch, kterým stát v předchozích obdobích konfiskoval půdu a majetek, se dočkali odškodnění. Nastaly lepší časy, pane Richardsi. Mnohem lepší.“

Joe sváděl vnitřní boj sám se sebou. Sinolog v něm jásal. Bylo úžasné slyšet výklad historických událostí z první ruky, ale pro agenta to bylo zklamání. Z onoho běžence, který riskoval život, aby v noci přeplaval Tapchengskou zátoku, se nepodařilo vyždímat nic, co by mělo pro RUN cenu. Přinejmenším se Wang zatím očividně nechystal k žádnému světobornému odhalení.

„A co jste v té době dělal vy?“ zeptal se, aby výklad trochu uspíšil.

„Bylo mi třicet. Přednášel jsem na univerzitě. Na šanghajském Fu-tanu jsem si dodělal postgraduál a pokračoval jsem v akademické kariéře. Jinými slovy, choval jsem se jako zbabělec. Neudělal jsem nic, čím bych pomohl ujgurskému hnutí, dokonce jsem ani nepodpořil ujgurské studenty, kteří protestovali proti barbarským jaderným zkouškám. Neudělal jsem nic, ani když vyšli do ulic a volali po návratu ujgurského guvernéra Sin-ťiangu, který byl násilím a nezákonně zbaven funkce.“

„A potom přišel Tchien-an-men. To vás změnilo?“

Ta otázka nebyla nic víc než jen instinktivní výstřel naslepo, ale Wang na ni zareagoval, jako kdyby Joe konečně našel správný klíč ke dveřím zapovězené komnaty. „Ano, pane Richardsi,“ pokýval hlavou. „Přesně tak.“ Wang se ve vzpomínkách vrátil k událostem osudného léta 1989 a ve tváři se mu zračily hněv, šok a bezedný smutek. „Ano, pane Richardsi,“ zopakoval. „Masakr na náměstí Tchien-an-men všechno změnil.“

9. Klub 64

Shodou náhod jsme Miles, Isabella a já popíjeli v Klubu 64 na Wing Wah Lane, což byl hongkongský podnik pojmenovaný podle data tchienanmenského masakru. K oněm otřesným událostem na ústředním pekingském náměstí došlo čtvrtý den šestého měsíce 1989, a protože Číňané uvádějí data v opačném pořadí než Západ, dostal jméno Klub 64. Krátce po půlnoci, uprostřed hovoru o Isabellině nové práci (měla pro jednu francouzskou televizi pokrývat předání kolonie), se Miles omluvil a odešel k telefonu.

Na záznamu hovoru z konzulátu zněl službu konající úředník ospale a překvapeně.

„Probudil jsem vás?“

„A, pan Coolidge. Copak se děje?“

Miles použil telefon na baru, do kterého naházel drobné, jež vylovil z kapes. „Jen jednu otázku. Máte představu, kam mohl Joe Lennox dneska v noci jít? Během večeře mu přišla textovka a vzápětí se sbalil a vypadl.“

„Heppnerův Joe?“

„Jo, to je on.“

„Moment.“

Následovala dlouhá odmlka. Omluvil jsem se a sešel po schodech na pány právě ve chvíli, kdy se Miles prohlížel v zrcadle. Setřel si pot z čela a očichal se. Všiml si mě, a když jsem ho míjel, vyměnili jsme si pokývnutí.

„Pane Coolidgi?“

„Na příjmu.“

„Z počítače se mi nic vydolovat nepodařilo, ale Sára ohlásila, že dneska v noci si někdo zamluvil Yuk Choi Road.“

„Konspirační dům?“

„Vypadá to tak.“

„A kdo?“

„Vydržte, zkusím to zjistit.“

Další dlouhá pauza. Miles měl opět spoustu času prohlížet se v zrcadle.

„Pane Coolidgi?“

„Jo-o.“

„Podle odposlechu to zní jako Joe a ještě někdo.“

„Anglán, nebo Číňan?“

„Číňan, ale mluví spolu anglicky. Víte o tom něco?“

„Ne,“ odpověděl Miles, „ale znám někoho, kdo určitě něco ví.“

10. Ablimit Celil

Ujgur Ablimit Celil za volantem dodávky projel branou kasáren Čínské lidové osvobozenecké armády v Turfanu přibližně v 6.15 ráno. Voják, mladíček tak devatenáctiletý, vyšel ze strážní budky a zdviženou rukou ho zastavil.

„Účel?“

„Úklid,“ odpověděl Celil. Úmyslně se vojákovi nedíval do očí, když s ním mluvil. Vojenský stejnokroj byl pro něho ztělesněním chanského útlaku a nadvlády. Celil se snažil zachovat si důstojnost, kdykoli se s okupanty setkal. „Nasměrujte mě, prosím, ke kuchyni.“

Na předních sedadlech v kabině spali další dva Ujgurové, oba v kasárnách dobře známí. Mladý voják jim baterkou posvítil do tváří.

„Vstávat!“

Byl to arogantní a autoritativní povel. Oba muži sebou trhli a ucukli z kuželu světla. Bylo chladné ráno a mrazivý vítr, který se dovnitř přihnal oknem, odnesl z kabiny všechno teplo. Voják je oba očividně poznal a obrátil svou pozornost k Celilovi.

„A ty seš kdo?“ vyštěkl na něj. Kužel ostrého světla mu chvíli svítil do očí a potom se posunul níž do klína.

„Novej uklízeč,“ odpověděl jeden z těch dvou. Celil na ně naléhal dlouhé měsíce, aby mu sehnali nějakou práci. „Všechno už je dohodnutý s velitelem.“

„Šen-fen čeng!“

Další štěkavý, urážlivý příkaz. Tentokrát chtěl voják vidět osobní průkaz. Vojáci ČLOA Ujgury, kteří pracovali v kasárnách, nikdy nepřestali podezírat. Opovržení a nedůvěra byly vzájemné. Celil zalovil v zadní kapse kalhot a vytáhl z ní falešný průkaz, který mu udělal padělatel v jedné z postranních uliček Cha-mi. Následovalo obligátní desetiminutové čekání, během něhož se voják s průkazem vrátil do strážnice, aby zkontroloval údaje a prověřil, jestli odpovídají úředním záznamům. Potom se vrátil k autu, podal Celilovi průkaz a křikl pokyn na dalšího strážného, který měl službu u bezpečnostní závory, aby je nechal projet. O minutu později už Celil parkoval pod okny jídelny.

Po zbytek dne se všichni tři věnovali práci. Myli záchody, pisoáry a trouby. Leštili podlahy, umývali okna a utírali prach na obrazech a nástěnkách. Vojáci si jich nevšímali a chovali se, jako kdyby tam uklízeči nebyli.

Celil byl mnohem zbožnější muslim než ti dva, kteří přijeli s ním, a trápilo ho, že se během dne nemůže pomodlit. V kasárnách samozřejmě žádná mešita nebyla a stejně tak ani místo, kde by mohl vzdát bohu hold. Během půlhodinové pauzy na oběd jim bylo dovoleno vrátit se do auta. Snědli pár kousků ovčího sýra a chleba. Chudý oběd zapili čajem, který jim nabídla celkem příjemná Číňanka, jež v kuchyni vařila polévku.

Přibližně v 13.30, když se jeho dva společníci vrátili k rozdělané práci v ubikaci v západní části kasáren, Celil otevřel zadní dveře auta a vlezl do nákladového prostoru. Vzal si tam velkou lepenkovou krabici a odnesl ji do kuchyně. Nahoře ležely nejrůznější čisticí prostředky a staré hadry. Nikdo mu nevěnoval nejmenší pozornost, když vešel do haly, která oddělovala jídelnu od kuchyně, a sešel po schodech dolů do sklepa. Ještě tam byla cítit dezinfekce – vytíral tam ani ne před hodinou.

Celil věděl, že pod schody se nachází sklad. Pracovní overaly, smetáky a nejrůznější čisticí prostředky. Odemkl si a opatrně postavil krabici dozadu na polici tak, aby nebyla za násadami mopů a kbelíky vidět. Spínač nastavil na 20.00. Potom zhasl, zamkl za sebou a vrátil se do prvního patra, kde další tři hodiny myl okna.

První a současně i poslední pracovní den Ablimita Celila v kasárnách skončil za soumraku. Chtěl ještě jednou zkontrolovat spínač a ujistit se, že odpočítávání běží, ale nechtěl riskovat, že by ho mohl někdo zastavit a klást mu nepříjemné otázky. Okolo sedmé večer proto nasedl s oběma společníky do auta a rozjel se k bráně.

U bezpečnostní závory hlídkovali jiní dva vojáci než ráno. Jeho společníci ani jednoho z nich neznali.

„Šen-fen čeng!“

„Vracíme se domů,“ odpověděl Celil. „Průkazy nám zkontrolovali už ráno.“

„Šen-fen čeng!“

Byla to součást hry. Všichni tři muži v autě jim s okázalou lhostejností otevřeným okénkem podali průkazky. Voják, starší a zkušenější než ten, který měl službu ráno, si na ně s povýšenou lhostejností svítil baterkou.

„Jméno?“ vybafl na Celila a díval se mu přímo do očí.

„Tunjaz,“ odpověděl, protože na to jméno byla vystavená falešná průkazka.

„Místo narození?“

„Korak.“

Velice pomalu a s línou lhostejností položil stejné otázky i oběma jeho druhům. Jméno? Místo narození? A potom chtěl vidět nákladový prostor, aby se přesvědčil, že v kasárnách nic neukradli. Celil poslušně vystoupil a otevřel zadní dveře. Voják vlezl dovnitř. Ležely tam bez ladu a skladu naházené krabice s čisticími prostředky, plastové láhve, spreje, hadry a zmuchlané krabičky od cigaret. Hodiny ukazovaly 19.20. Žádné další auto nepřijelo, a tak neměl důvod spěchat.

Krátce po půl osmé projelo branou služební auto s černými skly. Voják se vrátil na služebnu. Celil si vyčítal, že si nenechal větší časovou rezervu. Měl nastavit spínač na půl devátou nebo raději až na devátou. Jenomže z rozhovoru svých přátel vyrozuměl, že večeře se podává přesně v osm, a chtěl, aby nálož napáchala co největší škodu. Najednou dostal strach, že budou ještě v areálu, až bomba vybuchne.

Zbývalo pouhých patnáct minut, když se voják vrátil ven, aby konečně otevřel závoru. Celil čekal, až dostane pokyn znovu nastartovat. Opatrnosti není nikdy nazbyt. Šlo o to je co nejvíc ponížit. Znepříjemnit jim život co možná nejvíc. Voják celou tu dobu čekal, až udělají chybu. Nedočkal se. Mávl rukou na znamení, že mohou jet. Projeli branou.

„Hezký večer přeju,“ zavolal z okénka Celil. „Uvidíme se zase ráno.“

Výbuch rozmetal příčku a zbořil nosné zdi. Na jídelnu plnou vojáků se zřítila část stropu. Bezprostředně přišlo o život osm vojáků a čtyři členové personálu, mezi nimi i jedna mladá Ujgurka. Desítky dalších utrpěly zranění a několik okolních budov bylo vážně poškozeno.

Ablimit Celil zavezl své druhy domů. Vystupovali z auta zhruba v 20.05. V noci si pro ně přišla policie. Celil sám odjel na smluvené místo schůzky v Toksunu, kde nechal dodávku a nasedl do nočního autobusu, který ho odvezl do Cha-mi.

11. Tchien-an-men

„Mohu se vás na něco zeptat, pane Richardsi?“

Wang se omluvil s tím, že si musí odskočit, a tu otázku vypálil na Joea ode dveří. Vrátil se ke svému křeslu a promnul si oči.

Joeovi neuniklo, že se snaží zakrýt únavu a nedávat ji na sobě znát.

„Samozřejmě.“

„Kdy přesně jste se rozhodl dát se k britské tajné službě?“

Joe prošel speciálním výcvikem, aby dokázal podobná podezření přesvědčivě popřít, ale profesor ho přece jenom zaskočil. Takovou otázku nečekal. Vlastně to bylo poprvé, kdy se ho někdo zeptal tak přímo. Wangovi podle všeho Joeovo zaváhání neuniklo a potěšilo ho, jako by právě na Joeův úkor získal tvář.

„Mohu vás ujistit, profesore, že nejsem agent o nic víc než Anderson. Věřte mi, že mluvíte-li se mnou, mluvíte s úřadem britského guvernéra. Takže… co jste nám chtěl říct?“

Lež mu vynesla opovržlivý pohled. „Tak dobře,“ povzdechl si Wang a přejel si dlaní po strništi na hlavě. Potom se naklonil dopředu. Joe si vyhrnul rukávy košile a konečně vyhověl nutkavé touze si zapálit.

„Zmínil jste Tchien-an-men,“ začal Wang. „Ptal jste se, co se dělo po masakru v roce 1989 a jak změnilo mou vlast, když celý svět zavřel nad tím krveprolitím oči. Povím vám to. Zatímco Amerika, Francie, Německo a Británie viděly jen čínský hospodářský boom a průmyslníci, podnikatelé a finančníci Západu už se viděli na jachtách, které si koupí za zisk utržený z obchodu s Čínou, v čínských věznicích strhávali mladým mužům nehty, pálili jim varlata letlampami a všemožně je mrzačili při mučení.“

Joe odložil cigaretu do popelníku.

„Dva měsíce před masakrem na pekingském náměstí se v Urumči konala demonstrace. Protestní stávka studentů, částečně na podporu jejich kolegů v Pekingu, ale především šlo o nábožensky motivovaný protest proti knize popisující sexuální zvyklosti muslimů, která kolovala v Číně. Demonstrace přerostla v nepokoje, pane Richardsi. Došlo k útoku na stranické ústředí v Urumči, při kterém na dvě stě policistů utrpělo zranění. Při zpětném pohledu už víme, že to byla neomluvitelná chyba, protože nepokoje de facto potvrdily nejhorší obavy Pekingu ohledně separatistického ujgurského hnutí.“ Joe si uložil do paměti, že Wang použil výraz „víme“, což znamenalo, že se na oněch událostech přímo podílel. „S rozpadem Sovětského svazu a spolu s tím, jak se muslimské národy na sovětské straně konečně zbavily komunistického útlaku, se v Sin-ťiangu čínská vláda opět vrátila k tvrdé linii. Islám začal být znovu považován za hrozbu pro režim. Mešity, teprve nedávno postavené, byly opět strženy. Ti, kteří studovali korán nebo se věnovali náboženskému vzdělávání, skončili ve vězení. Arabština byla opět zakázána. Situace byla tak vážná, že jeden z mých studentů, Jásín, mi svěřil, že jeho otec, který pracoval pro nějakou státní instituci v Karamaji, se musel přestat přes den modlit, když nechtěl přijít o práci. Během ramadánu policie sledovala osobnosti ujgurské komunity a dělala všechno pro to, aby jim zabránila se postit. Dokážete si vůbec představit takové ponížení? Jak by asi bylo obyvatelům Iowy nebo Liverpoolu, kdyby nesměli vyznávat svou víru? V některých oblastech úřady dokonce trestaly ženy za to, že nosí šátek. Zbožné muslimy, kteří poslušni věrouky odmítali pít alkohol, straničtí funkcionáři nutili pít mao-tchaj. Taková byla situace v Číně v posledních deseti letech, pane Richardsi. Taková byla realita v zemi, jíž zanedlouho předáte váš drahocenný Hongkong.“

„A co jste v té době dělal vy?“ zeptal se Joe. Snažil se dostát svým povinnostem a vytáhnout z profesora jeho tajemství.

„Víte, co je mešrep?“ odpověděl mu Wang otázkou, zjevně proto, aby nemusel odpovídat. Joe připustil, že neví. „Mešrep je tradiční setkání mladých lidí v Sin-ťiangu. Scházejí se z různých pozitivních důvodů. Aby udržovali islámskou tradici, recitovali poezii, zpívali písně a podobně. Na Západě byste řekli, že jde o mládežnické spolky nebo komunity, kde se otevřeně debatuje o problémech, jako jsou alkohol nebo drogy, o tom, jak zlepšit kvalitu života, jak může náboženství pomoci mladým muslimům. První mešrepy se začaly scházet ve městě Guldža v prefektuře Ili, kterému Chanové říkají I-ning. Během několika let jich v Sin-ťiangu působily desítky, možná stovky, všechny s povolením místních úřadů a se souhlasem provinční vlády. Vždyť co je na tom špatného? Mladí Ujguři se snažili vyřešit svoje problémy a současně vzkřísit polozapomenutou tradici.“

„Ale přišel zákaz, že?“

„Naprostý.“ Wangovi na čele vyrazil pot, který se v tlumeném osvětlení leskl. „V roce 1995 přišel státní výnos, že mešrepy jsou jen zástěrka pro separatisty a radikály, kteří se snaží zevnitř rozložit vlast. Úřady mešrepy s okamžitou platností zakázaly a jejich vedení pozatýkaly. Šlo o projev paranoie pekingské vlády, která na každém rohu vidí spiknutí a budí se ze spaní strachem z povstání, strachem z Východního Turkestánu. Čtyři studenty z kašgharského mešrepu postupně zatkli a během jednoho roku uvěznili pod údajnou záminkou, že se na narozeninovém pikniku bavili o politických a lidských právech. Na pikniku! Peking má své informátory úplně všude, ve všech vrstvách. Ti mladí lidé udělali chybu, protože důvěřovali falešnému příteli, který je udal. Všichni čtyři byli odsouzeni za kontrarevoluci k patnáctiletému vězení. Jeden z nich měl odvahu se odvolat k Nejvyššímu lidovému soudu a dostal ještě několik let navrch za to, že zbytečně mrhá časem soudu. O něčem takovém, myslím, psal Kafka, nebo se pletu?“

Joe mlčel.

„Represe vyvrcholily před dvěma lety. Ujguři už měli po krk rasismu, po krk diskriminace a ponižování, po krk toho, že musejí posílat své děti do škol, kde žáci musejí sedět na zemi, protože nejsou peníze na lavice a židle. Nezaměstnanost mezi Ujgury v Sin-ťiangu dosáhla takových rozměrů, že synové a dcery hrdých muslimů museli krást nebo dokonce souhlasit s prostitucí, aby jejich rodiny nezemřely hlady. Samozřejmě že tím v očích Chanů ještě víc klesli. Chanové s dívkami jednali jako s kusem hadru, prostě využili jejich tísně a potom je odkopli.“ Joe si všiml, že Wang postupně stále zvyšuje hlas a jeho rétorika nabírá kurz agitačního shromáždění. „Dovolte, abych vám teď něco řekl o pokojném protestu tisíců Ujgurů v I-ningu v únoru letošního roku. Chtěli jen lepší práci a lepší pracovní podmínky. Policie je rozstřílela.“

Joe sebou trhl. „Rozstřílela? Co myslíte tím, že je rozstříleli?“

„To, co jsem řekl.“ Wang vypadal rozzlobeně a nejspíš měl pocit, že Joe zpochybňuje jeho věrohodnost. „Policie je ztloukla obušky a železnými tyčemi, použila proti nim slzný plyn a pustila na ně psy. Ti, kteří se pokusili ten zákrok natočit nebo nafotit, aby později měli nějaký důkaz, samozřejmě o fotoaparáty a kamery přišli. Jakmile se lidé dozvěděli, co se stalo, vypukly nepokoje.“

„A potom přišly ke slovu pušky? V I-ningu se před dvěma měsíci střílelo?“ Joe konečně zahlédl alespoň záblesk tajemství, které všem jeho kolegům až dosud unikalo.

„Přesně tak. Podle našich odhadů bylo zabito nejméně čtyři sta lidí a tisíce dalších byly uvězněny. Věznice začaly být tak přeplněné, že zatčené odváželi na stadion na předměstí, kde museli mnoho dní živořit bez jakékoli ochrany před sněhem a mrazem. A co hůř, policie používala vodní děla. Někteří z lidí umrzli, mnozí další přišli o ruce a prsty, které jim omrzly.“

„Nic z toho se na Západ nedostalo,“ hlesl Joe a věřil, že mluví pravdu. Nebo je všechny natolik pohltil cirkus kolem předání Hongkongu a Pattenovy demokratické reformy, že se o situaci v jiných částech Číny nikdo nezajímal? Poprvé za své působení v tajných službách si musel přiznat, že zpravodajské služby Západu nejsou vševědoucí. Bez ohledu na peníze, vyspělé technologie a techniku a všechny finanční zdroje SIS ani CIA nevěděly nic o tomto masakru. Joea opožděně napadlo, že si měl alespoň pro forma dělat poznámky, aby ve Wangovi vzbudil dojem, že konspirační dům není odposlouchávaný. Jenomže profesor se mezitím rozohnil a očividně nevěnoval žádnou pozornost tomu, co Joe dělá nebo nedělá.

„Byl vyhlášen zákaz vycházení a stanné právo,“ pokračoval. „Musíte se o tom dozvědět. Všechna letiště a nádraží byly celé týdny zavřené. Všichni zahraniční novináři byli vyhoštěni. Celá oblast byla neprodyšně uzavřená armádou. Tak čínská vláda řeší potíže! Nikdo nesmí tam, nikdo se nedostane ven. Po nepokojích v I-ningu policie prohledala dům od domu a zatkla dalších pět tisíc lidí. Pět tisíc! Nakonec bylo pětatřicet údajných vůdců vzpoury odsouzeno k smrti. Odvezli je za město a popravili je střelou do týla.“ Wang zkřížil dva prsty pravé ruky a bodl jimi do míst, kam mířily smrtící střely. „Prásk! Samozřejmě že těla popravených rodinám nevydali. Rodiče a příbuzní tisíců lidí, nezákonně uvězněných na základě smyšlených obvinění, nevěděli, kde jejich drazí jsou, ani jestli jsou ještě naživu. A po popravách, snad jako odstrašující příklad, odvezli další údajné vůdce vzpoury k hromadnému soudu. Vezli je na korbách ulicemi I-ningu a mnozí byli natolik zmučení a zdrogovaní, že se nedokázali udržet na nohou ani promluvit. Mnozí přepadávali přes postranice na silnici. Viděl jsem to na vlastní oči, pane Richardsi, protože tou dobou jsem zrovna pobýval v I-ningu na jedné vědecké konferenci. Viděl jsem, že mají nohy i ruce svázané drátem, když klečeli na korbách. Mnozí z nich měli na krku pověšené dřevěné desky s napsaným lživým obviněním jako ve středověku. Potom v sobě jeden z vězňů našel sílu, aby zakřičel jakýsi protikomunistický slogan, a dva policisté ho všem na očích na místě ubili ranami do hlavy. Viděl jsem to na vlastní oči.“ Wangovi přeskočil hlas. Skoro křičel nepřirozeně vysokým, afektovaným hlasem. „A potom mu nacpali do úst kus hadru, aby nemohl nic říct, i kdyby se snad ještě probral. Ozvalo se pár nesouhlasných hlasů z davu, ale ty záhy umlkly. Obstoupili je tajní a odvedli je.“

„Vás také?“

„Ne.“ Profesor vypadal vyčerpaně. „Poprvé mě zatkli po jiných nepokojích v roce 1995. Obvinili mě z podněcování vzpoury a nepřátelské propagandy při přednáškách. Jeden z mých studentů byl udavač a nahlásil mě. Vím, kdo to byl. Naštěstí jsem skoro nic neřekl. Naštěstí se neobtěžovali důkladně prošetřit mou činnost. Ve vazbě se mnou zacházeli zle, zbili mě a zkopali, ale v porovnání s tím, jak se chovali k ostatním, to bylo ještě dobré. Jsem koneckonců přece Chan.“ Joe najednou pocítil podivné, skoro až sadistické nutkání prohlédnout si jizvy na Wangově těle. Pocit viny se pokusil zakrýt cigaretou. Nabídl i Wangovi, který odmítl. „Měl jsem také pár vlivných kolegů, kteří měli dost peněz, aby zaplatili za mé propuštění a očištění mého jména. Netrvalo dlouho a mohl jsem nastoupit zpátky do práce. Mnozí jiní takové štěstí neměli. Jednoho lékaře, také Chana, nedávno zavřeli za to, že ošetřil zranění údajných separatistů, kteří iniciovali nepokoje v Kašghara. Tři majitelé obchodů, kteří se o nepokojích, jež jsem vám právě popsal, bavili s cizím novinářem, byli odsouzeni na patnáct let v pracovním táboře. Za jediný rozhovor. V Sin-ťiangu teď skončíte za mřížemi jen za to, že vás slovíčko separatismus napadlo.“

„Zmínil jste nepokoje v Kašgharu,“ pobídl ho Joe k další konverzaci a okrajově vnímal, že Li nebo Sadha je v kuchyni. Jak dlouho už tam jsou? Slyšel, jak teče voda do hrnce, a potom zavírání dveří od ložnice. Opět měli s Wangem iluzi soukromí.

„Pane Richardsi, v Číně jsou neustále nějaké nepokoje. Ale to jistě víte, ne? Jednoduše se o nich nemluví. Smyslem mé výpovědi není říci vám, že v Sin-ťiangu jsou nepokoje, ale to, jak rozsáhlé a jak časté jsou. Obyvatelé Sin-ťiangu jsou připravení povstat proti vládě.“

„A proto jste přišel do Hongkongu?“

„To je jeden z důvodů, jistě.“ Vrásky kolem Wangových očí se prohloubily. „Dopady povstání v severozápadní Číně by snad mohly nejbližší spolupracovníky guvernéra Pattena zajímat, ne?“ Z tónu a výběru slov té otázky odkapával posměch. Wang očividně nepochyboval o Joeově skutečném zaměstnavateli. Wang si vzal cigaretu, kterou mu Joe před chvílí nabídl, a v nastalém tichu si připálil Sadhovým plastovým zapalovačem. „Za guvernérem Pattenem jsem přišel hlavně kvůli tomu, co se děje ve věznicích.“

„Co se děje ve věznicích?“

Wang zhluboka potáhl z cigarety. Připravoval se na závěrečnou a nejdůležitější část své dlouhé výpovědi. „Dva lidé byli propuštěni,“ odpověděl. „Přišli za mnou, protože v hnutí odporu jsem známý jako útočiště, jako azyl. Jakmile se setkám s guvernérem, povím mu o tom víc.“

Joe si uvědomoval narůstající nesrovnalosti ve Wangově zpovědi. Zpočátku mu tvrdil, že je politicky nežádoucí osoba a že byl spolu se svými studenty uvězněn za podněcování vzpoury a přišel o místo na univerzitě. Jenomže čím to vlastně může dokázat? „Kdo byli ti lidé?“ zeptal se.

„Jmenují se Ansary Tursun a Abdul Bary. Ansaryho zatkli a uvěznili za ‚čtení novin‘ a Abdula za urážku jeho čínského nadřízeného.“

„Jenom za to?“

„Jen za to. A stejně jako ostatní, ani je nečekal žádný soud, žádný habeas corpus, žádný obhájce. Poslali je do věznice Lu-cchao-ku v Urumči na základě zrychleného soudního řízení. V angličtině se tomu myslím říká klokaní soud, že? Než se Ansarymu podařilo utéct, tísnil se na cele s osmi dalšími, Abdul se sedmi. Byli tam tak namačkaní, že museli spát takříkajíc na směny. Prostě tam nebylo dost místa, aby si mohli lehnout všichni najednou. Všichni do jednoho řekli Ansarymu, že je bachaři zbili a zkopali stejně jako mě před dvěma lety. Po nějaké době Ansaryho odvlekli chodbou, domníval se, že do sklepa. Za levou ruku a nohu ho připoutali na samotce k železné tyči. Visel tam nejméně čtyřiadvacet hodin. Bez jídla a bez vody. Upozorňuji, že skončil ve vězení za čtení novin. Nejspíš si myslíte, že takové násilí je přijatelné. Možná že i vaše vláda porušuje základní lidská práva a čas od času vězně mučí. Například když se jedná o potížisty v Irsku.“

Joe přemýšlel o tom, co přimělo Wanga k tak útočnému postoji. Netvářil se snad dostatečně pohoršeně? „Dovolte, abych vás ujistil,“ ohradil se, „že britská vláda přijala taková opatření, aby…“

Profesor ho zvednutím ruky zarazil.

„Dobře, dobře. Ale vy dovolte, abych vám dopověděl, co se stalo mým přátelům. A potom teprve posuďte, jestli to, co se děje v čínských věznicích, je slučitelné se západními hodnotami. Na samotku odvlekli i Abdula Baryho. Strhli mu nehet z palce pravé nohy. Bachař, který mu ho serval orezlými kleštěmi, se při tom smál, opilý vlastní mocí a vědomím, že může vězně ponižovat, jak se mu zachce. Připadalo mu to zábavné.“

„To je smutné.“

„Ostatní vězni, jak jsme se později dozvěděli, dopadli ještě hůř. Pustili na ně psy, pálili je elektrickými obušky.“ Wangovi se třásla ruka s cigaretou. „A dalším nacpali koňské žíně do penisu. A víte, co po celou tu dobu museli mít na hlavách, pane Richardsi? Kovové přilby. Přilby, které jim zakrývaly oči. A proč, ptáte se? Aby ztratili orientaci? Jako součást mučení? Ne. Ansary vypověděl, že se od spoluvězňů dozvěděl, že jeden ze zadržených, kterého zmučili tak, že už tu bolest nedokázal snášet, si rozbil hlavu o radiátor v marném pokusu skoncovat se životem. Tak zoufale na tom byl. Tolik k dodržování základních lidských práv v takzvaně reformované, kapitalistické Číně. Udělal jsem pro ty dva, co bylo v mých silách, a věděl jsem, že musím do Hongkongu. Když jsem ty hrůzy vyslechl, poznal jsem, že naší jedinou spásou je Anglie.“

Joe mlčel a snažil se utřídit si myšlenky. Byly téměř dvě hodiny ráno. Ulice ztichla a jen tu a tam se zdálky ozvalo zaštěkání psa a houkání policejní sirény. Výslech přinesl tolik různorodých a protiřečících si informací, že nevěděl, jak jej uzavřít. Joe si uvědomoval, že je jeho povinností podat hlášení o povstání v I-ningu a o výbušné situaci v Sin-ťiangu. Nade vší pochybnost se jednalo o cenné zpravodajské informace. Stále však neměl jasnou představu o Wangově roli v celém příběhu a také si byl vědom jistých vážných nesrovnalostí. Porušování lidských práv? Joe se styděl sám před sebou za to, jak málo na něho zapůsobily zprávy o mučení. Utrpení těch lidí bylo jaksi neskutečné. Tak jako scéna ze špatného filmu, která nevzbuzuje žádný soucit s oběťmi. Pouze když Wang hovořil o muži, který se pokusil rozbít si hlavu o radiátor, cítil slabou nevoli. Co se to s ním stalo? Je snad imunní vůči lidskému utrpení? Stal se z něho stroj bez citu za pouhé tři roky služby u SIS? Jak je možné, že dokáže tak klidně sedět a poslouchat člověka, jako je Wang, aniž by pociťoval smutek a lítost nad tím, co se v jeho zemi děje?

Znenadání dvakrát zazvonil zvonek. Joe si všiml, že na rozdíl od něho sebou Wang při tom zvuku netrhl. Po krátké pauze zazvonil čtyřikrát krátce po sobě znovu. Smluvený signál. Přede dveřmi stojí Lenan nebo Waterfield. Z ložnice vyšel Li, mnul si oči a vypadal, jako kdyby se právě probudil. Zvedl sluchátko intercomu. Joe ho slyšel podlézavým tónem říkat: „Jistě, pane Lodgi.“ O chvíli později se ozvalo zaklepání. Joe nechal Wanga v obývacím pokoji a odešel do haly.

„Omlouvám se, že mi to trvalo tak dlouho.“ Kenneth Lenan přišel v bílé společenské košili zastrčené do černých kalhot od obleku, ale neměl ani sako, ani motýlka. Jestli na Kameníkově ostrově slavil a pil, nebylo to na něm znát. Ani opilý, ani střízlivý, ani rozjařený, ani utrápený. Kenneth Lenan tak vlastně vypadal pořád. Nevyzpytatelný. „Všechno v pořádku?“

„Jistě. Nečekal jsem tě.“

„Vypadáš unaveně, Joe. Proč by sis nedal krátkou pauzu? Mohli bychom panu Wangovi dopřát pár hodin spánku, než ho vyprovodíme.“

To, že musel vstát a udělat pár kroků do haly, přimělo Joea si uvědomit, jak moc je duševně i fyzicky vyčerpaný. Aniž by nad tím přemýšlel, odpověděl Lenanovi, že by mu pár hodin spánku přišlo vhod. Cestou do ložnice ještě poznamenal, že Isabella by se mohla divit, proč mu vyřízení banálního problému pro Heppnera trvá tak dlouho, a že by nejspíš bylo nejmoudřejší, aby se v zájmu svého krytí vrátil domů. A to nejspíš rozhodlo.

„Chceš, abych tě ve stručnosti seznámil s jeho výpovědí?“ zeptal se Joe, když už byl na odchodu a bral si sako.

„Ještě na to bude dost času,“ odpověděl Lenan. „Běž domů a urvi si pár hodin spánku. Vrať se sem kolem osmé. Projdeme si to.“

Už zbývalo jen, aby se rozloučil s Wangem. Vrátil se do obývacího pokoje, vysvětlil Wangovi, že právě dorazil jiný, výše postavený zaměstnanec úřadu guvernéra, pan Lodge, který tam s ním zůstane. Ať si Wang na pár hodin zdřímne a potom budou pokračovat. Uvidí se za pár hodin.

„Děkuji, že jste mě vyslechl,“ rozloučil se s ním Wang, vstal a potřásl mu rukou.

Mělo uplynout dalších osm let, než se oba muži znovu setkají.

12. Zkažená procházka

O tři měsíce dříve a o necelých 13 000 kilometrů dál, na sluncem zalitém virginském golfovém hřišti se bývalý náměstek ministra obrany William „Bill“ Marston skláněl nad trávníkem a deklamoval nejoblíbenější z manter golfistů.

„Míček je můj přítel,“ zašeptal, „míček je můj přítel.“ Sádelnaté boky se zachvěly, když pevně sevřel nablýskanou pětku a představil si vznosný oblouk letu přesně tak, jak ho naučil profesionál v Turnberry, který si před třemi lety ve Skotsku účtoval 75 dolarů na hodinu. Marston v tu chvíli pevně věřil tomu, že míček opravdu přistane na greenu.

Zaujal postoj a připravil se k úderu. Teplým jarním vzduchem zasvištěla kovová pětka, trefila míček a vypadalo to na slibný úder. Jenomže stejně jako mnohokrát v průběhu dlouhého a strastiplného golfového života míček nebyl přítelem Billa Marstona a elegantně nepřistál poblíž červeného praporku u sedmnácté jamky. Míček byl jeho nepřítel a svévolně se rozletěl nad koruny stromů na okraji rozlehlého golfového hřiště Rapsberry Falls, aby dopadl o 120 metrů dál do spadaného listí a hrabanky, kde ho už nikdy nikdo nenajde.

„Do hajzlu,“ ulevil si Marston, ale před svou osobní asistentkou hodlal zachovat tvář. Sally-Ann McNeilová se narodila v Minnesotě a z důvodů, které ani ona sama dost dobře nechápala, měla na svého šéfa podivuhodný vliv. Sally-Ann bylo osmadvacet a vystudovala prestižní školu, ale i přesto se ho tak trochu bála. Když však ztratil nervy, jako právě teď, věděla přesně, co říct.

„To není fér, pane.“ Šéf už jí říkal, ať mu podá další míček a naznačoval svému soupeři, že jamku vynechá.

„Určitě, Bille?“ Náměstek ředitele CIA Richard Jenson se usadil do vozítka a mířil k další jamce. Měl na sobě semišový vycházkový oblek a chtěl vyhrát. „Určitě to chceš odpískat a jít rovnou na osmnáctku?“

„Jo. Určitě.“ Marstonova odpověď byla tak tichá, že dokonce ani Sally-Ann ji skoro neslyšela. Podala šéfovi jinou hůl a ustoupila. Vyhledala pohledem Jensonova nosiče Joshe. Bylo mu přes třicet, měl opálenou tvář a nemohl z ní spustit oči. Trhl sebou, když pán z Langley poslal kovovou šestkou míček doprostřed dráhy.

„Skvělej úder, Dicku,“ zavolal Marston a šeptem dodal: „Šmejde!“, když se otáčel k soupeři zády. Sally-Ann potlačila úsměv. Nedávno minula jedna a oběd v klubu měli objednaný na druhou. Marston se rozkročil a sklouzl pohledem k asistentce, jako kdyby mu pohled na krásnou ženu měl v nouzi nejvyšší přinést záchranu. Sevřel hůl a podruhé se modlil, aby bůh golfistů udělal zázrak.

Horší úder si lze jen stěží představit. Míček se jen tak tak odlepil od země, aby skončil o osmdesát metrů dál na okraji greenu, kam se potupně dokutálel.

„Ještě můžu udělat pět,“ zamumlal, „a Dick o tři body prohraje.“ Na povrch se prodrala jeho sveřepá bojovnost. Člověk se nestane Reaganovým oblíbencem, ani předsedou správní rady a jedním z ředitelů Macklinsonovy korporace, ani členem poradního výboru pro obranu země, když se vzdává předčasně a neumí dát do boje všechno. Bill Marston byl bojovník. Bill Marston musel vždy zvítězit. Bill Marston nechal pětku spadnout na zem, aby ji Sally-Ann mohla zvednout.

Zbytek přátelského utkání dohrál v mizerné náladě. V kufru pancéřovaného mercedesu, chráněný poplašným systémem a nejmodernějším elektronickým zabezpečením a pro jistotu ještě dozorem stodvacetikilového bývalého příslušníka jednotky SEAL, ležel kufřík s kopií přísně tajné analýzy výboru pro obranu země týkající se stávajícího stavu a perspektivy vojensko-obchodních zájmů USA v lidové Číně. Obvykle se o ní mluvilo jako o Coxově zprávě. Šlo o dokument, k němuž se Marston přísně vzato neměl nikdy dostat. Nicméně jistý nespokojený tajemník ze Sněmovny reprezentantů naznačil jednomu s Marstonových lidí, že je schopen sehnat kopii výměnou za místo v Berlíně se šesticiferným ročním platem – po řádném odvodu daní. Marston na jeho nabídku přistoupil a většinu uplynulé noci strávil pročítáním zprávy ve svém domě v Georgetownu. To, co se dočetl, mu přivodilo stav blízký chronické nespavosti.

Zvýrazněné titulky byly stejně těžko stravitelné jako nechvalně proslulé ragú ze škeblí, které připravovala jeho manželka.

Čínská lidová republika (dále jen ČLR) zcizila přísně tajné informace týkající se nejpokročilejších amerických technologií výroby termonukleárních zbraní. Krádež jaderných technologií z národních laboratoří umožnila ČLR vyprojektovat, vyvinout a následně úspěšně odzkoušet nejmodernější jaderné zbraně mnohem dříve, než by jinak bylo možné.

„Sráči,“ ulevil si Marston.

Mezi zcizenými informacemi byly i údaje o sedmi amerických termonukleárních hlavicích, a to včetně nejmodernějších, patřících do výzbroje USA. Ukradeny byly i přísně tajné informace ohledně nejnovější zbraně (obecně nazývané neutronová bomba), kterou se dosud ani Spojeným státům, ani jakékoli jiné zemi nepodařilo vyvinout.

„Proboha.“

Výbor proto dospěl k závěru, že ČLR hodlá ukradené informace použít k vývoji nové generace termonukleárních zbraní. ČLR má v současné době k dispozici tři mobilní systémy ICBM, všechny schopné zasáhnout Spojené státy.

Od radostného konce studené války v roce 1991 Marston usilovně hledal nového globálního nepřítele. Teď ho konečně našel.

Jenson vyhrál sedmnáctou jamku nervy drásajícím úderem ze šesti stop, ale Marston na druhou ránu získal osmnáctou, čímž zvítězil poté, co se jeho protivníkovi nepodařilo uspět ani na třetí pokus. Zatímco Josh vysvětloval Sally-Ann, že má kancelář ani ne deset metrů od ředitele CIA Johna Deutche, a vzápětí se jí zeptal, jestli čirou náhodou nemá večer čas a chuť s ním zajít na večeři, oba soupeři z trávníku se vysprchovali a sešli u baru nad tradiční sklenkou skotské se sodou. Po výměně zdvořilostí s ostatními členy klubu se konečně dostali k jádru věci.

„Tak jak to jde s Čínou?“ vyptával se Marston.

„Myslíš Coxovu zprávu?“ Náměstek ředitele CIA zpočátku nechtěl na Marstonovu hru přistoupit. „Víš, že o tom nemůžu mluvit, Bille.“

Marston moc dobře věděl, že je to jen naoko. Standardní namlouvací taneček. Po další sklence Highland Parku a sedmičce kalifornského merlotu během oběda bude Jenson mnohem ochotnější mluvit.

„Co kdybych ti řekl, že mi něco zacvrlikali vrabci?“

„Co jsi slyšel?“

„Že jedna z našich nejprestižnějších společností v oboru satelitních technologií komunikace poskytla citlivé technické údaje týkající se navádění raket Číňanům, a to bez patřičné licence federální vlády. Že tato prestižní společnost za tohle smilnění s nepřítelem dostala několikamilionovou odměnu.“

To byla nejspíš jediná část Coxovy zprávy, kterou si Marston užil. Zatímco se tisíce čínských agentů skoro dvě desítky let v potu tváře snažily získat americké nukleární technologie, Canyon Enterprises, jeden z největších konkurentů Macklinsonovy korporace na poli satelitních technologií, prodal ČLR V tichosti a pod rukou citlivé informace. S trochou štěstí a umu Macklinsonova korporace na pádu Canyonu ze slávy slušně vydělá a získá zakázky v hodnotě miliard dolarů.

„Takže už to vědí úplně všichni, co?“ zabručel Jenson. „Moc dobře chápu, proč tě to tak zajímá.“

Číšník, který pracoval v klubu již téměř sedmnáct let a jehož jméno si Marston stále nedokázal zapamatovat, přistoupil k oběma mužům, aby je uvedl do jídelny. Objednali si koktejl z mořských plodů a steaky na grilu. Číšník se uklonil, odešel a rozhovor pokračoval.

„A co kdybych ti ještě řekl, že jsem slyšel o tom, že se Číňané infiltrovali do našeho nukleárního bratrstva?“ Jenson právě studoval vinný lístek. „Co kdybych ti řekl, že vím i to, že díky americkým daním, skvělým mozkům a tvrdé práci má teď Peking desítky plně funkčních, de facto amerických, interkontinentálních raket namířených na New York, Washington a Los Angeles?“

„Odpověděl bych, že je podle mě všechno při starém a Bill Marston má jako vždy skvělé zdroje informací.“

„Sere mě to, Dicku,“ zasyčel Marston do květinové výzdoby uprostřed stolu. Měl za sebou několik srdečních příhod a musel si ulevit, když se rozčilil. „Ti sráči pronikli do obchodních, vědeckých, vojenských a všemožných jiných kruhů. Prodávají americké vojenské technologie nespolehlivým státům a režimům… našim nepřátelům. Čína prodává kontrolní a měřicí jednotky Íráncům, proboha. Paktuje se se Syřany, Severokorejci i s podělaným Kaddáfím. Máte to pod kontrolou? Copak se stalo s celým Langley? Od chvíle, co přišel Clinton, jsou všichni nějaký podělaný.“

„Máme to pod kontrolou,“ ujistil ho Jenson, i když si myslel pravý opak. Stejně jako Marston by i on nejraději tvrdě zasáhl, ale měl svázané ruce. Zmohl se jen na nepřesvědčivé: „Samozřejmě, stali jsme se obětí důkladně promyšlené a naplánované průmyslové a politicky posvěcené špionáže, ale dovol, abych tě ujistil, že Spojené státy stále mají nad Čínou značnou vojenskou a obchodní převahu…“

„Na to ti kašlu. Je mi jasný, že jim ještě pořád dokážeme natrhnout triko, kdyby došlo na lámání chleba. Ale tahle hra se mi nelíbí. Nelíbí se mi, když za mnou chodí ředitelé Macklinsonovy korporace a stěžujou si, že nemůžou v Číně uzavřít jedinou smlouvu. Moji lidi v Číně si musí zapamatovat jména všech babiček a strejčků svejch čínskejch klientů, posílat jim dárečky k narozeninám a zvát jejich manželky do lázní. A proč to všechno? Copak jsme nějaká charita? Mimo záznam, Dicku, Macklinsonova korporace platí šesti čínskejm synáčkům Stanford. Máš vůbec představu, kolik to stojí? A to všechno jen za to, že představenstvo ve Wu-chanu zařídí vyjednání kontraktu na mobilní síť. A ty samí chlápci mají žaludek na to, aby kradli naše technologie. Kdo si sakra myslí, že jsou? Není to tak dlouho, co americký vojáci bojovali v Mandžusku. Nebejt jich, tak už se tam dávno mluví japonsky.“ Jensonovi připadal ten příklad z nedávné historie poněkud přitažený za vlasy. „Je to tak. Američané nasazovali krky za čínskou budoucnost a oni nám to takhle splácejí.“

„Tak co navrhuješ?“

Marston zakroužil sklenicí. Na dně sklenky zavířila žlutavá tekutina, směs whisky a rozpuštěného ledu.

„Mám jistý nápad.“ Marston ztišil hlas natolik, že se Jenson musel naklonit přes stůl, aby ho slyšel. Nepříjemně ho při tom dloublo v zádech. „Bez posvěcení shora, když to nepůjde jinak. Tajná operace s cílem destabilizovat Peking. Totéž jako v Polsku. Stačí je jen trochu postrčit. Tak jako když agentura financovala Walesu a Havla. Vím, že už tam máte svoje lidi a rozehranou hru. Macklinsonova korporace vám může dát k dispozici lidi a kontakty. Poskytneme vám krytí. Pomůžeme vám, když to bude k něčemu.“ Jenson tiše hvízdl. Mohlo to znamenat cokoli. „Komunismus už chcípe na úbytě, Dicku, a Číně vládnou komunisti už moc dlouho. Viděli jsme, jak dopadl sovětskej blok. Stačí těm lidem jen podat pomocnou ruku. Říkejme tomu třeba opožděnej dominovej efekt. Malé šťouchnutí a kostičky se sesypou. A až padne Peking, chci, aby Amerika byla připravená je posbírat.“

13. Dvojí život

Isabella už spala, když se Joe vrátil domů. Ležela na boku, bílou bavlněnou přikrývku schumlanou u kotníků, čelem obrácená ke zdi, takže Joe mohl obdivovat krásnou křivku jejích zad a nohou. Nalil si malou skleničku skotské, kterou vypil v nevelké kuchyni, a dřív, než si vlezl k ní, se osprchoval mírně páchnoucí hongkongskou vodou, která v noci neměla tlak. Nejraději by ji byl začal líbat na vystupující obratle páteře, aby se k němu otočila a přitiskla se k němu, tak rád by býval položil dlaň na trojúhelník mezi jejími stehny, ale neudělal ani jedno. Nemohl riskovat, že se vzbudí a všimne si, kolik je hodin. Začala by se vyptávat, proč mu trvalo až do čtyř do rána vyřešit banální potíže s kargem. Jistě nezapomněla, že z restaurace odešel před desátou. Bude mnohem lepší, když si nařídí buzení na hodinkách na šestou a vytratí se z bytu dřív, než začne výslech. Bude nejlepší, když jí nechá vzkaz na lednici.

Přes veškerou únavu a vyčerpání spánek nepřicházel. Ležel bez hnutí na zádech a snažil se utřídit si myšlenky. Nemohl přestat přemýšlet o tom, co mu řekl Wang. Ručičky se blížily k páté, když si začal v duchu plánovat průběh jejich druhého rozhovoru. Krátce před úsvitem konečně tvrdě usnul a ve spaní ho pronásledovaly noční můry: přeplněné cely, mříže, obušky, kleště. V šest to vzdal, vstal, zlehka políbil Isabellu na rameno a odešel do kuchyně. Z ledničky vzal mango, banány a ananas, aby jí připravil ovocný salát, jako omluvu za to, že bude sama, až se vzbudí. Prostřel k snídani a napsal jí krátký vzkaz. Před odchodem ji ještě starostlivě přikryl dekou, aby se v ranním chladu předčasně neprobudila, a potom se dooblékl a vyšel na ulici, aby si chytil taxík.

O dvacet minut později už nastupoval na poloprázdný trajekt společnosti Star, který čekal v přístavu jako věrný pes. V přibývajícím světle úsvitu se nad hladinou objevovaly siluety džunek a nákladních lodí. Joe stál na zádi u zábradlí jako odjíždějící hodnostář a pozoroval blednoucí neony Hongkongské a šanghajské banky, světla na nábřeží a pahorek vystupující za nimi. Jak slunce vystoupalo na své dráze o kousek výš, uviděl na bambusovém lešení Konferenčního a veletržního centra hemžení lidských mravenců, kteří pracovali dnem i nocí, aby budovu dokončili ještě před předáním kolonie. Na trajektu pochrupovali v plastových křesílkách podnikatelé, postarší obchodníci a uklízečky, které ten pohled nezajímal, protože ho měli před očima den co den. Nenechali se rušit ani prvními letadly, která jim burácela nad hlavou.

Joe vystoupil na kowloonském břehu a protlačil se davem nádeníků, aby pokračoval dál po Salisbury Road. Ještě stále měl hodinku k dobru a pocítil naléhavou touhu dát si v hotelu Peninsula snobskou snídani. Číšník středního věku ho provedl starobylou halou obloženou mramorem a usadil ho k tichému stolku s výhledem na rušné ulice. Joe si objednal vejce na měkko a pomerančový džus. Bezmyšlenkovitě pročítal International Herald Tribune a myslel na Isabellu, která nejspíš sama snídá v jejich stísněném bytě. Krátce před osmou zaplatil účet, který dělal bezmála 300 hongkongských dolarů, a nechal se taxíkem odvézt o blok dál na Yuk Choi Road.

Když po posledních čtyřech krátkých zazvoněních čekal, až se mu z mluvítka ozve Li a pustí ho dovnitř, uvědomil si, že má stále vypnutý mobil. Přístroj se za okamžik probral k životu. Nevyzvednutá zpráva. Zitra nic. Zmena planu. Obvykly rezim. KL. Jakmile dočetl, dolehla na něho únava z probdělé noci. Na panáka bylo ještě příliš brzy.

Z mluvítka se ozval ospalý a překvapený Liův hlas.

„Kdo je tam?“

„John.“

Chvíli trvalo, než ho bzučák pustil dovnitř. Li vypadal nezvykle nervózně, když mu otevíral dveře. Čelo měl samou vrásku a ztěžka dýchal, jako kdyby právě vyběhl do čtvrtého patra on a ne pan Richards.

„Zapomněl jste si tady něco?“ Li se obvykle choval mnohem zdvořileji. Samý úsměv a ochota sama. Všechna okna zela dokořán a Joe okamžitě intuitivně poznal, že Wang, Sadha i Lenan už dávno odešli. Co když přistihl Lia s dámskou návštěvou? Číňan toho očividně naspal ještě méně než on.

„Ne, nic jsem nezapomněl,“ odpověděl. „Stalo se něco, Li?“

„Všechno v naprostém pořádku.“

Joe se kolem něho protáhl do kuchyně a zjistil, že ložnice je prázdná. „Zprávu jsem dostal až pozdě,“ dodal na vysvětlenou. „Jel jsem sem zbytečně. Pan Lodge mi nestačil oznámit včas, abych nechodil. Kde sakra všichni jsou?“

„Rozešli se domů,“ hlesl Li nervózně.

„Co myslíte tím ‚domů‘?“

„Odešli v pět a pan Wang s nimi.“

„Pan Wang žádný domov nemá.“

Poslední poznámka vyvedla Lia z rovnováhy. Náhle vypadal jako herec, který se usilovně snaží vzpomenout si na text a nechce, aby si někdo všiml, že svou roli zapomněl. „Vážně nevím,“ zahuhlal, což Joea popudilo. Vzklíčilo v něm podezření, že mu lže.

„Nevíte to?“

„Pane Richardsi… myslím, že odvezli pana Wanga někam jinam. Myslím, že odešli v pět hodin.“

„Myslíte?“

Li vypadal ještě ospaleji. Očividně váhal, jestli má poslechnout rozkaz a Joeovi nic neříkat, nebo se ho konečně zbavit a všechno mu vyklopit.

„A co Sadha?“ pokračoval ve výslechu Joe. „Co se stalo se Sadhou?“

„Sadha odešel s nimi.“

„Kdo jsou oni?“

„S panem Lodgem a panem Colemanem. Odjeli někam na sever.“

Joe se probíral plastovými třásněmi závěsu ve dveřích do obývacího pokoje, který se chystal rozhrnout. Překvapeně sebou trhl a otočil se. Malcolm Coleman bylo jedno z Milesových krycích jmen.

„Byli tady Američani?“

Li se zatvářil nešťastně, jako kdyby právě prozradil tajemství. Rychle zavrtěl hlavou. Příliš rychle, než aby to vypadalo věrohodně, a navíc ho prozradily oči. Joeovi ho bylo líto. „To jste nevěděl, pane Richardsi?“

„Ne, Li, to jsem opravdu nevěděl. Jak dlouho tady Coleman byl?“

Li unaveně klesl na stoličku v hale a utrápeně přiznal, že Miles dorazil krátce po třetí hodině. Jinými slovy krátce poté, co Joe odešel. Čekal snad venku?

„Proč pan Coleman nepřišel s panem Lodgem? Proč mi nikdo nic neřekl?“

Li pokrčil rameny. Byla to pro něho stejná záhada jako pro Joea. „Byli jsme v ložnici,“ bránil se, jako kdyby ho to zbavovalo veškeré zodpovědnosti. „Byl jsem se Sadhou v ložnici.“

Joe už něco podobného zažil. Jeho nadřízení ho obešli. Jako kdyby mu Waterfield a Lenan bez ohledu na všechno, co ve své krátké kariéře již dokázal, stále ještě nevěřili natolik, aby s ním jednali jako rovný s rovným. Proč jsou tak podezíraví? SIS byla jako klub s uzavřeným členstvím. Všechno bylo „tajné“, „naléhavé“ a „nezbytně nutné“. Proč před ním pořád něco tají? Proč mu Lenan poslal zprávu, v níž mu de facto říkal, aby zapomněl na Wanga, zatímco se sám spojil se CIA a přestěhoval profesora jinam?

„Máte číslo, na kterém lze Lodge zastihnout?“

Li vyskočil a vytáhl z kapsičky košile navštívenku. Usmíval se, když mu ji podával, šťastný, že už nemusí dál lhát. Bylo na ní číslo mobilního telefonu s tchajwanskou předvolbou. Joe to číslo neznal, ale vytočil ho. Použil pevnou linku.

Ozval se záznamník. Opatrně volil slova, protože si uvědomoval, že se může jednat o odposlouchávaný telefon.

„Zdravím. To jsem já. Volám z bytu. Zprávu jsem si vyzvedl až ráno, proto jsem přišel. Vrtá mi hlavou, co se děje. Prostě mi to nedává smysl. Můžeš mi zavolat?“

Li s Joea nespouštěl oči. Díval se na něho jako úzkostlivý příbuzný, který očekává špatné zprávy z nemocnice. Lenan zavolal obratem zpátky.

„Joe?“

„U telefonu.“

„Říkals, že jsi v bytě?“

Nemohl nijak zjistit, kde Lenan právě je. Jeho hlas zněl mírně podrážděně a znepokojeně.

„Ano, jsem tady s Liem. Tvou zprávu jsem si vyzvedl až…“

„Jistě. Očividně pozdě.“ Lenan byl pověstný svým sebeovládáním. Nikdy se nenechal vyprovokovat k výbuchu vzteku. Obvykle dával nespokojenost najevo gestem nebo odměřeným tónem. „Proč sis vypnul telefon?“ Tou otázkou dával Joeovi najevo, že takové jednání považuje za hrubě neprofesionální.

„Omlouvám se. Byl jsem utahaný. Nechtěl jsem, aby se Isabella vzbudila.“

„Chápu.“

Udělal chybu. O Isabelle se neměl zmiňovat. Jeho vztah s ní nešel nadřízeným pod nos. Raději by viděli formálně čistší svazek.

„Nicméně teď jsem tady. Li mi řekl, že jste Wanga odvezli v pět. Také mi řekl, že tady byl Malcolm Coleman.“ Li, který celý rozhovor pozorně poslouchal, se zhluboka nadechl a zatajil dech.

„Li ti to řekl?“

„Ano, pane.“

Proč mu řekl „pane“? Vždyť přece nikdy nikomu neříká „pane“. Ve vztahu vůči Waterfieldovi, k němuž svým způsobem vzhlížel, se odrážela úcta a poslušnost, ale do jisté míry i srdečnost, která mu dovolovala s ním mluvit naprosto otevřeně. K mnohem uzavřenějšímu a opatrnějšímu Lenanovi byl rezervovanější. Vzbuzoval v Joeovi svým způsobem strach. V jeho přítomnosti se nedokázal ubránit jisté nervozitě a pocitu méněcennosti.

„Jak víš, bratránci mají uši všude.“ Joe pochopil, že se právě dozvěděl víc, než mu měli v úmyslu prozradit. „Tajné“, „naléhavé“, „nezbytně nutné“. „Někdo z konzulátu poslouchal. A kontaktoval Milese. Nejspíš na Wanga narazili už někdy dřív.“

„Narazili na něho dřív?“

„Přesně tak.“

„Vážně?“

Lenan popuzeně odpověděl tak, jako kdyby mu Joe právě položil zbytečnou a hloupou otázku. „Ano.“ A potom se zdálo, že vypadlo spojení.

„Haló?“

„Slyším.“

„Omlouvám se, ale pochopil jsem správně, že Wang není v Hongkongu poprvé? Bratránci o něm vedou spis?“

„Ano, Joe. Pochopils to správně.“

Jen si nevyskakuj, šmejde. Nepoučuj mě. Proč z tebe musím každou informaci páčit? Proč mi moji kolegové tak bezostyšně lžou?

„A?“

Lenan na něho vychrlil špatné zprávy. „S Milesem jsme záhy po příjezdu dospěli k závěru, že profesor Wang je DAP. Takže jsme ho brzy ráno vypakovali.“

Joe nevěřil vlastním uším. Dvojitý agent provokatér. Nedávalo mu žádný smysl, že by muž, jehož před necelými osmi hodinami vyslýchal, byl čínský agent. Wang Kchaj-süan byl možná lhář, mluvka a sentimentální patron, ale zcela jistě ne dvojitý agent provokatér.

„Musím říct, žes mě zaskočil. Z toho, co jsem od něho slyšel, mi to tak ani v nejmenším nepřipadalo.“

„Ne, to jistě ne. To je otázka zkušeností.“

Tentokrát si Lenan nebral už vůbec žádné servítky. Joe prostě Číňanovi naletěl. Navíc se to s ním potáhne. Byl to nepěkný škraloup na dosud bezchybné kariéře.

„Takže je zpátky v Číně?“

„Brzy ráno jsme ho vysadili v Lo Wu.“

14. U Samby

Když se Miles Coolidge chtěl vyhnout hovoru na jemu nepříjemné téma, zvolil některou z mnoha osvědčených taktik: na poslední chvíli zrušil dohodnutou schůzku, ignoroval telefonické vzkazy, na e-maily a dopisy neodpovídal. Pokud neměl na vyřešení nesrovnalostí zájem, prostě je neřešil. Joe vešel k Sambě v devět večer a uviděl Milese u přeplněného baru, obklopeného sedmi dalšími zaměstnanci amerického konzulátu, což se ani při nejlepší vůli nedalo považovat za shodu náhod. Byl to účinný způsob, jak zabránit jakémukoli rozhovoru na téma Wang. Podle dohody se měli sejít jen ve dvou. Miles opět chytračil a nehrál fér.

„Joe!“

Jedna z Američanek, Sharon z obchodního oddělení, si ho okamžitě všimla. Její výkřik měl podivuhodný účinek na zbytek Milesovy společnosti a všichni, kteří se s ním znali, zmlkli a přikývli na pozdrav.

„Rád tě zas vidím, chlape.“

„Vy jste Joe, že?“

„Jak to jde u Heppnerů?“

Miles počkal až na konec. V limetkově zelené volné bavlněné košili vypadal skvěle. Líně sundal opálenou, svalnatou ruku z ramene jakési Číňanky a vyšel mu vstříc, aby mu potřásl rukou. V jeho pohledu nebo výrazu obličeje se nezračilo nic, co by si Joe mohl vyložit jako omluvu, rozpaky nebo lítost nad tím, že nedodržel dohodu. Spíš právě naopak. Z Milese vyzařoval vítězoslavný pocit, jako kdyby ho těšilo, že může Joea tahat za nos a plýtvat jeho časem. Joe moc dobře věděl, že nemá smysl cokoli namítat. Jakýkoli projev nevole z jeho strany by byl vodou na Milesův mlýn. Pokud ho chtěl přitlačit ke zdi, musel se tvářit jakoby nic a zmáknout ho, až všichni ostatní odejdou.

Joe proto objednal osm piv a osm tequill. A začal oslňovat Milesovu společnost. Měl vynikající paměť na jména a tváře. Nezapomněl, že Sharonin bratr slouží u námořnictva, v danou chvíli v Singapuru. Vzápětí připomněl Chrisovi, homosexuálnímu Afroameričanovi, že mu pořád dluží sto dolarů, o které se vsadili. Šlo o Chelseu Clintonovou. Jakmile se k němu protlačili Barbara a Dave Boyleovi z vízového a naoko si postěžovali, že je kazí, koupil jim další dvě tequilly a zahrnul je otázkami ohledně jejich nedávné svatby – brali se v Severní Karolíně. Miles se zatím snažil sbalit jakousi Australanku u automatu na cigarety a jen tu a tam střelil po Joeovi pohledem, jako kdyby se divil, že tam pořád ještě je. Zlom nastal v jedenáct, když se batůžkářka rozhodla odejít. Vymluvila se na náhlou a úpornou bolest hlavy a připojila se k Boyleovým, kteří jí nabídli, že může jet s nimi taxíkem. Alkohol a zraněné ego začínaly působit. Miles si potřeboval na někom zahojit uraženou ješitnost a Joe se přímo nabízel.

„Jak se má Isabella?“ zeptal se. K večeři měl nějaké jídlo se spoustou česneku a jeho páchnoucí dech spolehlivě přebil i kouřovou clonu v baru.

„To bych se měl zeptat já tebe.“

Miles to očividně vzal jako poklonu. „Co má bejt zas tohle?“

„Tys byl poslední, s kým mluvila. Když jsem přišel domů, tak už spala. A když jsem odcházel, tak ještě spala.“

„A kde je teď?“

Joe sklouzl pohledem k náramkovým hodinkám. „Spí.“

Zaměstnanci amerického konzulátu se postupně vytráceli, až zůstal jenom Chris. Zhruba kolem půl dvanácté si všiml uvolněného stolku s výhledem na Lockhart Road a objednal další pití. Joe se nemohl dočkat, až bude mít Milese sám pro sebe, ale už stačil pochopit, že Chris se chystá na pořádný flám do rána. Musel změnit taktiku a lhát. Počkal, až Miles odejde na toaletu, a potom předstíral silnou opilost a odpotácel se k Chrisovu stolu.

„Díky bohu.“

„Co je?“

„Celý večer se snažím přimět Milese k vážnému rozhovoru, ale se všemi těmi lidmi kolem to prostě nešlo.“

Chrisovi stačilo naznačit. Návnadu spolkl i s navijákem. „A o čem s ním chceš mluvit?“

Joe otevřel krabičku cigaret. A potom sehrál divadelní výstup, aby Chrisovi dokázal, jak moc ho to trápí. Nervózně žmoulal celofánový obal v ruce a zhluboka si povzdechl.

„Můžu se ti s něčím svěřit?“

„Jasně.“ Chrisův obličej byl rázem ztělesněná pozornost a zájem. „O co jde?“

„Mám tak trochu problém u Heppnerů. Trochu dost velký problém. Volal jsem Milesovi už ráno a slíbil mi, že mi pomůže. Měli jsme se tady sejít na skleničku, jenomže se to vyvrbilo tak, že jsem vlastně neměl ani možnost si s ním promluvit.“

„Syčák.“ Chris byl nejspíš upřímně pohoršený. „Můžu nějak pomoct?“

„To je od tebe moc hezké, ale obávám se, že tady může pomoct jenom Miles. Má nějakého známého v San Diegu, který by to mohl zařídit. Háček je v tom, že v osm ráno musím chytit letadlo do Soulu a ta věc se musí vyřešit, než odletím.“ Joe se zadíval nejprve na hodiny na zdi a potom na hodinky. „V Kalifornii je odpoledne, takže by to…“

„Hele, jestli si potřebuješ s Milesem promluvit v soukromí…,“ přerušil ho Chris.

„Ne, ne, promiň. Tak jsem to nemyslel. Nechtěl jsem… Nenaznačoval jsem, že bys měl…“

„To rozhodně ne.“ Chris měl ke čtyřiceti blíž než ke třiceti, a pokud šlo o dekádu mladšího Joea, obvykle nasadil otcovský a vševědoucí tón. „Nemáš to lehký, Joe, a…“

„Ne, ne, to ne. Zvládnu to. Vždyť to má čas.“

„… a moc rád ti aspoň trochu pomůžu.“ Chris mu položil velkou dlaň na rameno a významně mu stiskl paži. „Je naprostá blbost, abys tady proseděl celou noc a poslouchal všemožný bláboly, když máš problém na duši. Máš pravdu. Miles je přesně ten chlap, se kterým by sis měl promluvit. Je prostě neuvěřitelnej.“ Zaváhal, protože si nebyl jistý, jestli Joe ví, že Miles dělá pro CIA. „Vidím, že tě to fakt trápí. Úplně to chápu. A vůbec mi neuškodí, když si dneska půjdu dřív lehnout. Až se vrátí, dopiju pivo a vypařím se.“

Joe rozhodně nechtěl Chrisovy dobroty zneužívat. „To je od tebe moc hezký, Chrisi. Díky moc,“ zašeptal se skloněnou hlavou a potom se na Američana usmál. Miles se právě vynořil z toalety. Joe odhadoval, že se Chris zvedne tak za čtvrt hodiny.

Přepočítal se. Bylo to jen deset minut. Vykouřil jednu Joeovu cigaretu, dopil pivo, vstal a oznámil jim, že má nejvyšší čas jít na kutě.

„To nemyslíš vážně, chlape?“ dorážel na něho Miles, ale neznělo to překvapeně.

„Jo, myslím. Ráno musím vstávat. Tak si to užijte. Zatím.“

Joe se zvedl.

„Díky,“ zamumlal, když se Miles shýbl pod stůl pro spadlý pivní tácek. Chris se znovu zatvářil jako dobrodinec všeho lidstva, kterému je všechno jasné, a napůl úst šeptl: „Rádo se stalo.“ Potřásli si rukama, Chris nechal na stole stodolarovku na spropitné a zmizel v davu na Wan Chai.

„Co to do něj vjelo?“ povzdechl si Miles a pohrával si se stodolarovkou, jako kdyby uvažoval o tom, že si ji nechá. „Odešel jsem na hajzlík, a když jsem se vrátil, tak se najednou nemohl dočkat, až bude v pelechu.“

„Přihořívá.“

„Ty ses postaral, aby vypadnul, Joe? Chtěls mě mít pro sebe?“

Joe se usmál jako neviňátko. Seděli proti sobě za stolem a opilé anglické blondýnky vyzpěvovaly u baru. „Jak ty na mě, tak já na tebe.“

Miles se rozhlédl kolem sebe. „Trochu moc hlučno,“ prohlásil. Jako obvykle se z jejich setkání stal souboj kdo s koho a ani jeden z nich nechtěl ustoupit ani o píď. Isabella o nich jednou prohlásila, že jsou jako dva alfa samci z gorilího stáda kdesi na východě Konga, což bylo vůči Joeovi možná kruté, ale pokud šlo o Milese, ten to bral jako poklonu. Za ustavičným ceněním zubů a bušením do prsou se skrývala hluboká náklonnost, ale při zpětném pohledu přišlo bolestné poznání, že důvěra byla jen jednostrannou záležitostí.

„Takže se chceš bavit o Wangovi?“

„Ano, chci se bavit o Wangovi.“

„Proč se nezeptáš Kennetha na všechno, co tě zajímá?“

„To už jsem udělal. Teď se ptám tebe.“

U Samby se scházeli Evropané na skleničku před večeří a bar sloužil i jako místo, odkud se vyráželo do nočních klubů na Lan Kwai Fongu. Vždy tam bylo plno a hlučno, hlasitá hudba v pozadí a k tomu hlahol hlasů a cinkání skla. Jen stěží tam mohli být odposloucháváni, ale Miles i přesto ztišil hlas. „Povím ti všechno, co chceš vědět.“ Limetkově zelená košile ostře kontrastovala s červenými potahy a zdůrazňovala posilovnou zbytnělé ramenní svaly. Jen velice málo lidí v Hongkongu si mohlo obléct křiklavě zelenou košili, aniž by vypadalo směšně. „Vypadáš kapku podrážděně, Joe,“ dodal. „Všechno v pořádku?“

Joe rozhodně nechtěl vypadat popuzeně, ale uvědomoval si, že víc než šestatřicet hodin pořádně nespal. Nevyspání v kombinaci s pivem a tequillou nikomu na klidu nepřidá. Pokusil se nasadit uvolněný výraz.

„Jak je to mezi tebou a Kennethem? Pročs čekal venku a nešels rovnou dovnitř?“

Miles sebou při tom obvinění trhl. „Cože jsem dělal?“

U baru i u stolků kolem bylo plno. Joe varoval Milese pohledem, aby tolik nekřičel, a chystal se zopakovat otázku.

„Ptal jsem se, proč…“

„Slyšel jsem, cos řekl. Tak to si myslíš? To myslíš, že bych ti udělal?“

„Přesně tak to vypadá,“ usmál se Joe a vzal si od procházející servírky další dvě piva. Zahlodalo v něm svědomí, že pochybuje o Milesově upřímnosti. Vzápětí si ovšem důrazně připomněl, že má před sebou jednoho z nejvyhlášenějších a nejpřesvědčivějších lhářů v kolonii. O Milesovi se všeobecně vědělo, že jakmile ho někdo přitlačí ke zdi, začne být útočný a hádavý. „Bylo to snad jinak?“

„Jo, bylo.“ Miles vyštěkl odpověď s očividným podrážděním. „Bylo to takhle. Odešels ve tři a Kenneth měl pocit, že ti ten Číňan vytřel zrak. Šel jsem tam a museli jsme se minout tak o pět minut.“

„Proč mi Kenneth neřekl, že přijdeš?“

„A jak to mám sakra vědět? Neměl by ses na to radši zeptat jeho?“

Číňanka u vedlejšího stolu se otočila a udělala na ně pohoršený obličej, aby si uvědomili, že ji jejich hádka vůbec nezajímá a kazí jí večer. Miles ji zpražil pohledem.

„Kdy ses rozloučil s Isabellou?“ Joe se rozhodl, že Milesovu verzi zevrubně prověří.

„Nemám páru. Kolem půlnoci mi volali, že je Wang v jednom z našich bytů. Omluvil jsem se, že už musím jít, a nechal jsem ji ve Ctyřiašedesátce.“

„Tys nechal mou holku ve Čtyřiašedesátce samotnou?“

Miles zavrtěl hlavou. „Ale no tak, Joe. Už je to velká holka. Proč vy Angláni pořád tolik vyvádíte, když jde o ženský?“

„A to jako jak?“

„Pořád musíte bejt rytíři v blyštivý zbroji, sakra. Není to žádná křehulka. Dokáže se o sebe postarat.“

„Kolem půlnoci?“

„Jo. Někdy kolem půlnoci.“

Zaváhal. Že by přece jen narazil na nějakou nesrovnalost?

„Chceš tím říct, že tvoji lidé o Wang Kchaj-süanovi vědí?“

Miles se zhluboka napil. Tvářil se znechuceně, když pokládal sklenici na stůl. „‚Moji lidé‘? Přeskočilo ti, Joe? Copak nestojíme na stejný straně? Copak nebojujem bok po boku?“

„To bychom měli.“

„Co má bejt zas tohle?“

Joe si pomyslel, že by na něho nejspíš měl přestat tlačit. Oba byli opilí, unavení a ctižádostiví. Není to nejlepší nápad, bavit se v takovém stavu o něčem, co vyžaduje chladnou a střízlivou hlavu. „Prostě mi to nesedí,“ dodal omluvně. „Štve mě, že mi řekli jen půlku a…“

„A tak jsi celej den slídil, kde se dalo, litoval ses, jakej jsi chudinka, a přemejšlel o tom, jestli a jakou boudu na tebe Kenneth s Milesem a možná i s Davidem ušili, že jo?“

Joe se nenamáhal mu to vyvracet. „Něco podobného mě napadlo.“

„Nedej se vysmát.“ Miles rozhodil rukama a zdálo se, že se chystá odejít. Už toho na něho nejspíš bylo moc.

„Překvapilo tě, že se na to ptám?“ Joe mu nabídl cigaretu. „Tobě na tom, co se v uplynulých čtyřiadvaceti hodinách stalo, nepřipadá nic divnýho?“

„Abych byl upřímnej, tak ne.“ Miles se upřeně díval na záda oné Číňanky a nejhorší vztek už ho přešel. „Asi takhle. Wang na kontinentu pěkně kalil vodu. Jel v jedný operaci, při který v Pekingu prasklo krytí dvou našich agentů. Skončilo to deportacema. Takovej je náš Wang.“

Joe se zamračil. „Při jaké operaci?“

„Takový, co o ní nesmím mluvit.“

Jakmile jeden agent řekne něco takového při rozhovoru s jiným, druhá strana ví, že je něco špatně.

„Takže někdo uslyšel Wangův hlas z odposlechu a okamžitě ho poznal?“

Joe zaútočil na nejslabší místo Milesovy verze, ale Američan se nemínil vzdát.

„Klika.“

„Vážně?“

„Znáš Steva Mackaye?“

Joe přikývl. Steva Mackaye znal.

„Podílel se na tý pekingský akci. Kenneth mu včera volal, jestli si může půjčit Yuk Choi Road. Řekl mu, že jde o nelegála ze Sin-ťiangu, co se sem dostal přes vodu. Bill chtěl popis, poslechl si audio a jakmile si dal dvě a dvě dohromady, zavolal mi.“

„Což vysvětluje, proč tam Kenneth přišel.“

„Jo, jo.“ Miles se ušklíbl. „Byl váš, Joe. Vy jste si ho chytli, ale je vaší povinností se s náma podělit o všechno, co zjistíte.“

Joe se opřel a vyhledal pohledem dívku za barem. Usmála se na něho přes shluk lidí. V jejích tmavých očích se leskl zájem. Z nějakého důvodu se z reproduktorů už podruhé ozývalo With or Without You. Joe měl pocit, že běhá jako křeček v kolečku.

„A co se dělo, když jsi tam dorazil?“

„Přesně to, co ti řekl Kenneth. Už jsme věděli, s kým máme tu čest, a vypakovali jsme ho zpátky.“

Joe se chytil příslovečného stébla. „Tys s Kennethem dneska mluvil o mně?“

„Jasně.“ Miles potáhl z cigarety a nasadil výraz „karty na stůl“. „Připadá ti to divný?“

„Jen to není běžný postup.“ Milese to zjevně zaskočilo a Joea přimělo pokračovat. „Zkus se na to podívat z mé perspektivy. Ráno přijdu do bytu. Li se na mě tváří jako na kněze, co dorazil uprostřed večírku. Jako kdyby dostal rozkaz držet mě v blahé nevědomosti.“

„Tak už to v naší branži chodí.“ Miles doprovodil ta slova zabubnováním o stůl, jako kdyby mu chtěl naznačit, že Joe je stále ještě ucho, které se má hodně co učit.

„Tak Lia vycvičili. Až se ten čínskej dvoják vrátí zpátky, čím míň lidí o tom bude vědět, tím líp. Nebo ne?“

„Takže se mi nevěří natolik, abych o tom věděl? Strávil jsem výslechem toho chlapíka tři hodiny. Získal jsem od něho zajímavé informace o povstání v I-ningu a nespokojených náladách na severozápadě Číny. A samozřejmě také výpověď o ohavném porušování lidských práv v sinťiangských věznicích, ale jakou roli v tom hrál on, mi zůstává záhadou.“

Miles se chystal posměšně namítnout: „Jakou záhadou?“, když se staly dvě věci. Ona Číňanka vstala a se čtyřmi dalšími, kteří s ní seděli u stolu, odešla. A do lokálu vešlo pět letušek v jasně červených uniformách Virgin Airways. Miles Coolidge z toho měl druhé Vánoce. Rázem zapomněl na Wanga a vydal táhlé zahučení, které ze všeho nejvíc připomínalo volání vorvaního samce lákajícího samičku k páření.

„Svatá matko boží. Podívej na tu nádheru.“

Joe viděl dívky a jejich postup barem v zrcadle. Nadýchané účesy, dokonalý make-up, nacvičené úsměvy. Milesova opálená, oholená hlava se otočila o sto osmdesát stupňů.

„To je sen.“

„Dej pokoj.“ Američan už byl na nohou. „Isabella už dávno chrní. Železo se má kout, dokud je žhavý. Dělej, než nám je někdo vyfoukne.“

Na Joea se konečně usmálo štěstí. Zatímco se Miles prodíral k baru a spolu s ním se Joeovi vzdalovala i naděje na pokračování v započatém rozhovoru, letušky obklopil ochranitelský prstenec čerstvě oholených pilotů a stevardů. Miles se otočil a vrátil se.

„Šmejdi,“ zahuhlal, když si sedal zpátky. „Šmejdi šmejdský.“

15. Podsvětí

Zdrželi se ještě zhruba deset minut, než Miles prohlásil, že je na čase změnit lokál. Joe měl mít rozum a nedat se strhnout, vždyť už bylo po jedné ráno, ale nechal se Milesem odvést páchnoucími uličkami dusnou nocí do nočního klubu na Luard Road. Na dveřích viselo klepadlo, schody dolů byly jen spoře osvětlené a žádné vstupné se tam neplatilo. Ve Wan Chai to obvykle znamenalo jediné: nevěstinec.

„Už jsi tady byl?“ zeptal se Joe, když otevíral oprýskané dveře pod schody. Bylo to, jako když člověk narazí do zdi z cigaretového kouře a hlučné místní hudby. Miles zabrblal: „Mockrát,“ a hrnul se dovnitř v závěsu za ním. Po jejich levici se nacházel parket plný stolečků, u kterých posedávali běloši ve věku od osmnácti do pětašedesáti let a bavili se s dívkami z Filipín, Vietnamu a Thajska. Bar měli přímo před sebou, vysoký a čtvercový, ze všech stran plný zákazníků a dívek posedávajících na vysokých stoličkách. Po pravici měli taneční parket, z něhož stoupal pach potu a levných voňavek. Miles se protlačil kolem Joea a našel volný stolek v rohu. Objednal a zaplatil dvě vodky s tonikem.

„Proč ne rovnou Neptunův trojzubec? Nebo Velké jablko?“ rýpl si Joe. Velké jablko a Neptunův trojzubec byly Milesovy oblíbené kluby s pochybnou pověstí na ostrově. Vlastně šlo o podniky vyhledávané určitým typem gweilo, kteří hledají povyražení a sex na jednu noc. V obou případech si člověk odtamtud mohl odvést dívku za cenu nižší, než kolik stála večeře o třech chodech u Rica. Joe zavítal k Neptunovu trojzubci několikrát při různých příležitostech, ale onen noční podnik v něm pokaždé vzbudil odpor. Nebyl to druh zážitku, který by si toužil zopakovat, kdyby kvůli ničemu jinému, tak už jen pro špatně skrývané opovržení a odpor, s nímž prodejné dívky přistupovaly k bohatým zákazníkům. Prodejná láska nevyhnutelně patřila k Hongkongu a Joe rozhodně nepatřil k suchopárným mravokárcům. Jestli si chce Miles koupit osmnáctiletou holku z Haiphongu, která nemluví anglicky, a strávit s ní noc v přepychovém apartmá v Mid-Levels, je to jeho problém.

„Nechci žádný buchty,“ prohlásil Miles, jako kdyby mu četl myšlenky. „Prostě se mi tady líbí. Je to tu menší a takový útulnější, ne? Nebo bys radši šel někam jinam?“

Joe si uvědomoval, že ho Miles zatáhl do nočního klubu jen proto, aby zjistil, jestli a jaké má jeho věrnost Isabelle hranice. Nehodlal tomu nafoukanému, opilému a sebestřednému Američanovi dopřát sebemenší morální převahu.

„Mně je to jedno,“ prohlásil. „Chci jen zjistit, jak to bylo s Wangem.“

Miles obrátil oči v sloup a vzápětí se zaculil na kolem procházející dívku v kratičké růžové sukénce. „Ježíši, nemůžeš už to nechat plavat? Seš v hajzlu, Joe. Myslel sis, že na Wangovi uděláš kariéru, ale spadla klec. A můžeš si za to sám. Smiř se s tím a přeber si to.“

Joe Lennox se uměl dobře ovládat a hned tak něco ho nerozčililo, ale tentokrát chybělo opravdu jen velice málo, aby vybuchl. Zadíval se na taneční parket, kde se natřásaly dosud nezadané dívky a dělaly oči na podnikatele s úctyhodným břichem a slanými mapami v podpaží. Nějaká mladinká Thajka našpulila zadeček a šťouchla jím tlusťochovi do rozkroku. Ona se smála a on byl v sedmém nebi. Joe se v duchu ptal sám sebe, proč vlastně ztrácí čas ve společnosti toho Amíka, který má chování řeznického psa a neustále ho uráží. Profesní kolegialita? Isabelle se Miles podle všeho líbí, a to nejspíš také hraje jistou roli. Nebo prostě jen proto, že Joe vždy dával přednost společnosti nekonformních lidí, grázlů a povalečů, protože pro něho byli cosi jako sérum proti upjatým a sešněrovaným synkům a dcerkám středostavovských rodin, mezi nimiž vyrůstal? Kdo ví?

„Nemyslím, že bych byl v hajzlu, jak říkáš,“ odpověděl, když ovládl svůj hněv. „Spíš si myslím, že mi lžeš.“

Miles zavrtěl hlavou. „Ježíši.“ K jejich stolku se blížila dívka s kovovými podpatky, které na dlažbě klapaly. Mávnutím ruky ji odehnal, jako kdyby byla jen obtížný hmyz. Joe začal propadat beznaději.

„Pojďme si to ujasnit. Na rovinu.“ Miles si posloužil Joeovou cigaretou a odsunul svou sklenku s vodkou na kraj stolu, jako kdyby si chtěl udělat na stole prostor a začít vykládat karty. „Poslechl jsem si pásky. Slyšel jsem, co ti Wang navykládal. Neřekl nic, co bychom už nevěděli. Nic z toho, co řekl, nemá žádnou cenu. Není nám to k ničemu.“

Joea udeřil do nosu česnekový pach a odtáhl se. Znovu se zadíval na parket. Myslel na Isabellu a na to, jak by chtěl ležet vedle ní, dotýkat se jí v čisté posteli daleko od vší té špíny. Uvědomil si, že vlastně vůbec neví, jak strávila den, a to ho rozesmutnilo. „Vůbec nic?“

„Vůbec nic. O I-ningu víme od prvního dne, co to tam začalo. Bože můj, vždyť máme informátory, co se těch nepokojů přímo účastnili. Co se tam děje, je dobře známá věc. Jen mě překvapuje, že měl Wang nervy na to, aby tě krmil tak zasmrádlou báchorkou.“

Joe strávil celé odpoledne v Domě tisíce řití prohledáváním počítačové databáze SIS. Zprávy o únorových nepokojích v I-ningu hledal marně. Britové o situaci v Sin-ťiangu neměli žádné čerstvé informace. Joe byl v tak podezíravé náladě, že si dokonce pohrával s myšlenkou, že Lenan ráno všechna relevantní data odstranil.

„Co to mučení? Co porušování lidských práv?“

„A co s tím? Pokud vím, tak pro Amnesty International ještě pořád nedělám.“ Miles hodnotil pohledem dívky a zdálo se, že ho vůbec neposlouchá. U sousedního stolu si dvě vzájemně hodně podobné, nejspíš sestry, přisedly k Američanovi s hustým plnovousem a těžkým texaským přízvukem. Joe slyšel, aniž by chtěl, jak se jich hlubokým hrdelním hlasem ptá, jestli chtějí něco k pití. „Hele, co víš o Barenu?“

Joe zavrtěl hlavou.

„Baren je v Aktu, poblíž Kašgharu.“ Miles se otočil zpátky čelem k Joeovi a nasadil vážný výraz. Měl vynikající paměť a takřka encyklopedické znalosti, pokud šlo o historii. Vyžíval se v tom a nikdy si nenechal ujít příležitost se blýsknout. „V dubnu 1990 čínská policie provedla zátah na veřejné náboženské shromáždění před nějakou vládní budovou v Barenu. Věřící obvinila, že chystají džihád a nechávají se platit od afghánských mudžáhidů. A to vyvolalo nepokoje, kterejch se účastnilo na dva tisíce místních muslimů. Policajti a státní bezpečnost, a nejspíš Pin tchuan taky, proti nim nasadily vrtulníky a těžkooděnce. Na pět desítek lidí na místě postříleli, a to včetně těch, co utíkali. O tom taky nic nevíš?“ Joe se silou vůle přinutil nevnímat posměch. „Povstání v Barenu bylo nejspíš největší v Sin-ťiangu za posledních sedm let. A taky to byl největší zátah Číňanů proti separatistům. Kvůli tomu, co se tam stalo, vyslechli a zatkli každého muže od třinácti do šedesáti, a to je tam muslimů na deset tisíc. Tak vážně Číňani berou tamní separatismus. A potom po celým Sin-ťiangu začaly vybuchovat nálože. Na začátku roku 1992 vyletěl v Urumči do vzduchu autobus a třicet lidí přitom přišlo o život. Takovej bordel je tam pořád.“

„A co I-ning?“ nedal se odvést od tématu Joe.

„A co s ním?“

„Mluvil Wang pravdu?“

Miles se napil vodky a zamračil se. „Zapomeň na Wanga. Wang Kchaj-süan je bublina, pohádkář. Nic z toho, co ti ten hňup navykládal, nemá žádnou cenu.“

Joe nepatřil k nadšeným obdivovatelům americké filmové produkce, a tak mu nedošlo, že Miles zrovna zopakoval slavný dialog z Obvyklých podezřelých. V onom zakouřeném nočním klubu v Hongkongu se profesor Wang Kchaj-süan stal na deset vteřin Keyserem Sözem. „Takže žádné povstání v I-ningu nebylo?“ naléhal. „Žádné nepokoje? Žádné hromadné zatýkání? Žádné mučení?“

„Samozřejmě že jo.“ Miles jen lhostejně pokrčil rameny. V danou chvíli ho nejspíš víc zajímalo, že nemá co pít. Teď byl na řadě Joe, aby zaplatil pití. Zamyšleně se díval do sklenky a zakroužil s ní. Kostky ledu zachrastily. „Nikdo nepopírá, že I-ning bylo zvěrstvo. Nikdo neříká, že ne. Ale měl by ses zeptat sám sebe na pár důležitejch věcí ohledně toho chlápka, co ses s ním včera v noci bavil. Profesor ekonomie? Chan, co mluví bez přízvuku anglicky? Severně od hranic Kuang-tungu nikdo nemluví skvěle anglicky, pokud není agent. Proboha, Joe, Wang strávil rok v Oxfordu, kde údajně studoval právo.“ Joeovo překvapení Milesovi neuniklo. „Že by? Že by ti o tom zapomněl říct?“ dodal škodolibě.

„Tolika slovy to neřekl, ale…“

„A potom najednou, z ničeho nic, začne mít péči o Ujgury v Liou Tao-wanu? Dej mi svátek. Co to jako je? Obrat o sto osmdesát? Chan, co pohrdá sám sebou?“ Miles se zasmál vlastnímu žertu a přimhouřil oči. „Jak to, že byl v I-ningu zrovna ve chvíli, kdy tam vypukly nepokoje? Je to vládní agent, tak je to. Myslíš, že čínskej akademik ze severu Sin-ťiangu bude riskovat život, aby zachránil pár set mohamedánů? Copak tě o mentalitě Chanů nic nenaučili? Každej Číňan se stará především sám o sebe. Já, já a potom dlouho nic, a pak zase já, když to musí bejt. Nemůžu uvěřit, že seš tak naivní.“ Miles zvedl skleničku a kývl jí na barmana. Výmluvným gestem mu naznačil, ať přinese dvě další vodky s tonikem. „Mimochodem, tyhle platíš ty.“

Joe byl v koncích. Ze zkušenosti věděl, že nelze věřit nikomu, kdo obhajuje vlastní stanovisko podrážděně a útočně. Obvykle to totiž znamená, že něco tají nebo lže. Milesovi nevěřil ani slovo, ale uvědomoval si, že musí postupovat velice opatrně. Miles měl očividně velkou radost z toho, že ho Lenan přizval do spolku. Mnohem větší, než Joe předpokládal. Vyplývalo z toho kromě jiného i to, že cokoli na to téma Wang řekne, Miles nepochybně nahlásí jeho šéfům. Musel zvažovat i důsledky, které by to mohlo mít pro jeho kariéru. Usoudil, že nejlepší bude tvářit se jako napálený hlupák, který uvěřil Milesově verzi. Však si později ověří, jestli Američan mluvil pravdu nebo ne. Joe měl podezření, že Lenan předal Wanga Američanům. Pokud tomu tak skutečně bylo, nemohl s tím nic dělat. Rozhodně nemělo žádný smysl dál zbytečně dělat vlny. Švalo ho, že s ním jednají jako s hlupákem.

„Tak fajn,“ povzdechl si. „Dojdu zaplatit pití.“

U baru podal pětisetdolarovou bankovku postarší Číňance, která vypadala, že z podzemního klubu už deset let nevytáhla paty. Její oči se utápěly v černých kruzích, za něž mohla únava a nedostatek spánku, a v ostrém světle zářivek dostávala její pleť nezdravě zelenkavou barvu. Vrátil se k jejich stolku, postavil pití na stůl a omluvil se, že musí jít pro cigarety. Na toaletě, kde to páchlo močí a spermatem, si opláchl obličej. Jdi domů, přikázal si. Stále v něm však hlodala zlost, že mu případ Wang sebrali. Vzpomněl si na Ansaryho Tursuna a Abdula Baryho, ony dva Ujgury, které v životě neviděl. Najednou měl před očima obraz zmučeného člověka pověšeného za levou ruku a nohu v podzemní kobce a druhého, kterému smějící se sadistický bachař strhává kombinačkami nehty. Tak to vypadá na severu země, v onom státě se starobylou civilizací, jejímuž studiu věnoval velkou část života? Co bude s Hongkongem, až o půlnoci 30. června přes hranice napochodují vojáci ČLOA? Dolehla na něho únava, vypitý alkohol a smutek. Na toaletu se prodralo dunění taneční hudby. Táhlo se za ním i na ulici, kam odešel koupit cigarety.

Do klubu se vrátil o deset minut později a to, co uviděl, ho zarazilo natolik, že se několik vteřin na nic nezmohl. Když se konečně protlačil přes taneční parket a prodral se mezi davem rozjařených mužů a znuděných děvčat, uviděl Isabellu obkročmo sedět Milesovi na klíně. Samozřejmě že ta ženská silueta s dlouhými černými vlasy a pružným tělem, jehož křivky zdůrazňovalo temně modré čchi-pao, nepatřila jí, ale zdálky to tak vypadalo. Joea najednou přepadla žárlivost a touha najednou. Sedl si na židli a v opileckém transu se jí díval na záda.

„Joe, chlape! Ty už seš zpátky?“ Dívka se ohlédla. Číňanka. Moc hezká, se širokými lícními kostmi a plochým nosíkem. Vypadala trochu jako Mongolka. Joe měl pocit, že má halucinace. Je snad tahle prostitutka ze Sin-ťiangu? Už byl natolik opilý a unavený, že nedokázal myslet. „To je Kitty. Umí to skvěle. Kitty, to je Joe.“

Dívka k němu napřáhla dlouhou, štíhlou ruku. I v přítmí bylo znát, že je opálená. Dlaň měla studenou a nalíčené oči bez života. Prostě jen dělala svou práci s lhostejnou rutinou. Sváděla cizince a poslušně se smála přihlouplým žertům gweilo. V duchu se ptal, jak je možné, že Miles a nejspíš ani žádný jiný muž v klubu nevidí, co se skrývá za profesionálními úsměvy a provokativním pohazováním hlavou. A potom mu došlo, že je jim to nejspíš úplně jedno.

„Ahoj, krasavče.“

„Ahoj, krásko.“

Natáhla se pro vysokou a úzkou skleničku na šampaňské a trochu se napila. Celou dobu se Joeovi dívala do očí. Tomu pití se říká „víno děvek“, a je to směs vychladlého čaje a vyšeptalé Coca-Coly, která stojí dvakrát tolik co vodka s tonikem. Dívka a majitel baru se ráno rozdělí o padesát procent zisku. Druhá polovina připadne triádám. Kitty jistě bude chtít přimět Joea, aby si i on vzal společnici a koupil jí pití. Obě se toho budou snažit vypít co nejvíc, než si je muži odvedou nebo odejdou.

Krátce poté, co Joe klesl na židli, odkudsi přišla méně atraktivní dívka s bledší kůží a méně výraznými turkickými rysy. Uvelebila se Joeovi na klíně a začala ho hladit po krku.

„Jsem Mandy,“ zašveholila mu do ucha.

„Těší mě, Mandy. Dovol, abych ti přitáhl židli.“

Miles se zakřenil, když Joe ohleduplně setřásl dívku z klína a zvedl se, aby od stolu, u něhož seděl Texasan, přinesl další židli. Rozhodně to nebylo snadné a cestou přes parket ji několikrát musel zvednout nad hlavu, aby shlukem vlnících se těl vůbec prošel. Zaslechl Milese šeptem teatrálně zaúpět: „Ježíši!“, ale protentokrát mu vůbec nevadilo, že je za britského jelimana. Chtěl dát všem jasně na srozuměnou, že není zvyklý chodit do takových klubů a že se tam ocitl jen shodou náhod, nikoli záměrně. Postavil židli, usadil se vedle Mandy, sklouzl pohledem na hodinky a pokusil se konverzovat.

„Odkud jsi?“

Čínsky mluvil jen když to jinak nešlo. Vždycky je výhoda rozumět tomu, o čem se baví druzí, aniž by to tušili. A to i na místě, jako bylo tohle.

„Z Mongolska. Víš, kde to je?“

„Vím.“

Mandy mohlo být dvacet nebo možná jednadvacet. Byla oblečená podomácku, jako kdyby se chystala z pohodlného gauče sledovat oblíbený seriál nebo žehlit. Většina dívek v klubu na sobě měla sukénky nebo šaty, ale Mandy přišla v opraných džínech a bílém tričku bez nápisu. Zvláštní. A o to hůř se mu s ní konverzovalo. Připadala mu skutečná. Obyčejné oblečení zlomilo kouzlo klubu. Z jejího výrazu mu bylo jasné, že ho nepovažuje za potenciálního zákazníka, ale nejspíš jí to nevadilo. Možná nechtěla být sama. Možná byla vděčná za nezávaznou společnost.

„Jak dlouho už jsi tady?“

„Měsíc.“

„Mělas už možnost prohlédnout si Hongkong?“

„Skoro vůbec.“ V unavených očích se zaleskl smutek. V duchu se ptal, proč asi skončila v takovém podniku. Podvedli ji? Nebo přišla dobrovolně? Pro většinu dívek to byla jediná možnost výdělku. Neměly na vybranou. „Není čas,“ povzdechla si. „Ve dne spím.“

Představil si, jak o pár bloků dál ráno co ráno unaveně klesne na zavšivenou matraci v nějakém stísněném krcálku, kde se mačká s osmi, deseti dalšími, které stejně jako ona opustily rodiny a sny o budoucnosti, jež zůstaly kdesi tisíce kilometrů daleko.

„Jak dlouho tady chceš zůstat?“ Musel skoro křičet, aby ho slyšela přes hýkavý smích jakéhosi tanečníka, který připomínal vytí hyeny. Mandy na tu otázku nejspíš neuměla odpovědět. K Joeově práci patřilo i sledování triád, jimž se SIS pokoušela zabránit v pašování dívek z pevniny do nevěstinců na britské půdě. Věděl ovšem, že dračí bratrstva dívky jako Mandy prostě přesouvají z klubu do klubu, a když už je v Hongkongu příliš horko, odvezou je na západ do Macaa nebo na sever do Šen-čenu, kde je nutí „pracovat“ dál, dokud příliš nezestárnou nebo neonemocní. Kitty s její hezkou tvářičkou nejspíš čeká jiný osud. Ty šťastnější z prodejných holek si najdou manžela. Tak to prostě chodí.

„Jak je, vy dva?“

Miles se konečně vymanil z dalšího objetí, při němž se Kitty vyhrnulo čchi-pao vysoko nad kolena.

„Bezva.“

„Už jsi koupil tý svý křepelce drink?“

Joe to schválně neudělal, protože mu bylo líto dát barmance 200 hongkongských dolarů za vodku s tonikem. SIS by měla proti těm vyžírkům bojovat a ne je sponzorovat. Jenomže z každé skleničky Mandy dostane možná padesát nebo šedesát dolarů. Povzdechl si. Vždyť je to jen třicet stříbrných, aby umlčel svědomí. Joe se na Mandy omluvně usmál a zvedl se, aby došel pro pití, ale Miles zamával na barmanku a naznačil jí, že zaplatí další rundu.

„Musíš mýmu kámošovi prominout,“ zakřičel na Mandy, aby ho přes hlasitou hudbu bylo slyšet. „Anglán. Neuměj se chovat.“

Joe se rozhodl posměšek ignorovat a zapálil si. Znovu na něho plnou vahou dolehla únava a hořce zalitoval, že se nechal od Milese vyprovokovat k dalšímu pití. Z ponocování v takovém klubu stejně nic dobrého nekoukalo. Měl by jít domů.

„Tenhle je poslední. Mám dost.“

„Ale jdi.“

„Vážně. Už musím jít.“

„Vážně,“ zopakoval po něm Miles a zapitvořil se. Ryčná hudba přešla v utahanou baladu, kterou Joe znal ze studií. I Belive I Can Fly. Věřím, že můžu létat. Miles si začal prozpěvovat a pravičkou objal štíhlý pas dívky uvězněný v hedvábí. Její ústa se opět zabořila do jeho krku. Oba se hihňali. Mandy, jako kdyby se náhle rozpomněla na své povinnosti, položila Joeovi dlaň na stehno.

„V pohodě,“ povzdechl si, ale věděl, že ho neslyšela. Tušil, že by od něho bylo nejspíš velice netaktní a urážlivé, kdyby tu ruku vzal a odsunul, a proto se jen opřel. Vlastně spíš dopadl na opěradlo jako hadrová panenka.

„Líbí se ti R. Kelly?“ zeptala se, záměrně ignorujíc jeho únavu. Joeovi chvíli trvalo, než mu došlo, že je řeč o hudbě.

„Ani ne,“ odpověděl. Miles se opět na okamžik vymanil z Kittyina objetí a houkl na něj: „Pohodička!“, jako kdyby ho ani na okamžik nespustil z očí a celou dobu poslouchal, o čem se baví.

„Jsem v pohodě,“ ujistil ho Joe. „Jsem jen unavený. Už jsou dvě ráno, jestli sis nevšiml.“

„A co? Je ti šestadvacet. Užívej života, chlape. Chtěl bys snad právě teď bejt někde jinde?“

Než stačil odpovědět, číšník jim přinesl pití. Miles zalovil v zadní kapse kalhot a vytáhl stříbrnou dolarku, z níž odpočítal několik větších bankovek. Kitty a Mandy ho sledovaly jako v transu.

„Hele,“ dorážel na něho dál Miles, když číšník odešel, „už jsi vůbec někdy píchal Číňanku?“

Joe se jen zasmál, zaskočený takovým hulvátstvím. Střelil pohledem k oběma dívkám a býval by rád věděl, jestli Milesovi rozuměly, ale ani jedna z nich se nepohoršila. Nejspíš byly v myšlenkách někde jinde a neposlouchaly. „Odcházím.“

„Proč?“

„Protože…“

Miles ho nenechal dokončit větu. „Řekni, už jsi někdy píchal Číňanku?“ Joe ho probodl vražedným pohledem. „Tak jo, nebo ne?“

„Jsi opilý.“

„Copak? Nelíbí se ti asijský prciny?“

„To stačí, Milesi.“

Američan se napil vodky a položil ruku Kitty na zadeček. Věřím, že umím létat. Princ ve svém harému. „Chceš, abych ti o tom povyprávěl? Chceš? Daj se ti celý, chápeš?“

„Milesi…“

„Maj to fakt rády, na to nezapomínej. Číňanky maj rády kluky ze Západu. Až dneska vezmu Kitty k sobě, užije si to. Zaplatím jí. Pomůžu její rodině, tak v čem je problém? Lidi jako ty by si už konečně měli strčit křesťanskou morálku za klobouk a uvědomit si, že to ve světě chodí úplně jinak.“

„Když to říkáš, Milesi.“

„Když říkám co? Je ti jich líto?“

„Nemyslím, že je to to pravé.“

„Je ti snad líto mě?“

V té otázce se skrýval háček. Opilé špičkování se vytratilo. Zdálo se, že Miles očekává vážně míněnou odpověď.

„Jsi namol,“ pokusil se Joe změnit téma, ale neuspěl.

„Odpověz.“

„Jdu domů.“

„Ne, nejdeš.“ Milesova ruka opustila Kittyino pozadí a přišpendlila Joeovo předloktí ke stolu, aby nemohl vstát. Měl sílu a věděl přesně, co dělá. „Takže je, že jo?“

„Co?“

„Je ti mě líto.“ Joe mu řekl, ať to nechá plavat, ale Miles ho neslyšel. Hudba přešla do dunivého popu a Američan musel křičet, aby mu bylo rozumět. Oči mu plavaly. Byl opilý. Joe viděl Milese v takovém stavu jen jednou. „Myslíš si, že seš lepší než já. Že seš lepší než tyhle holky.“ Zapotácel se. „Vychovali tě jako typickýho Anglána a odmala ti vtloukali do hlavy, že sex je hnus, že chtíč je hřích a že to nejlepší, co můžeš v takovýhle situaci udělat, je utrousit pár moralizujících keců a vypařit se. Seš zbabělej sráč.“

„Ne, Milesi. Jenom nejsem ty.“

Joe se pokusil vyvléknout z jeho sevření, ale Miles stisk ještě zesílil. Nakonec Joeovi povolily nervy. „To by stačilo.“

„Co jako? Co chceš dělat?“

Bylo to velice prosté. Jediným prudkým pohybem Joe strhl stůl, Milese, Kitty a čtyři skleničky na sebe. Kitty vyjekla jako poděšená kočka, když Miles, který si na poslední chvíli uvědomil, že záhy skončí na zemi, uvolnil sevření. Nečekaný hluk umlčel všechny kolem. Joe se otočil zády k převrácenému stolu a zamířil k východu. Dav se před ním rozestupoval. Výbuch násilí všechny překvapil. Slyšel za sebou Milese čínsky hulákat: „Ať si jde. Jen ať si jde.“ Zvedal se mu žaludek. Napětí posledních čtyřiadvaceti hodin, zklamání a hněv protrhly hráz jeho sebeovládání.

Napůl čekal, že ho zastaví vyhazovači, ale nestalo se. Skoro vyběhl po příkrých schodech na ulici. Na rohu Jaffe Road se zastavil a rozhlédl se kolem. Pátral po taxíku, vdechoval noční vzduch, páchnoucí výfukovými plyny a špínou, do nichž se mísila štiplavě slaná vůně Jihočínského moře. Pomalu vystřízlivěl. Zkoumavě se zadíval na zápěstí a uviděl zlostně purpurové otisky Milesových prstů mezi chloupky na zápěstí. Na křižovatce zastavil taxík, Joe nasedl a kromě adresy, již oznámil řidiči, když nastupoval, celou cestu mlčel. Asi po pěti minutách mu začal zvonit mobil. Ani se neobtěžoval podívat se, kdo volá, protože předpokládal, že je to Miles, který se chce usmiřovat. Promluví si zítra. Zítra si všechno vyjasní.

16. Soumrak

Isabelle se zdálo o Milesu Coolidgeovi. Toto je zápis z jejího deníku:

Velice zvláštní. Byli jsme v plážovém domku, nejspíš kdesi v Nové Anglii. Stála jsem vedle Milese na točitém schodišti a Joe si šel zaplavat do bazénu asi se čtyřmi čínskými podnikateli, všichni měli na sobě bílé společenské košile a motýlky. Bylo hrozné horko a oni byli do jednoho opilí. Před zraky všech hostů se Miles najednou sklonil ke mně a políbil mě.

A potom jsme vyšli po schodech nahoru do nějakého pokoje, kde kdosi nasypal na postel pestrobarevné pilulky a čáry modrého (?!) koksu. Byla tam spousta lidí, ale Miles mě pořád líbal zezadu na krk a na záda. Buď zděšení nad tím, co dělal, nebo překvapení a příjemný pocit, který mi jeho polibky přinášely, nebo možná hluk, který nadělal Joe, když se vrátil domů, mě probudily.

Isabella seděla v posteli, když Joe vešel do ložnice.

„Á, ty jsi vzhůru?“

„Zdál se mi hrozně divný sen.“

„Co se ti zdálo?“

„Už nevím.“ Bylo o tolik snazší lhát.

„Není ti nic?“

„Ne.“

Joe se shýbl pro láhev minerálky, která stála na podlaze, a zakopl, když jí ji podával.

„Jsi naštvaný.“

„Ne málo.“

Podívala se na hodiny a zamračila se. „Kde jsi byl tak dlouho?“

„S Milesem. To bylo naposled, co jsem s ním někam šel. My dva jsme spolu skončili.“

„Pohádali jste se?“ Isabella vstala a protáhla se kolem něho do koupelny. Měla na sobě modré hedvábné tílko na knoflíčky a bílé trenýrky. „Páchneš, Joe.“

Očichal se. Z košile a saka na něho dýchl vyčpělý tabákový kouř. Svlékl se a zůstal stát uprostřed místnosti do půl těla nahý. Svršky nechal spadnout na zem. „Jo. Poprali jsme se. V tom klubu mi povolily nervy.“

„V jakém klubu?“ Isabella dosedla na záchod.

„Ve Wan Chai.“

Moc dobře věděla, co to znamená. „Co je to za klub?“

„Milesův oblíbený. Takový, kde se na něj lepí holky z Ulánbátaru.“ To od něho bylo podlé. Ještě nikdy Milese takhle neshodil, ale chtěl před ní vypadat lépe. Chtěl, aby ho pochválila, že návštěvy takových podniků neschvaluje. Nevyšlo to.

„To snad ne,“ slyšel ji říkat i přes zurčení vody v umývadle. „Je tak sám. Musí být hrozně nešťastný a osamělý, když hledá společnost alespoň na jednu noc.“

Znělo to, jako kdyby chtěla Milese zachránit před ním samým, změnit ho a převychovat. Joe nevěděl, co na to říct.

„A co ty?“ zeptala se.

„Co co já?“

„Ty sis také ulovil nějakou dívenku z Ulánbátaru?“

Utírala si ruce do ručníku. „Jen se přiznej.“ Znělo to spíš rozpustile než popuzeně. „Samozřejmě že ne.“

„Nelžeš?“ Isabella se vrátila do ložnice. Joe stál zády k ní jen v boxerkách a věšel oblek do okna.

Měla rozepnuté skoro všechny knoflíčky, když se k němu zezadu přitiskla a objala ho. Její ruce ho hladily po břiše. „Nedal by sis býval s některou říct? Žárlils na Milese? Kvůli tomu jste se poprali?“

Otočil se a pohled mu sklouzl k pihám ve výstřihu. Líbal jednu po druhé a neodpovídal a potom si klekl a dostrkal ji k posteli. Vůně Isabellina těla mu připadala neuvěřitelně nádherná. Zbavovala ho všeho napětí a hněvu. Zapomněl na Wanga, Lenana i Milese. V přítmí ložnice se ale Isabella najednou proměnila v Kitty a Kitty se stala Isabellou. Joea zaplavil pocit viny. Poprvé při milování nemyslel jen na ni a věděl, že to ví. Hlava se mu točila a před očima mu na přeskáčku vyvstávaly obrazy z uplynulého dne, když opile přirážel k tělu ženy, kterou zbožňoval. Pocit viny a přemíra alkoholu ho nakonec udolaly. Záznam v deníku pokračoval:

Bylo to, jako by byl duchem někde jinde, s někým jiným. Poprvé mi to připadalo fádní a nudné a chtěla jsem, aby to co nejrychleji skončilo. A potom jsem začala přemýšlet o tom, co se mi zdálo o Milesovi. Začala jsem přivolávat ten sen zpátky.

17. Quid pro quo

Následujícího rána Milese z příliš krátkého spánku probudil budík přesně v 8.00. Rádiobudík mu dobře sloužil už třináct let. Koupil si ho v Západním Berlíně v zimě 1984. Prožil s ním tři roky v Německu, jeden úporný rok v Langley, čtyři léta po konci studené války v Luandě a další v Singapuru, kde se nakazil horečkou dengue a zpátky k životu ho přivedla až překrásná indonéská vizážistka Kim. Miles měl tvrdé spaní a musel mít hlasitost nastavenou na maximum, aby měl jistotu, že ho hudba opravdu vzbudí. Měl naladěné Radio 3 a zrovna hráli Lucky Man, což měl Miles rád, ale proud světla, který rozhrnutými závěsy vtrhl do ložnice, na něho zapůsobil jako rána elektrickým proudem. Překulil se na bok a spustil nohy z postele. Ztlumil rádio a zabořil obličej do dlaní. Za oknem se Peak právě vynořoval z mlhy. Kitty odešla někdy kolem páté. U nohou mu stála prázdná sklenička na stopce, o kousek dál ležel použitý kondom a popelník přetékající dlouhými nedopalky. Na nočním stolku našel neotevřenou láhev zteplalého bílého vína. Pokud Miles hodně pil, pokaždé do sebe před spaním nalil nejméně litr vody, což byl jediný preventivní krok proti kocovině, k němuž sahal. Odpotácel se do koupelny, nastavil sprchu do masážní polohy a nechal se bičovat pramínky ledové vody. A potom nahý sešel po točitém schodišti do kuchyně a obývacího pokoje zároveň. Ze zásuvky pracovního stolu vylovil tři panadoly, které zapil šťávou ze čtyř čerstvě vymačkaných pomerančů. Uvařil si hrnek instantní kávy, kterou vypil, zatímco si smažil vajíčka. O Američanech se říká, že pijí neuvěřitelně hnusnou kávu, ale Miles na ni byl hrdý, a proto si pokaždé z dovolené nebo jiné návštěvy doma přivážel obrovské plechovky Folgerovy instantní kávy.

Do oběda stačil vyřídit všechny neodkladné věci na konzulátu, zaběhat si na Bowen Road a vypotit v páře svého oblíbeného fitness centra všechny jedy, které pozřel uplynulého večera: tequilly od Samby, vodky z Luard Road a koks, který jako šílenec zuřivě šňupal z Kittyina plochého, měkkého bříška ve tři ráno. Roztržka s Joem ho ale nepřestávala pronásledovat. Uvědomoval si, že se v klubu choval hůř než jen nevhodně. Věděl i to, že mu to Joe hned tak neodpustí. Milesův vztah s Joem byl jako hebká, důmyslně upředená pavučina z jemných vláken, kterou Američan potrhal hrubými prsty. Na Isabelle mu však záleželo natolik, aby se pokusil zjednat nápravu. Joe byl koneckonců to jediné, co ho spojovalo se ženou, po níž marně toužil.

Vytočil Joeovo číslo kolem jedné hodiny odpoledne a nasadil zkroušený tón, do kterého se nejspíš nemusel nutit.

„Joe… hele, chlape, promiň. Omlouvám se, za to včera. Choval jsem se jako vůl.“

Joe právě sestupoval po schodech na stanici MTR v Yau Ma Tei poté, co zjistil, že v domě na Hoi Wang Road 71 je jen dvanáct bytů, ne devatenáct, a že tam nikdo nikdy o žádném profesoru Wang Kchaj-süanovi nikdy neslyšel. Postarší Číňance, která tvrdila, že bydlí v přízemí už od roku 1950, ukázal Wangovu fotku, kterou pořídili Barberovi muži v ranních hodinách 10. dubna. Ta žena byla vdova a přespříliš se voněla Bílými květy. Jen vrtěla hlavou a ujišťovala ho, že nikoho takového v životě neviděla. A potom ho pozvala k sobě a nabídla mu zelený čaj se sušenkami Khong Guan. Joe musel přetrpět půlhodinu otřesných a velice barvitých vzpomínek na japonskou okupaci Hongkongu. Vrátil se zpátky na ulici a poslouchal Milesovy omluvy. Musel dlaní odrušit hluk, aby ho Miles slyšel.

„Tím si nelámej hlavu,“ odpověděl. Smířlivý a zdvořilý Joe. „To já bych se měl omluvit tobě.“

„Neříkej.“

„Nebyly z toho v klubu nějaké problémy? Rozhodně jsem nechtěl dělat scény.“

„Stejně jsme pro ně jen šmejdi. Jsou na to zvyklí.“

„Vzals Kitty k sobě?“

Joeovi to vlastně bylo jedno, ale stejně se zeptal.

„Ne. Odpískal jsem to.“ Miles při té lži bezděčně kýchl. „Nabralo to moc rychlej spád.“ Začal si hrát se zmuchlaným papírem a převaloval kouli po stole. „Hele, neměl jsem do tebe rejt a neměl jsem tě popichovat, abys šel s Číňankou. Máte s Isabellou skvělej vztah. Neměl jsem to dělat, zvlášť, když se ti do toho nechtělo.“

„To víš, že bych si to s Číňankou rád rozdal.“

„Fakt?“

Joe překvapil sám sebe. „Jasně. Jenomže to nejde.“

„Proč?“ znělo to nefalšovaně udiveně.

„Copak to pořád ještě nechápeš?“ Joe musel uhnout cyklistovi, který se řítil po chodníku přímo na něho a zvonil jako o život. „Protože potom bych to musel přiznat Isabelle, a to by znamenalo, že už mě na sebe nenechá sáhnout. Už to chápeš?“

„Jo.“ Miles cvrnknutím poslal papírovou kouli do koše a dal si nohy na stůl. „Kde seš teď?“

„Nechávám si šít oblek.“ Lež mu sama přišla na jazyk. „V Kowloonu.“

Joe myslel na to, jestli se Miles sám od sebe znovu zmíní o Wangovi. Pokud by to udělal, znamenalo by to, že on a Lenan o něm stále ještě pochybují. O profesorovi nepadlo ani slovo. Ukončil hovor, když začalo pršet.

„Hele, musím se jít schovat,“ rozloučil se. „Nemám deštník.“

„Jasný. Uvidíme se, Joe.“

„Uvidíme se.“

O několik hodin později, poté co většina zaměstnanců konzulátu odešla domů, Miles prošel třemi bezpečnostními dveřmi do sklepa na Garden Road 26, aby vyřídil jiný telefonický hovor. Tentokrát volal na bezpečnou linku do obytného domu ve Washingtonu. D. C, kde Bill Masterson, jeho asistentka Sally-Ann McNeilová, Richard Jenson a Josh Pinnegar z Ústřední zpravodajské agentury a Michael T. Lambert, nejvyšší finanční ředitel Macklinsonovy korporace, pořádali celodenní konferenci, jejímž tématem byl Tajfun, rodící se plán operace s cílem politicky a hospodářsky destabilizovat Čínskou lidovou republiku.

Onen šestipokojový dům se nacházel o blok severně od Pensylvánské třídy, co by kamenem dohodil od Capitol Hill. Macklinsonova korporace ho využívala, pokud chtěla některého z kongresmanů přesvědčit o své pravdě. Pořádaly se tam opulentní večeře a zároveň sloužil vedení korporace jako hotel, aby nemuseli zbytečně utrácet za předražené ubytování v centru. Pokud si tam někdo z nich přivedl slečnu, která zůstala přes noc, obešlo se to beze svědků. Vysoké pracovní nasazení vyžaduje své.

„Máte to tady pěkné, Bille,“ chválil Jenson hned, když krátce po desáté přišel. „Večírkové eldorádo?“

Bill Marston neměl náladu na žerty. Úsečně požádal Sally-Ann, aby připravila kávu pro šest lidí, a jal se dohlížet na dva bývalé techniky z NSA, kteří teď už pracovali pro korporaci a důkladně kontrolovali dům kvůli odposlouchávacím zařízením a instalovali rušičky, jež v okruhu dvou set metrů vyřadily z provozu jakýkoli mobil, pager nebo počítač. Mladší z obou mužů se právě odebral do kuchyně a postavil na parapet přenosný CD přehrávač. Záhy se kuchyní rozléhaly tóny Beethovenova klavírního koncertu. Zhruba kolem jedenácté se k oběma technikům přidal ještě třetí z ředitelství odboru pro vědu a technologie CIA, který zprovoznil kódované spojení s americkým generálním konzulátem v Hongkongu a poté vyprovodil oba kolegy z budovy do dodávky, která na první pohled patřila FedExu a stála zaparkovaná na 5. ulici.

„Pane Coolidgi? Jste to vy?“

Celodenní poradě, která se konala v centrální hale, předsedal Marston. Všechny dveře byly zavřené a závěsy zatažené. Sally-Ann seděla na pohovce vedle Joshe po šéfově pravici. Záhy měl dostat slovo a seznámit přítomné s tím, co se mu podařilo narychlo zjistit v historických záznamech v knihovně v Langley. Nervózně si rovnal poznámky. Očividně mu hodně záleželo na tom, aby udělal dobrý dojem a zapůsobil na všechny přítomné. Jenson, usazený u malého dřevěného konferenčního stolku vedle dveří do kuchyně po Marstonově levici, na Joshe spoléhal. Z kuchyně byl slabě slyšet klavírní koncert. Jenson se v duchu zabýval tím, proč CIA pro jistotu nenajala ještě partu kopáčů se sbíječkami, aby měli naprostou jistotu, že se nic z toho, co bude řečeno, nedostane k nepovolaným uším. Nejspíš by to byly vyhozené peníze a zbytečná námaha. Michael Lambert přecházel po hale sem a tam jako senátor, který čeká na vyhlášení volebních výsledků.

„Na příjmu, pane.“

Milesův hlas zněl z reproduktorů na velkém jídelním stole uprostřed místnosti naprosto čistě. Marstonovi bylo velice příjemné, že ho Miles oslovuje „pane“. Ten hoch ví, co se sluší.

„Chystáme se začít,“ odpověděl. „Slyšíte nás?“

„Skvěle, pane.“

Josh sáhl po poznámkách. Neklidně těkal pohledem z Jensona na reprodukci portrétu Ulyssese S. Granta od Thomase LeCleara a zase zpátky.

„Ehm, děkuji vám, že jste sem dnes přišli. Rádi bychom rovněž poděkovali Macklinsonově korporaci za velkorysost, s níž na dnešní jednání zapůjčila tento dům. Jak jistě víte, Richard Jenson svolal dnešní schůzku, aby vás všechny seznámil s nejnovějším vývojem operace Tajfun. Kromě přítomných se naší schůzky bude na dálku účastnit i jeden z našich důstojníků, který je v současné době v Hongkongu, a to prostřednictvím bezpečné linky z amerického konzulátu. Jménem pana Jensona bych mezi námi rád přivítal Michaela Lamberta, finančního analytika Macklinsonovy korporace, jehož zkušenosti a odbornost jsou pro úspěch projektu na čínské pevnině klíčové.“

Všichni mlčeli. Lambert se zastavil u největšího ze tří oken ve výklenku, lichotku ignoroval a založil si ruce za zády. Josh konečně pochopil, že by měl vstát. Zvedl se z pohovky a několik kroků od ní poodešel. Nechtěně zavadil o nohu Sally-Ann, když ji míjel. Postavil se tak, aby stál čelem k půlkruhu všemocných. Rozložil si poznámky na nalakovanou dřevěnou desku stolu, instinktivně si sáhl ke krku, aby si narovnal kravatu, kterou ovšem neměl, a začal.

„Ehm, tedy… agentura je přesvědčena o tom, že nejzranitelnější a tudíž nejvýhodnější místo pro destabilizaci Číny je Autonomní oblast Sin-ťiang na severozápadě.“

„Cože?“ zamračil se Marston.

„Sin-ťiang, pane.“ Josh nečekal, že ho někdo přeruší tak záhy. Znovu pečlivě odhláskoval jméno ujgurské autonomní oblasti: „S-i-n ť-i-j-a-n-g. Podíváte-li se na mapu, uvidíte, že tato oblast je vklíněna mezi Mongolsko a Rusko na severu, Kazachstán, Kyrgyzstán a Tádžikistán na západě.“

„A je to součást Číny?“ Marstonovi očividně vůbec nevadilo klást otázky, z nichž jasně vyplýval rozsah jeho nevzdělanosti.

„Ano, pane, je to součást Číny. Jak všichni jistě víte, centrální vláda v Pekingu v posledních deseti letech čelí odstředivým silám muslimských regionů.“

„A co chtějí?“ Marston měl nepříjemnou náladu a po kávě začal být útočný. Nejspíš by nejraději svrhl pekingskou vládu ještě do oběda. „Říkal jste, že jsou to muslimové?“

„Ano, pane.“ Sally-Ann upustila na zem propisku a shýbla se pro ni. Josh na pár vteřil vypadl z role.

„Ptal jsem se, co chtějí.“

„Ehm… nezávislý Východní Turkestán, pane. Patří k turkotatarským národům, které se někdy nazývají turkické.“

„Co je to za blbost? Jako že jsou příbuzný s Turkama?“

Sally-Ann v duchu zaúpěla.

„To není úplně přesné, Bille.“ Jenson se rozhodl zasáhnout. Ťukal propiskou o desku stolku před sebou a Josh se pokradmu podíval do poznámek. Jenson seděl zády k oknu se zataženými závěsy a umělé světlo odrážející se od lesklého povrchu desky mu propůjčovalo přísný a staromódní vzhled. „V Turecku žijí miliony příslušníků turkických národů, ale turkotatarská etnika žijí i ve Střední Asii, Rusku, na Kavkaze…“

„Přesně tak,“ přerušil ho Josh. „K turkickým regionům patří Ázerbajdžán, Turkmenistán, Írán, Kazachstán…“

„Stačí, stačí. Už je mi to jasné.“ Marston si naškrabal několik poznámek do bloku a cosi nesrozumitelného zamumlal. V hale se to dopoledne již podruhé rozhostilo nepříjemné ticho. Lambert si konečně sedl. Vybral si velké křeslo vedle pohovky, a když dosedl, znuděně a sípavě hekl. Josh měl žaludek až v krku.

„Před několika týdny jsme obdrželi zprávy o třech vzájemně nesouvisejících bombových útocích v Pekingu, které zorganizovali ujgurští separatisté.“ Chtěl pokračovat a stále ještě vyvedený z rovnováhy Marstonovou výtkou se raději díval na Lamberta.

„Adžuři?“ Opět Marston. Očividně slyšel o Ujgurech poprvé a v jeho podání skoro nebylo rozeznatelné, o kom to mluví. Jenson si odkašlal.

„Ano, pane. Je to poněkud nezvyklé slovo s přídechem, ale není zas tak obtížné. Uj-gu-ři.“ Sally-Ann potlačila úsměv, který se jí dral na rty.

„A o nich se dneska budeme bavit? O bandě machometánů? Do dneška jsem nevěděl, že v Číně vůbec nějaký muslimové jsou.“

„Podle posledního cenzu jich bylo okolo dvaceti milionů, pane.“

Ve zpravodajské místnosti ve sklepě daleko v Hongkongu už Miles Coolidge nevydržel nečinně poslouchat Marstonovy nejapné dotazy. „Pokud mohu něco říct,“ vložil se do debaty, „Josh má naprostou pravdu, pokud jde o bombové útoky a vraždy na objednávku, které páchají ujgurští separatisté, nicméně pokud jde o Peking, jedná se o zcela nový jev. Separatisté původně útočili na vojenské a civilní cíle v Sin-ťiangu, brali si na mušku vojáky a vládní představitele. Právě fakt, že se násilí přeneslo do metropole chanské říše, považujeme za podstatný.“

Při školení a vlastně i na jakékoli konferenci, vědecké, zpravodajské nebo obchodní, vždy nastane okamžik, kdy si všichni zúčastnění uvědomí, že jeden z nich má o projednávaném tématu mnohem větší znalosti než kdokoli z ostatních. Ten moment nastal právě v tu chvíli. Neznámý hlas, který se čistě nesl z reproduktorů odkudsi z Dálného východu, potvrdil jak Marstonovi, tak i Lambertovi jejich první dojem týkající se agentů CIA nasazených na operaci Tajfun: Josh Pinnegar, kterého Jenson pověřil řízením, aby ho otestoval, je jen zelenáč. Ten, kdo určuje strategii, je Miles Coolidge.

„Panuje obecné přesvědčení, že separatisté usilující o vznik nezávislého Východního Turkestánu se inspirovali porážkou sovětských okupačních vojsk v Afghánistánu a jejich vzorem jsou sousední postsovětské muslimské republiky. Nicméně je třeba si uvědomit, že na mezinárodním poli nemá ujgurské hnutí takovou podporu jako například Tibet.“ Coolidge vyslovoval cize znějící názvy správně na rozdíl od Pinnegarovy amerikanizované verze. A to byl další bod v Joshův neprospěch. „Lze říci, že to, co se děje na severozápadě Číny, zajímá v Americe jen hrstku lidí a ještě méně jich separatisty podporuje.“ Pokud to měl být zastřený útok proti Marstonovi, prošel bez povšimnutí. Reaganův oblíbenec jen souhlasně přikyvoval a škrabal si další poznámky. „Nicméně události z poslední doby naznačují, že ujgurské separatistické hnutí je stále semknutější a organizovanější. Nelze zapomínat ani na skutečnost, že se Peking velice obává dominového efektu, tedy toho, že pokud by padlo Urumči, bude následovat odtržení Tibetu a Tchaj-wanu.“

„Urumči je hlavní město Sin-ťiangu,“ ozval se Marston, který měl mezitím čas podívat se do mapy.

„Přesně tak, pane.“ Miles nikým neviděn nevěřícně zavrtěl hlavou. Co je to sakra za pitomce, se kterým se Jenson a Pinnegar dali do spolku? „Musím zmínit ještě jeden podstatný fakt, a to ten, že podle geologických průzkumů jsou v Tarimské pánvi bohatá ložiska ropy.“

Slůvko ropa měla na Michaela Lamberta účinek jako defibrilátor. Ropa rovná se zisk. Ropa rovná se moc. Prošedivělý finanční ředitel pozdního středního věku ožil. Už viděl kontrakty na těžbu černého zlata, stavbu ropovodu, chemických továren a rafinerií s logem Macklinsonovy korporace.

„Tarimská pánev?“ zopakoval a přivřel oči. Úzké škvírky mezi víčky se leskly jako ostří nožů.

Miles se zeptal, s kým mluví, a Lambert se představil.

„Říkejte mi Miku.“

„Nuže tedy, Miku, Tarimská pánev je v západní části Sin-ťiangu. Písek. A nic než písek. Takla-Makan. Místní tu oblast nazývají Poušť smrti nebo Místo, odkud není návratu. Doslova: Jdi tam a nevrátíš se. Ideální místo pro dovolenou.“

Byl to první žert od začátku schůzky. Sally-Ann se usmála, Josh a Jenson se poslušně uchechtli, zatímco Marston se potýkal s neznalostí čínské geografie a Lambert v duchu hořekoval nad krutým žertem osudu. Dostat ropu z pouště není procházka růžovým sadem.

„Zpátky k tématu. Bez ohledu na to, co se na severozápadě děje, pokud čínská ekonomika v následujících patnácti letech poroste, což předpokládá drtivá většina analýz, Peking bude muset v tomto období dovézt dalších dvacet milionů tun ropy, aby udržel stávající hospodářský růst.“ Z 5. ulice se ozval autoalarm a Miles musel zopakovat poslední větu. Štafetu převzal Josh.

„Je tedy zřejmé, že komunistická vláda se bude držet Sin-ťiangu zuby nehty,“ doplnil Milese. Sally-Ann se na něho povzbudivě usmála. „Pokud tam něco je, tedy zemní plyn nebo ropa.“

„To není jisté?“ Lambert vypadal popuzeně. Odhady a dohady neměl rád. Tak je v Sin-ťiangu ropa, nebo ne? Marston zíral na reproduktory. Nejspíš se mu hlavou honilo totéž.

„Není to stoprocentně jisté.“ Josh se probíral poznámkami, dokud nenašel kanadskou zprávu o zásobách ropy a zemního plynu ve Střední Asii. „Sin-ťiang by mohl dopadnout stejně jako kaspická oblast. Nikdo neví, kolik ropy nebo plynu tam je.“

Miles se rozhodl úder vrátit. „Musím s tvou analýzou situace nesouhlasit, Joshi.“ Ještě než schůzka začala, proběhl třístranný telefonický rozhovor všech zúčastněných agentů. Jenson jim oběma kladl na srdce, že musejí tváří v tvář lidem z Macklinsonovy korporace vystupovat jednotně. Miles moc dobře věděl, že vrhl na Joshe špatné světlo, ale považoval za nutné tak mylný názor vyvrátit. „Obecně se uvádí, že Čína nemá žádné zásoby ropy, což je zavádějící nesmysl.“ Josh udělal totéž, co vždy, když byl nervózní nebo nevěděl, jak dál. Prohrábl si vlasy. „Opak je pravdou. Číňané vědí o bohatých ložiscích ropy a zemního plynu v Sin-ťiangu už celá desetiletí. Geologický průzkum a těžba začaly již v padesátých letech. Na Západě se o tom příliš neví, protože zahraniční spoluúčast je jen minimální. Přihlédneme-li k tomu, že se jedná o velice odlehlou a nehostinnou oblast, byla by to stejně vysoce riziková investice.“

Lambert vypadal zničeně.

„Nicméně Sin-ťiang měl, má a bude mít pro pekingskou vládu obrovský strategický význam, protože jakýkoli ropovod, řekněme třeba z Kazachstánu, by musel procházet právě přes jeho území. Nejspíš právě to měl pan Pinnegar na mysli, když hovořil o podobnosti s kaspickou oblastí.“ Miles velice šikovně vrátil Joshovi tvář. Pinnegar upoutal Marstonovu pozornost. „Otázkou, na niž bychom všichni rádi znali odpověď, zůstává, jak by se ropa z Tarimské pánve dostala na čínský, korejský či japonský trh, kdyby Urumči padlo. Jedinou další možností, jak dostat ropu na Dálný východ, by bylo vést ropovod přes Rusko.“

Marston se zadíval do mapy. Ukazováčkem sledoval pomyslný ropovod z Baku přes Tálibánem kontrolovaný Afghánistán, kmenová území na severu Pákistánu, dále přes problematický Kašmír až do Tibetu. Nemožné. Vcítil se do uvažování pekingských politických špiček. S uspokojením dospěl k závěru, že Sin-ťiang je klíč k ropě. Operace Tajfun tak získala jednoznačný cíl.

„Mohu ještě zmínit čínský jaderný potenciál?“ pokoušel se na sebe znovu upozornit Josh.

Nikoho z přítomných to očividně nezajímalo. Marston opět hypnotizoval reproduktory. Když se dlouho nikdo neozýval, hodil mu Jenson záchranné lano. „Pokračujte, Joshi.“

„Nuže, převážně jako pozůstatek studené války Čína stále v Sin-ťiangu zachovává silnou vojenskou přítomnost pozemních i vzdušných sil. Na území této provincie se rovněž nachází většina jejích balistických raket. Od poloviny šedesátých let jsme v poušti Takla-Makan rovněž registrovali na pět desítek nukleárních zkoušek. Ty ještě umocnily odpor tamního obyvatelstva vůči čínské vládě. Muslimské skupiny se ptají, a to nikoli neoprávněně, proč právě turkické národy mají trpět jaderným spadem, kontaminací podzemních vod a nemocemi z ozáření, zatímco Chanové na východě země pokojně spí ve svých postelích.“

Marston si poposedl. „Jinými slovy říkáte, že jsou zralí pro revoluci?“

Josh se odhodlal k zastřené formě nesouhlasu. „Nerad bych, abychom předbíhali událostem. Nicméně Ujguři jsou nespokojení a za dané situace určitě nebude nijak obtížné přesvědčit je, že odtržení od Číny je to nejlepší, co potřebují.“

„Poněkud květnatě řečeno. Je nutné si brát servítky?“

Jenson preventivně zasáhl, aby chránil svého člověka před další útočnou a hloupou Marstonovou otázkou. Bývalý náměstek ministra obrany neuměl jednat s lidmi, kteří nebyli naladěni na stejnou vlnu jako on. Potřeboval někoho, kdo mu bude přikyvovat. Obvykle to byla Sally-Ann, ale v atmosféře politické korektnosti konce 20. století nechtěl vypadat jako sexista. „Bille, Josh tím chtěl říct, že Ujguři už mají po krk toho, že se s nimi zachází jako s občany třetího řádu.“ Sally-Ann se zadívala na Joshe a v jejích očích zahlédl jiskřičky souznění. „Před padesáti lety patřil Sin-ťiang jim. Byla to jejich země. Když se Mao v devětačtyřicátém chopil moci, Ujguři tvořili zhruba osmdesát procent tamního obyvatelstva. V současné době lze mluvit stěží o padesáti. Peking systematicky uplatňuje politiku rozmělňování menšinových národností a podporuje chanskou imigraci do těchto oblastí.“

„Stalin dělal to samé,“ zamumlal Lambert. „Litva, Estonsko, Lotyšsko. Týž vzorec.“ Marston, ostřílený bojovník z éry studené války, vydal souhlasné zachrčení. Rád vzpomínal na staré dobré časy. „Stalin od nich dal ruce pryč,“ namítl poněkud příkře a neomaleně Josh. Z tónu jeho hlasu bylo znát, že už mu přestalo záležet na tom, co si o něm Marston myslí. Chtěl se co nejrychleji dobrat jádra věci a potom vyhlásit přestávku na oběd. „Komunistická vláda dokonce vydala vyhlášku, podle níž každý Chan, který se ožení nebo provdá za Ujgura, dostane finanční odměnu. Na taková manželství se navíc nevztahuje politika jednoho dítěte.“

„Děti, které se v takových manželstvích narodí, jsou ovšem považovány za Chany,“ dodal Jenson, odhodlaný dál chránit svého člověka.

„Jedná se o systematické potlačování ujgurského náboženství, rabování jejich nerostných zdrojů a potírání svobody slova.“

Josh se odmlčel, aby si utřídil myšlenky. „Naprostá většina představitelů státní moci a vojenských velitelů v Sin-ťiangu jsou Chanové dosazení z Pekingu. Chanové rovněž kontrolují obchod a hospodářství, které musí především sloužit potřebám chanské Číny. A z toho pramení hněv a nespokojenost, která není výlučně záležitostí turkické populace.“

„Co tím chcete říct?“ zeptal se Lambert.

„Nezapomínejme, že v daném případě je řeč o súfismu. Náboženský fundamentalismus, který se v posledních letech šíří islámským světem a známe ho z Alžírska nebo Tálibánem kontrolovaného Afghánistánu, se dosud v Sin-ťiangu neprojevil. Ujguři nejsou extremisté. Pravda, někteří z nich bojují na straně mudžáhidů a Peking má již dlouho značné obavy, aby se čínští Ujguři nenakazili tálibánským fundamentalismem. Jakýkoli obchod se zbraněmi s Afghánistánem je naprosto nemyslitelný. Nicméně Tálibánci mají zkušenosti s bojem proti Sovětům, o něž se nepochybně velice rádi podělí se svými bratry ve víře v Číně. Dovolte, abych dokončil toto téma.“

Marston se nadechl, aby mu položil další hloupou otázku, ale Joshův sebejistý a autoritativní tón ho umlčel. CEO patřila k největším korporacím ve Státech a muž, který vedl důvěrné rozhovory s Kissingerem a obědval s Gorbačovem, výjimečně poslechl.

„Rád bych se v této souvislosti ještě zmínil o Saúdské Arábii.“

Josh si odkašlal a všiml si, že na něm Sally-Ann visí očima. „Jsme přesvědčeni, že čím víc Čína utlačuje muslimy v Sin-ťiangu, tím ochotnější budou Saúdové Ujgury finančně podpořit. I v tomto případě lze argumentovat jejich podporou afghánského protisovětského hnutí v osmdesátých letech. Lze si z toho udělat představu o tom, do jaké míry jsou ochotni se angažovat. Saúdové jsou pro Čínu velice důležitý partner. Čína dováží ze Saúdské Arábie ropu a potřebuje, aby Saúdové nechali kohouty otevřené, pokud chce udržet tempo hospodářského růstu. Stručně řečeno, Peking si nemůže dovolit popudit si Saúdy.“

„To znám,“ zahuhlal Marston.

Josh konečně udělal na přítomné zamýšlený dojem. Poslední dlouhý monolog pronesl prakticky z patra, aniž by se podíval do poznámek. Sally-Ann k němu vysílala obdivně pohledy a Josh si užíval pocitu hvězdy. Jenomže potom se z reproduktorů ozval rázný Milesův hlas.

„A jaký z toho plyne závěr?“

Josh vyhledal pohledem Jensona. Oba věděli, že je to jen rétorická otázka, na niž má Miles v úmyslu vzápětí sám odpovědět. Chystal se vysvětlit a shrnout důvody, které CIA vedly k odstartování Tajfunu.

„Jediný možný, a to ten, že ujgurská otázka představuje jedinečnou příležitost pro tajnou operaci americké vlády s cílem podpořit právo Ujgurů na sebeurčení a zajistit demokracii v nezávislém Východním Turkestánu. Vyrozuměl jsem, že vaše korporace, pánové, je ochotná nám poskytnout veškerou pomoc, abychom tohoto cíle dosáhli.“

Milesova intervence změnila akademický charakter jednání na politický. Lambert a Marston se předklonili a zatvářili se jako patrioti.

„Jsme tu, abychom pomohli,“ zahlaholil Marston.

„To je skvělé. Ale proč vlastně potřebujeme vaši pomoc, pane? Proč byla dnešní schůzka tak důležitá?“ I tentokrát očividně šlo o rétorické otázky. „Nuže, soudím, že z jednoho úhlu pohledu je odpověď nasnadě.“ Napil se vody a pokračoval. „Pokud chtějí organizace jako Národní nadace pro demokracii nebo Freedom House uspořádat svobodné volby řekněme třeba ve Středoafrické republice nebo nastolit demokracii ve východní Evropě, tak je každá pomoc vítaná.“ Miles měl náhle sucho v ústech a musel se znovu napít. Že by kocovina po prohýřené noci? „Nicméně v Číně je všechno mnohem a mnohem složitější. Peking byl vždy podezíravý vůči neziskovým organizacím působícím na čínském území. Faktem zůstává, že se nikdy daleko nedostaly. Ve velkých městech sice působí pár misionářů, dokonce je jich hrstka i na výplatní listině agentury, ale pokud jde o Čínu jako celek, máme svázané ruce. Operace v Číně nelze provádět standardními způsoby, na to nám stojí v cestě příliš mnoho překážek. A tak je nutné sáhnout k jiným metodám a zvolit jinou taktiku. Už jsme o tom přemýšleli.“

Lambert a Marston se zadívali na Jensona, jako by čekali, že bude pokračovat. Miles vědomý si napjatého ticha ve Washingtonu se znovu chopil slova.

„Dnes jsme vám chtěli, pánové, předložit náš návrh. Jde o strategii boje na několika frontách. Dicku, Joshi, chcete pokračovat?“

„Je to na tobě.“

Miles se zadíval na list papíru na stole před sebou, na který si propiskou načmáral poznámky.

„Nuže tedy, podle mých znalostí má Macklinsonova korporace své zastoupení v Pekingu, Šen-čenu, Šanghaji, Charbinu, Golmudu, Si-ningu a Čcheng-tu. Je to tak?“

„Správně,“ potvrdil mu Lambert.

„Nuže tedy, přejděme k našemu návrhu.“

18. Maryland

Sally-Ann McNeilová je dnes matkou tří dětí, dvou chlapců a jedné holčičky. Bydlí na klidném předměstí Marylandu a je provdaná za bohatého, plešatějícího a nikoli zrovna charismatického daňového právníka jménem Gerry. Jejich dům, nízký, s bílou střechou a zavlažovaným trávníkem, leží jen hodinu cesty autem od letiště a nijak se neliší od desítek dalších v této anonymní rezidenční čtvrti, již si vybrali za svůj domov. Sally-Ann pracuje na částečný úvazek v místní realitní kanceláři, doučuje dyslektiky a třikrát týdně chodí hrát se svou přítelkyní Mary golf.

„Může za to Bill Marston,“ říkává. „Jestli je ten syčák ještě naživu, s chutí bych ho za to nakopala.“

Vystopovat Sally-Ann chvíli trvalo. Po svatbě změnila příjmení a po Tajfunu se z pochopitelných důvodů snažila být neviditelná. Sešli jsme se spolu v jeden pracovní den odpoledne v roce 2006 a popovídali si v zarostlé zimní zahradě za domem. Gerry byl tou dobou ještě v práci a nejstarší dítě ve škole. Pokud byla z rozhovoru se všetečným novinářem nervózní, nedávala to na sobě nijak znát. Nejspíš věděla, že jednou bude muset konečně promluvit, a už na to byla připravená.

„Upřímně řečeno, už je to tak dávno. Myslela jsem si, že už to nikoho nezajímá,“ začala a nechala dvoutýdenní miminko cucat svůj malíček s dokonale a profesionálně upraveným nehtem. „Anonymita patřila k mé práci. Byla jsem asistentka, holka, která pořizuje záznamy z jednání a vaří kávu. Byla jsem vzduch. Nikdo si mě nevšímal.“ Zadívala se ven a měl jsem pocit, že jsem v jejím pohledu zahlédl lítost. „Moc dobře vím, že znám strašlivé tajemství. Gerrymu jsem nikdy neřekla ani slovo, víte? Spočítala jsem si, že když to udělám, následující den si pro mě přijdou.“

Sally-Ann začala vzpomínat, co tehdy Miles říkal z druhého konce světa. Mluvila tiše a pevným hlasem. Její vynikající paměť a bystrý úsudek na mne udělaly hluboký dojem. Chápala všechny politické nuance a dokázala si domyslet nevyřčené. Stejně jako většina Evropanů i já mám tendenci podceňovat inteligenci a rozsah vědomostí průměrných Američanů, kteří volí Bushe, ale Sally-Ann byla výjimkou potvrzující pravidlo. Pozornějšího svědka oněch událostí bych si nemohl přát.

„Musíte mít neustále na paměti, že Bill Marston byl v první řadě politik a teprve potom obchodník,“ upozornila mě. „U Mikea to bylo přesně opačně.“ Psal jsem si poznámky a došel mi inkoust. Mluvila dál, zatímco jsem lovil z kapsy saka propisku. „Oba dva se považovali za patrioty, ačkoli ve skutečnosti to byli jen ctižádostiví, necitelní a sobečtí parchanti. Nejspíš jste se s mnoha takovými už setkal. Jsou jako rezidua z jiné doby. Vědí jen málo, pokud vůbec něco, o tom, jak to chodí na východ od New Yorku. Měli peníze a měli moc a jejich jediným cílem byla ještě bohatší a mocnější Amerika. Nuže tedy, onen údajně skvěle informovaný agent z Hongkongu přišel s návrhem využít Macklinsonovu infrastrukturu v Číně a její cestičky k tamním mocným. Oba byli na vrcholu blaha. Ten plán byl šílený, ale svým způsobem dokonalý. Hodlali ukrýt výbušniny, zbraně, mobily, laptopy, tiskárny, kopírky a dokonce i korány v zásilkách, které korporace posílala do Číny ze Států. Coolidge věděl, že korporace působí v desítkách čínských měst. Myslím, že ve čtyřech přímo v Sin-ťiangu a v dalších v sousedních provinciích Kan-su a Čching-chaj. Miles přišel s návrhem založit anglické školy, naoko pro čínské zaměstnance korporace, aby se byli schopní domluvit s americkými šéfy, ale ve skutečnosti to měla být jen zástěrka pro instruktory CIA, aby mohli verbovat nespokojené dělníky v Sin-ťiangu a přilehlých oblastech a cvičit je.“

„Některé z těch instruktorů odhalili,“ zamumlal jsem.

„Jistě,“ odpověděla, jako bych jí neříkal nic nového. „Rozdali mezi rolníky stovky videokamer, aby nahrávali průběh nepokojů a střetů s policií. Zveřejněním těch záznamů chtěli Peking zatlačit ještě víc do kouta a vyvolat nevoli široké mezinárodní veřejnosti. Myslím, že tato část plánu se podařila dokonale. Viděla jsem zprávy CNN.“ Přikývl jsem, i když jsem netušil, jestli CNN pokrývala tytéž události jako Washington Post. Šlo o záznam střetu nespokojených rolníků s bojůvkami najatými jednou velkou čínskou elektrárenskou společností, který Postu poslal nějaký rolník v létě 2003. Je na něm vidět hrstka rolníků, již odmítli opustit svá políčka, na které útočí muži vyzbrojení tyčemi a lopatami. „Potom začali do Číny proudit agenti pod krytím korporace. Údajně pracovali na projektech silnic a železnic, ale ve skutečnosti řídili síť agentů a spolupracovníků po celé severozápadní Číně. Šlo o operaci těžko uvěřitelných rozměrů. Coolidge tehdy hovořil o nutnosti popíchnout Saúdy, aby operaci financovali zavedenými kanály, o potřebě najít a podpořit ujgurského vůdce hnutí za nezávislý Východní Turkestán, o zřízení exilové ujgurské vlády. V počátcích se mluvilo i o naverbování ujgurských poutníků při cestách do Mekky. Vypadalo to velice přesvědčivě a promyšleně. Už když jsem tehdy poslouchala všechny ty podrobné plány, musela jsem se ptát: Jak je možné, že ani Bill Marston, ani Lambert ještě ráno neuměli najít Sin-ťiang na mapě? A přece v poledne už souhlasili s tím, že se mocná korporace bude podílet na tajném projektu CIA, který ji bude stát víc, než kolik v Asii vydělá.“

„Ropa,“ poznamenal jsem, protože pokud šlo o Tajfun, byla ropa alfou i omegou operace.

„Nejspíš máte pravdu,“ souhlasila Sally-Ann. Její prostřední děcko, blonďatý chlapeček Karl, který se vedle díval na televizi, se přibatolilo k nám s tím, že by chtělo džus. Nalila mu ho do kelímku a potom se vrátila za mnou s tácem zjevně domácích koláčků. Asi o té odpovědi přemýšlela, protože když přišla, pokračovala v jiném tónu. „Víte, Mike byl mnohem chytřejší než Bill. Hlavouni v Macklinsonově korporaci byli obvykle jen panáci, bývalí vládní činitelé, kteří měli dodat lesku správní radě. Rozhodovali takoví jako Mike Lambert. Pro korporaci pracoval od jednadvaceti. Vypracoval se až do jejího čela. Podle mě máte naprostou pravdu v tom, že souhlasil jen kvůli vidině bohatých ložisek ropy a zemního plynu. Ropa výměnou za pomoc CIA. My pomůžeme vám a vy zase nám. Já na bráchu, brácha na mě. Nejspíš už viděl, jak nezávislý Turkestán řídí loutková vláda USA. Měli hlavy v oblacích. Macklinsonova korporace dostane exkluzivní kontrakty na stavbu ropovodu, rafinerií, silniční sítě a hotelů v poušti…“

Sally-Ann vypadala unaveně. Opožděně mi došlo, že toho s tak malým dítětem nejspíš mnoho nenaspala. Položila mrňouska do postýlky a já si pomyslel, jestli to není němý pokyn, abych odešel. Náš rozhovor už trval několik hodin.

„Kdy se Gerry vrátí z práce?“

Podívala se na hodinky. „Asi za půl hodiny.“

„Je ještě něco, co byste mi k tomu mohla říct? Vzpomínáte si ještě na něco?“

Zadívala se mi přímo do očí, jako kdyby věděla, co mě zajímá nejvíc. Ti nejlepší novináři vždy znají odpověď na své otázky přinejmenším z poloviny. Potřeboval jsem si ověřit, jestli tu noc, kdy probíhala ona schůzka, byl se CIA v kontaktu i Kenneth Lenan.

„Ještě je tu jedna věc,“ řekla. Vzal jsem si koláček a zakousl se do něho, abych nevypadal příliš dychtivě. „Asi kolem čtvrté odpoledne se ke Coolidgeovi připojil ještě jeden muž. Oba se aktivně podíleli na diskusi.“

„Angličan?“ zeptal jsem se, abych jí osvěžil pamět.

„Ano, Angličan. Jak to víte?“

„Pokračujte, prosím.“

„Na jeho jméno si už nevzpomínám. Pamatuji si jen na ten typicky britský přízvuk. Tak trochu arogantní tón, podle přízvuku patřil k vyšší společenské třídě.“

„Mohl se jmenovat Kenneth Lenan?“

„Ano, tak se jmenoval.“ Sally-Ann skoro vyjekla, až se dítě v postýlce, s takovou námahou uspané, zavrtělo a zaplakalo. „Kenneth Lenan. Měl přízvuk, jako kdyby patřil do královské rodiny. Uhlazený aristokrat.“

Tak to je on, usmál jsem se v duchu. „Lenan byl Coolidgeův kontakt v MI6, britská spojka pro Tajfun. Jak to bylo?“

„Prostě se zčista jasna objevil na scéně. Miles zrovna hovořil o nějakých teroristických sabotážích a výbuchu v Urumči, když z ničeho nic přerušil výklad a oznámil nám, že se do diskuse zapojí ještě někdo další.“

„Překvapilo to Jensona? A co na to Josh?“

Sally-Ann se zamyslela, z čehož jsem usoudil, že Lenanův vstup byl předem dohodnutý. „Ne, podle mě ne,“ řekla nakonec. „Už jsme tam byli dlouho, a tak nikomu nepřipadalo divné, že se do debaty zapojil ještě někdo další. Myslím, že si nikdo z nás neuvědomil, že v Hongkongu musejí být tři nebo čtyři hodiny ráno, ani že není obvyklé, aby v tu dobu byl někdo z MI6 ve zpravodajské místnosti s Milesem.“

„Takže Miles se netajil tím, že Lenan je z britské tajné služby.“

„Ne, to ne.“

„A co říkal Lenan?“

„Pokud se pamatuji, jakmile začal mluvit, atmosféra se změnila… víte… jak jen to říct? Hovořil tak sebevědomě a tak vítězoslavně. Nejspíš měl přesvědčit zástupce korporace, jak vážně agentura bere Tajfun a jak daleko už jsou s přípravami a plánováním té operace. Coolidge ho představil a řekl, že se chystají vyslat do Sin-ťiangu nějakého profesora či co, který nedávno přišel z Číny. Mně to připadalo přitažené za vlasy, ale na Billa to vážně zapůsobilo.“

To jsem nečekal. „Bavili se o Wangovi už v této fázi?“

„O kom?“

„O Wang Kchaj-süanovi. Chanském akademikovi z Urumči. Lenan ho získal pro spolupráci a poslal ho zpátky do Sin-ťiangu, aby tam vybudoval síť radikálů.“

„To byl on?“ Sally-Ann se mračila. Všechno do sebe začínalo zapadat. Zadívala se na spící dítě. „Vypadá to jako týž člověk. Coolidge z toho byl nadšený. Tvrdil, že ten chlap spadl z nebe jako na objednávku.“

„A co Lenan? Co říkal Lenan?“

Zaslechl jsem, jak na štěrkové cestě před domem zastavuje auto. Mohl to být některý ze sousedů nebo někdo, kdo špatně zabočil a potřeboval se otočit, ale tušil jsem, že je to Gerry, který se vrátil neplánovaně dřív, aby mi zkazil poslední a nejdůležitější část rozhovoru se Sally-Ann. Následující den ráno jsem musel chytit letadlo do Pekingu, takže tohle byla moje poslední šance Sally-Ann vyzpovídat, přinejmenším na několik dalších týdnů.

„Ten byl mnohem odměřenější,“ řekla. „Jako kdyby byl příliš nad věcí, než aby kvůli tomu jásal. Znáte přece Angličany, ne? Někteří se chovají tak, jako kdyby všechno, úplně všechno bylo pod jejich úroveň.“ Usmál jsem se. „Pokud se dobře pamatuji, Lenan navázal tam, kde Coolidge skončil. Tvrdil, že se právě vrátil z Tchaj-wanu, kde vyzpovídal jistého agenta, od něhož získal ‚nadmíru povzbudivé zprávy‘. Řekl nějakou takovou bezduchou frázi. Pokračoval tím, že Wang je představitelem nové Číny, progresivně uvažující demokrat, člověk s vizí. Podal to tak, že Bill Marston začal blahem slintat. Možná že moje vzpomínky zkreslil čas, ale myslím, že ten britský snob nebyl zrovna nadšený, že ho tam přitáhl.“ Zastrčila si neposlušnou kadeř za ucho. „Což mě nutí se ptát, proč ho k tomu Miles vlastně přizval.“

„Mně to také nedává smysl,“ ujistil jsem ji.

„Ovšem pokud…“

„Pokud co?“

Uslyšel jsem bouchnout dveře od auta a potom se ozvaly těžké kroky. Bylo mi jasné, že Gerry co nevidět vezme za kliku. Sally-Ann tomu nevěnovala pozornost.

„Pokud Miles nevěděl o Wang Pinovi.“

„O jakém Wang Pinovi?“

„Wang Pin byl Wangův syn.“

Přestal jsem si dělat poznámky. Sally-Ann si mého údivu nejspíš nevšimla. „Možná že Lenan odjel na Tchaj-wan, aby zjistil, co se s ním stalo. Když o tom mluvil na oné schůzce, připadalo mi, že nám sděluje horkou novinku.“

„O co šlo? Co se stalo s Wangovým synem?“

„Vy to nevíte?“

„Sally, povězte mi to, prosím.“

„Wang Pin přišel o život. Zabili ho,“ povzdechla si. „Zastřelili ho čínští vojáci při nějakých nepokojích v Sin-ťiangu. Podle mě tím Wang omlouval všechno, co udělal. Pro něho to nejspíš omlouvalo úplně všechno.“

19. Zásnuby

Věří agenti v Boha?

Při jednom z mnoha našich dlouhých rozhovorů v bytě v Brook Green, který si Joe pronajal v roce 2004, jsem nadnesl otázku víry. Nikdy bych nečekal, že se s Joem budu bavit o víře a náboženském přesvědčení. Musím říct, že mne jeho postoj nemálo překvapil.

„Vždycky jsem věřil v Boha,“ řekl mi. „Vlastně ani nevím proč. Jak člověk začne věřit?“

V jeho případě určitě ne kvůli otci. Peter Lennox patřil k lidem, které lze označit jako agnostické moralisty. Byl to muž vědy, jehož vztah s církví se scvrkl na příležitostné návštěvy kostela při svatbách a pohřbech. O Vánocích raději dohlížel na krocana v troubě a zůstal doma, zatímco zbytek rodiny odešel na mši. Nicméně i přesto prohlašoval, že žije podle křesťanských zásad, což byl velice nejasný pojem, s nímž málokdo, Joea nevyjímaje, mohl nesouhlasit. Joeova matka Catherine byla jiná. Vyznávala tradiční hodnoty a patřila k oněm vlažným dcerám anglikánské církve, jejichž tváře místní vikář dobře zná. Catherine nebyla nijak duchovně založená, ale chodívala do kostela na mše a Joe si živě pamatoval, jak se jí jednou při velikonoční mší vyhrnula sukně, když poklekala, a z rozparku vykoukl podvazek.

Joea v osmi letech poslali do prestižní přípravky ve Wiltshire, již navštěvoval i jeho otec, všichni strýcové a otec jeho otce (a společně s ním následník nepálského trůnu). Byla to křesťanská škola. Patřila k ní i malá kaple a večer co večer předtím, než zahnali hochy do jejich studených ložnic, si ředitel v rozlehlé jídelně vyžádal ticho a předčítal jim z Knihy modliteb.

„Mám to před očima, jako kdyby to bylo včera,“ řekl mi Joe. „Když zavřu oči, slyším jeho hlas: Budiž světlem v tmách, prosíme tě, ó Pane, a svou velkou milostí ochraňuj nás ode všeho zlého a před nebezpečími této noci. Jaká nebezpečí? Jaké zlo? Bylo nás tam sto šedesát hochů ve školních uniformách, desítky kilometrů od domova. Žili jsme ve starém klášteře na anglickém venkově. Co by nám sakra mohlo hrozit?“

Ve třinácti letech Joe přešel na větší, opět pouze chlapeckou soukromou školu, kde se všichni žáci museli každý všední den povinně účastnit čtvrthodinové modlitby a v neděli delší bohoslužby. Vlastně se nic nezměnilo: dlouhá, suchopárná kázání, zpěvy, které snad neměly konce, starší chlapci se ošívali a znuděně zírali do stropu. Většinu dospívajících taková zkušenost spolehlivě odradí od náboženského života, ale Joe si přes to všechno nějakým zázrakem uchoval víru.

„Ale do kostela nechodíš,“ namítl jsem. „Rozhodně jsem si nevšiml, že bys každou neděli chodil do katedrály, ani když jste bydleli v Causeway Bay.“

Podíval se na mě, jako kdybych byl duševně méněcenný. Joe nehodlal plýtvat nedělním volnem na návštěvy kostela o nic víc, než byl ochoten prozradit své krytí.

„Proč vlastně?“ naléhal jsem. „Isabella byla ateistka?“

Zmínil jsem se o ní poprvé po mnoha týdnech. Joe se zamyšleně zadíval do sklenice s vínem a přejel bříškem palce po jejím okraji.

„Ne, nebyla.“ Vstal a odešel od stolu, naoko proto, aby mi přinesl další plechovku Guinnessu, ale nepochybně kvůli tomu, abych neviděl, jak se tváří. „Byla katolička, ačkoli myslím, že jsme oba měli na víru stejný názor. Příliš jsme to nerozebírali. Oba jsme nenáviděli všechno to, co se na víru nabaluje, přinejmenším na vyznávání víry v britském pojetí. Planoucí vikáře a poloprázdné lavice. Zbankrotované podnikatele, co se dali na pokání a viděli sami sebe jako opory komunity. Návštěvy kostela jsou vlastně společenská událost. Může tam přijít každý a nepřipadá si odstrčený, není tam sám, dostane se mu naděje.“

„Možná.“ Měl jsem podezření, že ten cynismus je víc než trochu hraný. A potom přišlo další překvapení.

„Pokud šlo o Isabellu,“ pokračoval, „měl jsem takový zvláštní pocit, že je to dar od Boha. To jen abys měl představu, do jaké míry mě okouzlila.“ Chtěl jsem ho přerušit, ale probodl mě pohledem. Oba jsme věděli, že to, co se chystá říct, není něco, s čím by se někdo jako Joe svěřoval na potkání. „Spolu s tím, jak se náš vztah prohluboval, jsem měl pocit, že mi tím Bůh říká: ‚Toto je žena, s níž chci, abys žil. Dávám ti skrze ni možnost prožít šťastný a naplněný život. Tak to nepokaz.‘ Bylo to zvláštní. Bylo to, jako kdybych neměl na vybranou.“

„A proto jsi chtěl, aby se za tebe provdala?“

„Jistě. Proto jsem chtěl, aby si mě vzala.“

A tak Joe zašel za Waterfieldem, protože to byl v Hongkongu jeho učitel, jeho vzor a tak trochu něco jako otec. Po Joeově příjezdu do kolonie byl jejich vztah součástí Joeova krytí. SIS pro ně vytvořila smyšlenou minulost, věrohodnou báchorku o tom, že Waterfield sloužil s jedním z Joeových příbuzných v SOAS. Upravili několik vojenských záznamů a dokonce vylepšili staré černobílé fotografie ze Sandhurstu. Waterfield měl tedy víc než jen vhodnou záminku se o mladíka postarat. Několik dnů poté, co Joe přistál na letišti Kai Tak, se zúčastnil večírku u Waterfieldů, kde kvůli drbnám a možnému čínskému odposlechu skoro tři čtvrtě hodiny debatovali o Brianu Larovi a o tom, jak je obtížné sehnat v Asii slušné červené víno. Nikoho tudíž nepřekvapilo, když se jednoho sobotního odpoledne sešli na ptačím trhu v Mongkoku. Dokonce i kdyby Číňané měli nějaké podezření ohledně Joea, narazili by na každém kroku na neprůstřelné krytí.

„Chtěl ses mě na něco zeptat,“ začal Waterfield. Vzal s sebou i svou manželku, která měla právě plné ruce práce s nakupováním orchidejí v Květinářské uličce.

„Týká se to Isabelly.“

„Chápu.“

Jen obtížně lze slovy vyjádřit, do jaké míry a jakým způsobem byla SIS a Waterfieldova generace výhradně mužským světem. Jakákoli zmínka o manželce nebo přítelkyni vyvolávala podezření. Ženy pro ně byly cosi jako děti za viktoriánské éry: měly být vidět, ale nepovažovalo se za slušné se o nich bavit.

„Chtěl bych ji požádat o ruku.“

„Opravdu? Tak to gratuluji.“

Chodili bok po boku úzkou uličkou lemovanou z obou stran ptačími klecemi, z nichž ty honosnější byly ze štípaného a lakovaného bambusu. Po nedávné bouřce stékaly z prorezlých plechových střech krámků pramínky vody a pod nohama jim čvachtalo bláto s poházenou slámou. I kdyby snad někdo jejich rozhovor odposlouchával a nahrával, nejspíš by z toho stejně nic nebylo, protože by měl na záznamu jen trylky a švitoření desítek špačků a andulek.

„Je to nějaký problém, pokud jde o firmu?“

Od Joeova pohovoru s Wangem uplynul víc než měsíc a on měl stále obavy, aby znovu nešlápl vedle. Waterfield se zastavil u pultíku se zavřenými průhlednými sáčky.

„Cvrčci,“ konstatoval poté, co do jednoho z nich rýpl prstem a vyhnal tak nešťastného tvorečka z úkrytu mezi suchými listy a stébly trávy. „Krmí s nimi ptáky. Hůlkami.“

Teprve potom se rozpomněl, na co se ho Joe ptal, a zadíval se mu do očí. „Je to potíž, samozřejmě, že je, ale jen v případě, že budeš chtít jít s pravdou ven.“

„To budu,“ odpověděl Joe bez zaváhání.

„Tak to abychom si raději někde sedli a zevrubně to probrali.“

Museli ujít ještě zhruba tři sta metrů, než cvrlikání a švitoření ptáků, z něhož se člověku po pár minutách málem rozskočila hlava, odeznělo. Ocitli se na malém tržišti, kde se prodávaly nudle, jednoduchá jídla kantonské kuchyně a levné pekingské kachny. Na stolku stála poloprázdná láhev sójové omáčky. Joe ji odsunul stranou a na ruce mu zůstala lepkavá, černá hmota.

„Hodlám ti uštědřit kázání,“ upozornil ho Waterfield a objednal si konvičku zeleného čaje. Uměl si sám ze sebe dělat legraci, a to byla jedna z věcí, pro které ho měl Joe rád. „Jsi hodně mladý na to, aby ses ženil.“

„To si uvědomuju.“

„Vážně? Mám pocit, že pro mladé muže tvého věku je ze všeho nejtěžší přestavit si, jak dlouhá doba je ještě na tomto světě čeká. Možná to zní nabubřele, ale víš, jak je to dlouho? Víš, kolik let máš ještě před sebou? A teď nemluvím o práci, ale pouze o osobním životě. Pro jakoukoli lidskou bytost je nesmírně obtížné předvídat změny, které zejména mezi pětadvacátým a pětatřicátým rokem života nastanou. Změní se postoje. Změní se názory. Změní se osobnost.“

Joe nevěděl, co na to říct. Měl neblahé tušení, že se Waterfield snaží ohleduplně, oklikou a květnatě naznačit, že ještě nedospěl.

„Dovol, abych ti řekl něco o stárnutí.“ Přinesli čaj a šéf SIS pro Dálný východ zručně nalil do dvou bílých kalíšků. „Život se scvrkne. Zmenší se manévrovací prostor, jestli chápeš, o čem mluvím. Člověk má najednou zodpovědnost a povinnosti, které jsou v šestadvaceti nepředstavitelné. Přibude zodpovědnost vůči dětem, to jistě, ale naroste i ta pracovní. Je to jako šplhat po mastné tyči. Člověk musí jednou provždy odhodit dětské střevíčky.“ Waterfield zpozoroval Joeův výraz a dostal pocit, že se musí hájit. „Vidím ti na nose, co si myslíš. ‚Staroch, co si za mlada neužil, a teď toho lituje. Je přesvědčený, že i mladší generace musí spolykat nějakou tu hořkou pilulku.‘“

„A není to alespoň částečně pravda?“

„Svým způsobem nejspíš ano,“ usmál se Waterfield a posloužil si párátkem z plastové dózy. Nehodlal ho použít na zuby, ale zapřel ho ostrým koncem proti bříšku palce. „Myslím, že jsi výjimečný, velmi výjimečný mladý muž, Joe, a to ti říkám jako tvůj kolega i jako přítel.“ Joe si musel důrazně připomenout, že mluví s agentem, který lže stejně přirozeně, jako dýchá, ale i tak mu ta poklona dělala dobře. „Co jsi tady za tu krátkou dobu dokázal, je opravdu působivé, ale přes to všechno jsi ještě mladý. Ještě stále jsi pouze na počátku cesty, na počátku života, který by měl být výjimečný, a nikoli nudný.“

Joe si uvědomoval, že by měl něco říct, ale dal si s odpovědí na čas. Kolem jejich stolku prošly dvě postarší ženy s plastovými pytli nacpanými asijským zelím. Joe vylovil z kapsy cigarety a zapálil si. Mírně zaklonil hlavu a vyfoukl kouř ke vzdouvající se plachtě, která sloužila jako střecha oné jídelny pod širým nebem. Někdo by to mohl považovat za drzé, sebevědomé gesto.

„Jde o to, Davide, že umím řešit jen to, co mám bezprostředně před sebou. Řeším pouze to, co je teď, skutečnost, že jsem zamilovaný do Isabelly Aubertové. Teď.“

Ticho.

„Což znamená, že s ní chci strávit zbytek života. A také to, že jsem přesvědčený, že žádnou takovou už nikdy nepotkám, a to ani v šestadvaceti, ani šestatřiceti a ani jako jedenadevadesátiletý stařec nad hrobem.“

Waterfield se smutně a soucitně usmál. Joe myslel na to, co mu přikázal Bůh. Ožeň se s tou ženou. Ona je to nejlepší, co tě v životě potkalo. Věděl, že taková představa je naprosto absurdní, ale i přesto tomu věřil.

„Je to tvá volba, Joe. Jen tvoje. Teď to tak cítíš, ale bude to tak i v budoucnu?“

Joe, popuzený odměřeností Waterfieldova tónu, si opět dal s odpovědí na čas. Napadlo ho, a ne poprvé, že SIS nemá Isabellu zrovna v lásce. Že jsou proti ní vlastně všichni zaujatí. Ale proč? Co komu udělala? Je to jen o tom, že se náhle mezi nešťastně ženatými agenty objevila krásná a okouzlující žena, a oni všichni litují, že nemohou vrátit čas a začít nový život s ní? Proč jinak by ji tak nesnášeli?

A potom mu to náhle došlo. Najednou viděl realitu bez příkras. Waterfield chce zabránit jeho sňatku, aby chránil RUN. Chce ovlivnit Joeův soukromý život, chce ho ovlivnit jen proto, aby SIS neměla v tom zmatku kolem předání kolonie ještě o starost navíc. Jeho domluvy a bodré rady byly čistě účelové.

„Myslím, že jsem vyzrálý dost,“ namítl Joe a snažil se z toho nějak elegantně vylhat. Waterfieldův povzbudivý úsměv ho přesvědčil, aby pokračoval. „Vždycky jsem se uměl rozhodnout a vždycky jsem věděl, co chci. Chci se starat o Isabellu. Chci, aby se stala mou ženou. Možná že jsem naivní, možná jsem příliš mladý, abych takhle uvažoval, možná jsem jen zamilovaný mladíček, který si zaslouží tvrdou lekci. Ale už jí nechci lhát. Chci, aby moje dívka věděla, co dělám a čím se živím. Omlouvám se a chápu, že to pro tebe znamená problém. Je mi to líto. Chápu i to, že máš obavy o moje krytí a že by to mohlo neblaze ovlivnit mou práci. Už jsem se rozhodl a potřebuji tvou podporu. Miluju ji.“

„V tom případě si ji musíš vzít,“ prohlásil Waterfield. „Jinak to nejde.“

„Ale proč sis ji chtěl brát?“ zeptal jsem se. „Proč sakra ten spěch?“

Jsme opět zpátky v roce 2004, v předvečer jeho odjezdu do Šanghaje. Otevřel jsem si plechovku Guinnessu. Cvaknutí a následné šumění otevíraného piva zaniklo v Joeově tichém smíchu. Znovu se na mě podíval tak, jako kdyby pochyboval o mém zdravém rozumu, a zavrtěl hlavou.

„Copak to není jasné? Nebije to do očí?“

Jistě, z určitého úhlu pohledu to bylo naprosto zřejmé. Dokonale se k sobě hodili. Zatímco Joe býval tajnůstkářský a rezervovaný, Isabella byla přátelská a přímočará. V oněch zřídkavých případech, kdy byla nervózní nebo smutná, se mu mohla vypovídat a on uměl utišit její obavy. Isabella uměla být i nevypočitatelná, ale takovým milým způsobem. Mám podezření, že Joe onu nejistotu potřeboval a líbila se mu. Dokázali jeden druhého rozesmát, měli stejné zájmy, oba měli dobrodružnou povahu a vrozenou zvídavost. Především z nich ale sálalo vnitřní souznění, na které musel žárlit každý, kdo se s něčím podobným v životě nesetkal.

Nicméně, abych odpověděl na Joeovy otázky, a také, abych si ujasnil, co se mu tehdy v roce 1997 honilo hlavou, jsem řekl: „Ne, není to jasné. Upřímně řečeno, ani trochu to nechápu.“

A tak se mi to Joe pokusil vysvětlit. Mezitím už vypil přes polovinu láhve a víno ho připravilo o obvyklou odtažitost.

„Tuhle jsem se napil s jedním starým známým z univerzity,“ začal. „Jmenuje se Jason. Byl ženatý sotva šest týdnů a už mluvil jako utrápený ženáč. ‚Joe,‘ řekl mi, ‚v ideálním světě by se nikdo neměl ženit. Je to proti mužské přirozenosti. Proč se dobrovolně omezovat? Manželství je ženské spiknutí s cílem ovládnout muže.‘“

„Tvůj přítel nejspíš trefil hřebík na hlavičku,“ poznamenal jsem.

„Ten můj známý je naprostý pitomec,“ kontroval Joe. „Co bys na mém místě dělal ty? Byli jsme s Isabellou spolu přes dva roky. Dokud by se nestala mou ženou, nesměl jsem jí nic říct. Kdybych to udělal, Waterfield by mě nejspíš nechal zastřelit nebo by mě přinutil doplavat zpátky do Londýna.“

„Takže to byl ten důvod?“ chytil jsem ho za slovo. „Chtěl jsi ulehčit svému svědomí? Trápily tě výčitky kvůli tomu, že musíš Isabelle lhát? To byl ten skutečný důvod?“

O Joeově povaze už jsem psal. Tlačil jsem na něho způsobem, který mu byl proti srsti, a v tu chvíli mě napadlo, že po mně nejspíš vzápětí skočí. Zvolil jsem špatná slova a jeho obličej se zkřivil zlostí. V jediném okamžiku byla přátelská, poklidná atmosféra důvěrného rozhovoru ta tam.

„Copak to není dost dobrý důvod?“ zasyčel. „Máš vůbec představu, jaké to je, když kromě tří pěti lidí musíš všem lhát a ještě ti není ani třicet?“

„Joe, nechtěl jsem…“

Stejně rychle, jako se naštval, se zase uklidnil. Jako kdyby vynadal sám sobě za to, že se nechal unést. „Zapomeň na to, co jsem řekl,“ přemlouval mě a mávl rukou. „Špatně jsem se vyjádřil.“ Vlastně to bylo podruhé, co si Joe postěžoval na potíže, které s sebou nese dvojí život. A v obou případech své upřímnosti vzápětí litoval a snažil se to zamluvit. Koneckonců nikdo ho nenutil, aby se dal k MI6. Upsal se zpravodajské službě dobrovolně, a pokud chtěl někoho vinit, mohl jen sám sebe. Nešlo o to, že by svého rozhodnutí litoval, jen tlak, který s sebou nese dvojí život, ho prostě někdy zmáhal. Joe Lennox ani trochu nestál o to, aby ho někdo litoval. „Okouzlovalo mě na ní úplně všechno,“ navázal na původní téma. „Každý den udělala nebo řekla něco, co mi vyrazilo dech. Byli jsme si souzení.“ Odmlčel se a ponořil se do vzpomínek. „T. S. Elliot o tom pocitu napsal: ‚Myslíme na totéž, aniž bychom potřebovali mluvit. A blekotáme táž slova, aniž by měla nějaký smysl.‘ Rozumíš tomu? Když se nad tím zamyslím, prostě jsme se k sobě dokonale hodili, nemuseli jsme se o to ani nijak snažit. Těžko se to vysvětluje. Vím, že už nikdy nepotkám žádného člověka, s nímž bych cítil totéž.“ Mávl rukou ke zdi kuchyně v bytě na Brook Green, jako kdyby mohla jeho slova potvrdit. „Zatím mě nikdo a nic nepřesvědčilo o opaku.“

„Víš, vrtá mi hlavou to načasování,“ pokračoval jsem. „Dal sis schůzku s Waterfieldem zhruba měsíc před předáním, ne? Isabella neměla v plánu z Hongkongu odjíždět ani potom. Dostala sice práci pro francouzskou televizi, ale rozhodně nehrozilo, že by po předání odjela do Paříže nebo někam jinam. Žili jste spolu a klapalo vám to. Nic nenasvědčovalo tomu, že byste se měli rozdělit. Tak proč ten spěch?“

Joe pochopil skrytý smysl mých otázek. „A jak s tím souvisí její práce? Proč ses o tom zmiňoval? Kam tím míříš?“

Zaváhal jsem, protože jsem se pouštěl na hodně tenký led. Oba naráz jsme sáhli po krabičce cigaret, která ležela na stolku před Joem. Byl rychlejší. Nabídl mi, připálil a zopakoval poslední otázku.

„Kam tím míříš?“

Nalil jsem si černé pivo do sklenice a počkal jsem, až klesne pěna. „Ohledně manželství mám následující teorii,“ povzdechl jsem si.

Joe si poposedl, opřel se, založil si ruce na prsou a usmál se.

„Tak to si moc rád poslechnu.“

Namáhavě jsem hledal slova. „Podle mého je příčinou existence manželství majetnický pud, tedy kromě lásky, konvence a tlaku okolí. Kvůli němu se muži nakonec rozhodnout platit za teplé večeře dvojnásobek než v hospodě.“

„Majetnický pud?“ zamračil se.

„Stručně řečeno, chtějí svoji přítelkyni vyndat z výkladní skříně a stáhnout z prodeje. Prostě chtějí mít jistotu, že je jednou provždy jen jejich a nikdo jiný si nevrzne.“

Vysloužil jsem si opovržlivý úsměv. „To myslíš vážně? Chtít ženu vlastnit? Není to už trochu passé, Wille?“ Všiml si, jak se tvářím, a pochopil, že to hlavní teprve přijde.

„Nejspíš jo.“ Zadíval jsem se na bílý pruh husté pěny nad černou hladinou a rozhodl se, že to přece jenom risknu. „Víš, vždycky jsem měl pocit, že ti Miles musí dělat těžkou hlavu, i když jsi neměl žádný důvod žárlit nebo se znepokojovat. Intuice je někdy hrozná věc. V hloubi duše jsi musel vědět, že tvůj vztah s Isabellou nemá šanci vydržet.“

20. Čínská šeptanda

Na malém ostrově se zprávy mezi agenty šíří rychle. Funguje to asi takhle:

David Waterfield se sešel s Kennethem Lenanem ve své kanceláři v Domě tisíce řití pět dnů po rozhovoru s Joem na ptačím trhu Mongkok. Lenan se vrátil z týdenní dovolené v Thajsku, kam odjel chytat bronz. Waterfield ale chytil mírnou formu tropické horečky a vypadal, že by mu ze všeho nejvíc prospělo pár dnů v posteli.

„Takže kromě osmi tisíc novinářů, kteří se tu 30. června budou rojit, prince Charlese, novopečeného britského premiéra s úsměvem od ucha k uchu, ministryně zahraničních věcí ze Států, pana Čestného-Spravedlivého alias Robina Cooka, většiny britské vlády, poloviny čínského politbyra a nejspíš i sira Cliffa Richarda osobně ještě zbytečné potíže s přítelkyní, čert ji vezmi, jednoho AVN.“

„A to se jí chce přiznat při ceremonii?“ rýpl si Lenan.

„Jak to mám sakra vědět?“

„A je to dobrý nápad?“

„Už jsem o počestných úmyslech toho pána hovořil.“

Lenan se nikdy příliš neusmíval, ale tentokrát se ušklíbl. „Takže chce, aby věděla, že je AVN?“

„Přesně tak.“

Lenan se zamračil. „Jinými slovy se jí chce přiznat, že jí celé uplynulé dva roky od rána do večera a od večera do rána lhal?“

„Podle všeho to tak vypadá.“ Na chodbě přede dveřmi Waterfieldovy kanceláře jedna ze sekretářek kýchla. „Měli jsme s Joem vážný rozhovor v Mongkoku. Chce, abychom mu to usnadnili a pomohli mu.“

„Pomohli?“

„Hmmm.“ Waterfield se rozkašlal a odplivl si do kapesníku. „Nemám tušení, jak si to představuje.“ Zadíval se z okna na přístav a pohledem provázel vzdalující se džunku. „Chce snad, abychom jí řekli, že jsme ho k tomu přiměli? Že mu v obchodním oddělení nic nechybělo, dokud ho SIS nechytila pod krkem?“ Žert vyzněl naprázdno a Waterfield zvážněl. „Vybrali jsme si sami, Kennethe. Naše práce manželství neprospívá. A je to ještě horší, když přijdou děti. Člověk je zranitelnější. Doufám, že Joe ví, co dělá.“

O osmačtyřicet hodin později Lenan večeřel s Milesem Coolidgem ve své oblíbené indické restauraci, jen pár bloků jižně od Kowloon Park ve třetím patře Ashleyho centra. Oba si objednali kuřecí dhansak a několik dalších vegetariánských jídel, o která valně nestáli. Nad hlavami jim hučela vysloužilá klimatizace, z níž kapalo na koberec. Blížila se desátá a většina ostatních hostů už odešla za zábavou. Miles objednal zmrzlinu a vynutil si hovor na téma Tajfun.

„Nějaký zprávy od našeho kámoše?“

„Je zpátky v Urumči,“ opáčil Lenan lhostejně. „Výuka mu začíná v pondělí ráno.“

„Nějaký potíže? Nikdo se neptal, kde byl a co dělal?“

SIS získala v Urumči dalšího spolupracovníka, obchodníka s britským pasem, který pracoval pro jednu velkou německou automobilku. Agent s krycím jménem Trabant měl v popisu práce zprostředkovávat kontakt mezi Wangem a Lenanem. Postupem času ho měl Lenan vystřídat.

„Ne. Nikdo se neptal. Namluvil jim, že si prostě vyjel na dovolenou na jih, a hotovo.“

Miles měl před sebou napůl vypitou, orosenou sklenici Spritu s ledem. Choval se jako chameleon. Intuitivně vytušil, že pít alkohol v Lenanově společnosti by nebylo moudré. „Potíž je v tom, že se to seběhlo moc narychlo.“

Lenanovi neunikly pochyby v Milesově hlase. Vzal látkový ubrousek, který měl při jídle v klíně, a začal ho na stole žmoulat v ruce.

„A co z toho plyne?“

„Některejm lidem u nás pořád vrtá hlavou, proč vlastně riskoval život, aby doplaval do Hongkongu.“

„A tobě to je jasné?“

Miles zakroužil sklenicí a posloužil si zákuskem. Joeovi dokázal U Samby a v nočním klubu ve Wan Chai lhát tak snadno a přesvědčivě nejspíš proto, že v hloubi duše pochyboval o Wangově věrohodnosti. „Jasně. Mně je to úplně jasný. Jenomže jsem na začátku týdne musel Joshovi hodinu a půl vysvětlovat, k čemu byla ta cesta na Tchajwan, co říkal při výslechu a jak jsi ho dostal zpátky do Sin-ťiangu. A potom mi oznámil, že doma mají pořád obavy, že by mohlo jít o provokaci.“

„Obavy?“ Lenan začínal být popuzený. „A to má být zase co? Kdo má obavy? A není na to už trochu pozdě? Chtějí snad cuknout, Milesi?“

„Ne, kurva, to ne. Vždyť je mu přes padesát, proboha. Podle všeho se měl utopit. Je přece jasný, proč jim to nehraje.“

Kenneth Lenan se podezíravýma, pozornýma očima rozhlédl po lokále a jeho pohled se zastavil na vzdáleném číšníkovi. Podle očekávání zíral do prázdna a ostentativně se nudil. Lenan měl neuvěřitelný vztek na všechny ty hlupáky, kteří nedokáží pochopit tak jednoduchou věc. „Až se tě příště zase někdo bude vyptávat, tak ho pošli do háje. Je to veliče jednoduché. Pověz jim, ať se na to podívají z čínské perspektivy. Kdyby nám chtěl Peking vnutit svého člověka, jen stěží by riskoval život vycvičeného agenta tím, že by ho ve tři ráno posadili na provizorní vor, protože tak by mohli jen doufat, že ho moře vyvrhne na tu správnou pláž. Je přece mnohem pravděpodobnější, že by mu obstarali falešné papíry a zařídili to tak, abychom ho chytili jako jednoho z chodců.“

Miles si obvykle v Lenanově přítomnosti připadal velice podobně jako Joe. V jeho společnosti se cítil jako školáček a trouba, což byl důsledek Lenanovy neochvějné sebedůvěry. „Máš pravdu, Kennethe,“ zahuhlal s dalším soustem zákusku v ústech. „Jasně že máš pravdu.“ A v tu chvíli se rozhodl, že po večeři zaskočí k Lily. Miles prostě potřeboval sex, když byl ve stresu. Dokazoval si tím, že je stále někdo.

„A Macklinsonova korporace?“ nenechal se odbýt Lenan. Milesovi právě přinesli zmrzlinu. Na každém ze čtyř obrovských kopečků vanilkové zmrzliny trčela jasně červená koktejlová třešeň. „Také mají obavy?“

„Ne,“ zahuhlal Miles, který ovšem ani s Michaelem Lambertem ani s Billem Marstonem už několik dnů nemluvil. „Asi jsem se špatně vyjádřil, Kene. Nikdo nemá obavy, jde jen o pochybnosti. Pokud jde o korporaci, všechno jde podle plánu. Lidi jsou nachystaní, zboží připravený. Jediný, co je na tobě, je profesor Wang.“

Lenan pokrčil rameny. Popudila ho Milesova neomalenost i neprofesionální uvedení jména. Jeho účast na operaci Tajfun byla samozřejmě přísně tajná. Nikdo z britské zpravodajské služby nevěděl, že CIA naverbovala jednoho ze svých nejlepších lidí na podvratnou a neoficiální operaci. Proč to Lenan udělal? Proč hrál vabank a dal se do holportu s Milesem Coolidgem? Jistě, nedělal to zadarmo, ale nejspíš věřil, že mu to přinese mnohem větší výhody v dlouhodobém horizontu. Podle mého názoru se jeho klíčová role v operaci Tajfun zrodila ze zklamání.

„Dovol, abych ti něco pověděl o způsobu britského uvažování,“ zareagoval na první Američanovu mlhavou nabídku spolupráce, když mu Miles oklikou naznačil, že by jim přišlo náramně vhod, kdyby mohli využít britské kontakty a zkušenosti k tomu, aby dostali Wanga z Hongkongu a bez úhony zpátky do Urumči. „Kdybych šel s tím, cos mi právě řekl, za Davidem Waterfieldem, kategoricky by to zakázal. Rozhodnutí znělo dostat ho do Sha Tau Koku do západu slunce. A to se musí dodržet. A proč? Protože jako národ jsme prostě příliš malí, abychom zbytečně riskovali nevoli Číny. Schází nám představivost a vůle udělat cokoli, co by opravdu něco změnilo. Pokud existuje sebemenší důvod, proč nic nedělat, garantuji ti, že ho Britové spolehlivě najdou. A k tomu je tu ještě ta nepříjemnost s předáním. Nikomu se právě teď nechce Číňany zbytečně popichovat.“

Miles si rychle spočítal pro a proti. Tajfun nabere na síle v následujících několika letech a spolu s tím vzroste i jeho význam, postavení, zodpovědnost a moc. Lenan je a ještě bude velice užitečný spojenec. Má zkušenosti a ví, jak to u Britů chodí. Tehdy stáli v ložnici konspiračního bytu, který Joe před několika hodinami, po vyčerpávajícím výslechu Wanga, opustil. Právě tehdy a tam na tom místě Miles souhlasil s Lenanovým požadavkem, aby „SIS zůstala mimo hru“ a aby ho platil jako spolupracovníka. To rozhodnutí se zrodilo z náhlého popudu a pod tlakem. Následující čtyři roky na jistém účtu v nejmenované lucemburské bance přibývalo 50 000 dolarů měsíčně. Vauxhall Cross se to neměl nikdy dozvědět a vlastními silami by nikdy účet ani jeho majitele nevystopoval, ani kdyby pátral padesát let. Technicky vzato byl Lenan Milesův podřízený, ale člověk, který to nevěděl, by z řeči těla v oné indické restauraci nejspíš došel k závěru, že je to přesně obráceně.

„Je tady ještě jedna věc, kterou bych s tebou rád probral, Kene.“

„Vážně? A co?“

„Musíme mít někoho, kdo by na pevnině na všechno dohlížel. Koordinátora. Šéfa. V konečný fázi budeme mít v terénu dvě až tři desítky agentů, který stáhneme z jinejch oblastí Dálnýho východu. Až začnou přijíždět Billovy zásilky, někdo to bude muset řídit a dohlížet, aby to šlo hladce.“

Lenan zaregoval tak, jako kdyby si myslel, že je Miles zbytečně tajemný. „Takže chceš říct, že tě povýšili,“ konstatoval stroze. „Že v krátké době opustíš Hongkong a budeš dělat něco významnějšího a lepšího.“

To bylo pro Lenana typické. Jedinou větou dokázal člověku vzít jakoukoli radost. Miles měl oprávněně pocit, že být pověřen řízením operace takového rozsahu, jako je Tajfun, je opravdu spíš skok než krok ve služební kariéře.

„Trefils,“ odpověděl suše, ale nejraději by tomu samolibému, arogantnímu Angličanovi hodil pohár se zmrzlinou do toho jeho opáleného obličeje. Na druhou stranu ale chtěl jeho respekt a úctu. Následujících sedm let se Miles snažil skloubit nenávist a touhu zapůsobit. „Langley chce, abych se sbalil a zabydlel se tam do Vánoc,“ pokračoval, „což znamená, že z Hongkongu odjedu na podzim.“

Vyplývala z toho celá řada důsledků, ale Lenanova poznámka i přesto vyzněla uštěpačně.

„Takže nejspíš zmeškáš svatbu.“

Miles s sebou trhl. „Jakou svatbu?“

„Ty to ještě nevíš?“

„Co nevím?“

„Joe a Isabella se budou brát.“

Miles Coolidge měl bezesporu mnoho vlastností dobrého agenta – vytrvalost, úskočnost, úpornost, leckdy až bezhlavou odvahu a představivost –, ale se sebeovládáním byl poněkud na štíru. Sebejistý výraz se v tu chvíli sesypal jako domeček z karet. A Kenneth Lenan z toho měl až dětinskou radost, protože už dlouho Milese podezíral, že po Isabelle tajně touží. Napil se vody a pásl se na Američanových rozpacích.

„Cože? Kdy se budou brát? Od kdy se to ví? Kdo ti to řekl?“

„Vrabci si o tom cvrlikají.“ Nebyla to samozřejmě pravda, ale Lenan rád druhé popichoval.

Miles se upřeně zadíval do poháru a snažil se vzchopit, aby si zachoval alespoň zbyteček důstojnosti. „Ježíši. A jak jí to řekl?“

„Ještě jí nic neřekl.“ Lenan si to očividně užíval.

„Nechápu.“

„Povídá se, že chce jít s pravdou ven při předání.“

„Přímo 30. června?“

„Ano, to je datum, které bylo stanoveno pro přechod Hongkongu pod čínskou zprávu.“

„Ježíši.“

„Zdá se, že tě to překvapilo, Milesi.“

„Jo, to jo, a pořádně.“ Horečně přemýšlel a vypadalo to, že mu to v hlavě vrčí a cvaká stejně jako v klimatizaci u stropu. „A David to ví?“

„David s tím přišel.“

„Cože? Joe ho snad prosil o souhlas?“

„Zjevně.“

Oba se pohrdavě ušklíbli. Agenti z obou stran Atlantského oceánu se rádi utěšovali tím, že Joe je vlastně jen naivní mladíček, který neví, jak to ve světě chodí. Cítili se potom lépe a už mu tolik nezáviděli.

„Takže jí chce všechno vyzvonit? Propíchnout svoje krytí?“

Lenan přikývl.

A Miles dostal nápad.

21. Čen

O dvacet minut později, bez kávy a bez digestivu, již Miles telefonoval z automatu na rohu Haiphong Road a Kowloon Park Drive poté, co Lenana usadil do taxíku.

„Billy? Mám problém. Co děláš o wui gwai?“

Billy Čen byl americký kontakt v triádách. Joe ho odmítl jako bezzásadového oportunistu a zfetovaného povaleče, jehož touha po moci a penězích byla souměřitelná jen s jeho nesmírnou marnivostí a namyšleností na vlastní důležitost. V sedmadevadesátém mu mohlo být tak dvacet nebo jedenadvacet a jeho jméno figurovalo na Milesově výplatní listině bezmála tři roky. Výměnou za tučné částky dodával CIA informace o nezákonných aktivitách dračích bratrstev v Kuang-tungu, Macau a Hongkongu. Joe měl možnost ho získat pro spolupráci se SIS krátce poté, co v roce 1995 do kolonie dorazil, ale zavrhl to. Čen mu připadal příliš nedůvěryhodný. Billy Čen měl záhy zjistit, že Amíci tak úzkostliví nejsou. Naopak. Připadalo mu, že jsou ochotní rozdávat peníze plnými hrstmi komukoli, kdo jim řekne, co chtějí.

„O wui qwai?“ zopakoval Čen kantonskou čínštinou výraz pro předání s přízvukem a lehkostí, který Miles nikdy nezvládne. „Možná budu v kolonii, možná že ne. Jak to, žes mi tak dlouho nezavolal?“

„Billy, poslouchej. Potřeboval bych od tebe laskavost.“

„O jaký druh laskavosti se jedná?“

Čen si hověl na předním sedadle svého oblíbeného BMW, v jedné ruce držel mobil a druhou laskal stehno nezletilé dívenky, kterou vytáhl z jednoho ze zábavních podniků v Šen-čenu.

„Nic oficiálního, nic extra,“ ujišťoval ho Miles. „Jde o pár mých kámošů v předvečer oslav.“

„V předvečer?“ Znělo to, jako kdyby Čen ten výraz neznal.

„Jo, než to vypukne.“ Miles se vůbec neobtěžoval mu něco vysvětlovat. Nedokázal myslet na nic než na to, že by mohl o Isabellu přijít, a za pochodu horečně spřádal plán, podlý a zákeřný, jak Joeovi zkazit zásnuby. Zapomněl i na to, že se těšil k Lily.

„Všichni si berou pět dnů volna,“ prohlásil umíněně Čen. Předpokládalo se, že život v kolonii se na týden úplně zastaví, úřady, obchody, banky, všechno bude zavřené, zatímco se Hongkong bude loučit s britskou správou.

„Jo, jasně, všichni si berou pět dnů volna, ale jeden z těch dnů mi budeš k ruce, Billy. Budeš čekat na drátě a prokážeš mi laskavost. Jak už jsem říkal, nic extra. Ale zařiď si to tak, abys zůstal v Hongkongu.“

Po dvou hodinách ve společnosti Kennetha Lenana mu dělalo dobře pouštět na někoho hrůzu. Miles moc dobře věděl, že Čen nemůže odmítnout. Číňan měl sice drahá auta, nákladně se oblékal a platil si holčičky, ale byl zcela závislý na milosti a nemilosti Američanů. Byla to taková malá rybka ve velkém rybníce, která se mohla ocitnout úplně na suchu po jediném telefonátu.

„Domluveno, Milesi. Udělám to pro tebe. O co jde a proč potřebuješ zrovna mě?“

„Vzpomínáš na mýho kámoše Joea?“

„Na koho?“

„Na toho Anglána. Vysokej. Před pár lety ses s ním viděl v kasinu Lisaboa.“

Čen se mlhavě rozpomněl na schůzku s Joem v hotelovém pokoji největšího macaoského kasina. Nepříliš přesvědčivě zahuhlal: „Jasně.“

„Tak o něj se mi postaráš,“ oznámil mu Miles. „Po tomhle chlápkovi jdu.“

22. Večeře ve dvou

V posledních týdnech britské vlády, v onom podivném, chaotickém období plném lítosti, nejistoty a stísněného očekávání, si mnozí všimli změny, která se s Milesem Coolidgem stala. Několik jeho kolegů z konzulátu na Garden Road s potěšením zaznamenalo, že je mnohem zdvořilejší a zdaleka ne tak pánovitý a neurvalý jako dřív. I Joea překvapila nenadálá Milesova pokora hraničící až s podlézavostí. Nikdo z nás netušil pozadí té změny, a tak jsme si všichni mysleli, že prostě chce zanechat ten nejlepší dojem, než si sbalí kufry a odletí do Čcheng-tu. Domnívali jsme se, že si nechce kazit poslední měsíce v Hongkongu zbytečnými konflikty a namyšleností. V červnu se konal nějaký večírek prakticky každý den, ale Miles byl jako vyměněný. Zábavy se stranil a dřel jako kůň, připravoval podklady a zázemí pro Tajfun. Jen zřídkakdy zaskočil do Klubu 1911 na jedno dvě piva nebo na talíř pasty u Grappy.

Hlavním a prvotním důvodem jeho proměny byly bezesporu blížící se Isabelliny zásnuby. Miles chtěl nejen v jejích očích vypadat jako přijatelná náhrada za Joea. Zvrácená úvaha. Miles si zamanul, že ty dva dokáže rozeštvat, pokud bude vystupovat jako člověk, kterému stačí lusknout prsty a z grázla se přes noc stane zodpovědný, spolehlivý dříč. Byl to ambiciózní plán, který hraničil s šílenstvím, ale v okruhu Milesových přátel přece jenom pořádně zčeřil vodu. Co se to s ním stalo? Proč se notoricky známý flamendr a sukničkář chová jako neviňátko? A samozřejmě že si s jeho proměnou záhy začala lámat hlavu i Isabella.

Ve stejné době si také před přáteli tu a tam posteskla, že vztah s Joem poněkud bledne. Vídali se méně a méně. Oba byli pořád v práci. To, co jí na něm zpočátku přitahovalo a připadalo jí okouzlující, jí najednou začalo vadit.

„Nikdy není po ruce, když ho potřebuju,“ řekla mi. „Pořád samé výmluvy a omluvy. Nic se nedá naplánovat dopředu, protože ho kdykoli můžou zavolat zpátky do práce. Pořád se chová tak divně. Jako kdyby něco tajil. Nikdy nevím, na čem jsem.“

Jejich milostný život, zpočátku tak vzrušující a plný touhy, přešel do druhé, nevyhnutelné a jistě předvídatelné fáze. Vlastně se opakovalo totéž co s Anthonym, jejím někdejším ženatým milencem, který se po létě stráveném s Isabellou na Ibize rozhodl od ženy odejít. Dva roky vášně vystřídala přesycenost. A přece byla Isabella odhodlaná vztah s Joem udržet, zatnout zuby a nechat momentální rozladěnost odeznít, aby mohli začít společně budovat trvalý a spokojený svazek. Věděla, že ji zbožňuje. Věděla i to, že když od něho odejde, zlomí mu srdce. Kdyby jí nabídl sňatek, nejspíš by ho nedokázala odmítnout, ale v hloubi duše se na manželství necítila připravená.

Vždy je potřeba trocha štěstí, aby lest uspěla, a na Milese se Fortuna usmála přímo zářivě. Francouzská televizní společnost, pro niž Isabella pracovala, se rozhodla zůstat v kolonii po předání a natočit v Hongkongu dva dokumentární filmy: jeden mapující první měsíce čínské správy a druhý o historii a aktivitách triád. Byl jsem zrovna v Hongkongu, když Isabella začala shánět podklady pro druhý jmenovaný film. Samozřejmě se obrátila na Milese, aby jí pomohl. Byl to paradox a ironie osudu, protože ten, se kterým sdílela stůl i lože, toho o triádách věděl víc než kdokoli ze CIA. Jenomže pro ni byl Joe jen obchodní zástupce z Heppnerovy firmy. Joe, kterého znala, o triádách přece nemohl vůbec nic vědět.

Miles to celé sehrál velice šikovně. Měl dokonalý přehled o Joeově itineráři díky provázanosti obou zpravodajských služeb, a proto pozval Isabellu k sobě, aby všechno dopodrobna probrali v den, kdy věděl, že Joe bude až do rána řešit s Davidem Waterfieldem bezpečnostní otázky související s předáním kolonie. Vysvětlil jí, že je nezbytně nutné, aby se sešli u něho doma, protože po šesté mu doručí objednaný obraz.

Odešel z konzulátu v pět, aby přichystal večeři, osprchoval se a převlékl. Naplánování toho večera věnoval neuvěřitelné množství energie a času. Všechno promyslel do nejmenších podrobností. Má se oholit, nebo si nechat strniště? Má uvařit večeři o třech chodech, nebo je to příliš okaté? Bude lepší, když bude byt takříkajíc zabydlený, nebo sterilně uklizený? Na nákup se vypravil do nejvyhlášenějšího supermarketu v Hongkongu, aby si obstaral suroviny a koření pro přípravu drahé, ale nikterak okázalé večeře: jehněčí kotletky, předražený francouzský sýr, domácí jablkový koláč a krabičku vanilkové zmrzliny. Další stovky hongkongských dolarů utratil za pití, láhev sektu a francouzské červené víno. Zhruba kolem sedmé prohrabal CD a vložil do přehrávače staré dobré New Yorkers. Konferenční stolek naládoval ohmatanými paperbacky. Pokud si Isabella kdykoli v průběhu večera sedne na pohovku, uvidí, že Miles čte samé hodnotné knihy počínaje Grahamem Greenem přes Jacquese Gerneta a jeho Každodenní život v Číně v předvečer mongolského vpádu, Lermontovova Hrdinu naší doby a romány Anny Tylerové Žebřík let a Náhodný návštěvník. Nikdy neuškodí číst ženské autorky. (Miles v danou dobu dočítal Firmu, která skončila nacpaná v prádelníku v nepoužívané druhé ložnici spolu s Crichtonovým Skandálním odhalením a hygienicky závadným výtiskem Plaboye.)

Isabella přišla v osm, v tmavomodrých pouzdrových šatech a střevíčkách na klínovém podpatku. Byla horká a dusná noc. Úmyslně se oblékla tak, aby byla přitažlivá, ale neprovokovala. Miles ji bzučákem pustil dovnitř a otevřel jí v modrých džínech a bílé košili. Osprchoval se před necelou hodinou. Isabellu samotnou zarazilo, jak přitažlivý jí připadá. Vzpomněla si na onen podivný sen a cítila se hloupě. Z obývacího pokoje slyšela The Score od Fugees a ucítila nikoli nepříjemnou vůni česneku a rozmarýnu, která se linula z kuchyně.

„Tady něco nádherně voní.“

„Nespletl jsem se, maso jíš, že ano?“

Miles moc dobře věděl, že Isabella maso jí. Prostě jenom nechtěl mlčet.

„Samozřejmě.“

„To rád slyším, protože jsem koupil jehněčí. Máš něco proti jehněčímu?“ Byl bos. Neměl ani ponožky, ani žádné pantofle. Pohled na opálené nohy pleskající o podlahu pár kroků před ní vyvolaly přesně tak domáckou a uvolněnou atmosféru, jak Miles doufal.

„Jehněčí mám moc ráda. To je milé, žes uvařil. Tos nemusel. To já bych tě měla pozvat někam na večeři.“ Na prahu obývacího pokoje se zastavila. „Máš moc hezký byt, Milesi.“

„Tys u mě ještě nebyla?“ Další zbytečná otázka, na niž znal předem odpověď. „Americký daňový poplatníci umějí bejt velkorysí. Mám tu nádhernej výhled. Jen se koukni.“

Vydali se každý jinam: Miles do kuchyně otevřít láhev a Isabella k velkému čtvercovému oknu v severní části bytu. Pod ní se rozprostíralo noční velkoměsto, Hongkong zářící jasnými barvami, všechny budovy od Sheung Wan až po Cause Bay svítily oproti temnému nebi, zarámované matnou září neonů Kowloonu na pozadí. Napadlo ji, kolik žen už Miles nalákal na výhled. Kolik jich v tom bytě asi svedl? ptala se v duchu a dívala se na odraz vlastní zamračené tváře v okně.

„Pěkný, co?“

„Úžasné. Už ti přivezli ten obraz?“

„Jasně,“ zahlaholil. „Už jsem ho nahoře pověsil.“

Z vína byl trochu cítit korek, což prolomilo ledy. Miles zaklel a utrousil několik uštěpačných poznámek na téma ceny francouzských vín, což Isabelle přišlo vtipné a proti své vůli se rozesmála. Jeho neklid a nervozita jí svým způsobem lichotily. Tohle nebyl ten sebevědomý a sebejistý Miles, jakého znala. Bylo to kvůli Joeovi, nebo proto, že tenhle notorický sukničkář prostě jen nevěděl, jak se chovat ve společnosti mladší ženy, která nepřišla do jeho bytu kvůli sexu? Miles zatím vylil víno do dřezu. Nechtěl vypadat jako držgrešle (a proto víno znovu nezašpuntoval a nazítří neodnesl vyměnit). Isabella požádala o vodku s tonikem. Pozorovala ho, jak se otáčí v kuchyni. Na tom pohledu bylo něco fascinujícího. Ochočený gauner. Vyndal led z mrazáku, vyměnil CD v přehrávači, nalil vodu do hrnce, aby v něm v páře uvařil zeleninu. Najednou jí připadal nějak víc skutečný. A přitažlivý.

„Přinesla jsem si blok na poznámky,“ řekla, protože hrozilo, že to mezi nimi brzy začne jiskřit.

„Mám se ptát, nebo mám mlčet a poslouchat?“

„Ty mě chceš poslouchat, Izzy?“ Miles využil příležitost, aby udělal další žert. „To se mi líbí. A kromě toho se hrozně rád poslouchám.“

Svalil se vedle ní na pohovku, a že ho byl kus, a obecně probírali obsah filmu. Co potřebuje vědět? Komu je dokument určený? Isabella zabloudila pohledem k Žebříku let a Náhodnému návštěvníkovi. Hned pochopila, že je tam Miles narafičil, aby na ni udělal dojem. Brighton Rock byla povinná četba. Když Miles začal o té knize mluvit, jen těžko se soustředila na to, co říká. Ovládl ji těžko pochopitelný a nevysvětlitelný neklid. Už dlouho měla podezření, že je do ní Miles zamilovaný a kvůli Joeovi se snaží své city k ní potlačit. Byl tohle ten důvod? Nebo k ní Miles nic necítí, protože už po letech svobodného života a sexu na jednu noc nedokáže žádnou ženu milovat? Isabelle to náhle přišlo velice smutné. Bylo jí Milese líto a zároveň pocítila nutkání zjistit, jak to s ním doopravdy je. Před odchodem z domova vypila sklenku vína a napadlo ji, že už je nejspíš přiopilá.

„Trojúhelník vztahů je zajímavej.“

„Cože?“

Neposlouchala, co říká.

„Pinkie, Rose a Ida. Trojúhelník. Fakt působivý. Víš, to mi na tý knize přišlo nejzajímavější. Ta intenzita jejich vztahu.“

Isabella se natáhla pro sklenici a napila se. Koktejl už skoro vypila. To je nebezpečí života v dusných tropech: člověk pije alkohol jako vodu. Zadívala se z okna, protože se potřebovala uklidnit. Nad přístavem přeletělo letadlo a nad budovou Bank of China proťalo ohnivý sloup, který vytvářely světlomety na její střeše.

„Měla bych si to přečíst znova,“ hlesla a chtěla co nejrychleji změnit téma od řečí o vině, hříchu a milostných trojúhelnících. Doufala, že Miles samovolně přejde od organizovaného zločinu na jihoanglickém pobřeží k hongkongským triádám. Jenomže to se nestalo. Pokračoval podle předem připraveného scénáře a donekonečna se jí vyptával na její život v kolonii, bývalé milence, práci, přátele a známé. Vypili při tom další vodku s tonikem a při večeři skoro celou láhev vína, ještě než došlo na jablečný koláč.

„Pověz mi, jak to chodí v internátních školách v Anglii,“ pobídl ji.

„A co by tě zajímalo?“

„Všechny holky spí v jedný ložnici?“

Byla to typická flirtovací otázka. Miles se poťouchle usmíval a Isabella, teď už přiopilá a uvolněná, si užívala roli strážkyně erotických fantazií.

„To víš že jo,“ ujistila ho. „A když bylo horko, spaly jsme nahé a každou neděli jsme pořádaly polštářové bitvy.“

„A co zahradníci?“

„Zahradníci?“ Rozesmála se. „Jak to myslíš?“

„To se přece o dámách z vyšších kruhů říká, ne? Lady a zahradník. Jenom mi nelži, Izzy. Vždycky jsem si tě představoval, jak… jakže se to říká?… ‚obcuješ v křoví‘.“

A potom konverzace zvážněla. Miles si dával dobrý pozor, aby nepřekročil míru. Jak vlastně získala práci pro tu francouzskou televizi? Chovají se k ní slušně? Vědí vůbec, co chtějí natáčet? Je to práce, kterou chtěla dělat, ptal se, když jí mimochodem doléval víno, nebo to místo prostě vzala, protože v Hongkongu jiné nenašla? V každém žertu, v každé nevinné otázce byl cítit osten zvědavosti. Chtěl se o ní dozvědět co nejvíc. Musí to být těžké, podotkl, být tak daleko od matky, která, pokud si to dobře pamatuje, se po otcově smrti už znovu nevdala. Má ještě bratra, který žije ve Státech, ne? Isabelle lichotilo, že si toho o jejím zázemí a minulosti tolik pamatuje. Jen jedno téma zůstalo tabu: Joe. Viselo nad nimi jako Damoklův meč, který může kdykoli dopadnout a zkazit jim hezký večer. Isabella usoudila, že Miles o něm úmyslně nemluví. Že škodolibosti, nejspíš. Spolu s tím, jak plynul čas a víno začínalo působit, se jí stále víc a víc chtělo vypovídat se ze zklamání, které jí vztah s Joem v poslední době přinášel. A dokonce si přiznala, že už po něm netouží jako kdysi. Miles byl i přes své světáctví a aroganci hloubavý a vnímavý člověk. Flirtování s ním ji těšilo. Není to nic proti ničemu, namlouvala si. Jednou k tomu dojít muselo. Svým způsobem už kolem sebe kroužili roky a špičkovali se i v době, kdy byla s Joem šťastná.

„Hele, měli bychom probrat ten můj dokument,“ ohradila se a uvědomovala si, že se vlastně nechce bavit o práci.

„Jasně. Co chceš vědět?“

Miles zrovna vyplachoval kávovar horkou vodou. Za celou dobu ho použil jen jednou.

„Všechno,“ odpověděla. Vylovila z kabelky blok a propisku. „V Hongkongu je jen šest lidí, kteří toho o triádách vědí méně než já. Podotýkám, že čtyři z nich ještě chodí do školky. Když mi budeš tvrdit, že průměrný gangster měří sto osmdesát, poslouchá desky Barbry Streisandové a víkendy tráví ve Wolverhamptonu, uvěřím ti. Mám v tomto směru ostudné mezery ve vzdělání.“

Miles měl hlavu příliš plnou nadcházející přednášky, než aby se poslušně zasmál jejímu žertu. „Začneme výrazem ‚triáda‘. Vymyslely ho britské úřady tady v Hongkongu a původně jím označovaly tajné společnosti, které se objevily za vlády Čchingů a chtěly svrhnout mandžuskou dynastii.“ Isabella odložila sklenici a začala si psát poznámky. „Nejspíš to jediný, co se dá Maovi připsat k dobru, je, že po devětačtyřicátým skoncoval s nezákonným obchodem s opiem. Za komunistů zemřelo hladem na třicet milionů rolníků, ale přinejmenším nebyli v rauši.“ Miles nasypal kávu do filtru. „Obchod opiem byl v režii triád, které se po nástupu komunistů musely stáhnout do Hongkongu. Podle mě lze Hongkong označit za duchovní vlast čínské mafie.“

Do dvou lahvově zelených šálků natekla káva. Miles je přinesl do obývacího pokoje, usadil se naproti Isabelle a zapálil si. Usmáli se na sebe v marném pokusu trochu odlehčit didaktickou atmosféru. Miles na ni dalších dvacet minut chrlil informace o různých bratrstvech a tajných organizacích, které po válce ovládaly Hongkong. „Každá z nich zodpovídá za určitou geograficky vymezenou oblast nebo ekonomické odvětví.“ Přesně takový výklad potřebovala, ale předchozí část večera jí byla milejší. Často se snažila zachytit Milesův pohled a přimět ho, aby se vrátil k dřívější bezstarostnosti a koketerii. Milesovy znalosti, výklad a sebevědomí, pokud šlo o informace, které po něm chtěla, na ni udělaly dojem.

„To je úžasné,“ povzdechla si jako správný novinář, který cítí senzaci, když otáčela už třetí hustě popsaný list. „Takže fungují na stejném principu jako sicilská mafie? Výpalné, obchod s drogami a prostituce?“

„V tomhle smyslu ano. Získávají peníze stejně jako Siciliáni, Turci, Rusové nebo Albánci. Organizovanej zločin funguje všude na stejnejch principech. Ten čínskej má ale svá specifika.“

„Jaká?“

„Různý společnosti používají různý znamení, jejich členové se dorozumívají tajnými, smluvenými gesty. Francouzskýho kameramana čekaj perný chvilky, když je bude chtít natočit. Bude to muset udělat jako štáb Davida Attenborougha, když natáčel přírodopisnej dokument. Osm měsíců sedět v nějaký díře a čekat, až dá pan Čan palec nahoru.“ Isabella se zasmála a odhrnula si vlasy z krku. „Jsou to mistři, pokud jde o utajení. Znamení může být to, jak ti nabídne cigaretu, podepíše šek nebo rozlomí hůlky. To všechno mohou být smluvené kódy triád. Znám jednoho ze 14K, kterej poznává svoje lidi podle toho, jak vezmou misku s čajem. Palec, ukazovák a prostředník natažené tak, aby při pohledu shora vytvářely trojnožku.“

Miles uchopil popsaným způsobem šálek s kávou, aby jí dorozumívací gesto názorně předvedl. Isabellu napadlo, že by to chtělo fotku, aby udělala dojem na šéfa, ale usoudila, že by nejdřív měla požádat o dovolení.

„Jeden z největších omylů, které o triádách kolují, je, že všechno, co dělají, je protizákonný a samý násilí.“ Miles dopil kávu a postavil hrníček na stolek. „Pokud se vám to podaří vyvrátit, bude ten dokument divácky hodně zajímavej. Obchod s drogama, bílým masem, pašování lidí, násilí, to samozřejmě k triádám patří, ale čínská mafie taky platí školný za děti ve svým rajonu, obstarává práci nezaměstnanejm a pomáhá rodinám, který se nečekaně dostaly do nesnází. Triády, to není jen výpalný, krvavý války gangů a vraždy.“

„Ovládají stavebnictví.“

„Správně.“ Miles nechtěl, aby měla Isabella pocit, že se na ni vytahuje nebo že je hloupá, a tak na sobě nedal překvapení znát. „A to je taky jeden z důvodů, proč měl Patten tolik problémů s letištěm v Chep Lap Kok. Vůbec nešlo o obstrukce z čínský strany, ale o to, že stavební firmy musely zaplatit miliony dolarů triádám za ochranu. Chceš pozemky? Zavolej Teochiu. Chceš runway v rekordním čase? Prohoď pár slov se Sun Yee On. Kdyby tě náhodou napadlo jim nezaplatit, spadne ti lešení, nádeníky pochytají na hranicích, do betonu se ti záhadným způsobem dostane sůl. Pořád stejná písnička. V Číně, Indonésii, Singapuru i Thajsku. Triády mají pod palcem většinu jihovýchodní Asie.“

Miles využil odmlky, aby se protáhl. Vstal, obešel pohovku, sedl si, dal bosé nohy na stolek a s povzdechem se opřel. Byl přesvědčený, že už je nalomená. Dobře znal ten výraz v očích dívek a žen ze Západu, když se rozhodly odhodit svou hrdost a začít se lísat. Odtažitost vystřídala zvláštní posedlost. Věděl, že už je jen otázkou času, než bude jeho. Na druhé straně pokoje viděl pod stolem Isabellina lýtka. Pila kávu a horečně si psala poznámky. Nejspíš vycítila jeho pohled, podívala se na něj a nad okrajem šálku tázavě povytáhla obočí. Vstala od stolu. Pozoroval ji, když dolévala skleničky z nově otevřené láhve, kterou jakoby náhodou našel v lednici, a nespouštěl z ní oči, ani když zamířila k němu.

„A co únosy?“

„Co s nima?“

Isabella skopla střevíčky a uvelebila se na opačném konci pohovky. Skrčila nohy a sukně se jí vyhrnula vysoko nad kolena. Miles ovšem celý večer hodně pil, takže už na jemné finesy svádění neměl sílu. Bezostyšně klouzal pohledem od kotníku přes lýtka a stehna až k výstřihu. Popudilo ho, když Isabella zareagovala na jeho obdivný pohled tím, že si poposedla, ještě víc skrčila nohy a přetáhla přes ně sukni.

„Jsou běžné?“ zeptala se. Kouzlo pominulo. V jejím hlase rezonovala odtažitost jako na začátku večera. Naštvalo ho to. „Řešili jste nějaké na konzulátu?“

„Jasně.“ Ležérní odpověď. Vstal, aby jí dal jednoznačně najevo, že fyzická blízkost s ním nic nedělá, a vložil do přehrávače další CD. Z rozházených CD namátkou vybral Nippon Soul.

„Tak povídej,“ pobídla ho, protože mlčel. Příkrost a odměřenost nikdy nezklamou a Miles se soustředil na to, aby ji navnadil, ale neodradil.

„Jestli potřebuješ nějakej silnej příběh… jako protiváhu k nudnejm faktům o historii triád, můžete divákům předestřít osud Leung Tin-waje.“

„Leung Tin-waj?“

„Bylo to vloni v červnu, jestli se nepletu.“ Miles se posadil k jídelnímu stolu, ostentativně imunní proti jiskření. Učitel a otravný žák, světaznalý muž, který si milostivě udělal čas na holku z vesnice. „Bylo to na všech kanálech. Leungovi patřily bulvární noviny, kde vyšel článek o triádách. Dal k jeho vydání souhlas a potom už si pamatoval jen to, že do jeho kanceláře vrazili dva chlapíci a sekáčkem na maso mu amputovali ruku. Chirurgům trvalo sedmnáct hodin, než mu ji přišili zpátky.“

„Proboha.“

„Jo, jo.“ Miles předstíral lítost a soucit s tím nešťastníkem. „Novináři z Hongkongu se složili na čtyřmilionovou odměnu, která měla připadnout tomu, kdo jim nebo policii poskytne informaci vedoucí k zadržení těch chlapů.“

„A nikdo ty peníze nechtěl.“

„Asi ne.“

Isabella se podívala na hodinky. Už byla skoro půlnoc. Zaklapla poznámky.

„Už bych měla jít.“

Miles nic nenamítal. Joe by mohl začít mít podezření, kdyby se vrátila po půlnoci, a vůbec nepotřeboval, aby si ho Isabella spojovala s nepříjemnostmi. Nespouštěl ji z očí, když odhodlaně vstala a upravila si sukni. „Mám ti zavolat taxík?“

„Díky.“ Hlavně se dál tvářit nevzrušeně. „Obvykle jim to trvá tak dvacet minut.“

Zbývala jim, jak se ukázalo, ještě půlhodina, kterou vyplnila debata o triádách. Fakta zlomila kouzlo. Isabella si psala poznámky a Miles ji dál oslňoval hloubkou svých znalostí. Pocit souznění, vzrušení, které oba cítili během večeře, když objevovali minulost a neznámé věci o tom druhém, se rozplynuly. Isabella za sebou měla dlouhý den. Únava, dobré jídlo a alkohol si začínaly vybírat svou daň. Miles, který v této fázi námluv obvykle nabízel dámě sex, si uvědomoval, že jeho jedinou nadějí je Billy Čen.

Doprovodil ji dolů k čekajícímu taxíku a přiměl se k závěrečné pokloně, další z mnoha těch, které si předem promyslel.

„Už tě v těch šatech viděl Joe? Jsi v nich úžasná.“

Ještě nebylo příliš pozdě. Isabelle to zalichotilo a bylo vidět, že ji to potěšilo. Celý život vlastně okouzlovala a sváděla starší muže. Za obvyklých okolností by takovou poznámku přešla mlčením. V Milesových slovech se skrývala výzva, kterou nemohla nechat bez povšimnutí. Otočila se čelem k němu a nadechla se.

„To je ale hloupý způsob, jak mi říct, že mi to sluší.“

Dusná a horká noc vibrovala cvrkáním cikád. Dívala se Milesovi do očí. Kdyby nebylo tolik v sázce, kdyby měl jistotu, že k němu cítí to, co si myslí, kdyby věděl, jak zareaguje, vzal by ji kolem pasu a přitáhl si ji k sobě.

„Jak jinak bys chtěla, abych ti řekl, že jsi nádherná?“

To už bylo moc. Cítila Milesovu touhu a věděla, že mu musí zabránit, aby překročil stanovenou hranici. Jejich čas ještě přijde. „Byl to fajn večer, Milesi,“ rozloučila se a v tu chvíli z ní byla opět povýšená, elegantní a odtažitá Britka. „Moc jsi mi pomohl. Ještě jednou děkuji.“ Zeď mezi nimi mohutněla s každým jejím slovem. Miles se zapotácel a letmo ji políbil na tvář. „Budou mě nosit na rukou za to, co jsem se od tebe dozvěděla.“

Řidič otevřel zadní dvířka páčkou pod sedadlem. Bez varování se prudce otevřely a málem Isabellu srazily na zem.

„Hej! Dávej bacha!“

„Nic se nestalo,“ bránila řidiče Isabella a nasoukala se na zadní sedadlo. Pohodlně se usadila a stáhla okénko.

„Budeš na předání?“

„Rachejtle budou bouchat všude.“

„Co kdybychom šli spolu?“ Isabella nechtěla, aby měl pocit, že ho nechce, ale zároveň mu chtěla dát jasně na srozuměnou, že patří k Joeovi. Copak mohla jinak?

„Domluveno. Rád vás oba zase uvidím.“ Miles si umínil, že ať už Isabella s Joem půjdou kamkoli, Billy Čen jim bude v patách. Hodilo by se vědět dopředu, jaké mají plány. „Osmadvacátýho mám služební večeři na obchodní komoře, jinak jsem volnej.“

„V Lan Kwai Fongu se dvacátého devátého koná velký večírek na rozloučenou. Pojď tam s námi.“

„Domluveno.“

Taxík se rozjel. Cestou z kopce se Isabella vyklonila z okénka, usmála se a zadívala se na noční nebe. „Asi bude pršet,“ zakřičela. Milesovi zůstala jen vzpomínka na vlnité vlasy povlávající ve větru a lesknoucí se oči, které ho sváděly a hypnotizovaly.

„Asi bude pršet.“

23. Wui gwai

A také že ano. A lilo pořádně.

Nebyl to jen obvyklý deštík, ale průtrž mračen. Poručíku Angusovi Andersonovi z Černé hlídky tekly po krku stružky vody, když pochodoval při přehlídce. Déšť úplně promáčel i bílou košili trubače, který hrál Last Post, když vlajka před úřadem guvernéra naposledy klesala. V šumění deště zanikla i vzdorná a vážně míněná řeč prince Charlese určená „hrozivému čínskému panoptiku“, již pronesl na palubě Tamary. Déšť promáčel i pomačkané modré sako posledního britského guvernéra Christophera Francise Pattena a přidal tak další břemeno na jeho již tak dost přetížená ramena, když naposledy popíchl Číňany z titulu funkce.

„Britská správa končí a my jsme, jak věřím, oprávněni říct, že naším úkolem bylo podat obyvatelům Hongkongu pomocnou ruku, aby se mohli vyšvihnout nahoru. A to se také stalo.“ Pod ponurým, šedavým nebem se pod deštníky schovávalo na 9 000 Číňanů a Evropanů. „Toto je čínské město. Je to veskrze čínské město s britským duchem. Žádné závislé území jsme neopouštěli tak bohaté, žádné nemělo tak pevnou osnovu občanské společnosti. Teď budou Hongkongu vládnout jeho obyvatelé. To jsme slíbili a tak to také musí být. Je to nezvratný úděl.“

Miles Coolidge sledoval přímý přenos v televizi v pohodlí svého bytu s Davem Boylem z vízového oddělení. „A Peking se může odstrkovat ušima a k ničemu to nebude.“

„Jedna země, dva systémy,“ ozval se Boyle.

„Přesně.“

Miles sledoval, jak se Patten jen neochotně vrací na pódium, aby přijal bouřlivý potlesk a ovace svých nejvěrnějších poddaných.

„Není to nic jednoduchýho,“ poznamenal.

„A co jako?“

„Tleskat. Většina z těch lidí má deštníky. Člověk musí bejt hodně nadšenej, aby tleskal s deštníkem v ruce.“

Stejně jako zhruba tři čtvrtiny mezinárodní komunity v Hongkongu byl i Boyle v posledních pěti dnech po většinu času opilý, ale Pattenova řeč a způsob vystupování v něm vyvolaly těžko zdůvodnitelný smutek. Když se guvernér vrátil na své místo a sklonil hlavu, aby potlačil slzy a sebral sílu důstojně přečkat onen historický okamžik, úředník z vízového oddělení amerického konzulátu si odkašlal, protože se mu stáhlo hrdlo.

„Když odchází velikán, nebesa pláčou,“ zadeklamoval, zatímco kamera zabírala vytrvalé potoky deště. Opilecká melancholie ho přemohla.

„A to mělo bejt co?“

„Čínský přísloví.“

Za jiných okolností by se mu Miles nejspíš vysmál. Chceš slyšet jiný čínský úsloví? Musí hodně dnů pršet, aby se smylo 150 let hanby. Na poslední chvíli si to rozmyslel. Vízové není radno si rozházet. Nestojí to za to. „Takže další příznivec Tlustýho Pchanga?“

„Tlustý Pchang“, tak překřtili obyvatelé Hongkongu guvernéra Pattena, který za pět let v úřadě proslul kromě jiného i láskou ke kantonské kuchyni a zvlášť k vaječným koláčkům.

„Udělal, co mohl,“ bránil ho Boyle.

Necelý kilometr od nich David Waterfield pozdvihl sklenku k ocelově šedému nebi v němém přípitku deštěm zmáčenému konci britské říše a stiskl manželčinu ruku. Sešli se v klubu na Chater Road, aby společně strávili poslední hodiny koloniální vlády spolu s několika stovkami nejvýznamnějších lidí Hongkongu. Okolo půl deváté večer začal nad přístavem ohňostroj a vypukl menší rozruch, protože skleněné stěny byly tak zarosené zkondenzovanou vodou, že si číšník musel přinést štafle, aby je otřel. Na nočním nebi vybuchovaly gejzíry světla a shromáždění hosté měli konečně slušný výhled.

„Nádhera,“ zahuhlal Waterfield. „Krása. Tak to by nám šlo.“ A potom si uvědomil, že někdo schází. „Nevidělas Joea Lennoxe, miláčku?“ zeptal se manželky. „Neviděla, drahý,“ odpověděla. „A ty?“

Waterfieldovi nonšalantně odmítli pozvání k nejprestižnější a nejobléhanější večeři, která se 30. června konala v nově dokončeném hongkongském výstavním a obchodním centru. Oproti tomu Kenneth Lenan dělal, co mohl, aby pozvánku získal. A musel se hodně snažit. Waterfieldův zástupce byl přesvědčený, že mu právem patří výsada sedět u jednoho stolu s mocnými a slavnými tohoto světa. Věřil, že je jeho právo vyměnit si vědoucí pohled s Douglasem Hurdem a sirem Geoffreyem Howem, dívat se zblízka na zbrusu nového a usměvavého Tonyho Blaira a pokochat se pohledem na zestárlou, naštvanou a od moci odstavenou baronku Thatcherovou. Z neznámého důvodu bylo menu nejpřísněji střeženým tajemstvím v kolonii. Lenan žvýkal uzeného lososa, který mu připadal bez chuti, a rýpal se v plněných kuřecích prsíčkách. Nemohl se zbavit pomyšlení, že v bufetu na letišti by se najedl lépe. Oblek měl úplně mokrý po oslavách na palubě Tamary a konverzace se spolustolovníkem po levici ho čím dál víc nudila. Vlastně se všichni bavili jen o počasí. Není to symbolické? Není to katastrofa? Podle jeho úsudku byla katastrofa pouze to, že musel promoklý a prochladlý stát přes hodinu v hale, kde naplno běžela klimatizace, a čekat, až se nejrůznější VIP konečně uráčí ke stolům. Šampaňské bylo příliš podchlazené a z nedávno dokončené střechy mu na hlavu kapala voda.

Britská svrchovanost oficiálně končila o půlnoci a vláda nad Hongkongem měla být předána v onom neosobním a sterilním centru. Britská vlajka klesla dolů, čínská vystoupala nahoru a zástupy unavených a vyčerpaných VIP se pomalu začaly vracet do svých apartmá za 10 000 dolarů za noc v Mandarin Orientalu. O dvanáct tisíc mil dál na sever na náměstí Tchien-an-men zvlášť pečlivě vybraný dav věrných stoupenců komunistické strany oslavoval konec půldruhého století hanby a britského kolonialismu, který skončil na smetišti dějin, a návrat milovaného Hongkongu do lůna vlasti. Ohňostroj byl tak hlučný, že musel otřást i základy Zakázaného města. Královská jachta Britannia vytáhla kotvy a vydala se na zpáteční cestu. Zamířila na východ se smutným nákladem truchlících členů královské rodiny a plačících Pattenových dcer. Guvernér sám ještě zamával Hongkongu od zábradlí a potom zmizel v útrobách lodi.

Pro novináře na místě to byla noc hrůzy. Museli bojovat nejen s uzávěrkami, ale i s deštěm. Kdykoli jsem měl volnější chvilku, zkoušel jsem se Joeovi dovolat na mobil. Ani on, ani Isabella to nebrali. Tung Ťing-chua složil přísahu jako první zvolený nejvyšší představitel Zvláštní administrativní oblasti Hongkong a na Centrálním náměstí probíhala demonstrace na podporu demokracie, která začala asi v půl jedenácté a protáhla se hodně přes půlnoc. Mnozí z účastníků si vychutnávali ironii osudu, podle níž bylo jejich shromáždění počínaje půlnocí nezákonné. Právo na veřejné vyjádření nesouhlasu přestalo platit. Mohli být zatčeni a uvězněni, řekněme za podporování separatismu nebo kritizování čínské politiky. Přesně o půlnoci se přes pozemní hranici Nových teritorií převalilo jednadvacet transportérů a na 400 vojáků, které vítali vesničané, povinně se účastnící historické a převratné události. Usmívali se bez ohledu na nepříjemný vítr a vydatný déšť, mávali vlaječkami a házeli vojákům květiny. Hongkongští policisté vyměnili britské insignie za zlaté čínské hvězdy. Z úředních budov zmizely korunky a královský erb na guvernérově Rolls-Roycu byl v tichosti zamalován. Zatímco Martin Lee, zakládající předseda hongkongské Demokratické strany, dokončoval proslov před budovou legislativní rady, v němž prezidenta Ťiang Ce-mina vyzýval k dodržování lidských a občanských práv, ostřílený reportér z Daily Telegraphu, který stál těsně za mnou, prorocky zamumlal: „Toho teď chvíli neuvidíme. Nashle v gulagu, Marty.“ A všichni kolem se poslušně uchechtli. Bylo to skličující. Všichni jsme byli unavení, promočení a bylo nám horko. Měli jsme pocit, že něco hezkého a ušlechtilého nenávratně zmizelo.

Jakožto zapřísáhlý nepřítel komunistické strany se Ansary Tursun o předání Hongkongu nezajímal. Přibližně v devět večer, v typické horké letní noci, odešel z bytu rodičů na Tchuan ťie lu a zamířil do tržnice Šan-si chang-c‘. Procházel úzkými uličkami, míjel stánky se zeleninou, sladkostmi, ořechy a sušeným ovocem, tu a tam se zastavil u některého ze šachových stolků nebo prohodil pár slov s ujgurskými přáteli ze sousedství. Bylo tam hodně lidí a hluku. Tradiční písničky a hudba se překřikovaly s nejnovějšími nahrávkami popu z Indie, prodejci vychvalovali zboží a hlasitě smlouvali se zákazníky. Kolem televizních obrazovek se shlukly hrozny lidí, aby sledovaly velkolepý ohňostroj ve Victorii.

Na západním okraji tržnice Ansary ucítil vůni, kterou měl tak rád: kořeněnou vůni kousků jehněčího pečeného na kavabtanu. Zakručelo mu v břiše. Poručil si kavab a nan. Mladík, který pomalu opékal maso okořeněné drceným kmínem nad dřevěným uhlím, bral svou práci tak vážně, že skoro nemluvil. Aby si jídlo vychutnal, koupil si i láhev musdeku. Otevřel pivo zuby a zhluboka se napil, zatímco čekal, až bude maso propečené.

Jakmile bylo jídlo hotové, usadil se k jednomu z nízkých dřevěných stolků. Ještě stále cítil následky mučení ve věznici Lu-cchao-ku a levička ho bolela. Ansary visel za levou nohu a ruku víc než čtyřiadvacet hodin a v důsledku toho ještě stále neudržel v poraněné ruce pivo a tácek s masem. Ansary se se svým postižením rychle vyrovnal a naučil se s ním žít. Jen zřídka si stěžoval na nemohoucnost. Jeho stav se postupně lepšil, ale rány na duši zůstávaly čerstvé. Střídavě jedl, pil a bavil se s matkou mladíka, který vařil. Byla to žena středního věku v dlouhé černé sukni a se šátkem na hlavě. Jasně červený kabátek odpoutával pozornost od silných vlněných podkolenek, které jí sloužily jako peněženka. Pokud zrovna úspornými, profesionálními pohyby, na kterých byl znát cvik, nenapichovala kousky marinovaného jehněčího na kovové jehly, lovila v punčochách drobné.

Teprve až když jeho pozornost upoutala hádka dvou obchodníků se suknem u sousedního stánku, všiml si, že sedí co by kamenem dohodil od Abdula Baryho. Abdul byl jeho spoluvězeň z Lu-cchao-ku. Tento bývalý student profesora Wang Kchaj-süana ve vězení zaníceně mluvil o své nenávisti vůči provinční vládě a plánech na její svržení. Oba je propustili ve stejný den a oba se zotavovali z prožitého utrpení právě u Wanga. Navenek předstírali, že se jedná o kondolenci a zdvořilostní návštěvu, aby mu vyjádřili svoji lítost nad úmrtím Wang Pina.

Ansary si uvědomoval, že by Abdul mohl být sledován, a proto se s ním ani nepokusil navázat rozhovor. Myslel si, že je to jen shoda náhod, že na sebe narazili. Pozorně ho sledoval. Právě nakupoval ovoce u sousedního stánku. Nesnaží se mu něco naznačit? Chce, aby Ansary šel za ním? Nebo aby přestíral, že na sebe náhodou narazili? Nerozuměl tomu. Bylo by ovšem nanejvýš nemoudré a nebezpečné pro ně oba, kdyby je někdo spolu viděl, nebo ještě hůř vyfotografoval. Čínská státní bezpečnost měla své informátory i mezi Ujgury. Stačilo opravdu málo, aby byl člověk obviněn z nekalého počínání a pokusu o vlastizradu.

Ansary dojedl kavab a utřel si mastné prsty do kousku látky, kterou pro tyto případy nosil v kapse kalhot. Dopíjel pivo a při tom sledoval, jak Abdul platí meloun a tašku jablek. Ani jednou se k němu neotočil čelem. Třeba je opravdu svedla dohromady náhoda. Konečně odešel. Ansary si všiml, že už nekulhá. Zranění na noze a zhnisaná rána, jež mu zůstala po strženém nehtu na pravém palci, který mu rezavými kleštěmi serval rozesmátý bachař, už se tedy zahojily. O pár metrů dál si všiml nějakého Chana, který si zkoušel doppu, tradiční ujgurskou mužskou čapku. V této části města se Chanové objevovali jen zřídka. Abdul ho minul a zabočil do spleti úzkých uliček. Číňan pověsil čapku zpátky a vydal se za ním. Ansarymu bylo okamžitě jasné, že je to tajný v civilu. Doufal jen, že si ho Abdul také všiml. Vrátil se ke stánku s jehněčím a požádal o čaj.

Vzkaz našel pod špinavou kovovou konvicí, z níž mu kuchařova matka nalévala čaj.

„To vám tady nechal přítel,“ zašeptala mu. „A už sem nechoďte.“

Ansary zahlédl mezi dnem konvice a tácem kousek složeného papíru. Nejprve se pozorně rozhlédl kolem sebe, aby měl jistotu, že si ho nikdo nevšímá, a potom nadzvedl konvici, nalil si čaj a sebral vzkaz. Srdce mu tlouklo až v krku. Jak to jen Abdul udělal? Jak dokázal té ženě nepozorovaně podstrčit vzkaz?

Písmo svědčilo o spěchu.

Náš učitel má nového přítele, který se o nás postará. Je bohatý a leží mu na srdci naše zájmy. Nesmíme se spolu scházet ani být jinak v kontaktu, dokud učitel neřekne. Sejdeme se za úsvitu 1. srpna na místě, které oba známe. Pověz to tolika bratřím, kolika můžeš. Učitelův přítel má úžasný a velkolepý plán. Rád jsem tě viděl. Spal to.

*

Profesor Wang Kchaj-süan tvrdil, že se díval na oslavy předání Hongkongu na malé černobílé televizi ve svém bytě v Urumči. Později jsem zjistil, že lhal stejně jako v mnoha jiných věcech. Trabant soudil (jak se ukázalo, správně), že čínská státní bezpečnost nemá kvůli Hongkongu na Ujgury čas, a proto využil nabízenou příležitost, aby svolal schůzku do hotelu Holiday Inn a projednal další kroky. Wang nejspíš viděl jen přehled, když se ve dvě ráno vrátil domů. Jeho žena byla nemocná a ležela vedle v pokoji, takže si mohl po libosti huhlat nadávky a urážky, kdykoli se mu zdálo, že to Číňané s oslavami přehánějí. Díval se na přehled zpráv a pil pivo na pohovce, na níž jeho zabitý syn spal noc co noc skoro celých pětadvacet let svého života. Wang obdivoval stoický klid a důstojnost britských vojáků, kteří bezchybně pochodovali v dešti. A potom připil Pattenovi, který očividně plakal dojetím. Wang se v duchu ptal, kolik Chanů stejně jako on v této noci, kdy vlast slaví triumfální vítězství, připíjí na zdraví „narušitele“ a jeho „honících psů“ v Londýně.

Jedna věc Wanga zvlášť popudila, a to Ťiang Ce-minův projev, který prezident přednesl několik minut po půlnoci. Obvinil Brity, že Hongkong uvrhli na půldruhého století do neštěstí a vystavili jej „ranám osudu“. Vzpomínám si na čínský výraz, který použil, cchang-sang, protože vyvolal bouřlivou debatu mezi reportéry. Nikdo totiž přesně nevěděl, co to znamená. Chtěl tím říct, že ho Britové dostali do potíží? Jsou rány osudu výstižný překlad? Opravdu chtěl v tak významný okamžik Brity urazit? Profesor Wang měl v tomto ohledu naprosto jasno a Ťiangova dětinskost ho vytočila. Čím Hongkong trpěl za Britů? Jaké rány osudu na něj dopadly? Pár demonstrací v padesátých a šedesátých letech a menší nepokoje, které ovšem měli na svědomí Maovi agenti. Pevninu v téže době decimovala komunistická krutovláda: miliony obětí hladomoru, šílenství kulturní revoluce, mučení a perzekuce národnostních menšin. Takové pokrytectví!

S blížícím se úsvitem Wang vypnul televizi a uložil se na synovu pohovku. V uších mu zněl stále dokola nápěv Land of Hope and Glory a před očima měl Tapchengskou zátoku. Myslel na všechny lži, které vykládal na potkání, i na střípky pravdy, které trousil na své cestě, aby se dostal k teď již bývalému hongkongskému guvernérovi. Co se to s ním stalo? Jak mohl byť na malý okamžik uvěřit, že se mu podaří dostat se až k němu? Mohl se utopit. Mohli ho zastřelit nebo zavřít. A přece uspěl. Dokázal víc, než se odvážil doufat. Západní zpravodajská služba mu nabídla možnost dát smysl a průchod nahromaděnému žalu a hněvu. Lenan a Coolidge dali Wang Kchaj-süanovi možnost pomstít synovu smrt.

Stále však nedokázal pustit z hlavy toho prvního agenta z úřadu guvernéra. Co se s ním stalo? Wang si toho mladého absolventa Wadhamu, který prohlédl jeho lži a na brutalitu čínských pořádkových sil v I-ningu a Barenu reagoval s nepředstíraným zděšením, oblíbil. Uvidí ho ještě někdy? Co se s panem Johnem Richardsem asi stalo?

24. Předání

Mladé páry se pořád rozcházejí. Je to obehraná písnička. Je to starý příběh. V tomto případě to bylo trochu jinak.

Začal jsem tušit malér, jakmile jsem uviděl Billyho Čena razit si cestu upoceným a promoklým davem v Lan Kwai Fongu. Bylo okolo jedenácté večer 29. června. Představte si novoroční večírek nebo masopustní veselicí v lepkavém tropickém horku, tisíce přiopilých, unavených, nabuzených a tak trochu smutných lidí, kteří se objímají, líbají a tančí. Tak to vypadalo v Hongkongu oné noci. Joe, Isabella, Miles a já, společně s desítkami dalších kolegů a náhodných hostí, jsme popíjeli v F-Stopu, vyhlášeném klubu zhruba uprostřed Lan Kwai Fongu. Joe odešel koupit cigarety do nedalekého krámku se vším možným a byl pryč asi pět minut. Tenhle bar sice patřil k oblíbeným podnikům čínské zlaté mládeže, ale Čen tam trčel jako kůl v plotě. Protáhl se úzkou uličkou u vchodu. Měl na sobě seprané levné džíny, plátěnky a ušmudlané bílé tričko. Potil se jako okno v prádelně a v očích měl šílený výraz narkomana, který mi utkvěl v paměti.

V první chvíli jsem si ho nedokázal zařadit, ale jakmile se dostal na deset kroků ode mě, vzpomněl jsem si, že jsme se museli vidět v Macau nebo v Šen-čenu tak před rokem a půl, když jsem sháněl podklady pro článek v Sunday Times. Co sakra pohledává darebák z Teochiu v F-Stopu večer před předáním? Přiznávám, že jsem si dal čáru koksu, takže jsem byl poněkud přecitlivělý. Myslel jsem si, že každou chvíli vytáhne nůž nebo pistoli a začne zabíjet hlava nehlava, aby se symbolicky pomstil za předání. Na svou obranu dodávám, že vypadal, že je toho schopen. A potom jsem pochopil, že někoho hledá. Rozhlédl se a pátral po dívce nebo možná po někom z vedení baru. Pořád jsem ale musel myslet na jeho vytřeštěný výraz. Z každého jeho gesta vyzařovala naléhavost a skoro až panika. Miles se opíral o pult vedle mě a vybavoval se se dvěma ženami z Credit Suisse. Vyrušil jsem ho, abych to s ním probral.

„Co je?“

Přes hlasitou hudbu a hluk v lokále nebylo slyšet vlastního slova. Musel jsem křičet. „Právě přišel Billy Čen.“

„A kdo je sakra Billy Čen?“

Když na to vzpomínám, mělo mě to trknout už v tu chvíli. Nedávalo přece smysl, že by zrovna Miles zapomněl jméno a tvář jednoho ze svých nejcennějších informátorů. Chystal jsem se zakřičet odpověď, když se Čen podíval přímo na Milese a zatvářil se tak pomstychtivě a zle, že mi to až vzalo dech. Vypadalo to, že si ti dva jdou po krku. „Ježíši,“ utrousil Miles a snažil se předstírat, že jsme jen dva osamělí chlapi, co si povídají u baru. „Dělej jakoby nic. Tvař se normálně,“ nabádal mě. „Mluv. Mluv se mnou.“ Samozřejmě že to celé bylo jen divadélko pro diváky. Potíž tkvěla v tom, že obsah toho představení znali jen Miles a Billy. Miles mě chytil za rameno a silou mě otočil čelem k baru tak, abychom oba stáli zády do místnosti. „Co se tady sakra děje?“ vyzvídal jsem a instinktivně jsem sklouzl pohledem doprava, abych viděl, co je s Isabellou. Postávala tak dvacet kroků od nás, namáčknutá ke zdi a obklopená třemi přiopilými Brity, kteří se snažili využít Joeovy nepřítomnosti a alespoň si s ní popovídat. K mému úžasu je Čen odstrčil a chytil ji za ruku. Pochopitelně ji to překvapilo a vyděsilo. Ti chlápci se museli leknout Čenova zavilého výrazu a jeho šíleného pohledu, protože se ani jeden z nich nepokusil Isabellu bránit nebo se Čenovi postavit. Vytrhl jsem se Milesovi a snažil se proklestit si k ní cestu. Za normálních okolností bych u ní byl raz dva, ale protlačit se davem rozjásaných tanečníků, které nezajímá nic než vlastní zábava, mi chvíli trvalo.

„Co chceš?“ vyjel jsem na Čena, jakmile jsem se k nim dostal. Čen okamžitě uvolnil sevření. Isabelle se očividně ulevilo, že jí někdo přišel na pomoc.

„Říká, že zná Joea,“ vyhrkla a usmála se. Ještě pořád ale byla napjatá a rozrušená. „Říká, že mu Joe musí s něčím pomoct.“

Okamžitě jsem pochopil, že je to hrob pro Joeovo krytí. Předpokládal jsem (a Miles s tím jistě počítal), že se triáda nepohodla se CIA a Billy přišel za Joem, aby mu Britové pomohli.

„Tenhle chlap ho nemůže znát,“ prohlásil jsem zostra ve snaze zachránit situaci. „Věř mi, je to lhář a Joea vůbec nezná.“

Všechno jsem vnímal jako v opilém snu, jako kdybych se díval na nepodařenou scénu na jevišti. „Ty se do toho nepleť,“ vyjel na mě Čen a výhružně na mne namířil ukazovák. Pamatoval si mě. Nebo mu Miles řekl, že budu v tom baru. „Hledám jejího přítele,“ pokračoval a ukazováček najednou mířil na Isabellu. „Její přítel mi musí pomoct. Jinak jsme všichni v maléru.“

„Jak by vám mohl pomoct?“ zeptala se Isabella. S úlevou jsem si všiml, že se chová, jako kdyby měla pocit, že došlo k politováníhodnému omylu. Prostě si Joea s někým spletl.

„Protože pracuje pro britskou vládu, proto,“ vypálil Čen.

Přinutil jsem se zasmát, abych dal najevo, že se jedná o nesmysl. Isabellu to zjevně pobavilo. „Joe nedělá pro britskou vládu,“ namítla. „Musel jste si ho s někým splést.“

„Nezkoušej to na mě,“ vyjel na ni Čen. Bylo to chytré, protože tím nedovolil, aby rozhovor předčasně skončil. „Potřebuju s ním mluvit. Nutně. Je to jediný člověk, kterému můžu věřit. Známe se. Řekni mi, kde ho najdu.“

Stáli jsme přímo před reproduktorem, ze kterého hřměla ohlušující hudba. Nemohl jsem uvěřit, že se to stalo ze všech dnů právě tehdy, uprostřed zmatku a nejistoty kolem předání kolonie. A také jsem byl opilý a nabuzený koksem, takže jsem nedokázal rozumně uvažovat. Měl jsem Čena poslat do háje a rychle se ho zbavit jako pomatence, který neví, co mluví, ale byl jsem posedlý představou, že musím chránit Joeovo krytí stůj co stůj, a to nejjednodušší řešení mě prostě nenapadlo. A také jsem nedokázal pochopit, kde sakra vězí Miles.

„Pojďme na vzduch, Billy,“ zakřičel jsem na něj ve snaze dostat ho co nejdřív a co nejdál od Isabelly. „Promluvíme si někde, kde nebude tolik lidí, a nebudeme na sebe muset řvát, abychom se slyšeli.“

„Ty ho znáš?“

Měl jsem pocit, že nemám na vybranou a musím odpovědět po pravdě. „Už jsme se setkali.“ Byla to samozřejmě obrovská chyba, protože tím jsem ještě víc zkalil již tak rozvířenou vodu. Před mýma očima se schylovalo k tragédii. Isabella zvážněla. Zamračila se a zavrtěla hlavou, jako kdyby tušila, že lžeme oba.

„Kde jste se setkali?“ Hlasitá hudba ji popuzovala a musela se přikrčit, aby ji bylo slyšet. „A Joe ho zná taky?“

„Pojďme si to vyříkat ven,“ zakřičel jsem, ale pozdě. Čen byl rychlejší.

„Samozřejmě že mě zná. Proč předstíráš, že dělá pro Heppnera, když všichni vědí, že je britskej agent?“ A potom dodal něco jako „zrazenej CIA“. Nikdy jsem se nedozvěděl, jakou pohádku si Miles vymyslel, aby Čenův podvratný výstup zdůvodnil. Čen to ovšem sehrál bezchybně. Pod hřmícím reproduktorem se Isabella zhroutila do sebe. Veškerá její elegance, šarm a sebedůvěra byly ty tam, jako kdyby je náhle pohltil zhoubný nádor. Možná jsem si to jen představoval a byl jen můj dojem, ale měl jsem v tu chvíli pocit, že Isabella už dlouho Joea podezírá a tuší, že všechno není, jak se zdá. V tu chvíli se přímo za Číňanem objevil Miles (celou dobu z nás nespustil oči a čekal, až přijde čas na jeho výstup), popadl Čena za rameno a vyprovodil ho z baru. Vskutku působivý pohled. Náhle se zjevil rytíř v zářivé zbroji, aby ji zachránil. Osazenstvo baru mu ustupovalo z cesty a záhy se kolem nás shlukl hrozen zvědavců, jako kdyby šlo o zvlášť povedený komický výstup, který je součástí oslav. Bůh ví, co se mezi Čenem a Milesem odehrálo venku. Nejspíš ho uznale poplácal po zádech a podstrčil mu tisícidolarovku jako odškodné za zkažený večer. V tu chvíli mě zajímala jen Isabella, která mne propalovala obviňujícím pohledem, jako kdybych ji zradil.

„O co tady jde?“

„Nemám tušení,“ bránil jsem se nepřesvědčivě. „Vážně nemám páru.“ Poněkud neohrabaně jsem se pokusil svést všechno na CIA. „Patří k mafii. Nejspíš si Joea spletl s Milesem. Můžeš mi věřit, že tvůj přítel Joe rozhodně pro MI6 nedělá.“

Jenomže to zašlo příliš daleko a Isabella byla příliš chytrá a příliš naštvaná, než aby se nechala tak snadno uchlácholit. Sice ten večer hodně pila jako my všichni, ale při Čenově výstupu vystřízlivěla. Její výraz v tu chvíli se snad dá popsat jen jako hluboký žal a šok člověka, který se právě dozvěděl, že mu zemřel někdo blízký. Odstrčila mě a vyrazila ven. Možná za Milesem, možná za Čenem, možná proto, aby dostala odpověď na svoje otázky. Venku vládlo dusné a lepkavé horko. Člověk si připadal, jako kdyby se dusil v horké parní lázni. Chodník byl plný cizinců a po Milesovi s Čenem nebylo nikde ani stopy. Isabella si razila cestu davem s odhodláním rozzuřeného býka a lidé jí ustupovali z cesty. Zamířila z kopce dolů nejspíš proto, že si myslela, že tam zahlédla Milese. Možná ale jen chtěla být sama, aby si všechno srovnala v hlavě. Pohltil mě dav a probojovával jsem si cestu k ní, když jsem uviděl Joea. Kouřil a nejspíš si všiml Isabellina rozrušení, protože okamžitě zahodil nedopalek a rozběhl se k ní.

„Co se stalo?“ křikl, když byl tak blízko, aby ho slyšela. „Co se stalo? Proč ty slzy?“

Jak už jsem říkal, nedokázal jsem rozumně uvažovat. Snažil jsem se Joea varovat pohledem a uklidnit Isabellu tím, že jsem jí položil ruku na rameno. Jakmile ucítila můj dotek, otočila se na podpatku a zaječela na mě: „Vypadni, Wille!“ Ucítil jsem na tváři spršku slin. Joe zůstal stát jako opařený. Měla pravdu. Neměl jsem žádné právo se mezi ně míchat. Buď ji Joe dokáže přesvědčit, že je Billy Čen šílenec, nebo od něho odejde. Stejně jsem nevěděl, jak bych mu mohl pomoci, tak jsem ho nechal, ať si poradí, jak umí. Po Milesovi jako by se slehla zem. Vysloužil jsem si pár zlostných a zvědavých pohledů kolemjdoucích, když jsem sklesle odcházel.

„Co se stalo?“ zopakoval Joe a odhodil na zem další nedokouřenou cigaretu.

„Chci domů,“ odpověděla. „Chci, abys mě teď hned odvezl domů.“ Objal ji kolem ramen a vydali se shánět taxík. Připadali mi jako dva lidé, kteří přežili pád letadla a potácejí se od vraku do bezpečí. Ještě před pár vteřinami byl Joe Lennox mladý muž se zářnou kariérou a skvělou budoucností, který se chystal požádat o ruku ženu, již miloval tak, jako už nikdy žádnou jinou nebude. A teď bojoval o záchranu dlouholetého vztahu, který mu podle zničil jeho žárlivý kolega a falešný přítel. Nevěřil jsem vlastním očím. Díval jsem se, jak scházejí z kopce, a v hloubi duše jsem věděl, že Joe je odepsaný. Věděl jsem i to, že naše čtveřice se už nikdy nesejde a nikdy už to nebude jako předtím.

ČÁST DRUHÁ

Londýn 2004

25. Ne tak úplně diplomat

Po předání kolonie zůstal Joe v Hongkongu ještě půl roku, ale Isabella ho opustila prakticky hned a dala se dohromady s Milesem. Předpokládám, že jsou na světě ženy, které by potěšilo a příjemně vzrušilo zjištění, že jejich přítel není pouhý úředníček vyřizující faktury, za něhož se vydává, ale agent, který pracuje pro vládu a plní tajné, nesmírně důležité úkoly. Jenomže Isabella k nim nepatřila. Připadalo jí to jako neodpustitelná zrada. Jako kdyby si Joe svévolně a krutě zahrával s jejími city. Nechtěla slyšet a neposlouchala jeho omluvy, zůstala hluchá k jeho prosbám. Pokud vím, tak jí neprozradil, že se jí právě chystal požádat o ruku a všechno jí říct. Miles byl oportunista a využil příležitosti. Trávil s Isabellou hodně času a jsem přesvědčený, že se mu vrhla kolem krku částečně také proto, aby Joeovi ublížila, aby se mu pomstila za bolest, kterou jí svou lží způsobil.

„Miles je alespoň upřímný a netají se tím, čím se živí,“ řekla mi. „Neobelhává mě a neschovává se za hromadou lží a polopravd. Nejde o Joeovu práci. Proti tomu nic nemám. Jde o to, že mě zradil. Joe mi tři roky v jednom kuse lhal. Copak bych mu ještě mohla věřit?“

Miles v září odletěl do Čcheng-tu a Isabellu vzal s sebou. Všechny nás překvapilo, že s ním odjela. Byl to od ní obrovský krok do neznáma, ale všichni jsme si všimli, že i za tak krátkou dobu, co byli spolu, mezi nimi vzniklo silné pouto. Vůbec mě nepřekvapilo, když jsem o dva roky později narazil na Isabellu v Paříži a zjistil jsem, že už jsou s Milesem zasnoubení a budou se brát.

„Je tak romantický,“ řekla mi, jako kdyby se omlouvala, že se do něho zamilovala. „Neustále mě něčím překvapuje, víš? Jednodenní výlety a víkendy.“ Snažil jsem se představit si Milese, jak zahrnuje Isabellu bonboniérami, parfémovanými svíčkami a kyticemi, ale nešlo mi to. Po večeři jsme si dlouho povídali o společných zážitcích a době strávené v Hongkongu, ale Isabella si dávala dobrý pozor, aby se hovor nestočil na Joea. Nikdy si nepřiznala, že její rozhodnutí Joea opustit mělo i skrytý důvod. Přiznala ovšem, že Miles jí připadal jako výzva. Provázela ho pověst notorického sukničkáře a zarputile odmítal chovat se tak, jak se od člověka v jeho věku a postavení očekávalo. Pravdou ovšem je, že Miles Coolidge, pokud chtěl, dokázal v ženě vzbudit dojem, že je jedinou osobou na světě, na níž záleží. Život s někým takovým nemůže být nikdy nudný. Isabella možná právě proto zavírala oči před myriádou jeho chyb a prohřešků. Nepochybně si přinejmenším na počátku jejich známosti myslela, že ho dokáže změnit.

Pokud jde o Joea, tomu vědomí, že jeho životní láska začala nový život kdesi daleko v Číně s mužem, jehož nenáviděl a opovrhoval jím, nenapravitelně rozežralo duši jako rez. Cosi se v něm zlomilo. Ještě dlouho po předání byl úplně na dně a soustředil se jen na práci. Verboval a řídil desítku nových čínských agentů, koordinoval operace zaměřené na politické i vojenské cíle. Londýn jásal, ale jemu to bylo úplně jedno. Krátce poté, co se v říjnu zhroutil východoasijský trh s cennými papíry, Joe vážně uvažoval o tom, že si najde jinou práci, a zůstal u SIS jen proto, že ho David Waterfield přesvědčil a nabídl mu práci v Kuala Lumpuru.

„Odjeď odsud,“ radil mu. „Začni znovu a s čistým stolem. Ujasni si, kdo jsi a proč děláš to, co děláš.“ Joe si sbalil věci a na Vánoce odjel.

Působil v Malajsii a později v Singapuru, ale to není pro můj příběh podstatné. Lidé, kteří Joea poznali v jihovýchodní Asii, o něm mluvili s uznáním a úctou. „Tichý a spolehlivý,“ říkali. Ožil jen, když se napil, ale i opilý se choval zdvořile a slušně. Zůstal v jihovýchodní Asii čtyři roky, aniž by se za tu dobu viděl nebo jen mluvil s Isabellou či Milesem. Odletěl jsem do Singapuru na oslavu jeho třicátých narozenin v létě 2001. A tehdy jsem také zjistil, že už tři měsíce chodí s italskou lékařkou jménem Carla. Připadalo mi to jako dobrá zpráva a krok správným směrem, ale ti dva se záhy rozešli. „Prostě to nebylo ono,“ napsal mi v e-mailu. „Nikam to nevedlo.“ Stejnými slovy Joe až příliš často hodnotil své, obvykle již bývalé, vztahy se ženami. Nejspíš vždy po čase usoudil, že se ona dotyčná nemůže s Isabellou srovnávat. Bylo to, jako kdyby žil s vidinou dokonalé ženy, s přízrakem, který mu nedá spát, dokud Isabella nepřijde k rozumu. Není třeba zdůrazňovat, že v každém dalším vztahu Joe zopakoval stejnou chybu jako s Isabellou. Považoval za svou povinnost neprozradit, co ve skutečnosti dělá. Vlastně měl pocit, že uvízl ve smyčce podvádění a ubližování. Proč tedy vystavovat další ženu zbytečné bolesti?

K tomu je ještě třeba vzít v úvahu fakt, že se Joe cítil podvedený a ponížený Milesem. Nenávist, kterou choval ke svému někdejšímu kolegovi a příteli, byla skoro stejně silná jako přetrvávající láska k Isabelle. Dokonce i po sedmi letech, když jsme se spolu procházeli jedné teplé a bouřlivé letní noci západním Londýnem, jsem cítil, že jeho vzpomínky na rozchod s Isabellou jsou stále živé a barvité, jako kdyby se to stalo včera.

„Myslíš, že jim to klape?“ zeptal jsem se.

„A co?“

„Manželství. Soužití. Myslíš, že se rozhodla správně?“

Mířili jsme k al-Abbásu, slavnému arabskému supermarketu na Uxbridge Road. Joe se chystal přejít ulici a vrhl na mě tázavý, trochu popuzený pohled.

„Kdo ví?“ odpověděl bez zájmu.

„Tys to ještě nevzdal, že ne? Pořád věříš, že byste se ještě mohli dát dohromady.“

„Wille, když se člověk pro něco rozhodne, obvykle věří, že se rozhodl správně. I když se to rozhodnutí nakonec ukáže jako špatné a sebezničující a jako to nejhorší, co kdy člověk udělal. Časem to začne vidět jinak. Časem si namluví, že vlastně neměl na vybranou.“

Přeběhl přes ulici. Drobně mrholilo. Protáhl se mezi přijíždějícím autobusem a otlučeným Fiatem Punto. Joe a Londýn. To nešlo dohromady. Do Anglie prostě nepatřil. Nebyl tam ve své kůži a nebyl ani šťastný. Možná to souviselo s okolnostmi, za nichž se do Londýna vrátil. Rok 2004 byl pro MI6 velice špatný rok. V červenci byla zveřejněna Butlerova zpráva, která vrhala velice špatné světlo na Šestku a kritizovala informace, které zpravodajská služba poskytla vládě a příslušným ministrům ohledně zbraní hromadného ničení v Iráku. Zejména šlo o ochotu zpravodajců uvěřit irácké opozici, jejíž informace se později ukázaly naprosto nevěrohodné. Joe jakožto jeden ze šéfů dálněvýchodní sekce s tím přímo neměl nic společného, ale i na něho dolehl pokles morálky. Nikdo nebyl nijak hrdý na to, že pracuje pro organizaci, které vláda neustále hází klacky pod nohy a sdělovací prostředky ji neustále kritizují a odsuzují. Joe Lennox se v třiadvaceti letech upsal tajné službě částečně proto, že věřil, že britské hodnoty stojí za to, aby se za ně bojovalo. Považoval za vznešené zasvětit život bezpečnosti a prosperitě Británie. Jedním z pilířů, který je společný všem zpravodajským službám, je vlastenectví. Jenomže zůstat patriotem v éře Bushe a Blaira, Guantánama a Abú Graíbu, to vyžaduje nadlidské úsilí. Všechno počínaje „složkami“ Alastaira Campbella až po smrt Davida Kellyho kousek po kousku užíralo Joeovu víru v systém. Za co vlastně bojuje? Jakou daň musela zaplatit tajná služba za invazi do Iráku? Pracovat pro britskou tajnou službu tehdy znamenalo pracovat na objednávku americké vlády. A to byl fakt, který se nedal zamluvit. Joe ale i přesto raději vypínal televizi, než aby se musel dívat na šklebícího se George W. Bushe, který se choval jako puberťák. Cheneym a Rumsfeldem opovrhoval a považoval je oba za psychopaty. Dokonce trousil žerty na téma, že požádá Sky TV, aby z jeho zaplacených programů odstranili Fox News. Jednou jsem se ho v žertu zeptal, jestli jeho nově nabytý antiamerikanismus náhodou nesouvisí s tím, co mu tehdy provedl Miles. K mému nemalému překvapení se Joe naštval.

„Nejsem protiamerický,“ ohradil se. „Jen nesnáším stávající americkou vládu. Jsem zoufalý z toho, že kvůli Bushovi slušní lidé pochybují o velké a skvělé zemi, jíž Amerika byla a možná znovu bude. Po tom, co se stalo 11. září, byli slušní, normální lidé ochotni přijmout Státy s otevřenou náručí jako nikdy dřív. Nelíbí se mi jejich tak zvaná neokonzervativní politika zastrašování spojenců, zatímco sami apelují na ty nejnižší, nejhorší a rasistické pudy svých propagandou ohlupovaných voličů. Nelíbí se mi, že když je v dnešní době někdo proti válce, znamená to, že je zároveň proti Americe, a když je propalestinský, je současně antisemita. Ten, kdo kritizuje Blaira, je vnímán jako stoupenec Putina nebo Chiraca. To, co všichni v této prapodivné válce proti terorismu chtějí, je silné vedení. A ať se podíváš kamkoli, všude se z veřejného života vytratily pravda, odvaha a slušnost.“

Takové názory nevyhnutelně vyvolaly pozornost osobního oddělení SIS, oné cynické a byrokratické sebranky, která se často chová tak, jako kdyby jim záleželo spíš na tom, jak vlastní zaměstnance co nejvíc zdeptat, než na jejich duševní vyrovnanosti, nutné k tomu, aby mohli zodpovědně dělat svou práci. Začalo se šuškat, že Joe „měkne“. Viděli ho číst No Logo na District Line a dokonce si dovolil doporučit „ideově závadné“ články Roberta Fiska a Johna Pilgera arabskému překladateli ve Vauxhall Cross v jídelně. Naštěstí nakonec zvítězil selský rozum. Lennox není žádný levičák. Z jeho složky jasně vyplývalo, že je schopen a ochoten přijmout tvrdá rozhodnutí a použít i značně nechutné praktiky, aby dosáhl svého a zajistil tajné službě požadované informace a výhodnou pozici. Pochybnosti ohledně vládní politiky vůči Iráku byly v jeho případě jen odrazem všeobecné nespokojenosti. Mimochodem, totéž platilo i o pětasedmdesáti procentech ostatních zaměstnanců SIS.

Další podstatnou věcí, kterou musím zmínit v souvislosti s tříletým Joeovým působením v Londýně, je neoddiskutovatelný fakt, že se nudil. Každodenní cestování londýnským metrem na Vauxhall lze jen stěží srovnávat s pestrobarevnou podívanou, která se člověku naskýtá při ranních cestách trajektem přes přístav ve Victorii. Schůze a porady ve Whitehallu, na nichž se dozvídal potřebné informace, byly v porovnání s dobrodružným způsobem, kterým si je v Asii musel opatřovat sám, bezpochyby značně nezáživné. Joe byl povahou sova a scházely mu bary a restaurace Kuala Lumpuru, ale i vlhké dusno a životem neustále kypící uličky asijských velkoměst. Když si chtěl člověk v Singapuru někam vyrazit, stačilo zvednout telefon a objednat si stůl dvě hodiny předem. Navíc nikdy nebyl žádný problém s tím, pokud se rozhodl zůstat až do pěti do rána. V Londýně se ovšem místo ve slušné restauraci muselo zamluvit nejméně dva týdny předem, potom ještě zbývalo doplnit plná jména a identifikační údaje všech zúčastněných a následně přetrpět půlhodinové čekání u vchodu přecpaného a předraženého klubu a cestou domů se vyhýbat kalužím zvratků. Navíc se většina Joeových přátel ze starých časů do roku 2004 usadila. Od jejich světa plínek a manželského štěstí se stále vzdaloval. Odcizovali se. Joe s oblibou citoval Goethův výrok: „Člověk přežije všechno vyjma řady po sobě jdoucích šedých dnů.“ Chtěl zpátky do Asie. „Tam jsem doma,“ říkával mi. „Tam jsem nejšťastnější.“

Situace dospěla do bodu zlomu na podzim 2004. Na večírku v Tufnell Park Joe náhodou narazil na starého přítele z univerzity Guye Coatese, který hledal někoho, kdo mluví plynně čínsky, aby Qyayleru, farmaceutické firmě, jež chtěla prorazit na čínský trh, pomohl zřídit pobočku v Pekingu. Zastoupení obvykle tvoří jedna malá místnost s psacím stolem, počítačem, telefonem a faxem, ale oficiální registrace a povolení čínské vlády k podnikání umožňuje akreditovaným západním firmám propagovat svoje výrobky. Během oběda v City o tři dny později Coates nabídl Joeovi smlouvu na pět let s platem 90 000 liber ročně s bytem v Šan-li-tchunu a slušnou sumičkou na úplatky. Joe váhal. Byl v pokušení přijmout nejen kvůli platu, který činil dvojnásobek toho, co mu vyplácela SIS. Přiznávám, že i já jsem sehrál svou roli při vylákání Joea na Východ. Shodou okolností SIS profoukla staré kanály a zajistila mi zhruba v téže době místo v Pekingu. Měl jsem psát po jedny americké noviny, a kdyby byl v Pekingu i Joe, můj společenský život by nepochybně získal jiný rozměr. „Bude to jako za starých časů,“ přesvědčoval jsem ho po telefonu. „A navíc stejně potřebuješ jako sůl, abys už konečně vypadl z Londýna.“

Joe řešil vážné dilema. Zůstat u SIS a riskovat, že ho na tři roky pošlou do nějaké zastrčené díry, nebo chytit příležitost za pačesy a získat práci v čínské metropoli, přičemž by se jeho smlouva časově překrývala s konáním olympijských her? Co si vybrat? Peníze pro Joea nikdy nebyly rozhodující a navíc tu vždycky byla možnost, že ho dálněvýchodní odbor pošle na zajímavé místo, řekněme do Severní Koreje. Považoval za nutné si o tom pohovořit se svým bezprostředním nadřízeným. Ve Vauxhallu vypukla panika. Najednou dostali strach, že by Joe mohl složit karty a SIS by přišla o jednoho z nejvýkonnějších a nejzkušenějších důstojníků, a to v nejméně vhodnou dobu. Jejich poslední záchranou měl být David Waterfield, kterého narychlo povolali, aby Joea přemluvil. Koneckonců Waterfield platil na Joea už dřív, tak proč ne teď? Nebyl žádný důvod předpokládat, že by neuspěl.

26. Čínská čtvrť

Nikdo neví, jak to s Joshem Pinnegarem vlastně bylo. Nikdo neví, jestli to byla náhoda nebo záměr. O té vraždě se stále ještě mluví v sanfranciských barech a hospůdkách, ale v čínské čtvrti jakékoli vyptávání naráží na neproniknutelnou hradbu mlčení. Od jeho vraždy uplynul víc než rok. Všichni místní jako by ztratili paměť. Nikdo nedokázal útočníky popsat, nikdo si nevzpomínal na nic, co by potvrdilo nebo vyvrátilo vyšetřovací verzi. FBI prokázala, že útok provedli gangsteři z triád. Pokud šlo o to, kdo je najal, pohybovala se vyšetřovací verze na hodně tenkém ledě. Sanfranciské pročínské noviny Singtao Daily, China Press a Ming Pao se shodly na tom, že šlo o omyl. Mafiáni si Pinnegara s někým spletli. Další tvrdili, že Komunistická strana Číny má hodně dlouhé prsty, které dosáhnou i na druhý břeh Tichého oceánu, a dokáže ovlivňovat i životy Číňanů ve Státech. Pekingská vláda, říkali, využívá triády, aby zastrašily nebo umlčely ty Číňany, kteří ji příliš hlasitě kritizují. A z toho vyplývalo jediné: není žádný problém podstrčit někomu roličku bankovek, aby vraždil.

To jsou fakta.

Na počátku zimy 2004 Josh Pinnegar obdržel kódovanou zprávu z Langley ohledně spícího agenta v čínské armádě, který se probral z hibernace a měl by začít zásobovat CIA potřebnými informacemi během operace Tajfun. Josh s ním měl dojednanou schůzku ve známém baru na Grantově třídě v sanfranciské čínské čtvrti. Další vyšetřování ukázalo, že onen neznámý měl přiletět už 10. listopadu, naoko na svatbu v Sacramentu, která se konala 13. listopadu. Do letadla do Států však nikdy nenastoupil.

V onu kritickou noc se Josh Pinnegar odebral do určeného baru, usadil se ke stolku u okna a dvě hodiny tam marně čekal. Bar se těšil velké oblibě zejména mezi studenty a turisty a navíc byl pátek, a to je tam vždycky hodně rušno. Jeden ze zaměstnanců vypověděl, že Pinnegar působil jako pěst na oko. „Chlapík přes třicet mezi omladinou, který si čte tlustou knihu a pije vodu“, zatímco všichni okolo byli nejméně o deset let mladší, „lili do sebe pivo a hráli kulečník“.

Kolem desáté večer Josh Pinnegar usoudil, že jeho kontakt nepřijde. Požádal o účet a nechal obsluze deset dolarů spropitného. Odskočil si na toaletu, vyzvedl si kabát a odešel z baru hlavním vchodem na Grantovu třídu.

Z protějšího chodníku se na něho vrhli dva gangsteři z triád a mávali sekáčky na maso namočenými v exkrementech, aby zasazené rány okamžitě způsobily septikémii. První rána uťala Pinnegarovi pravou paži v rameni. Druhá se zastavila o mobil v kapse kalhot a způsobila mu jen mělkou ránu v horní části stehna. Přepadení mělo nejméně sedm svědků, z toho šest Číňanů. Kolemjdoucí studentka práv na Yale, která vypovídala pouze pod podmínkou, že její jméno nebude figurovat v žádných záznamech, slyšela nějakou ženu ječet „Policie! Zavolejte policii!“, když na Joshe pršely další rány. Pinnegar sám podle ní nevydal ani hlásku.

Během pár vteřin ztratil přes litr krve. Rány na hlavě a zmrzačeném trupu byly příliš děsivé, než abych se pouštěl do podrobného popisu. Po převozu do všeobecné nemocnice ho lékař na příjmu prohlásil za mrtvého. Útočníci ujeli z místa činu na motorkách, které policie později našla odložené a ohořelé v Redwood Park.

27. Voda pod mostem

David Waterfield byl agent ze staré školy. Výřečný, z dobré rodiny a nesmiřitelný, když šlo o hlupáky. Pokud působil v Londýně, zásadně nosil obleky ušité u Hawkerse na Savile Row, kravaty od Johna Lobbse, ručně šité košile z krejčovství Turnbull and Asser a ponožky z New and Lingwood. Často obědval ve svém klubu na Pall Mall a každý třetí víkend trávil na chatě v Dorsetu. Čas od času se také nechal vidět na schůzích Společnosti pro obrodu venkova. V létě jezdil s manželkou na tři týdny do luxusního venkovského domu v portugalském Alenteju. Přepychová dovolená byla vlastně laskavost, již mu prokazoval bývalý kolega, který udělal kariéru u Cazenovea. Odchod na odpočinek, až k němu nazraje čas, bude v jeho případě nejspíš znamenat zkrácený úvazek v National Trust a několik přednášek pro IONEC jako třešničku na dortu. David Waterfield vlastně zapadl do stereotypu ministerstva takovým způsobem, že když se objevil na nástupišti číslo 16 na nádraží Waterloo a zamířil k přeplněným schodům, Joeovi připadal jako jeden z těch agentů ze staré školy, kteří mohli za špatnou pověst MI6. Postava přímo vybízející ke karikování. Joe si ale uvědomoval, že vnější dojem je v tomto případě naprosto zavádějící. Pod slupkou nonšalantního pána, absolventa řady soukromých škol, se ukrýval bystrý a pronikavý intelekt. David Waterfield patřil k nejchytřejším a nejzkušenějším zaměstnancům SIS. Joe musel neustále myslet na to, jak a čím se ho bude snažit přesvědčit.

Od nádraží zamířili na sever k řece, probírali dopad Butlerovy zprávy a vzpomínali na společně strávenou dobu v Asii. Waterfield zůstal v přejmenovaném Hongkongu až do roku 2000 a potom ho přeložili do Pekingu. Za ty roky, co Joe sloužil v Malajsii a Singapuru, se setkali jen dvakrát, ale na profesionální bázi obnovili spolupráci během Joeova pobytu v Londýně a práci ve Vauxhall Cross.

„Pověz,“ vybídl ho Waterfield, když sestupovali po točitém schodišti u Festival Hall, „jak si pamatuješ Kennetha Lenana?“

Joe čekal nejrůznější otázky, ale takovou ne. Pokud mu bylo známo, Lenan dal v roce 1998 výpověď a začal pracovat pro jakousi stavební firmu v Číně. Jak souvisí Lenan s Joeovou nejistou budoucností v SIS?

„Odešel krátce poté, co jsem odjel do Kualy, že?“ odpověděl na otázku otázkou. „Dostal lákavou nabídku od Halliburtona nebo Betchela v Kan-su.“

Možná že to s Lenanem nebylo tak čisté, jak to vypadalo.

„Přesněji řečeno, začal pracovat pro Macklinsonovu korporaci,“ opravil ho Waterfield. Vyšli na širokou pěší zónu, která se táhla od London Eye k Tate Modern, a vydali se na východ k Blackfriars Bridge. „V Lan-čou pobyl šest týdnů a potom se takřka natrvalo přesunul do Urumči.“

Projel kolem nich nějaký mladík na skateboardu, který se musel sehnout pod betonovou balustrádou Queen Elizabeth Hall. Jakmile uslyšel zmínku o Urumči, začal mít Joe nepříjemný pocit, že Lenanův náhlý odchod nějak souvisí s profesorem Wang Kchaj-süanem. „A co víš o vztahu Kennetha Lenana a Milese Coolidge?“

Nad šedavými vodami Temže poletovali rackové. Joea zaplavily vzpomínky jako rozbouřená řeka.

„Nevěřil jsem mu,“ odpověděl. „Vzpomínám si, že došlo k nějakým nesrovnalostem ohledně profesora Wanga.“

„A o co šlo?“

„To je na dlouhé vyprávění,“ povzdechl si Joe a tušil, že Waterfield stejně už většinu z toho ví.

O kousek dál se nacházela vyhlídka. Joe k ní zamířil. Bylo větrné a chladné zářijové ráno. Na nebi nebyl ani jediný mráček. Joe si zapálil cigaretu a snažil se co nejpřesněji si vzpomenout na události oněch nepříjemných týdnů před sedmi lety: nečekaný Lenanův příchod nad ránem, Milesův nepřesvědčivý pokus namluvit mu v opilosti v nočním klubu, že s tím CIA nemá nic společného. Waterfield mlčky poslouchal, pozoroval čluny na řece a rachotící vlaky na Hungerford Bridge.

„Potom už jsi o tom nic neslyšel?“ zeptal se, když Joe domluvil. „Ani Miles, ani Kenneth už o Wangovi nikdy nemluvili?“

„Ne.“

Zvedli se a pokračovali dál východním směrem. Těsně kolem nich se prohnal další mladík na skateboardu a Waterfield polohlasem zaklel. „Pojďme si někam sednout,“ navrhl. „Na kávu.“

Kavárna v National Film Theatre je prostorná a prosklená. Někdo, kdo je neznal, mohl Waterfielda s Joem považovat za otce se synem, kteří si zaskočili na ranní kávu a zákusek. Joe našel prázdný stolek u okna, odkud měli hezký výhled na antikváře, kteří nabízeli knihy, mapy a reprodukce pod mostem Waterloo. Zatímco se u stánku zastavovaly hloučky lidí, kteří se probírali ohmatanými knihami a starými tisky, Waterfield si svlékl silný zimní kabát a bez dalšího úvodu šel rovnou k věci.

„Slyšel jsi někdy, kdykoli za tu dobu, co děláš u nás, o operaci Tajfun?“

Joe řekl, že ne.

„Tajfun bylo krycí jméno pro operaci CIA s cílem destabilizovat Sin-ťiang, z níž po 11. 9. sešlo. Řídil ji Miles Coolidge s pomocí mnoha dalších, a to včetně Kennetha Lenana.“ Joe právě lžičkou pojídal mléčnou pěnu s čokoládou na povrchu kávy. Silou zvyku na sobě nedal znát žádné překvapení. „Během prvních hodin výslechu profesora Wanga Miles zatelefonoval do Garden Road a nechal si zjistit, kdo právě používá konspirační byt. Následně mu Kenneth Lenan potvrdil, že vedeš výslech jakéhosi Chana z Urumči, který nesmýšlí o pekingské vládě právě nejlépe. Miles si vyžádal odposlechy a rozhodl se bezodkladně začít jednat. Už předtím s Kennethem spolupracoval. O některých jejich společných akcích vím, ale o mnoha nejspíš ne. Dalo by se to nazvat vzájemně výhodnou spoluprací, zejména pak pro Kennetha, kterému se z Američanů podařilo vymáčknout zhruba desetinásobek služební penze. Abych to zkrátil, Miles už delší dobu hledal způsob, jak se dostat do Sin-ťiangu, a Wang nutně potřeboval spojence. Miles přesvědčil Kennetha, aby začal pracovat pro bratránky a využil kontakty a kanály SIS, aby dostal Wanga z Hongkongu a zpátky do Číny. Wang prošel výcvikem na Tchaj-wanu a jako agent CIA dostal za úkol zorganizovat nespokojené ujgurské radikály a s jejich pomocí vyvolávat chaos. Nálože, násilnosti, nepokoje a protikomunistické demonstrace.“

„Ježíši,“ vydechl Joe. „Chceš mi snad tvrdit, žes o tom nic nevěděl? Půldruhého měsíce jsem se trápil výčitkami, že jsem Wangovi skočil na lep a nepoznal v něm dvojitého agenta.“

„Tak to ti Miles namluvil?“

„Oni oba. Miles trval na tom, že je to čínský agent, kterého dobře znají, protože se podílel na operaci, která skončila vyhoštěním několika jejich lidí z Číny.“

„A tys mu to uvěřil?“

„Ne tak docela. Neměl jsem zkušenosti a byl jsem ještě moc mladý. Navíc jsem tehdy stál v potravním řetězci moc nízko na to, abych si mohl vyskakovat.“

Z Waterfieldových gest a výrazu tváře bylo zřejmé, že mu věří. Ukousl si koláče a dalších deset minut Joeovi vysvětloval úlohu Macklinsonovy korporace v Tajfunu. Joe ale stále musel myslet na to, že se z Wang Kchaj-süana, z onoho neškodného, idealistického intelektuála, kterého vyslýchal v Tsim Sha Tsui, stal prakticky přes noc terorista. Joe Lennox uplynulých sedm let pročítal zprávy o teroristických útocích v Sin-ťiangu a dalších částech Číny a prostě nemohl uvěřit, že by za některé z nich mohl být zodpovědný Wang, byť s americkou pomocí.

„O jak velké operaci mluvíme? Jaký rozsah měl Tajfun?“

„Zpočátku neomezený. Samozřejmě že Langley drželo Ujgury na uzdě. Zbraně a výbušniny dostávali extremisté v malých zásilkách, některé šly přes Wanga, další ovšem mimo něho. Autobusy, tržnice a obchodní domy, které vybuchovaly v Lan-čou a Kašgharu, to bylo dílo nespokojených radikálů. Nekrvavý způsob boje proti Pekingu, tedy videokamery, letáky a kufry peněz, putovaly mnohem větší oklikou přes intelektuály a uprchlé disidenty. Tajfun začal jako operace s cílem ustavit nezávislý Východní Turkestán, ale velice záhy se z něho stalo Amerikou sponzorované prodemokratické hnutí v celé Číně.“

„A jak z toho vycouvali?“

„Bůh ví. Stručně řečeno, nevycouvali z toho úplně.“ Waterfield se poškrábal na krku. Nad límečkem mu zůstaly rudé škrábance. „Bratránci jsou si až příliš dobře vědomi jedné podstatné věci, a tou je strach Pekingu z organizované a plošné vzpoury v provinciích. A právě to měl být cíl Tajfunu. Ta luan, velký zmatek. Jenomže na druhé straně neumějí pořádně vyhodnotit situaci. Do země, jako je Čína, nemohou jen tak bez ničeho vtrhnout a začít podněcovat rolnickou revoluci. Měli špičkovou techniku, peníze a dokonce i jakž takž zorganizovanou síť pseudoislámských radikálů, ale o skutečné situaci nevěděli nic. V Číně jsou donašeči a informátoři všude, ve všech vrstvách společnosti. Dřív nebo později tě chytnou a odhalí všechny ostatní.“

„Tak skončil Tajfun?“

„Jistě.“ Znělo to smutně a nešťastně, ale jen proto, že Waterfield nedokázal uvěřit tak ostudné naivitě a neprofesionálnímu plánu operace Tajfun. „Na jaře 2000 zadrželi jednu ze zásilek Macklinsonovy korporace celníci v Ta-lienu. V kontejnerech objevili kopírky a vzápětí ještě stohy protikomunistické literatury necelých osmdesát kilometrů za Š‘-che-c‘. Dvojití agenti jen v rozmezí let 1999 až 2001 předali státní bezpečnosti tři seznamy, následkem čehož skončilo hodně Ujgurů ve vězení a devatenáct z nich bylo nejprve mučeno a následně popraveno za rozvracení jednoty země. Čtyři údajní zaměstnanci Macklinsonovy korporace, ve skutečnosti agenti CIA, byli vypovězeni z Číny ‚za podkopávání bezpečnosti socialistické čínské vlasti, sabotáže a podvratnou činnost‘. Skončilo to naprostou katastrofou.“

„Jak to, že jsme o tom nevěděli dřív?“

„Dobrá otázka. V zásadě proto, že se Číňané a Američané dohodli.“

„Na čem?“

„Patří to k onomu druhu dohod, které mnoho lidí zaplatí životem.“

Joe se za to sice později styděl, ale v tu chvíli ho zaplavilo radostné vzrušení při představě, že se mu Waterfield chystá sdělit, že Milese Coolidge popravila ČLOA. K jejich stolku přišla servírka a odnesla prázdné talířky a šálky.

„Situace vypadá následovně,“ navázal Waterfield a smetl si pomyslné smítko z rukávu saka. „Před třemi týdny vytáhli tělo Kennetha Lenana z Chuang-pchu. Měl vyříznutý jazyk. Prakticky každou šlachu v těle měl přeseknutou nebo přetrženou. Čínské úřady vyjádřily hluboké politování nad takovou surovostí a dušovaly se, že nemají tušení, kdo mu to mohl udělat. Čemuž ovšem tak úplně nevěříme.“

28. Plagiát

Ve světě tajných služeb jsou vraždy vzácností. SIS se pyšní tím, že žádný z jejích zaměstnanců nebyl od konce druhé světové války zabit v aktivní službě. Kenneth Lenan možná byl zrádce a přeběhlík, ale i přesto Joeovi chvíli trvalo, než se vyrovnal s tím, co právě slyšel. Vyšli z kavárny a minuli vchod do National Film Theatre.

„Způsob popravy,“ prohlásil zamyšleně, „je podpis Zeleného gangu. Naši to vědí?“

„Vědí,“ ujistil ho Waterfield.

Zelený gang bylo neblaze proslulé zločinecké bratrstvo, které až do vítězství komunistů v roce 1949 ovládalo Šanghaj. Lenan se stal obětí specifické formy rituální popravy. Zelený gang trestal zrádce tak, že jim určení kati nožem na ovoce postupně přeřezali všechny šlachy v těle a nechali je vykrvácet na ulici. Nešťastník se v důsledku zranění nemohl hýbat, takže obvykle skončil v pytli zatíženém kamením na dně Chuang-pchu.

„Koho zradil?“

Waterfield se zahleděl na modrou oblohu a usmál se. Už měl dost času vyrovnat se se svým smutkem.

„Koho?“ zopakoval po něm.

Joe neměl náladu na slovní hrátky. „Tak koho?“

„Mohl to být kdokoli.“

„Někoho z našich?“

Waterfield mu dal přivřením očí jasně na srozuměnou, že takové podezření je nechutné a úplně hloupé.

„Tak proč? Myslíš, že jeho vražda nějak souvisí s Tajfunem?“

„Řekl bych, že téměř určitě.“

Pohrouženi v mlčení ušli asi sto metrů. Zdálo se, že Waterfield čeká na další příval otázek, který nepřicházel. Slunce Joea příjemně hřálo do obličeje. Mladičký žonglér s dredy na hlavě začal před nimi na chodníku vybalovat své náčiní.

„Říkals, že Tajfun byl odvolán po 11. září.“

„Říkal.“ Waterfield se opět poškrábal na krku. Joea napadlo, že ho nejspíš za levým uchem něco pokousalo. „Potom spadla klec. Langley dostalo příkaz stáhnout veškerou podporu muslimům v okruhu pěti tisíc mil od Kábulu.“

„Ale Tajfun pokračoval dál?“

„To zrovna ne. V létě téhož roku byla skoro celá síť prozrazená a nad Tajfunem se zavřela voda.“

„Wang byl uvězněn?“ Joe z neznámého důvodu doufal, že je profesor ještě stále na živu.

„Ne. Patřil k nemnoha šťastným. Podle posledních zpráv teď žije v Tiencinu.“

Zahnuli za roh a Joea v tu chvíli napadlo, že zdrojem Waterfieldových informací je nejspíš právě Wang. Od koho jiného by se toho o Tajfunu tolik dozvěděl?

„Získali jsme Wanga?“ zjišťoval opatrně. „Získal jsi ho pro spolupráci, když jsi působil v Pekingu? Jak to, že víš, kde teď je?“

Waterfielda ta představa podle všeho pobavila. „Všechno, co jsem ti právě řekl, jsem se dozvěděl ze dvou různých zdrojů, z nichž ani jeden nebyl profesor Wang Kchaj-süan.“ Hlučně se vysmrkal do nažehleného kapesníku. „Odbor získal nového, vysoko postaveného spolupracovníka, který posledních dvanáct měsíců zásobuje rezidenturu v Pekingu důležitými informacemi. Rovněž máme dlouholetého a spolehlivého spolupracovníka u Američanů, s nímž jsem navázal kontakt ještě v Hongkongu.“

„Máš špeha u bratránků už od roku 1997?“

Waterfield si dovolil potěšený úsměv. „Mám celou řadu kontaktů, které pěstuji na soukromé bázi. Jak jsi řekl, Joe, stojíš v potravním řetězci nízko.“

Mohlo to vyznít jako urážka, ale Waterfield doprovodil ta slova vědoucím úsměvem. Napětí, které mezi nimi vzniklo po překvapivém odhalení v kavárně, se rozplynulo.

„A co ti tvoje zdroje prozradily o Lenanově smrti?“

„Tak to je stále z velké části záhada,“ odtušil Waterfield a zkoumavě se zadíval na nebe, jako by tam hledal nějaké znamení. „Mohu se odvážit jen kvalifikovaného odhadu.“

Joe uhnul podvyživenému mladíkovi, aby mohl projít.

„Je v tom zapletená Macklinsonova korporace. Podle mého kontaktu u bratránků se Kenneth při spolupráci se CIA postupně velice sblížil s finančním ředitelem korporace, jistým Michaelem Lambertem. Chodili spolu hrát golf a tak. Lambert je teď nejvyšším šéfem korporace, protože náš milý Bill Marston před pár lety skonal na infarkt. Na konci devadesátých let, když Tajfun běžel na plné obrátky, měl Lambert velký zájem o zásoby ropy a zemního plynu v Sin-ťiangu a ze strategických důvodů zainvestoval Petrosinu.“

„Čínskou státní těžební společnost? Vždyť ve státních podnicích není povolena žádná zahraniční účast.“

„To není zase tak striktní. Korporace koupila kontrolní balík akcií těžařské firmy Devon Chataway, která získala od čínské vlády povolení koupit 2,4 procenta Petrosiny. Lambert se chtěl pojistit. I kdyby Tajfun nedopadl podle jeho představ, korporace by stále měla značný podíl na těžbě fosilních paliv v Sin-ťiangu. Kdyby ovšem Tajfun uspěl, korporace by se bezesporu stala hlavní těžařskou společností na území nezávislého Východního Turkestánu. Kennethovi to vysvětlil, a to tak přesvědčivě, že Lenan zastavil svůj dům v Richmondu a vypsal svému finančnímu poradci šek na 950 000 liber s tím, aby je investoval do čínské ropy.“

Joe jen nevěřícně zavrtěl hlavou.

„S jednou věcí ovšem ani jeden z nich nepočítal. Spolu s tím, jak se Tajfun začal sypat, rostl i tlak dvojitých agentů na korporaci a Lamberta zvlášť. ‚Řekni nám, co víš o…, pověz nám jména, a my tě tady necháme dál podnikat. Dej nám jména spolupracovníků a agentů CIA a my necháme Devon Chataway dál těžit z investic do Petrosiny. Když odmítneš spolupracovat, uděláme z Tajfunu mezinárodní skandál, který poníží americkou vládu.‘“ Joe zaklel a zadíval se na řeku. Bezbřehý cynismus mocných v honbě za ziskem, jejich ctižádost, touha po moci a hrabivost byly prokletím doby. Všechny zajímal jen stav bankovního konta a na následky se neohlíželi. V onom poklidném, nevinném ránu na břehu Temže ho zaplavil bezmocný hněv, který se blížil nemohoucímu vzteku a zoufalství, jež cítil tváří v tvář hrůzám, které se odehrávaly v Iráku.

„Takže Lenan povolil?“ zeptal se. Bylo to jediné možné vysvětlení. „Společně s Lambertem prodali Tajfun výměnou za ochranu investic?“

Waterfield přikývl. „To je samozřejmě jen můj názor. Soukromá hypotéza Davida Waterfielda.“

Ti dva se znali víc než deset let a jejich vztah se za ty roky prakticky nezměnil. Joe sice už dávno oslavil třicítku, ale přesto dál k Waterfieldovi vzhlížel stejně jako kdysi v Hongkongu. Zůstával pro něho učitelem a rádcem, zkušenějším starším kolegou, jehož znalosti, moudrost a intuice pro něho byly skoro posvátné. K žádnému jinému z kolegů v SIS Joe nic takového nepociťoval. Jako kdyby byl předem naprogramovaný nikdy nezpochybňovat Waterfieldův úsudek.

„A co Miles?“ zeptal se. „Jak dopadl on?“

V těch otázkách se skrýval důležitý podtext a oba to věděli. Miles rovnal se Isabella a Isabella byla Joeova minulost. Bylo jasné, že ať už byli ti dva kdekoli, Joe se rozjede za nimi. A to byl také hlavní důvod jejich schůzky. To po něm Waterfield chtěl. Proto mu to všechno řekl. Teď už šlo jen o to, jak ten požadavek zformuluje.

„Zdá se, že v případě Milese platí, že pod svícnem je tma. Radary ho nezachytily. Ať už Lambert a Lenan vyzradili cokoli, podle nás o Coolidgeovi a jeho síti nepadlo ani slovo.“

„Pokud ovšem Číňani v tichosti nevyčkávají, až se sám oběsí na provaze, který mu nechali.“

Waterfield o této možnosti chvíli uvažoval a potom ji zavrhl, smetl ji ze stolu jako smítko z rukávu luxusního a neposkvrněného saka. „S ohledem na to, že Wang je stále ještě na svobodě a chodí nakupovat, jako by se nic nestalo, lze předpokládat, že je tu nějaká souvislost mezi jeho a Milesovou situací.“

„Ale předtím jsi říkal, že Lenan působil v Urumči. Nevyplývá z toho, že Wanga tedy řídil spíš Lenan než Coolidge, a že tudíž Wang by byl nejspíš první, koho by obětoval?“

Waterfield se zamyslel. Ta otázka ho zaskočila. Občas zapomínal na Joeovu vynikající paměť a bystrý úsudek, nebral v úvahu, jak rychle si umí dát jedna a jedna dohromady.

„Tak to nefunguje. Pokud víme, bratránci dělali, co mohli, aby mezi nimi a radikály zůstával co největší odstup. Miles řídil Wanga z Čcheng-tu. Setkávali se pouze dvakrát ročně a my pořád ještě nemáme nejmenší tušení kde. Lenanovi lidé operovali po celé Kan-su a Čching-chaji, kde také došlo k největšímu počtu zatčení poté, co Tajfun zkolaboval. Většina, zhruba dvě třetiny agentů CIA, kteří se na operaci podíleli, působila pod hlavičkou Macklinsonovy korporace v Šen-čenu, ale schůzky se konaly dost daleko odtamtud, například v Tchaj-jüanu, Charbinu nebo Ťi-linu. Poslední třetina působila opět pod hlavičkou Macklinsonovy korporace v Golmudu, odkud byla velice nenápadně napojená na ujgurské skupiny v I-ningu a Kašgharu. Nitky Tajfunu se táhly křížem krážem přes celou Čínu. Nicméně to je jen voda pod mostem. A s mým návrhem to nijak nesouvisí.“

„Co navrhuješ, Davide?“

„Abychom zašli na oběd do Tate.“

David Waterfield a Joe Lennox mlčky ušli zhruba půl kilometru a postavili se do fronty na sendviče v poloprázdné jídelně v Tate Modern. Waterfield platil, zatímco Joe hledal vhodný stůl. Nakonec se mu podařilo najít dvě místa proti sobě s výhledem přes řeku na katedrálu svatého Pavla. Hlavou mu vířily desítky otázek a byl rád za tu chvíli klidu, která mu umožnila si alespoň zhruba utřídit myšlenky. Znala se Isabella s Lenanem? Řekl jí Miles něco o Tajfunu? Vždyť musela zůstávat celé týdny a měsíce sama v Čcheng-tu, zatímco Miles jezdil po celé Číně a dával dohromady svou síť. Moc hezký život! Nikdy nedokázal pochopit, proč vyměnila jejich společnou budoucnost za bezútěšný a osamělý život v S‘-čchuanu. Připadalo mu to jako krutý výsměch osudu. Vyměnila jednoho agenta za druhého, jedny lži za jiné. Zkažený život, zničená láska.

„Vypadáš zamyšleně,“ podotkl Waterfield, když pokládal na stolek plastový tác se dvěma láhvemi minerálky a hygienicky zabalenými sendviči. „Všechno v pořádku?“

Posadil se naproti Joeovi a zadíval se na most Millennium.

„Jak do toho všeho zapadá Isabella? Co s tím měla společného?“

Naléhavost v Joeově hlase Waterfielda překvapila. Isabella Aubertová byla pro SIS od jisté doby tabu.

„Pořád jsou spolu,“ odpověděl na otázku, jež zůstala nevyslovená. „Poslední dva roky žije s Milesem v Šanghaji.“

Joea strhl vír protichůdných pocitů, nejprve přišla bezbřehá bolest a potom sžíravá nenávist a žárlivost. Za těch sedm let se nic nezměnilo. Nic nepřebolelo. „Stýkali se s Lenanem? Přátelili se?“

„Kennetha zabili během jeho návštěvy v Šanghaji. Zatím nevíme, jestli se v inkriminovanou dobu s Coolidgem sešel. Nevíme, jestli byli ve spojení. Lenan zaprodal CIA, a jestli to Miles zjistil, jistě si umíš představit, že mu to nejspíš příliš po chuti nebylo.“

„Co s tím vším má společného Isabella?“ Joe bez přemýšlení vyslovil otázku, na níž mu záleželo nejvíc, a nechtě tak prozradil své city. Waterfield nedal znát, že si toho všiml, a napil se vody.

„Chtěl bys, aby s tím měla něco společného?“

Joe pochopil, že udělal chybu. Po informacích, jež mu Waterfield sdělil, měl zapomenout na soukromý život. Měl přemýšlet o odvetě, o vraždě a o dopadech neúspěchu Tajfunu na zvláštní britsko-americké vztahy.

„Omlouvám se. Připadalo mi, že…“

Waterfield mu nabídl pomocnou ruku. „Upřímně řečeno, podle toho, co vím, jejich vztah není právě procházka růžovým sadem. Nechme to být. Údajně pečuje o postižené děti v Čcheng-tu a nejspíš vůbec nemá tušení, že se něco děje.“

Joeovi se zrychlil tep. „Odkud to víš?“

„Vrabci cvrlikali,“ odtušil Waterfield s pohledem upřeným kamsi za Joea. „Isabella je katolička, že?“

Joe přikývl.

„Tím lze leccos vysvětlit. Posvátnost manželského slibu, který v očích božích nelze odvolat. Jak z románu Grahama Greena. Nikdy nepodceňuj tvrdošíjnost katolické nevěsty. Jak jinak chceš vysvětlit, že žena jako Isabella stráví zbytek života s někým, jako je Miles Coolidge?“

Joea se začínala zmocňovat zvědavost a v hlavě měl zmatek. Proč mu to Waterfield všechno vykládá? Aby v něm vzbudil naději? Nebo je to jen snůška lží? Ke stolku vedle nich zasedly dvě postarší dámy a Waterfield přešel k obecnějším tématům.

„Jak vážné je to s tím odporem proti válce?“

Joe byl rád, že změnil téma, a roztrhl plastový obal sendviče. „V jakém smyslu?“

„Chtěl bych vědět, jak moc irácké fiasko ovlivnilo tvé rozhodnutí pracovat pro Guye Coatese.“

Joe zaregistroval dvě věci. Waterfield mluvil o Iráku jako o fiasku, to za prvé. Ještě nikdy od něho neslyšel tak otevřenou kritiku. A za druhé, David věděl o Quayleru. Joe si dával dobrý pozor, aby personálnímu nebo komukoli z kolegů neprozradil jméno potenciálního nového zaměstnavatele.

„Jak jsi to zjistil?“

Waterfield se opět zahleděl na řeku. Mezi agenty platí nepsaná zásada neptat se kolegy na jeho zdroje, pokud to není naprosto nutné. A Joe toto pravidlo porušil to dopoledne už dvakrát.

„Vrabci cvrlikali. Podívej,“ Waterfield se naklonil přes stůl. Chtěl Joea přesvědčit. „Vím, že nesouhlasíš s vydáváním zajatců do zemí, kde je mohou mučit. Vím, že se ti nelíbí, že musíme pracovat s informacemi, které nejspíš pocházejí z mučíren v Káhiře nebo Damašku. Nejsi sám.“

Ztišil hlas, když dámy u sousedního stolku zmlkly, aby si nasypaly cukr do čaje. „Ale co s tím chceš dělat? Jakou jinou možnost máme? To všichni na protest dáme výpověď a necháme SIS napospas Blairovým kariéristům? Všichni naráz odejdeme na odpočinek a budeme psát paměti? Povznes se nad to. Ta banda,“ kývl hlavou směrem k Whitehallu za řekou, „za pár let odejde. Politika je cynická, Joe. Nezbývá než čekat, až se moci znovu chopí ti správní lidé. Trpělivě čekat, až bude všechno jako dřív.“ Joe upřeně zíral do země. „Chtěl jsem, abys to slyšel ode mě.“ Waterfield ztišil hlas do stěží slyšitelného šepotu. „Vypořádáš se s tím. Najdou se lidé, kteří tě podrží, Joe.“ Potom se žertem pokusil zmírnit své naléhání. „Nemůžeš nás přece nechat bez pomoci a vydat nás na milost miláčkům Percy Craddocka a Teng Siao-pchinga. Sinologů, kteří se hrabou v knihách, je v Británii až moc. Vždycky jsi měl na víc. Viděls věci, tak jak jsou. Dokázals je prokouknout. Následujících patnáct let bude pro anglo-čínské vztahy životně důležité období a nemůžeme si dovolit to vzdát a vyvěsit bílý prapor. A ty můžeš v tomto směru sehrát klíčovou roli.“

Lichotka a povzbuzení zároveň. Dobře zvolená slova. Joe nikdy čínským komunistům nevěřil. Jeho podezíravost ne vždy našla u jeho kolegů pochopení, protože mnozí z nich vnímali Čínu jen jako obrovský trh a zdroj možného zisku pro britské podnikání. Waterfield poznal, že ještě stále Joea nepřesvědčil. Odložil láhev s minerálkou na stůl a zkusil to jinak.

„Vidím ti na nose, že se nudíš,“ pokračoval. „Na první pohled je mi jasné, že bys byl mnohem radši v terénu a dělal něco pořádného. Věř mi, že nikdo není nadšený z toho, že se musí v Londýně kopat do zadku a čučet za stolem.“

„Co mi můžeš nabídnout?“ Joe to nemyslel jako počátek tvrdého smlouvání. Byl to jen dotaz, který pramenil z jeho přesvědčení, že všechna místa v Číně, která by stála za řeč, jsou už obsazená. Jeho šéfy teď zajímal jen Afghánistán a Irák. Dálněvýchodní odbor přišel prakticky o všechny lidi. „Jestli si mám vybrat mezi slušnou kariérou v soukromém sektoru a vysláním do nějaké díry, jako je Manila nebo Ulánbátar, tak nepochybuj o tom, co mi velí instinkt.“

„Jistě, instinkt je jedna věc, ale co tvá loajalita?“

Waterfield znal Joea dost dobře na to, aby se mohl odvážit vsadit všechno na jeho vlastenectví. Bez ohledu na všechny své pochybnosti o britské politice po 11. 9. byl Joe Lennox v hloubi duše patriot. Pod slupkou liberála, který se bouřil proti Bushově a Blairově politice, se skrýval člověk až starosvětsky oddaný službě vlasti, který vlastně nikdy nepřestal věřit v královnu a vlast, ani ve správnost západních hodnot. Bylo to stejné jako Joeova víra v Boha, vlastnost, již získal díky privilegovanému vzdělání. „Ale jdi. Tak hluboko jsi klesl? Oba víme, kdo tahá za nitky, a já mám být to pimprle na britském konci?“

„Pentagon možná bude chtít Tajfun vzkřísit.“

Waterfield se tvářil, že Joeovu námitku neslyšel. Jakýmkoli dalším spolehlivě zabránil skvěle načasovaným odhalením.

„A to říká kdo?“

„Důvěryhodný a dobře informovaný zdroj ve Washingtonu.“ Dřív než se Joe zmohl na odpor, Waterfield mu předhodil další neodolatelnou návnadu.

„Zatím máme jen kusé informace. Samozřejmě že po formální stránce Bushova administrativa razí názor, že Islámské hnutí Východního Turkestánu je teroristická organizace napojená na al-Káidu. Kvalifikovaný odhad zní, že Miles nejspíš hochy z IHVT před 11. 9. zásoboval zbraněmi a penězi a teď CIA zavřela kohoutky. Domníváme se, že přes oficiální zákaz pokračuje dál, aniž by někdo v Langley věděl, co vlastně dělá. Někdo z Pentagonu, téměř jistě někdo s úzkou vazbou na Donalda Rumsfelda, mu dal bianco šek a volnou ruku v Číně.“

„Po tom všem, co se stalo?“

„Po tom všem, co se stalo.“

Joe se nestačil divit. Šlo o dva naprosto protichůdné postoje amerických oficiálních míst k problematice Východního Turkestánu. „Nechtěj mi tvrdit, že v Langley vůbec nikdo neví, co provádí. Proč ho nepřinutí, aby se vrátil domů?“

„Copak vím?!“ Ve světě tajných služeb se všeobecně vědělo, že po událostech 11. 9. je všechno v CIA vzhůru nohama. „Když namíchneš Dicka nebo Donalda, tak si rovnou můžeš začít balit fidlátka. Nejlepší je stará osvědčená taktika držet hubu a krok. Prostě v klidu sedět a zbytečně nerozhoupávat vratkou loďku.“ Waterfield se napil. „Potřebujeme, aby tam jel někdo, kdo Milese zná, aby zjistil, co přesně se tam děje a o co jde. Případně to zarazil, když bude třeba. Hrozí nám něco? Je Coolidge zodpovědný za to, co se stalo Kennethovi? Má nějaké spojence v Londýně? Nemůžeme si dovolit, aby nás někdo spojoval se vzkříšeným Tajfunem. Jestli Číňané vědí, že Lenan býval náš člověk, je potřeba to okamžitě začít řešit.“

Joe horečně přemýšlel v hale plné cinkání lžiček a tlumeného hovoru, který byl většinou o ničem. Waterfield po chvíli usoudil, že se přímé odpovědi nejspíš nedočká, a proto na Joea tlačil dál. „No tak, Joe. Nechceš mi doufám tvrdit, že tvůj životní sen je strávit následujících pět let v Pekingu ve sterilním bytě a běháním po úřadech, abys obstaral potřebná povolení pro jakousi nepodstatnou farmaceutickou firmičku, po níž za těch pět let nejspíš neštěkne pes, že ne?“

Joea už nemusel dál přesvědčovat. Předhozeným lákadlům nemohl odolat. Miles, Čína a Isabella. Mnohem veselejším hlasem a konverzačním tónem se zeptal: „Co je na Pekingu špatného, Davide?“ a Waterfield v tu chvíli věděl, že ho má, kde ho chtěl mít. Usmál se stejně rošťácky jako Joe, pohodlně se opřel a rozhodil rukama.

„Úplně všechno,“ odpověděl. „Půl roku tam člověk mrzne a tu druhou se peče za živa. Každý, kdo má trochu rozumu, dává přednost Šanghaji.“

29. Clona

Potíž tkvěla jedině v tom, jak dostat Joea do Šanghaje.

Waterfield musel předložit Guyovi Coatesovi nějaký smysluplný návrh. Chce pomoci vládě Jejího Veličenstva bojovat za dobrou věc, proti čínské tyranii a útlaku? Opravdu? To je skvělé! V tom případě by bylo velice příhodné, aby Quayler otevřel druhou zastupitelskou kancelář v Šanghaji. Tu by řídil Joe a k ruce by měl dva čínské zaměstnance, samozřejmě prověřené a dlouholeté spolupracovníky SIS. Šlo by to? Britská vláda firmu samozřejmě finančně odškodní za vzniklé potíže, ale Quayler si bude muset najít pro zastupitelství v Pekingu někoho jiného. Joe v tom umí chodit, žádný strach. Nebude to poprvé. Ne, nepracuje pro ministerstvo obrany. To je jen krytí. Možná vás to trochu překvapilo, ne? Výtečně. Dokážete to prosadit ve správní radě? Báječné. Guy Coates musí zůstat jediným člověkem z firmy, který bude něco vědět. Potřebujete pomoct s vízy? To není problém, rádi vám pomůžeme. Tady to prosím podepište a vaše jméno doplníme hůlkovým písmem dole.

Potom už zbývalo pouze to, aby Joe vydržel další tři měsíce vysedávat ve Vauxhallu a nahlas poukazovat na „etické problémy takzvané války proti terorismu“. Komukoli, kdo mu byl ochoten naslouchat, si rozhořčeně stěžoval na „hanebnost“, již spatřoval ve jmenování sira Johna Scarletta „C“, a okatě naznačoval, že se bývalý šéf společné komise zpravodajských služeb dohodl s Číslem deset, a tudíž dostal post v SIS výměnou za zfalšování zprávy o iráckých zbraních hromadného ničení. Většina Joeových kolegů během krátké doby uvěřila, že mu definitivně přeskočilo. A přesně to Joe chtěl.

„Uspořádáme pro tebe večírek na rozloučenou,“ svěřil mu Waterfield.

„Vážně? Nepřeháníš to?“

„Vůbec ne. A pozveme pár bratránků z Grosvenor Square, abychom měli jistotu, že se o dění v Londýně dozvědí v Langley. Čím víc lidí si bude myslet, že Joe Lennox ztratil nervy, tím líp.“

ČÁST TŘETÍ

Šanghaj 2005

30. Paříž Asie

Čína provázela Joea celým životem. Jako malému mu rodiče četli příběhy a pohádky o obrovské, lidnaté zemi na východ od Himálaje, o fascinující říši neohrožených válečníků a bohatě zdobených pagod. Připadala mu tak vzdálená a tak záhadná jako hvězdné světy ze sci-fi knížek nebo hrozivé vrcholky Mordoru. Když trochu povyrostl, hltal romány Jamese Clavella Tchaj-pan a Panský dům, ony barvité ságy o koloniálním Hongkongu a bezohledném boji o moc. V dospívání objevil Říši Slunce, kterou přečetl za jediný víkend o Velikonocích 1986 a potom zhlédl i Spielbergův film, který přišel do kin o rok později. Joeovu kmotrovi neunikl mladíkův zájem o Dálný východ a k osmnáctým narozeninám mu jako dárek přinesl Rudou hvězdu nad Čínou Edgara Snowa. Joe velice vážně uvažoval o tom, že by před nástupem na univerzitu strávil volno v Pekingu, ale masakr na náměstí Tchien-an-men ho přiměl rovnou pokračovat ve studiích na Oxfordu. Tam další tři roky neúnavně studoval čínskou literaturu a dějiny, četl romány Lao Šea, Luo Kuan-čunga a Mo Jena v originále a trávil noci nad odbornými studiemi o dynastii Čching. Postupně zvládl obtížný jazyk, k čemuž nemálo napomohl rok strávený na Tchaj-wanu, což mu umožnilo vidět čínskou historii a kulturu jinýma očima. Kdyby do jeho života nezasáhla SIS, nejspíš by si na Škole orientálních a afrických studií dodělal doktorát. Nicméně za celou tu dobu, a to včetně více než deseti let, co pracoval pro dálněvýchodní odbor, neviděl Šanghaj. A tak nejslavnější čínské město pro něho stále zůstávalo jen nehmotným snem z říše představ, Paříží Asie, místem, kde se neuvěřitelné násilí snoubí se stejně neuvěřitelným přepychem, rušným přístavem plným neřesti a zločinu, kde lze snadno získat obrovské bohatství, ale i o ně přijít. Šanghaj pro něho ztělesňoval Velké ucho Tu, nechvalně proslulý šéf Zeleného gangu, který ruku v ruce s Čankajškem ovládal město před příchodem komunistů k moci. Šanghaj byla Bund, nejslavnější obchodní třída Asie, nablýskaná stěží půl kilometru dlouhá ulice obklopená koloniální architekturou na západním břehu řeky Chuang-pchu. Šanghaj byla hotel Cathay, velkolepá budova ve stylu art deco, již na Bundu nechal postavit sir Victor Sassoon. Podle legendy si tam člověk mohl objednat opium u pokojové služby a doručili mu je až do ložnice. Právě tam Noel Coward napsal Soukromé životy, když ho skolila horečka. Historie města byla barvitá a pohádková. Šanghaj byla prostě jedinečná. Najde se snad na světě jiné město, kde by v éře vrcholícího kolonialismu žili Britové, Francouzi, Američané a Japonci bok po boku s domorodci v cizineckých koncesích, kde vládly zákony cizinců a o pořádek se starala jejich policie? Před příchodem Maa byla Šanghaj spíš než čínským městem jakousi přestupní a rozřazovací stanicí pro nejrůznější národy světa. To do Šanghaje uprchli Židé před pogromy v Evropě. To v Šanghaji našlo po bolševické revoluci v roce 1917 azyl na 20 000 bílých. Joe se jednoho deštivého lednového odpoledne roku 2005 ocitl nad Východočínským mořem, aby konečně na vlastní oči viděl ono město ze svých snů.

Věděl vůbec, k čemu se nechal přesvědčit? Věděl, co dělá? Jeho úkolem bylo dostat se co nejblíž Milesi Coolidgeovi. Jenomže přiblížit se k Milesovi také znamenalo být nablízku Isabelle.

„Jakmile dorazíš do Číny, je to jen otázka času, kdy se s ní setkáš,“ říkal jsem mu. „A když přistaneš v Šanghaji, narazíš na ni spíš dřív než později a minulost vyplave na povrch.“

Na mé námitky měl předem připravenou odpověď. „V tom je ten vtip,“ opáčil zvesela. „Chápeš? O to přece jde.“

Charakter Joeova vztahu s Milesem byl klíčem k celé operaci. Však on se Američan brzy dozví, že je jeho dávný sok ve městě. A jakmile se to dozví, neodolá tomu, aby ho vyhledal a navázal, kde skončili.

„Podívejme se na to z jiného úhlu,“ nabádal Waterfield své kolegy při jedné z mnoha porad ve Vauxhall Cross před Joeovým odjezdem. „Pokud si Miles bude myslet, že Joe přijel do Šanghaje, aby se pokusil získat zpět Isabellu, bude jeho přítomnost považovat za hozenou rukavici. A pokud začne mít podezření, že práce pro Quayler je jen krytí, bude chtít vědět, o co nám jde.“

„Přesně tak,“ souhlasil Joe. „A pokud uvěří, že jsem rozpolcený výčitkami svědomí kvůli Iráku, určitě se pokusí všechny moje argumenty vyvrátit. Pokud něco Miles Coolidge opravdu bytostně nenávidí, jsou to citlivky.“

Byla to všechno samozřejmě pravda. Milese po psychologické stránce odhadli bezchybně. Žádný z britských agentů by se ke Coolidgeovi nemohl dostat tak snadno a tak rychle jako Joe. Nikdo neměl větší naději na úspěch než on. Nepřestávalo mi však dělat starosti, že Joe očividně zavírá oči před tím, co ho čeká, a nebere v úvahu svoje city. Ať se sebevíc snažil tvářit se, že do Šanghaje odjíždí jen z povinnosti vůči SIS, ani na okamžik jsem nepochyboval, že ve skutečnosti ho k tomu rozhodnutí vedly mnohem a mnohem osobnější pohnutky, které nejspíš nechtěl přiznat ani sám sobě.

31. Výlet

Klíčem k úspěchu bylo neudělat nic, co by budilo podezření. Žádné pasti, žádné lsti. Od chvíle, kdy Joe prošel pasovou a celní kontrolou na mezinárodním letišti Pchu-tung, se stal jen jedním z mnoha cizinců, kteří přijeli do Šanghaje zkusit štěstí. Joe přiletěl na svůj pas a s řádným třicetidenním turistickým vízem. Jeho krytí vyžadovalo, aby sehrál roli vykuleného cizince, který na všechno zírá s ústy dokořán. Joe se nemusel do té role příliš nutit, protože opravdu chtěl vidět a poznat z města co nejvíc. Na letišti se zachoval stejně jako většina šetřivých Britů a koupil si lístek na Maglev, elektromagnetický vlak německé výroby, který spojuje letiště s Pchu-tungem rychlostí 300 mil za hodinu. Za okénkem míjela podmáčená pole a Joe uviděl v dálce Šanghaj, která vypadala jako obrovský les mrakodrapů obklopených smogem. Londýn opustil teprve před patnácti hodinami, ale už opět cítil onu vzrušující anonymitu jedince ztraceného v Asii.

Za jiných okolností by se nejspíš jako agent ubytoval v některém z předem zamluvených hotýlků na předměstí a snažil se být co nejméně nápadný. V daném případě se však rozhodl jinak. Jakožto podnikatel po třicítce, který cestuje na náklady firmy, si mohl dovolit bydlet lépe. Musel reprezentovat. Quayler mu tedy na jeho žádost zamluvil apartmá v hotelu Ritz na Nankingské třídě. Šlo o pětihvězdičkový hotel s lázněmi zhruba o rozloze Kowloonu a Joe pustil Vauxhall Crossu pěkně žilou. Za jednu noc si počítali přes 300 amerických dolarů. Další luxusní hotel, který upoutal jeho pozornost, byl Grand Hyatt nacházející se v horních čtyřiatřiceti patrech věže Ťin-mao v Pchu-tungu. Joe ovšem získal přesvědčivé informace ze spolehlivého zdroje, že by bylo chybou ubytovat se na východním břehu Chuang-pchu, protože všechno důležité se odehrává na západním, v oblasti známé jako Pchu-si. Ubytování ve špičkovém hotelu má spoustu výhod i z hlediska agenta. Státní bezpečnost dostává den co den seznamy ubytovaných hostů ze zahraničí. Kdyby byl Joe na černé listině, jinými slovy kdyby čínské bezpečnostní složky odhalily jeho totožnost, jako host Ritzu by byl okamžitě pod dohledem. Nespustili by ho z očí až do odletu. Měl by tak větší šanci si sledování všimnout a odletět, aniž by zahájil operaci proti Milesovi.

První dny v Šanghaji mu připadaly jako osvobození z toho, čemu říkal „svěrací kazajka Londýna“. Jen s malým batohem, ve kterém měl peněženku, doklady, fotoaparát a průvodce z edice Rough Guide, vyrážel za poznáním města, o němž až dosud pouze četl nebo sledoval filmy. Chtěl navštívit víc než desítku míst, která dosud znal jen zprostředkovaně. Ubytoval se, osprchoval a zamířil na Bund, který býval obchodním srdcem a duší města. Právě tam se v průběhu historie střetával Západ s Východem. Procházel po širokém chodníku podél mrakodrapů, které shlížely dolů na Pchu-tung, pozoroval mladé čínské páry, které se strojenými úsměvy pózovaly před objektivy se zakotvenými loděmi a neony za zády. Východní části dominovala bizarní a zbytnělá raketa televizní věže Oriental Pearl, za ní se oproti podvečernímu nebi jako dýka třpytilo Ťin-mao. Obě tyto výškové stavby představovaly na první pohled viditelný symbol čínského hospodářského zázraku a symbolicky shlížely svrchu na neoklasicistní budovy Bundu, jež ztělesňovaly dřívější slávu a prosperitu přístavu.

Následující den ráno se Joe v důsledku časového posunu probudil už v pět hodin a rozhodl se vydat na výlet do ústí Dlouhé řeky. Se zklamáním si musel přiznat, že Chuang-pchu rozhodně není řekou z jeho romantických představ, žádná Seina nebo Dunaj Východu, ale zpěněná, špinavá a páchnoucí stoka, která před nedávnem vyvrhla tělo Kennetha Lenana. Týž den odpoledne kvůli krytí zašel na jednu z mnoha schůzek do konzultantské firmy, která pomáhala zahraničním společnostem s logistikou a podnikáním v čínském prostředí. Schůzku mu dopředu dohodlo ředitelství Quayleru v Londýně. Trvala dvě hodiny a konala se v hale Ritzu, tedy všem na očích a na veřejně přístupném místě. Joe poté vyřídil z pokoje několik obchodních telefonátů a pravidelně využíval fax a e-mail v obchodním centru hotelu. A potom se z něho znovu stal turista. Dopřál si knedlíčky v Nan-siang man-tchou tien, zašel na takřka povinný čaj do zahrad Jü jüan a prohlédl si kostel z devatenáctého století, který postavili misionáři v Sešanu. Joe se choval přesně tak, jak odpovídalo jeho krytí: svobodný, relativně movitý třicátník, který se postupně rozkoukává v Šanghaji.

Můj nový řídící důstojník v Pekingu usoudil, že v této rané fázi bych mohl být Joeovi užitečný. Mým prvním úkolem bylo představit ho jednomu z nejznámějších šanghajských Evropanů s nejlepšími kontakty, což byl shodou okolností můj přítel Tom Harper. Netušil jsem, že si ti dva tak padnou do oka. Mělo mě to ovšem napadnout, protože jsem dobře věděl o Joeově slabosti pro samorosty, kteří vyčnívají z davu.

Tom získal vzdělání v Anglii a po smrti rodičů, kteří zemřeli půl roku po sobě, ve dvaceti letech zdědil menší jmění. Následujících patnáct let se toulal po světě, získal bakalářský titul v Berkeley, magisterský z INSEADu, oženil se s francouzskou televizní herečkou (manželství mělo jepičí život) a přivedl k šílenství celou řadu velice drahých psychoanalytiků. Měl obrovský smysl pro humor a byl od přírody velkorysý. Patřil k hrstce lidí, o nichž snad nikdo nikdy neřekne křivého slova. A také věděl všechno, co je potřeba znát, aby si člověk pobyt v Šanghaji užil. Za tři roky, které prožil v Šanghaji, vystřídal řadu zaměstnání. Nejdřív se živil jako model, potom vedl noční klub, prodával jachty a nakonec si pořídil restauraci. Nechyběl na žádném večírku nebo filmové premiéře, znali ho ve všech klubech a barech, které stály za zmínku. Nejspíš nespal víc než čtyři pět hodin denně a při životě ho udržoval kofein, nikotin a nezákonné rekreační drogy. Milese Coolidge osobně neznal, ale na tom v podstatě nezáleželo. V Šanghaji bylo podstatné, že známí jejich známých se znají. Bylo jen otázkou času, než Tom zavede Joea k jeho kořisti.

Nedělní pozdní snídaně či brzký oběd ve Westinu mi připadala jako ideální místo a příležitost k seznámení. Westin je hotel, který patří Indonésanům, nachází se na křižovatce Chenanské a Kuangtungské ulice a kazí výhled na Bund. Zadívejte se mezi dvě staré budovy a o dva bloky dál uvidíte neforemnou obludu s nasvětlenou kovovou korunou na střeše. V neděli dopoledne nabízí opulentní bufet, který s oblibou vyhledávají bohatí cizinci s rodinami a zlatá mládež přes dvacet, která chce ohromit nejnovější přítelkyně. Přibližně za 400 žen-min-pi, což v roce 2005 odpovídalo 25 librám, jinak řečeno průměrné týdenní mzdě šanghajských dělníků, se hosté mohli podle libosti nacpat parmskou a vestfálskou šunkou, ruským kaviárem, japonským suši, pečenými hovězími žebry nebo čerstvými tortilami a vypít tolik francouzského šampaňského, kolik snesli. Obědo-snídaně ve Westinu se stala pojmem a hotel záhy platil za místo, kde se lze dozvědět nejžhavější novinky a uzavřít obchody. Westin sloužil jako tržnice zámořské šanghajské komunity, kde se čile směňovalo všechno, co mělo nějakou cenu. Dal jsem Joeovi Tomovo číslo a pánové si smluvili schůzku ve Westinu v neděli 30. ledna v poledne. Nebudu unavovat podrobným popisem menu, ale raději ocituji něco z dopisů, které mi Tom poslal. Lze si z nich udělat poměrně dobrý obrázek o Joeových prvních týdnech v Šanghaji.

Wille,

… jedna z věcí, které se mi na Číně a na Šanghaji zvlášť líbí, je naprostá a všudypřítomná meritokracie. Možná to zní divně, když je řeč o městě, kde člověk vidí vedle sebe nepředstavitelné bohatství na jedné straně a bídu na druhé, ale přinejmenším z pohledu cizince platí, že se člověk nikam nedostane, pokud nemá kontakty. Nezáleží na tom, co má jeden na vizitce. Yale, Sorbona, doktorát z Cambridge ani červený diplom z Oxfordu tady nic neznamenají. Původ ani vzdělání v Šanghaji nemají žádnou váhu. Bez kontaktů tu člověk nedokáže vůbec nic. Je to jiné než řekněme v Hongkongu nebo Singapuru, kde řada průměrných lidí už desetiletí vydělává relativně snadno velké peníze. Pokud někdo přijede do Číny s představou, že mu místní padnou k nohám a budou se kvůli němu moct přetrhnout, čeká ho ošklivé překvapení a pořádný šok. Tady dokážou uspět jen ti nejlepší. Čína je naprosto bezohledná.

Takže pokaždé, když se mám setkat s novým bílým límečkem, který chce „zkusit štěstí v Šanghaji“, jsem vždy trochu podezíravý. Považují Čínu za Eldorádo? Mají vůbec představu o tom, kam přijeli?

Ten zdlouhavý úvod je vlastně jen prapodivný způsob, jak Ti poděkovat, že jsi mne seznámil s Joem, s nímž v posledních pár týdnech trávím hodně času. Začal bych třeba tím, že si o Číně nedělá vůbec žádné iluze. Navíc se zdá, že toho ví o Říši středu a obyvatelích Podnebesí sakra víc než většina z těch, co tady žijí pět nebo deset let. Odkud jsi říkal, že se s ním znáš?

Setkali jsme se ve Westinu, jak jsi doporučoval. Sešla se tam obvyklá sebranka: uštvaní finanční poradci, co si ukradli tři hodinky pro sebe, než poběží na další jednání, podnikatelé, kteří se rozhodli „strávit trochu času s rodinou“ s manželkami a dětmi, nezletilí čínští akrobaté, kteří se stavěli na hlavu a zauzlovávali si údy, zatímco živá kapela hrála, jak nejlépe uměla, to nejlepší od Carly Simonové, chlapík v oblečku Spidermana zavěšený na lanech, co myl zvenčí okna sto metrů nad námi. Celou noc jsem obcházel kluby a do postele jsem se nedostal. V deset dopoledne jsem ještě seděl se dvěma dívkami z Barcelony U Draka. Jedné z nich se udělalo zle, protože si vzala nějaké svinstvo. Podíval jsem se na hodinky a zjistil, kolik je hodin. Vážně jsem uvažoval o tom, že schůzku odvolám, ale protože Joe je Tvůj přítel (a protože jsem stoprocentně spolehlivý člověk), popadl jsem sako, dal si sprchu a chytil taxík, který mě odvezl do Westinu. Dorazil jsem nejméně o dvacet minut pozdě a ne zrovna v nejlepším stavu, ale Joe to přešel s grácií. Právě se bavil v hale (plynulou, spisovnou a trochu zastaralou čínštinou) s osmdesátiletou uklízečkou, která měla takové kruhy pod očima, že vypadala jako panda velká. Od kulturní revoluce zřejmě nikomu nestála za vlídné slovo a celá nadšená ze sebe sypala příběhy a pověsti vážící se ke starým budovám v sousedství, které padly za oběť developerům. Podíval se na mě a nejspíš hned pochopil, v jakém jsem stavu, protože prvních dvacet minut většinu hovoru obstaral sám. A také zaplatil vstupné za nás za oba. Netrvalo dlouho a měli jsme v sobě skoro celou láhev šampaňského. Moje kocovina byla ta tam a připadalo mi, že se známe odjakživa.

Druhý dopis Toma Harpera by jistě dělal čest největším romanopiscům všech dob, ale první část o zhruba 1 500 slovech vynechávám, protože se téměř výhradně týká Tomových zážitků z Thajska, které nejsou pro náš příběh podstatné. Joeovi je věnována druhá část e-mailu.

Na Šanghaji je úžasné, jak rychle se po tak lidnatém městě rozkřikne, že se objevil nový, zajímavý člověk. Onehdy jsem vzal Joea do Babyface (to je noční klub, Wille, pro případ, že by sis seděl na vedení) a představil ho pár lidem, které znám. Řekl jsem jim, že dělal pro ministerstvo a všechno to kolem. Z nějakého důvodu se to okamžitě rozneslo po městě. Nepřeháním, když říkám, že se mě na Joea v následujících pár týdnech vyptávala dobrá desítka nejrůznějších lidí. Vyzvídali. „Jak jste se seznámili?“

„Je ženatý?“

„Opravdu odešel z ministerstva na protest proti válce?“ Začalo se šeptat (což se dalo čekat), že býval agentem, ale za to bych ruku do ohně rozhodně nedával. Neumím si představit, že by byl Joe schopen nějaké levoty. Většinu času vyspává opičky z nočních tahů v Ritzu. Tak se přece agenti nechovají, nebo se pletu?

V telefonu ses mě tuhle ptal, jak je na tom Quayler. Zdá se, že se chytil a jede. Dal jsem Joeovi kontakt na realitku, s níž jsem spolupracoval v „hospodském“ období, a shodou náhod měli zrovna volnou kancelář v baráku s výhledem na Sin-tchien-ti. Joe si sehnal dva čínské zaměstnance a mám pocit, že minulý týden nastoupili. Představil jsem ho také jedné Australance, která zrovna pronajímala byt ve Francouzské koncesi. Když všechno půjde dobře, bude se moct na konci března nastěhovat. Byt bude mít k dispozici na rok nebo možná na rok a půl, protože ta dívčina se vrací domů, aby se postarala o nemocnou mámu (rakovina nebo něco takového). Takže nechci slyšet, že se neumím o kamarády postarat, jasné? Vynaložil jsem vskutku heroické úsilí!

Jedna malá ukázka. Joe měl ve zvyku neustále drmolit o své práci, což nejspíš děláme všichni, když jsme tady noví. Nezazlívám mu to. Navíc očividně věděl, o čem mluví. Varoval jsi mě, že se občas chová povýšeně, vede intelektuálské řeči a je uzavřený, ale to se mi s ním ještě nestalo. Ten chlap má spotřebu jako tryskáč. Nevím, jak to měl se ženami, ale mně připadá přátelský, zábavný a jako výborný společník. Bezpochyby je to velice chytrý chlap, kterému to rychle a dobře myslí. Rád bych ho poznal trochu blíž. Říkal, že nějakou dobu strávil v Hongkongu, Singapuru a Malajsii, ale pokaždé, když rozhovor nabere osobnější směr, šikovně změní téma. O své minulosti se rozhodně bavit nechce. (Proboha, co když opravdu BYL agent?)

Rozhodně mi brzy zavolej nebo napiš. A nejlepší by bylo, kdybys namluvil šéfredaktorovi, že nutně musíš do Šanghaje sbírat materiál. Všichni se o Joe Lennoxovi chtějí dozvědět něco víc.

Zdraví

Tom

Můj přítel Tom by mi nejspíš vůbec nepoděkoval za to, že jsem zveřejnil soukromou korespondenci, ale jeho dopisy mě nepřestávají fascinovat, protože je to hmatatelný důkaz Joeova mistrovství v oboru přetvářky. „Drmolit o práci“, to je jen jeden příklad skvěle promyšlené taktiky, nejúčinnější způsob, jak zabránit lidem, aby kolem něho příliš čenichali. Funguje to velice jednoduše: kdokoli by ho odposlouchával, nejspíš by se záhy unudil k smrti. Věřte mi. Vím, o čem mluvím. Stačí jediný Joeův desetiminutový monolog na téma budoucnost farmaceutického průmyslu a pochopíte. Čína, to je dvacet procent světové populace, ale pouze 1,5 procenta celosvětového obratu farmaceutického průmyslu… Toto odvětví roste o šestnáct procent ročně, a to především díky střední a vyšší střední třídě, která… Kdo to jednou přetrpět, už nikdy nenašel chuť ani odvahu se ho podruhé zeptat na jeho práci.

V dopise, který popisoval jejich první setkání ve Westinu, mě zaujalo ještě pár dalších věcí: zaplatil za ně oba, povídal si se starou uklízečkou, okatě upozorňoval na to, že plynule mluví čínsky. Šlo o předem promyšlenou taktiku s cílem na Toma zapůsobit a vnuknout mu představu, že Joe Lennox je velkorysý a inteligentní člověk, který toho o Číně hodně ví, ale nemá kontakty. Že zkrátka stojí za námahu si ho získat. Zaujalo mne i to, že společně vypili „skoro celou láhev šampaňského“. Joe jen velice zřídka pil alkohol přes den a musel intuitivně vytušit, že Tom je člověk, který se skleničkou uléhá i vstává, a zařídil se podle toho. Kdyby ucucával minerálku, určitě by na Toma ten správný dojem neudělal. Klidně bych se vsadil, že když Joe „vyspával opičku v Ritzu“, ve skutečnosti pročítal všechny policejní zprávy a články v novinách, které se týkaly Lenanovy vraždy, nicméně si tím ještě pojistil svoje krytí. Samoúčelné nebylo ani to, když „prozradil“, že z ministerstva odešel z morálních důvodů. Pokud mohlo něco vyvolat smršť polopravd a šeptandy, tak právě tohle. Joeovi jsem řekl, že Tom Harper je jedním z epicenter drbů v Šanghaji, ale netušil jsem, že toho využije tak šikovně. A potom je tu ještě ta nerozvedená poznámka „nevím, jak to měl se ženami“, což znamenalo, že Joe o vztahu s Isabellou nikomu nic neřekl. I toto mohla být součást hry stejně jako to, že před Tomem nebo kýmkoli z jeho přátel nikdy nezmínil ani Milesovo jméno. Nicméně stejně tak zůstával imunní vůči myriádě milostných pokušení, které k životu v Šanghaji neodmyslitelně patří. Mlhavá možnost, že by se mohl znovu dát dohromady s Isabellou, byla nepochybně hlavní příčinou jeho dobrovolného celibátu, stejně jako tím nejpádnějším důvodem, proč souhlasil s tou operací. O pár měsíců později, někdy v létě téhož roku, se mi svěřil, že měl hrůzu z „Živaga“, jak to nazval. Děsilo ho pomyšlení, že z autobusu nebo taxíku zahlédne na některé z rušných šanghajských ulic Isabellu, nebo co horšího, na některém z mnoha večírků zjistí, že stojí přímo před ním a uvidí na ní, že se jen matně rozpomíná, koho má před sebou. Vliv, který na něho měla i po všech těch letech, mi připadal nezdravý. Samozřejmě jsem mu to mnohokrát říkal, ale Joe neposlouchal. Pokud šlo o Isabellu Aubertovou, Joe se uzavřel do sebe a přestal rozumně uvažovat. Očividně se upínal k jejich nevyhnutelnému setkání, které, a o tom jsem byl skálopevně přesvědčený, muselo skončit tragicky.

32. Spáč

Z celé přísně tajné operace CIA s krycím jménem Tajfun zůstali jen čtyři Ujguři vzdálení od sebe tisíce kilometrů na opačných koncích Číny. Roztříštěná teroristická buňka. Časovaná bomba.

Ansary Tursun a Abdul Bary žili a pracovali v Šanghaji, ale na veřejnosti je nikdo nikdy neviděl spolu. Abdul se oženil, měl jednu dceru a dřel čtrnáct hodin denně v balírně dětských hraček v jedné z továren ve čtvrti Pchu-tchuo.

Ansary neměl žádnou přítelkyni ani rodinu. Živil se jako číšník na poloviční úvazek v jedné ujgurské restauraci na I-šan lu. Oba se pod vedením a dozorem profesora Wang Kchaj-süana podíleli na teroristických akcích v rozmezí od října 1997 do konce roku 2001. Na Wangovu radu se oba stáhli do pozadí a přestali vyvíjet jakoukoli činnost v tomto směru poté, co se Tajfun v roce 2002 zhroutil. Miles Coolidge je o dva roky později znovu probudil.

Třetím členem buňky se stal devětadvacetiletý Kazach Memet Almas, který během několika týdnů v roce 2000 vyhodil do vzduchu čtyři pekingské taxíky, a to výbušninami, jež do Číny dovezla Macklinsonova korporace. K velkému překvapení CIA byl Almas v lednu 2001 zatčen za drobné krádeže a uvězněn v pekingské Druhé věznici. Odsoudili ho na dva roky. Zatímco strádal za mřížemi, čínské úřady zatkly, odsoudily a následně popravily devět ujgurských radikálů, které Almas téměř jistě znal a byl s nimi ve spojení. Po propuštění se Almas setkal s Milesem na fotbalovém zápase na Stadionu pracujících v Pekingu a dostal instrukce, aby se přestěhoval do Sin-ťiangu a čekal na další pokyny. Miles ho informoval v tom smyslu, že jeho buňka v následujících pěti letech provede nejvýš dva velké teroristické útoky, a to na zatím blíže nespecifikovaných místech v Číně. Tyto násilné činy, řekl mu, přitáhnou dosud nebývalou pozornost světové veřejnosti k ujgurské otázce. A tak si Almas sehnal práci ve stánku s textilem v kašgharské tržnici. Okolí ho považovalo za tichého a pracovitého člověka s mizivým zájmem o politiku nebo náboženství. Jeho žena Nijasam byla učitelka a nevěděla nic o jeho revolucionářské minulosti. Žádné děti neměli. Ansary, Abdul a Memet byli všichni praktikující muslimové, ale Miles jim zakázal navštěvovat mešitu z obavy, aby na sebe zbytečně neupozorňovali. Navíc dostali rozkaz oholit si vousy.

Velitelem teroristické buňky a současně jejím nejstarším členem byl Ablimit Celil. Ablimit se dostal do křížku s čínskými úřady v osmdesátých letech, kdy ještě jako nezletilý ukradl kalašnikov z policejní stanice ve svém domovském městě Chótanu. Ve vězení se setkal s ujgurským imámem, který značně ovlivnil jeho následující osud. Vzbudil v něm nenávist k vládnoucím Chanům a přivedl ho na cestu víry. Po propuštění se Ablimit podílel na pumových útocích na vlaky, úřední budovy a další civilní cíle v Sin-ťiangu. Účastnil se i nepokojů v Barenu v dubnu 1990 a spolu se stovkami dalších utekl před následnými čínskými raziemi do pohoří Kchun-lun. Většina z radikálních aktivistů a spolu s nimi i vesničané, kteří jim pomáhali a podporovali je, nakonec stejně skončila za mřížemi. Ablimit však měl štěstí a podařilo se mu uniknout. O dva roky později nastražil bombu do autobusu v Urumči, který byl plný Chanů chystajících se na oslavy čínského Nového roku. Při výbuchu přišlo o život šest lidí. V roce 1997 byl zodpovědný za smrt osmi vojáků a čtyř členů personálu v kasárnách v Turfanu, kde jím nastražená nálož vybuchla ve skladišti pod jídelnou v době večeře.

Krátce před teroristickými útoky 11.9. prošel Ablimit Celil prvním ze dvou výcvikových kurzů ve vojenském středisku al-Káidy v Pamíru v Tádžikistánu. Byl mnohem oddanější víře než ostatní členové buňky a podařilo se mu získat povolení vykonat hadž. V Mekce ho naverboval agent CIA Josh Pinnegar, který se tehdy vydával za reportéra jedněch amerických novin.

Tato teroristická buňka byla značně neobvyklá z hlediska organizačního schématu, a to tím, že její členové byli úmyslně na dlouhou dobu odděleni. Vdovec Ablimit žil v Urumči, kde pracoval jako portýr v pětihvězdičkovém hotelu pro cizince a bohatou čínskou klientelu. Kdykoli Miles zavítal do Urumči, ubytoval se právě v tomto hotelu a bez potíží komunikoval s Ablimitem motáky, které maskoval jako spropitné. Většinou šlo o vzkazy v čínštině napsané na drobných dolarových bankovkách inkoustem, který je čitelný pouze v ultrafialovém světle. Krátce po bombovém útoku v Madridu v březnu 2004 Ablimit sdělil Milesovi, že by se rád i s Memetem přestěhoval do Šanghaje a připojil se k Abdulovi a Ansarymu. Napětí mezi Chany a Ujgury v Urumči se stále více vyostřuje, řekl mu. Události 11. 9. znamenaly pro čínské úřady bianco šek, pokud šlo o represe zaměřené vůči muslimské populaci, a začaly s Ujgury jednat s dosud nevídaným despektem. Informátoři pronikli do všech vrstev společnosti. Černooděnci dostali volnou ruku. I tam, kde dosud Ujguři a Chanové žili spokojeně vedle sebe, mezi oběma etniky vyrostla zeď strachu a podezíravosti. Čínské úřady zabavily tisícům muslimů pasy. Jakoukoli cestu musela schválit vláda. Číňané začali trpět paranoidním strachem, že se utlačované muslimské menšiny připojí k militantním skupinám v Čečensku a Pákistánu a potom se vrátí zpátky a rozpoutají peklo. Celil tvrdil, že by stačil jediný útok madridského typu v Šanghaji nebo Pekingu, aby se otázka Východního Turkestánu dostala na pořad dne a události nabraly spád.

Ablimitova teorie se u Milese setkala s pochopením, protože Coolidge už dávno dospěl k názoru, že malé projevy násilí, o kterých se Západ většinou ani nedozví, jsou z hlediska významu pro Spojené státy naprosto bezcenné. Přesvědčil se o tom na vlastní kůži při Tajfunu. Konečným cílem jistých jedinců ve Washingtonu, kteří dávali Milesovi pokyny, byla Amerikou sponzorovaná katastrofa během olympijských her v Pekingu. Vzhledem k tomu, že se jednalo o poměrně vzdálenou budoucnost, Miles si to nechával pro sebe. Namluvil Ablimitovi, že vybírá cíle v Šanghaji a zvažuje akci v létě 2005. Memet oznámil ženě, že odjíždí do Šanghaje, aby se tam poohlédl po práci ve stavebnictví. Ablimit si tam našel práci v kuchyni, a to v hotelu téhož řetězce, pro který pracoval i v Urumči.

Objevila se však drobná komplikace. Milesova buňka měla krátce ještě pátého člena. Enver Semet bojoval na straně Tálibánu v Tora-Bora a v prosinci 2001 ho zajali Američané. Odvezli ho na Guantánamo, kde byl držen spolu s dalšími dvaadvaceti ujgurskými bojovníky s údajným napojením na al-Káidu. Na počátku roku 2004 Semetův případ znovu přezkoumal zvláštní tribunál, který vynesl verdikt, že již není „nepřítelem“ Spojených států. Důvody pro radikální změnu názoru amerických oficiálních míst lze shrnout do jediné věty: Semet souhlasil se spoluprací se CIA. Následovala deportace do Číny na falešné doklady. Původně byl jeho řídícím důstojníkem Josh Pinnegar, který ho v Číně předal Kennethu Lenanovi. Lenan byl tehdy pod velkým tlakem Číňanů kvůli svému spojení s Macklinsonovou korporací a Semeta obětoval takřka okamžitě. Po necelých dvou měsících byl Semet zatčen, obviněn z příslušnosti k IHVT a popraven v jedné z káznic v Čching-chaji. Právě Semetova smrt byla hlavním důvodem Lenanovy poslední návštěvy v Šanghaji. Chtěl o ní informovat Milese osobně.

33. Řetězce

Po necelých sedmi týdnech v Číně byl Joe připraven zahájit operaci. Opatření proti sledování, která opakoval s železnou pravidelností, ať již šlo o práci v kanceláři, návštěvy restaurací, procházky po Francouzské koncesi nebo cvičení v posilovně Ritzu, ho za tu dobu přesvědčila, že není sledován ani odposloucháván. V zašifrovaném e-mailu, který odeslal do Vauxhall Cross, sděloval Waterfieldovi, že podle jeho názoru je čistý vzduch. Ani Američané, ani Číňané nemají nejmenší podezření, že by Joe Lennox mohl být někým jiným, než za koho se vydává.

Odpověď z Londýna, na niž Joe čekal, přišla následující den v podobě textové zprávy. Tony chce v pondělí v šest zajít na skleničku. Přines tu knihu o Španělsku. Šlo o předem dohodnutý kód. „Tony“ bylo krycí jméno Čao Ťiena, čínského spolupracovníka SIS, který žil a pracoval v Šanghaji. Ťien a jeho dva mladší bratři byli již delší dobu na výplatní listině britského velvyslanectví a od Vánoc sledovali Milese. Mapovali jeho zvyky a každý jeho pohyb, aby Joeovi připravili půdu. „Schůzka na skleničku“ znamenala, že se má Joe s Ťienem setkat v jednom z podniků řetězce Starbucks v severní části Parku lidu. „V pondělí v šest“ si člověk musel posunout o den a hodinu zpátky, tedy v pět a v neděli. „Kniha o Španělsku“ byla Královna jihu Artura Péreze-Reverta ve vazbě, již měl Joe položit na stolek tak, aby ji jeho kontakt nepřehlédl. Joe musel nosit v hlavě celou řadu takových zdánlivě nevinných slovních spojení. „Zavolat sestře“ byl například povel okamžitě kontaktovat spojku na mobil. „Táta našel tvoje ukradené auto“ znamenalo okamžitě všeho nechat, zrušit probíhající operaci a bezodkladně se vrátit na náhradní (falešný) pas do Londýna.

V onom pozdním nedělním odpoledni, kdy ho čekala první schůzka s Čao Ťienem, Joe sešel po schodech do haly, vyměnil si anekdoty s portýrem (po dvou měsících, co tam bydlel, se už přátelil takřka se všemi členy personálu) a nasedl do taxíku. Řidič měl hodně přes váhu a pracoval hodně přes čas, takže si Joea všiml, až když ho bezchybnou spisovnou čínštinou vyzval, aby ho odvezl k Park Hotelu. To ho probralo, začal se Joea vyptávat, odkud je, a živě se zajímal o okolnosti smrti princezny Diany. Joe usazený na zadním sedadle se tiskl na plexisklo oddělující pasažéry od řidiče a ujišťoval tlouštíka, že podle toho, co ví, princeznu z Walesu rozhodně nezavraždila MI6.

Klimatizace nefungovala, a tak Joe stáhl okénko a do auta vtrhl proud horkého a znečištěného vzduchu páchnoucího sírou. Měl na sobě bílou lněnou košili, plátěné kalhoty a poněkud ošlapané sportovní boty, protože správně tušil, že Ťien se bude chtít ujistit, že je nikdo nesleduje, což v takovém případě znamená hodně dlouhou procházku.

Blížili se k parku a řidič se zeptal, kde má zastavit. Joe se ohlédl, aby se přesvědčil, že je nikdo nesleduje. Šlo o rutinu. Zaplatil jízdné a dal řidiči leták Quayleru s reklamním mottem: Chtějte naše výrobky! A zmizel v hotelové hale, aby případné nohsledy vylákal z ulice. O minutu později se vytratil ven bočním vchodem, který objevil před třemi dny. Z telefonní budky asi minutu a půl pozorně sledoval dění na Fenjangské ulici. Během té doby se objevil jen kuchtík, který šel vysypat koš. Joea to utvrdilo v tom, že ho nikdo nesleduje.

Kavárna Starbucks se nacházela přes ulici. Patřila k desítkám provozoven západních řetězců, které po celé Číně vyskakovaly jako houby po dešti, nabízely cappucina, muffiny a ovocné čaje. Interiér a nabídka se ničím nelišily od jejich sesterských provozoven v Sydney, Paříži nebo Washingtonu. Joe v hlášení uvedl, že vstoupil do kavárny hlavním vchodem z Nankingské třídy přibližně v 16.40 hod. S hrnkem cappucina zamířil do zadní části lokálu a vybral si stolek na terase s výhledem na park. Většinu zákazníků tvořili turisté a bohatí Číňané. Joe si zapálil cigaretu a smogem zacloněné slunce ho příjemně hřálo. Ten, kdo seděl u téhož stolu před ním, tam na vedlejší židli zapomněl výtisk That’s Shanghai, Taková je Šanghaj, anglicky psaný týdeník. Joe ho prolistoval a začetl se do článku o nově otevřeném baru v Pchu-tungu. Krátce před pátou hodinou vytáhl z tašky Královnu jihu a položil ji na stolek. Nebyl ani nervózní, ani si od schůzky nic výjimečného nesliboval. Během přípravy na schůzku nic nezanedbal a vlastně šlo o rutinu.

Přibližně v 17.05 si všiml muže, který postával zhruba dva metry od něho a mluvil čínsky do mobilu. Jednalo se o Chana středního věku v černých kalhotách s vysokým pasem, bílé košili s krátkým rukávem a s levnými koženými mokasíny na nohou. Vzhled a řeč těla zhruba odpovídaly Waterfieldovu popisu. Veselý, společenský, podsaditý, dozvěděl se o něm ještě v Londýně. Pro jistotu ještě prověřil pravičku toho muže. Od zápěstí až ke kloubu prostředníku se mu na hřbetě ruky táhla vystouplá jizva. (Nehoda při rybaření, tvrdil mu Waterfield.) Držel v ní úzkou černou aktovku. Joe dopil kávu, zastrčil knihu zpátky do batohu a odsunul se od stolu. Podle dohody se ještě shýbl, aby si přitáhl tkaničky. Když se narovnal a vstal, Ťien už byl zhruba dvacet metrů daleko.

Joea nečekalo nic složitého. Musel prostě jen sledovat svůj kontakt a všímat si, jestli se jim někdo nepověsil na paty. Podle dohody měl Ťien po nějaké době zastavit u lotosového jezírka, u něhož místní s oblibou hrávali karty a mažong. Tam se měly jejich role vyměnit. Joe půjde první a Ťien nenápadně za ním, aby měli naprostou jistotu, že ani Chana nikdo nesleduje. Možnost, že by tomu tak bylo, sice byla minimální, ale jen díky snad poněkud přehnané opatrnosti zatím ani jednoho z nich nikdo neodhalil.

Ťien mířil na západ k nové budově Grand Theatre a z všudypřítomného hluku Šanghaje brzy zůstal jen šum a sotva slyšitelný hukot v dálce. Joe navštívil park už čtyřikrát kvůli tomu, aby prozkoumal terén. Pokaždé ho příjemně překvapilo ticho a klid toho místa. Zdálo se, že úzké cestičky a větve stromů nějakým zázrakem dokážou pohltit ruch a nikdy nekončící shon okolního velkoměsta. Dokonce i dusivý, výfukovými plyny zamořený vzduch byl náhle čistší a nenutil ke kašli. Zhruba po třech minutách chůze se Ťien náhle zastavil uprostřed cestičky a začal telefonovat. Poskytl tím Joeovi čas, aby se důkladně rozhlédl kolem a zjistil, jestli se někdo z návštěvníků parku nechová divně. Kdyby se kdokoli náhle zastavil nebo se pokoušel schovat, Joe by okamžitě schůzku zrušil a z parku odešel. Ťien by potom musel použít mimořádné opatření, nouzově se spojit se svým řídícím důstojníkem a operace antiTajfun by šla téměř jistě na nějakou dobu k ledu. Nicméně nic zvláštního se nestalo. Mladičký milenecký pár držící se za ruce sešel z cesty a rozložil si deku na trávě. Postarší čínská dáma zahlédla na lavičce o kousek dál přítelkyni, zamávala jí, namáhavě se zvedla a vydala se k ní. Ťien zacvakl mobil a pokračoval v chůzi. Po dalších zhruba čtyřech minutách se zastavil u lotosového jezírka, rozhlédl se a přidal se k hroznu kibiců, kteří napjatě sledovali čchu-ta-ti. Joe koutkem oka zahlédl nějaký pohyb mezi stromy za nimi, ale byl to jen stařík věnující se tchaj-ťi ve stínu jinanu. Joe minul shluk lidí a potom musel obejít dřevěnou káru, do níž zahradník házel odpadky a plevel. Vládla tam mírumilovná, starosvětská atmosféra. Tlumený hovor, pleskání karet o tvrdý betonový povrch stolků, cvakání plastových kostek. Zamířil přesně opačným směrem k Šanghajskému muzeu a cestou se zastavil, aby se napil z láhve balené vody značky Evian a chvíli se zaposlouchal do zpěvu ptáků. Joe věděl, že ho Ťien následuje a že zatím nenastaly žádné potíže, protože již dvakrát použil blyštivé víko odpadkového koše jako zpětné zrcátko, aby zjistil, kde Ťien je. Chan ho sledoval pravidelným, uvolněným a pro Číňany od jistého věku typicky kolébavým krokem. Když se Joe konečně dostal do jihovýchodního cípu parku, už na něho čekal na lavičkách v ústraní, kde se podle dohody měla schůzka uskutečnit.

Dvě ze čtyř laviček byly obsazené, ale to Joeovi žádnou starost nedělalo. Kolem se nacházelo dost reproduktorů, z nichž se ozývala klasická čínská hudba, v níž se jakýkoli hovor ztrácel, i kdyby je snad někdo chtěl odposlouchávat na dálku. Ťien vyhledal Joea očima a sotva znatelně kývl, nasadil úsměv od ucha k uchu a zamířil k nejvzdálenější ze čtyř laviček.

„Pane Joe,“ zahlaholil. „Velice rád vás zase vidím.“

Lavičky se nacházely na malém paloučku zhruba o rozměrech poloviny tenisového kurtu, ze tří stran obklopeném stromy a pivoňkovými keři. Z hlavní cesty kopírující jižní okraj parku na ně sice bylo vidět, ale pohled na Chana konverzujícího s bílým cizincem nebyl nijak neobvyklý. Z jejich gest a chování vyplývalo, že se dobře znají a nejspíš se dohodli na neformální obchodní schůzce v parku, aby skloubili příjemné s užitečným a užili si teplého nedělního odpoledne. Ťien potřásl Joeovi rukou a ukázal na několik rozestavěných výškových budov. Dále ho upozornil, že Park lidu kdysi býval dostihovým závodištěm. Potom vytáhl z aktovky malý laptop a dali se do práce.

„Co pro mě dneska máte?“ zeptal se Joe.

Čínský mladík nejblíž k nim poslouchal dunivý rock ze sluchátek mp3 přehrávače. Z bílých sluchátek k nim doléhaly hluboké tóny bicích a basových kytar. Druhá obsazená lavička od nich byla vzdálená tak deset kroků a nacházela se přímo pod jedním z reproduktorů. Instrumentální skladbu Samuela Barbera vystřídala árie z Goldbergových variací a Joe marně vzpomínal na jméno filmu, ve kterém zazněla.

„Váš americký přítel je značně neposedný,“ začal Ťien. Už předem bylo rozhodnuto, že rozhovor povedou v angličtině. „Už sedmkrát jsme ho sledovali na letiště.“

„Kam měl namířeno?“ Joe cítil nemalou úlevu, že se s někým konečně může bavit přímo o tom, kam Miles Coolidge chodí a co dělá ve městě, které se stalo jeho domovem. Po týdnech pečlivého plánování se operace konečně začala rozjíždět.

„Za dlouhé roky spolupráce s vaší firmou se mi osvědčila upřímnost,“ opáčil Ťien. Usmíval se, ale jeho oči se na Joea dívaly vážně a znepokojeně. „Musím přiznat, že ohledně cíle jeho cest mám jistotu jen ve dvou případech. Naše možnosti jsou silně omezené.“

Joe si upřímnosti vážil a okamžitě věděl, že se mu s Ťienem bude dobře spolupracovat. Patřil k lidem, kteří vám šetrně, ale bez vytáček zodpoví i sebenepříjemnější otázky. „Jistě.“

„V obou ověřených případech měl váš přítel namířeno do Urumči.“

Joe zakryl překvapení šátráním po cigaretách. Nabídl i Ťienovi. Číňan odmítl, Joe si zapálil a zastrčil krabičku do kapsy kalhot.

„A v těch dalších pěti? Domácí destinace?“

„Ne.“ Ťien zavrtěl hlavou. Bylo mu pětapadesát a kvůli naducaným, povislým tvářím Joeovi připomínal sysla, který si dělá zásoby na zimu. „Dvakrát ho velice brzy ráno vyzvedávalo auto, které ho odvezlo na letiště Pchu-tung. Kdybych mohl hádat, řekl bych, že letěl do Států.“

„Co vás k tomu vede?“

„V obou případech se vrátil až po týdnu. Doba příjezdu na letiště odpovídala odletům pravidelné linky do Washingtonu. A nebral s sebou manželku.“ Isabella. Mučivou vzpomínku ještě podtrhly teskné tóny houslí. Joe by nejradějí zasypal Ťiena otázkami. Jak se má? Je šťastná? Nevypadá smutně? Nebylo to poprvé během jeho krátkého pobytu v Šanghaji, co si uvědomil, že dýchá stejný vzduch jako žena, kterou nikdy nepřestal milovat. Bylo to tiché šílenství, jemuž nedokázal vzdorovat.

„Zbylé tři byly domácí lety?“

„Ano. V jednom případě opět mohl letět do Urumči, soudě podle doby odletu, ale to je jen má spekulace. Ve zbylých případech téměř určitě letěl někam jinam.“

„Pracovně?“

Ťien přikývl. Miles naoko pracoval pro Microsoft a zabýval se vyšetřováním případů softwarového pirátství. Bylo to velice příhodné krytí, protože mu dávalo možnost prakticky bez omezení cestovat po celé Číně, aniž by to vzbudilo sebemenší podezření.

„Co ještě mi o něm můžete říct?“

Ťien hlasitě vydechl, syslí tváře se naduly a splaskly a potom naklonil hlavu na stranu. Povytáhl obočí a nasadil teatrální výraz rozhořčeného údivu. Joe okamžitě pochopil, že se Miles vůbec nezměnil. Nikdo jiný než Joe by to nejspíš nepochopil.

„Váš Američan je doopravdy řízek.“ Ťien zapnul počítač, otevřel několik složek a podal ho Joeovi. Bylo to malé Lenovo, lehký a nejnovější model. Na obrazovce o velikosti pohlednice svítila nějaká fotografie. Joe ji naklonil tak, aby se mu obraz neleskl.

„Kdyby nás někdo vyrušil,“ zašeptal Ťien a zdánlivě bez zájmu zíral do země, „kdyby se někdo přiblížil a chtěl vidět, co si prohlížíte, stačí zmáčknout F8, což zformátuje disk a vymaže všechny kompromitující soubory.“ Leckdo by se pro větší dramatický efekt odmlčel, ale Ťien, který si nepotrpěl na okázalá gesta, rychle pokračoval. „Na prvním snímku uvidíte osobu, která vás nejspíš velice zaujme.“ Šlo o snímek pořízený teleobjektivem. Byla na něm překrásná Číňanka na rušné ulici někdy kolem poledne. „Domníváme se, že váš přítel udržuje s tou ženou milostný poměr. Říká si Linda a její čínské jméno je Ling Šu. Váš přítel v současné době není v Šanghaji a podle toho, co víme, je právě s ní na Chaj-nanu. Podrobné hlášení a výčet jejich schůzek najdete v hlavním adresáři v příslušné složce.“ Joea zaplavily hněv a úleva zároveň. Úleva z toho, že Miles sám svou nevěrou podkopává manželství s Isabellou, a hněv kvůli tomu, že tím Isabelle ubližuje a ponižuje ji tím. Ťien se naklonil a zmáčkl pravou šipku. Snímek Lindy vystřídal obličej jiné ženy. „Jak vidíte, jedná se opět o dívku, Číňanku přibližně stejného věku, jako byla ta první.“

Ťien stáhl ruku a pohodlně se opřel. Neschvaluje Milesovo sukničkaření? Odsuzuje ho? Joe nevěděl nic o Ťienově soukromém životě, ale tón a způsob, jakým uvedl onu druhou dívku, naznačoval, že i on asi má dceru.

„Miles udržuje vztah s oběma najednou?“

Ťien vydal těžko popsatelný hrdelní zvuk, který mohl stejně dobře být uznalým uchechtnutím jako výrazem nesouhlasu. „Ano. Alespoň jsme o tom přesvědčeni.“ Na trávník před nimi dosedl malý ptáček, který vzápětí odletěl. „Ta druhá bydlí v malém bytě nedaleko odsud a má celou řadu přátel.“

„Chcete říct, že je to prostitutka?“

Ťien pokrčil rameny. Muži ze Západu jsou po Číňankách celí žhaví a obráceně. Někdy za to platí, někdy ne. Tak už to na světě chodí. Z reproduktorů se ozval waltz ze Šípkové Růženky. Slunce kleslo za hradbu žlutavých mraků, ale na palouku bylo stále příjemné teplo. Joe si znenadání vzpomněl, ve kterém filmu slyšel tu první skladbu. Byla to Četa.

„Pořídili jsme celou řadu různých snímků,“ pokračoval Ťien. Na další fotografii byl Miles stojící u baru nějakého dražšího hotelu. Joe už několik let Milese ani jeho snímek neviděl. Přistihl se, že nevěřícně zírá na zářící obrazovku. Američan přibral dobrých čtyřicet až padesát kilo a nejspíš proto si nechal narůst černý plnovous, aby nějak zakryl odulé tváře. Kolem něho postávali tři běloši, jeden muž a dvě ženy, všichni mnohem mladší než on, a řehtali se jako koně něčemu, co Coolidge právě řekl. Bylo to uklidňující a strašně smutné zároveň. Joe típl nedopalek.

„Projděte si to,“ vybídl ho Ťien a ukázal na šipku. Zatímco si Joe prohlížel fotky, Ťien mu k nim poskytoval stručný, ale vyčerpávající komentář. Tady jsou kolegové vašeho přítele. Dále jakýsi americký právník, s nímž se schází nejméně dvakrát týdně. Tam chodí cvičit. Jeho auto. Oblíbené kino. Joe zažíval pocit podobný ruské ruletě. S každým cvaknutím se mohla objevit Isabella, ale bubínek revolveru byl prázdný.

Po zhruba čtyřiceti snímcích se naoko lhostejně zeptal: „A jeho žena?“

„Proč ona?“

„Kde ji máte?“

Byl to jediný nepříjemný okamžik jejich schůzky. Ťien zareagoval tak, jako by Joe zpochybňoval kvalitu jeho práce. Chtěl ho ujistit, že tomu tak není.

„Nevykládejte si to špatně,“ navázal. „Připadá mi, že spolu příliš mnoho času netráví.“

„Ne, to ne,“ opáčil Ťien nakvašeně. „Vlastně jsou spolu jen zřídka.“

Joe necítil žádnou radost, i když to vlastně byla dobrá zpráva. Od začátku věděl, že Isabellino manželství s Milesem je obrovská chyba, že skončí špatně, že ji Američan zradí a že s ním bude nešťastná. Když ale došlo na jeho slova, cítil jen smutek. „Zřídka?“ zopakoval. „Nikam spolu nechodí?“

„Sotva kdy.“

Za tu krátkou chvíli viděl spoustu fotografií z Milesova nočního života. Byly tam i snímky z podniku, který Ťien poněkud záhadně okomentoval jako „mexický noční klub“. Miles na nich byl zabraný do zjevně vzrušeného rozhovoru s mladíkem nejvýš sedmadvacetiletým, který vypadal jako Ind nebo Pákistánec. V mezinárodní Šanghaji člověk jen zřídka narazil na obyvatele indického subkontinentu, a tak v Joeovi okamžitě vzklíčilo podezření, že ten mladý muž nějak souvisí s obnoveným Tajfunem.

„Kdo je to?“ zeptal se a pro jistotu přitiskl bříško ukazováku k mladíkově obličeji na obrazovce.

„To nevíme,“ vyhrkl Ťien. „Snímky jsou velmi nekvalitní, protože tam bylo málo světla. Můj bratr je navíc musel pořídit mobilem.“

„Není to diplomat? Je zdejší?“ Joeovi se okamžitě vybavily hory oddělující Čínu od Indie a Pákistánu. Waterfieldův pekingský zdroj mu prozradil, že některé výbušniny, které radikálové během Tajfunu použili, se do Číny dostaly pašeráckými stezkami přes Chandžerábský průsmyk v létě roku 1999.

„Nevíme o něm nic. Je mi líto. Fotografie, na kterou se právě díváte, byla pořízená před týdnem, možná před týdnem a půl. Nicméně mohu potvrdit, že jsem ho s vaším přítelem viděl několikrát a vždy na tom samém místě. Říkáme mu Sammy, protože nám připomíná nejmenovaného člena naší rodiny.“

„Tak Sammy?“

„Ano. Patří k okruhu kumpánů vašeho přítele, se kterými obráží bary a noční kluby. Je z nich nejmladší. Víc vám říct nemůžu.“

Shodou okolností byl na další fotografii Ujgur s mohutným knírem, maličko rozmazaný a focený zdola, nejspíš zpod stolu v nějaké restauraci. Měl na sobě tradiční žlutou vyšívanou košili a na hlavě mu seděla doppa.

„Kdo je to?“ otázal se okamžitě Joe. „Spojuje je něco?“

„Ne, to je jen číšník,“ opáčil Ťien, kterému neunikl náhlý Joeův zájem.

„Pokud je to jen číšník, tak proč jste ho fotografovali?“

„Váš přítel jezdí do Urumči,“ zašeptal Ťien. „Chodívá se často najíst do Kala Kueru, kde se s tím mužem dlouho a často vybavuje. Viděl jsem je spolu. Už jsem v branži dost dlouho na to, abych věděl, že když má nějaký cizinec tak vřelý vztah k Sin-ťiangu, většinou mu nejde jenom o tamní kuchyni.“

Joe se usmál. Ťien měl smysl pro humor i pro ironii, a to se mu líbilo. Možná že se domyslel i to, proč Joe do Šanghaje přijel. Člověk s Ťienovými kontakty, s jeho kuan-si, si musel dávno všimnout, že se něco děje.

„Jméno toho číšníka znáte, že?“

„Samozřejmě.“ Z Ťienova hlasu zaznívalo neskrývané uspokojení, že se konečně může vytáhnout. Byla to poslední fotka, kterou v počítači měl, a tak si vzal laptop zpátky a vypnul ho. „Jmenuje se Ansary Tursun.“

34. Noční lov

Celou cestu zpátky do hotelu, ve výtahu, který ho vezl nahoru do pokoje a potom dolů do fitness centra, i při dvaceti bazénech se Joe Lennox snažil si vzpomenout, kde a kdy slyšel jméno Ansary Tursun. V osm večer si zapnul zprávy CNN a sledoval reportáž o výbuchu bomby v autě v Iráku. Zvažoval, že požádá Vauxhall Cross, aby prověřili databáze a zjistili, jestli v nich nefiguruje jméno Ansary Tursun. Jenomže Joe byl hodně tvrdohlavý a profesionální čest mu velela, aby si napřed vzpomněl a potom teprve budil operátora v Londýně. Usoudil, že když si do rána nevzpomene, přizná porážku a kontaktuje Waterfielda. Navíc stále nedokázal vytěsnit z mysli palčivé vzpomínky na Isabellu a v uších mu zněly teskné tóny houslí, ona melodie z Čety. V čem je problém? Stačí jen vzpomenout si a zařadit Tursuna stejně jako onen nápěv.

Telefon u postele se rozdrnčel. Joe ztlumil zvuk a zvedl ho.

„Joe? Tady Tom. Co máš dneska večer v plánu?“

V uplynulém týdnu se s Tomem sešel třikrát. Kdekoli jinde a za jiných okolností by to bylo víc než dost, ale v Šanghaji se nejednalo o nic neobvyklého. Cizinci, kteří si padli do oka, spolu běžně trávili tři večery ze čtyř. Navíc neměl z čeho vybírat. Další možnost byla zůstat v hotelu a sledovat pirátské DVD s nejnovějším hollywoodským trhákem a dloubat se v doneseném jídle. Většina zajímavých anglicky vysílajících stanic byla v Číně zakázaná a státní televize vysílala přehlídky, sportovní utkání a historické seriály. V Hongkongu, Singapuru a Malajsii také bylo obvyklé, že se cizinci sdružovali do jakýchsi nerozlučných bratrstev a chovali se, jako kdyby měl nazítří nastat konec světa. Užívat si radovánek života v takové míře bylo pro většinu z nich doma nemyslitelné. Právě to byla také jedna z věcí, které mu po návratu do Londýna scházely a probouzely v něm smutek. Společenský život tam byl jaksi zatuchlý, nudně poklidný a zoufale monotónní.

„Nic zvláštního.“

Tom mu oznámil, že s hrstkou přátel vyrážejí do Paradise Gardens, thajské restaurace na Fu-min lu. Joea Tomovo pozvání potěšilo, a nejen kvůli tomu, že představovalo další možnost nechat se vidět v noční Šanghaji. Pomalu mu začínala vadit omezení, která s sebou nesl život v hotelu. Po ženské společnosti sice netoužil, ale stejně tak nechtěl ani trávit každý bdělý okamžik úvahami o Milesovi a Isabelle. Jistě, k popisu jeho práce patřilo to, co nazval „permanentní přetvářkou“, ale Joe byl stejný jako všichni ostatní a čas od času prostě potřeboval odpustit přebytečnou páru.

Dohodli se, že se sejdou v devět. Joe sjel výtahem do baru v přízemí, kde do sebe hodil vodku s tonikem a pozdravil se s kapelou, triem z New Orleansu, které hrálo v hotelu již čtrnáct dní. S Joem se znali od vidění. Pianistovi koupil kolu (přiznal se mu během jejich jediného rozhovoru, že je vyléčený alkoholik), skotskou pro zpěváka a bubeníka a zaplatil účet. Před hotelem čekal na taxíky hrozen lidí, a tak raději poodešel o jeden blok dál na Nankingskou třídu a chytil si taxi na ulici.

V době, kdy Joe dorazil do thajské restaurace, Tomovi přátelé (tři muži a dvě ženy) už tam seděli. Joe je všechny znal s výjimkou podmanivé krásky mezi dvaceti a třiceti, kterou odhadoval na Malajku. Ricky, chlápek z Liverpoolu, který řídil továrnu na výrobu dámského spodního prádla na jednom ze šanghajských předměstí; Mike, učitel fyziky na americké škole v Pchu-tungu; Jeff, bývalý právník z Kanady, který se živil vnucováním bělicích přípravků na zuby čínským zákazníkům; a nakonec Sandrine, Francouzka s dobrým postavením u firmy Estée Lauder. Všichni byli zhruba stejného věku a žili v Šanghaji už několik let.

„Přátelé, bacha, přichází James Bond,“ zahlaholil Ricky, když Joe vešel. „Dneska vypadáš skvěle, chlape.“

„To je tou tvou podprdou, Ricky,“ utřel ho Joe a všichni se rozesmáli. Omluvil se za zpoždění a vmáčkl se na volné místo mezi Tomem a Malajkou, která se představila jako Megan. Měla příjemný a kultivovaný hlas, z něhož čišela sebedůvěra. Přízvuk měla naprosto internacionální, ale Joe i tak získal podezření, že musela navštěvovat vyšší nebo možná vysokou školu ve Státech. Automaticky sklouzl pohledem k prsteníčku levé ruky. Žádný snubní ani zásnubní prsten. Nebyla vdaná.

„Tak jak se žije v Ritzu?“ nadhodil Jeff. Nikdy se nezapomněl zeptat.

„Draze. Ráno mi volala hlavní účetní a ptala se mě, za co je ten účet na patnáct tisíc dolarů.“

„Patnáct tisíc? Proč tolik?“

„Znáš to, ženský, chlast, hazard a kaviár. Agenti nejsou z levnýho kraje,“ rýpl si Ricky.

Joeovi přinesli jídelní lístek. Objednal si pivo a zelené kuřecí kari. Rickovy žerty ho nechávaly naprosto chladným. V první řadě ještě nafukovaly pověst, kterou měl, což znamenalo, že se zvěsti o jeho pobytu ve městě dostanou rychleji k Milesovi. A za druhé to znamenalo, že Ricky vážně neuvažuje o tom, že by vůbec mohl být agent. Kdyby si to myslel nebo měl podezření, určitě by na to téma nevtipkoval. Vzal ze stolu ubrousek a položil si ho do klína. Přepadly ho rozpaky. Už dávno neseděl vedle atraktivní ženy, a proto byl rád, že ho Tom vzápětí vtáhl do hovoru. Tématem byla budova, kterou developeři nechali strhnout nedaleko místa, kde bydlel Tom, aby tam mohlo vyrůst nové obchodní centrum. Joe se debaty účastnil jen napůl, protože pořád musel myslet na jméno Ansary Tursun a to, kde už ho slyšel.

„Byls někdy v Kala Kueru?“

„Sinťiangská kuchyně?“

Joe přikývl.

„Jo, jo. Je to na I-šan lu. Nejspíš nejlepší červený nudle ve městě. Proč? Čínská kuchyně už tě omrzela?“

„Leze mi krkem,“ ujistil ho Joe. „Někdy bychom tam měli zajít.“

Joeovi přinesli pivo. Rozhodl se dál tlačit na pilu. Tom byl cosi jako zlaté stránky šanghajských barů a restaurací s nožičkama, což mu značně ušetřilo čas a námahu.

„A co Mexiko?“

„Proč právě mexické kluby?“ Megan se k němu naklonila, aby zasáhla do hovoru. Ucítil ženskou vůni a šampon. Podívala se na Joea a usmála se. Joe okamžitě pochopil. Já jsem sama, ty jsi sám. Chtějí nás dát dohromady.

„Jeden z muzikantů v hotelovém baru mi tvrdil, že je tady jakýsi skvělý Mexiko, kde se úžasně pobavil.“ Vzal si od číšníka další pivo a čínsky mu poděkoval. „Zapomněl jsem, jak se ten podnik jmenuje. Je to někde na starým městě.“

Megan s Tomem si vyměnili významný pohled, kterému Joe nerozuměl. „Většinou tam končíme tahy,“ prohlásila rozverně.

„Vážně?“

„Musel mluvit o Zapatovi,“ dodal Tom na vysvětlenou. „To je jediný mexický bar od Šanghaje po Tijuanu.“

„Tak je to bar, nebo klub?“

„Od všeho něco,“ zašeptala mu Megan. „Uvidíš.“

Noční klub Zapata byla přízemní budova na rohu Chenšanské a Tungpchingské ulice a chaotické místo, které těžilo z ruchu velkoměsta, levného alkoholu, pružné otevírací doby a horkého podnebí. Joe tam dorazil s Rickym, Tomem a Megan přímo z thajské restaurace. Proklestili si cestu přes zahrádku, kde čerstvě oholení a osprchovaní cizinci pili Heinekeny a hlučně se bavili v dusné noci, kdy teploty nikdy neklesly pod dvacet stupňů. Joe měl stále na paměti, že tajemný Pákistánec Sammy je v baru pravidelným hostem, a proto nenápadně pročesával dav a pátral po něm. Uvědomoval si, že v takovém počtu lidí moc nadějí na úspěch nemá.

Dřevěné schodiště na boku vedlo z venkovní terasy do „jídelny“ v patře, kde se za zvlášť výhodné „akční“ ceny podávaly margarity a bar byl v neustálém obležení nejméně tří řad žíznivých zákazníků. Mike jel napřed se Sandrinou a Jeffem. Už jim všem stačil koupit pití, které přinesl na plastovém tácu. Z reproduktorů duněly Aerosmith a Run DMC. Joe musel křičet, aby ho slyšel, když mu děkoval. Vzal si skleničku s drceným ledem a levnou tequillou, po níž mu zdřevěněla ústa.

„Tak jak se ti tu líbí?“ zeptala se Megan a upřela na něj velké kulaté hnědé oči. Flirtovala s ním celou dobu u večeře a stále ještě neměla jasno v tom, jestli Joe „stojí za hřích“, nebo ne.

Joe stihl říct jen „Narváno,“ a potom už Ricky zahákl paži za Meganin loket a smějící se dívku táhl pryč.

„Tancovat!“ zakřičel na odchodu.

Joe se otočil. Směrem, jímž Ricky vlekl Megan, uviděl další vchod. Joe se vydal za nimi. Vzápětí už stál na dřevěném balkonku nad barem a tanečním parketem. Nějaká běloška jen v minimalistickém vrchním dílu bikin a těsných džínech vyskočila na barpult, kde se svíjela a kroutila do taktu Walk this Way. Muži i ženy na parketu hlasitě tleskali do rytmu a povzbuzovali ji. Vzápětí se za ní vyhoupla druhá, přetáhla tričko přes hlavu a hodila je do davu. Vedle Joea se objevil Tom. Nejspíš si špatně vyložil jeho zaražený výraz. „Tak tomuhle já říkám kulturní revoluce. Předseda Mao se musí obracet v hrobě.“

Jeden z barmanů, šlachovitý mladík s nagelovanými vlasy podle poslední módy, natáhl ruku a hezčí z obou dívek mu pomohla vyšvihnout se nahoru. Joe si všiml, že v druhé ruce drží láhev tequilly. Rozjaření tanečníci těsně u baru už věděli, co bude následovat, a tak zaklonili hlavy a otevřeli ústa, aby jim nalil tequillu přímo do úst. Další juchání a další výkřiky nadšení, a potom kašlání, prskání a polykání. Walk this Way vystřídala Billie Jean. Joe si zapálil.

„Zajímavý podnik,“ poznamenal.

A potom ho uviděl. Stál nalevo od něho, tak nejvýš šest metrů, a pozoroval mumraj pod sebou. Sammy. Nemohl si ho splést, ačkoli teď už viděl, že má spíše perské nebo arabské rysy, nikoli pákistánské nebo severoindické, jak se podle Ťienovy fotky původně domníval. Hra světla zkresluje. Bylo mu spíš třicet než pětadvacet, měl pohlednou tvář, svalnaté tělo, čistou pleť a na krku masivní zlatý řetízek. Tričko s límečkem a značkové džíny doplňovaly drahé hodinky. Zdálo se, že je tam sám.

„Ještě panáka?“ zakřičel mu Tom do ucha.

„Radši bych pivo.“

Práce volala. Zatímco si Tom razil cestu do „jídelny“, Joe nespouštěl ze Sammyho oči. Snažil se odhadnout, co je to za člověka a co pohledává v baru. Z držení těla a pohybů (úsporných a křečovitých) usoudil, že přišel opravdu sám a nepatří k žádné skupince tam dole. Láhev Heinekenu, kterou držel v ruce, byla skoro plná, takže se dalo celkem spolehlivě vyloučit, že by tam byl s někým, kdo zrovna odešel pro pití. Upřeně pozoroval tančící dívky na baru a tu a tam střelil pohledem ke dveřím, jako kdyby čekal, až přijdou další děvčata. Nejspíš zašel k Zapatovi právě kvůli nim. Mladé Číňanky, většinou okolo dvaceti, postávaly všude kolem. Joe moc dobře věděl, že mnohé z nich hledají stálejší vztah s bohatým cizincem, zatímco jiné nepohrdnou známostí na jednu noc za patřičnou finanční odměnu. Nešlo o prostitutky v pravém slova smyslu, ale o studentky nebo mladinké úřednice, které si chtěly vylepšit nedostatečný příjem. Neodmyslitelně patřily ke každému nočnímu klubu v Číně, kam chodili cizinci.

Uběhlo pět minut. Nic se nestalo, nic se nezměnilo. Sammy nevytáhl z kapsy mobil, ani nedával ničím najevo, že by ještě na někoho čekal. Pomalu upíjel pivo a kouřil Marlboro Light. Několikrát si také prohrábl vlasy, což podle Joea svědčilo o nervozitě a rozpacích. Dvě čínské dívky nalevo od něj zjevně sbíraly odvahu ho oslovit. Na balkoně vládlo přítmí a byla tam hlava na hlavě, ale i tak Joe stačil zaregistrovat, že ani jedna není zrovna krasavice a že Sammy o ně nejeví valný zájem.

„Jste tu sám, pane?“

Megan se k němu přitočila z boku a objala ho kolem pasu. Na krátký okamžik její prsty zabloudily na kůži na Joeově břiše, kam proklouzly mezi knoflíčky. Nečekaný fyzický kontakt ho překvapil, ale zachoval se jako gentleman a objal ji také. V tu chvíli ho napadlo, že Megan je nejspíš první člověk, s nímž se v poslední době dostal do blízkého fyzického kontaktu. Poslední osoba, kterou objímal před ní, byla o Vánocích jeho matka.

„Žije to tady.“

„To ano.“

Sammy mezitím stačil vypít polovinu piva a stále pátral po nějaké hezké tvářičce. Vypadalo to, že je u Zapaty ve svém živlu, a Joe by se býval vsadil, že jde o člověka, který vyrostl v Evropě nebo v Americe. Megan se k němu přitiskla ještě víc a její prsty ho začaly hladit na břiše. V tu chvíli ho napadlo, že by ji mohl použít jako návnadu. Bylo to cynické a bezohledné, ale zároveň velice profesionální. Byla rozhodně nejhezčí dívkou v horní části klubu, a pokud se mu ji podaří vmanévrovat do Sammyho blízkosti, její půvab a koketnost by ho mohly přimět, aby se s ní začal bavit. A potom by se na scéně mohl objevit i on, aniž by to vzbudilo nechtěné a nežádoucí podezření.

„Pojďme tam,“ pobídl ji a kývl směrem doleva. „Není tam tak plno.“

Držel Megan za ruku, a jakmile se Sammy znovu soustředil na dění na baru, dovedl ji tak na dva tří kroky od něho. Mezi Megan a Sammym postávala jedna čínská dívka, ale Joe ji nepovažoval za překážku, protože už tam bez povšimnutí stála nejméně deset minut.

„Kde se zasekl Tom?“ křikl jí do ucha a pustil její ruku. Narovnal se a držením těla dával všem okolo najevo, že on a Megan k sobě nepatří. Malajka se opřela o zábradlí a začala se vlnit do rytmu.

„Nemám tušení.“

„Slíbil, že mi přinese pití. Chceš taky něco? Počkáš tady, viď? Podívám se po něm.“

Megan neměla ani stín podezření. Joe se k ní otočil zády a razil si cestu davem k baru a ona dál sledovala dění na parketu a polohlasem si prozpěvovala The House that Jack Built spolu s reproduktory. Joe nechal její šarm působit na Sammyho pět minut. Naoko hledal Toma, ale ve skutečnosti zabíjel čas na záchodku v přízemí. Cestou zpátky narazil na Toma s Rickem u baru, vzal si svoje pivo a odvedl je na balkon. Hned ve vchodu uviděl, že jeho plán vyšel. Sammy si prsty nervózně pročesával nagelované vlasy a snažil se poněkud neobratně konverzovat s Megan.

„Tamhle je,“ zakřičel Joe.

A potom už všechno šlo jako po másle.

„Tak tady jsi,“ přivítala ho Megan, jako kdyby se vzdala veškeré naděje, že ho ještě někdy uvidí. „Už jsem si říkala, jestli se ti něco nestalo. To je Šafúr. Šafúre, to jsou moji přátelé. Tom. Ricky. Joe.“

„Rád vás poznávám, pánové.“

Mluvil s nezaměnitelným americkým přízvukem, ale jméno měl íránské. Očividně ho naštvalo, že Megan má s sebou tolik ctitelů, ale prvotní zlost záhy vystřídal sebejistý, smířlivý úsměv. Šafúr o svém šarmu nepochyboval.

„Žiješ v Šanghaji?“ zeptal se ho Tom.

„Jo. Už jsem tady skoro rok.“

„Šafúr dělával ve stavebnictví,“ doplnila Megan a v očích se jí roztančily rošťácké jiskřičky. „A teď v Číně prodává software pro drobné podnikatele.“

Z tónu jejího hlasu Joe okamžitě poznal, že ji předchozí konverzace se Sammym nudila. Aniž by to věděla, poskytla mu hned dvě podstatné informace. „Stavebnictví“, to znamenalo Macklinsonovu korporaci, a zmínka o „softwaru“ pravděpodobně to, že Šafúr používá stejné krytí jako Miles.

„A co vy, pánové?“

Tom a Ricky na něho postupně vychrlili, že už jsou v Šanghaji delší dobu. Joe se úmyslně držel v pozadí a jako poslední dodal, že přijel až po Novém roce. Šafúr se sice celkem věrohodně snažil předstírat, že ho to nesmírně zajímá, ale ve skutečnosti ho zajímala jen Megan. Je některý z nich její přítel? A pokud ne, jak by se tvářili, kdyby si ji chtěl odvést?

„A co děláš, Tome?“

„Prodávám jachty.“

„Ty, Joe?“

„Do farmacie.“ Hrozilo, že hovor rychle skončí. Ricky opile zažertoval na téma, že jeho „živí bombarďáky“, ale Šafúr ho stejně nejspíš vnímal jen napůl ucha. Pro něho představovali konkurenci jen Tom a Joe. Dva Britové, kteří se stejně jako on snažili dostat Megan. Pokud chtěl Joe zjistit, co potřeboval vědět, musel jednat rychle. „Zastupuju jednu menší britskou firmu,“ navázal. „Quayler. Snažíme se dostat na čínský trh.“

„Tak farmacie?“

„Přesně tak.“

Dancing Queen všechno rozhodla. Jakmile Megan a Ricky uslyšeli první takty, zavýskli nadšením a zamířili na parket.

„Ráda jsem tě poznala, Šafúre,“ zakřičela těsně před tím, než zmizela v davu.

„Jo, já tebe taky.“

Na způsobu, jakým mu dala najevo nezájem, bylo něco krutého, a Joe s ním cítil. V mladíkových očích viděl směs smutku, osamělosti a hněvu. Urazila jeho mužskou pýchu. Trvalo to jen krátce a zraněnou hrdost vystřídala nacvičená lhostejnost.

„Jak je to s ní?“ zeptal se.

„Je prostě trhlá,“ konstatoval Tom. „Zapomeň na ni.“

Nastalo rozpačité ticho. K Joeovu zklamání se zdálo, že Tom i Šafúr považují konverzaci za ukončenou. Zjevně měli jen málo společného a důvod jejich seznámení poskakoval na parketu. Joe se musel rozhodnout. Buď se pokusí dál udržovat společenský rozhovor, čímž by mohl vzbudit Šafúrovo podezření, nebo to vzdá. Vždyť Megan může vyzpovídat kdykoli později.

„Američan?“ odhodlal se k poslední otázce.

„Teď bych se tím právě nechlubil,“ zněla odpověď. Opět pročesával pohledem tváře dívek na balkoně a Joe pochopil, že spadla klec. Člověk jako Šafúr rozhodně nebude ztrácet čas s někým, kdo se živí prodejem antibiotik.

„Odkud?“

„Severozápadní pobřeží Pacifiku.“

Další odpověď napůl úst. Nejvyšší čas to zabalit. „Kdyby něco, tak tady je moje vizitka.“ Znělo to hloupě, ale hloupé to nebylo. Ani křečovité ne. V Číně je zvykem vyměňovat si navštívenky i s lidmi, které člověk vůbec nezná a vidí je poprvé. Společenská konvence. „Rád jsem tě poznal.“

Šafúr stejně jako Joe věděl, co je v Číně zvykem, a tak si automaticky a bez většího zájmu vizitku vzal. Po čínském zvyku ji držel v obou rukou a pečlivě studoval, co na ní stojí. Dokonce se i uklonil. A potom mu dal svou, v což ostatně Joe doufal. A druhou Tomovi.

„Gudárzí?“ zeptal se Joe a Šafúr kývl hlavou, aby mu potvrdil, že jeho příjmení vyslovil správně. Joe se zaradoval, když v rohu navštívenky uviděl logo Microsoftu.

„Gudárzí. Lennox?“

Joe přikývl. Zdálo se mu to, nebo Šafúra opravdu nijak nepřekvapilo, s kým má tu čest? Chtěl se jen ujistit? Nebo prostě zkoušel, jestli umí jeho jméno přečíst správně? „Skotské jméno,“ dodal na vysvětlenou.

Šafúr se zamyšleně zahleděl ke stropu, jako kdyby se zasnil. Jako kdyby se snažil rozpomenout se na něco z minulosti. Joe měl pocit, že Šafúr je na tom s jeho příjmením stejně jako on se jménem Ansary Tursun. Kde jsem to jen slyšel? Jejich pohledy se krátce setkaly. K Joeovu zklamání se v Šafúrových očích zračila lhostejnost a nezájem. Protáhl se kolem nich a potřásl jim rukama.

„Bylo mi potěšením, pánové,“ rozloučil se za posledních taktů Dancing Queen. „Třeba na sebe ještě narazíme.“

„To doufám,“ ujistil ho Tom, a dřív než Joe stačil cokoli říct, Šafúra Gudárzího pohltil hrozen čekajících dívek.

Asi o hodinu později, když už seděli na terase, uviděl Joe Šafúra odcházet s mladinkou Číňankou v děravých a opraných džínech a upnutém růžovém tílku. Obrátil se k Megan, jíž se po vyčerpávajícím křepčení propocené tričko lepilo na tělo. „Zdá, že na tvého íránského přítele se dneska usmálo štěstí.“

„Mého přítele?“

„Na Šafúra. Na toho, co dělával ve stavebnictví. Víš na koho, ne? Ten, co ses s ním bavila na balkoně.“

„Jo ten.“ Úplně na něho zapomněla. „Žárlils, Joe?“

Líbilo se mu, že si na nic nehraje. Sváděla ho a netajila se tím. „Bezmezně,“ odpověděl, protože i na něho už začal působit vypitý alkohol a čím dál víc ho lákalo se s Megan vyspat. „Jak ti připadal?“

„Copak jste se s ním s Tomem nebavili?“ Do baru se hrnula skupinka německých studentů, kteří cestou přistrčili Megan blíž k Joeovi. Musela se ho chytit, aby neupadla, a Joe ucítil její dráždivou vůni.

„Jen pár minut. Říkal, že dělal ve stavebnictví,“ připomněl jí.

„Jo, jasně. Pro nějakou velkou americkou společnost.“

Noční klub se postupně vylidňoval. Joe si nemohl dovolit příliš se vyptávat, aby nevypadal podezřele. Nabídl Megan cigaretu a rozhlédl se kolem.

„Kde jsou všichni?“

„Jeff a Sandrine odjeli zhruba před hodinou. A Ricky s Tomem nejspíš ještě tancují.“ Megan neudělala žádný pokus se od Joea odsunout. Zvláštní, pomyslel si, jak mě adrenalin v kombinaci s alkoholem dokáže přimět nemyslet na Isabellu. Celé týdny nedokázal myslet na nic jiného než na ni a na jejich první setkání po letech, ale tahle dráždivé okouzlující žena se mu nějakým kouzlem dostala pod kůži. Měla v sobě něco z Isabelliny ryzosti. Zlehka ji pohladil po plochém bříšku a začal pochybovat o povaze svých pocitů. Kolik z touhy po Isabelle je láska a kolik jen touha srovnat skóre? Chce ji dostat jen proto, aby od ní mohl sám odejít? Sedm let je dlouho na to, aby v sobě člověk živil pocit křivdy ze zhrzené lásky.

„Podle tebe je Íránec?“ zeptala se Megan a něžně přejela dlaní po Joeově předloktí. Nabídla mu příležitost dál pokračovat v hovoru o Šafúrovi, ale Joe nedokázal vnímat nic jiného než její dotek.

„Kaliforňan íránského původu,“ upřesnil. „V Kalifornii jich žije hodně. Uprchlíci před šáhem.“

Megan přikývla. Domlouvali se slovy i mlčky. Nad ránem ve skomírající vlhké a dusné šanghajské noci se skrývalo pokušení. Joe si přitáhl Megan k sobě a objal ji oběma rukama kolem pasu. Opřela se o něho plnou vahou. Zabořil tvář do jejích vlasů a vdechoval její vůni. Najednou se rozpomněl. Znenadání se mu vybavil byt na Tsim Sha Tsui. Asociace, na něž reagoval jeho mozek, mu zůstávaly záhadou stejně jako překvapivě náhlá lhostejnost vůči Isabelle. Zvrátil hlavu, zadíval se na blednoucí nebe a usmál se.

„Jaká jsou apartmá v Ritzu?“ zašeptala mu Megan do ucha.

„Nechápu.“

Joe sice moc dobře chápal smysl otázky, ale potřeboval čas. V duchu se vrátil do Hongkongu. Před očima měl Sadhu a Lia, v uších mu zněly smutné příběhy o mučení a zradě.

„Ptala jsem se, jaká jsou apartmá v Ritzu.“

„Všude samý svinčík,“ odpověděl. Uvědomoval si, že by si měl dát studenou sprchu, bezodkladně kontaktovat Londýn a snažit se stihnout Waterfielda, než se Anglie uloží ke spánku.

„To po tobě ani neuklidí?“

„Ne. Řekl jsem jim, že to nechci.“

Megan čekala na pozvání. Samozřejmě. Ženě nestačí dát klíč. Myslel na zbytek noci, který má před sebou. Znamenal konec osamělosti. Byla to výzva. Vzrušovala ho představa krásné ženy, představa, že se vedle ní probudí. Dvě stejně silné stránky Joeovy osobnosti sváděly tuhý souboj. Citlivý a vnímavý Joe na jedné straně a nesmlouvavý profesionál na druhé. Zauvažoval nad tím, jestli vůbec někdy může mít oboje: lásku a práci, lež a potěšení. Byl opilý a nechtělo se mu přemýšlet. To slabší nebo možná silnější já v něm zvítězilo. „Pojď ke mně.“

Megan mu stiskla ruku tak silně, že se málem rozesmál. Maličko se odtáhla a zadívala se mu do očí. V tom pohledu nebyla fyzická touha nebo flirt. Rozumí mu? Ještě před pár hodinami se neznali. Seděl vedle ní, jedl kari a vedl zasvěcené řeči o Číně, aby udělal dojem. Teď se ale o svá práva hlásilo tělo. Zatoužil ji políbit a zároveň to vydržet a schovat si ten intimní dotek, až budou sami. Jen sami dva. Nechtěl, aby je spolu někdo viděl. Nechtěl, aby se o nich začaly šířit klepy.

„Na ulici čekají taxíky,“ zašeptala.

„Pojďme.“

35. Ráno poté

O devět hodin později Megan seděla na Joeově širokém dvojlůžku omotaná prostěradlem a uždibovala ovocný salát, který o chvíli dřív doručila pokojová služba. Závěsy byly zatažené a Megan sledovala zprávy BBC se staženým zvukem.

„Takže je to pravda?“ zavolala.

Joe právě vyšel ze sprchy a oblékal si župan. Ještě stále cítil slastný dotek jejího těla, její rozespalou malátnost. Usínat a probouzet se vedle té smyslné a okouzlující ženy mu připadalo jako krásný sen, střídavě plný vášně a nekonečného klidu. Jako kdyby se znali odjakživa, rozuměli si beze slov a ráno po probuzení se nedostavily rozpaky, lhostejnost ani pocit provinění.

„Co jestli je pravda?“ křikl z koupelny.

„Žes býval agent.“

Joe se pátravě zahleděl na svůj odraz v zrcadle. Lesklou plochu pokrývala pára, která se vysrážela na skle v podobě mléčného filmu. Tak to vždycky začíná. V tenhle okamžik začínám lhát.

„Proč jako? Rickova teorie?“

„Všichni z toho mají zamotanou hlavu.“ Na stolku u postele stál šálek s černou kávou. Megan si ho podala. Když Joe vyšel z koupelny a sušil si mokré vlasy ručníkem, přitiskla ho k hrudi a kýchla.

„Pomáhej pánbůh. Kdo jsou všichni?“

„Víš…“ Oba byli po náročné noci unavení, a tak se Joe jen usmál a přikývl. Posadil se do nohou postele.

„Abych byl upřímný, vlastně mě od začátku štve, že se mě na to nikdo nikdy přímo nezeptal. Na Oxfordu koloval otřepaný žert, že všichni, co studují čínštinu, jsou pod dohledem a MI6 je začne verbovat, pokud si umějí alespoň zavázat tkaničky. Nikdo za mnou nepřišel. Pracoval jsem pro ministerstvo zahraničí a nikdy mi nenabídli, abych se dal k nim.“

Megan se napila kávy. „Jak to?“

„Kdo ví? Umím lhát, pít Martini i střílet.“

Opřela si chodidlo o jeho stehno. Vzápětí ucítil, jak se její prsty dobývají pod látku županu. „Podle mě bys byl skvělý špion.“

„Vážně?“

„Určitě.“ Odložila šálek a vyzývavě se mu zadívala do očí. „Diskrétní, vnímavý a báječný milenec.“

„Díky za poklonu.“

„To nebyla lichotka.“

Vstal a roztáhl závěsy. Bydlel ve čtyřicátém třetím patře budovy, ale i tak do ložnice skrz zavřené dvojité okno doléhaly zvuky rušného šanghajského dopoledne. O šest bloků dál se na lešení na rozestavěné výškové budově plahočili dělníci a ostré slunce rozpíjelo siluetu otáčejícího se jeřábu barvy zaschlé krve. Joe se na staveniště zadíval pozorněji. Vzdálené skřípání jeřábu mu připomínalo domov. Megan se zavrtěla a Joe se otočil.

„Dám si sprchu.“

Miska s ovocným salátem zůstala stát na nočním stolku vedle ohmataného výtisku Velkého Gatsbyho, kterého Joe četl v předchozích dnech. Zvedla knihu a pohled na její nahou, štíhlou paži Joea doslova hypnotizoval. V noci poznal všechna tajemství jejího těla. Platilo to i obráceně. Sdíleli spolu tajemství.

„Na co se díváš?“

„Na tvou ruku,“ odpověděl. „Moc se mi líbí.“

„A tos ještě neviděl tu druhou.“

Vzal jí román z ruky. Odmotala ze sebe prostěradlo a chystala se odejít do koupelny. Joe si posloužil croissantem ze snídaňového stolku a snědl ho u zpráv. S překvapením si uvědomil, jak uklidňující mu připadá zurčení tekoucí vody ve sprše. Ten zvuk mu byl velice příjemný. Bylo příjemné nebýt sám. Zaposlouchal se. Z koupelny se ozvalo zalapání po dechu, když na sebe Megan pustila horkou sprchu. Uvědomil si, že nelituje toho, že se s ní vyspal. Cítil jen zvláštní mrazení v zádech, jako kdyby to, co se stalo, postavilo ochrannou zeď mezi něho a Isabellu. Proč? Udělal to z vypočítavosti? S každým dnem, s každým svým činem, s Ansaryho fotkou nebo rozhovorem se Šafúrem se dostával blíž a blíž k Milesovi. A najednou se objevila Megan a začal se svému cíli vzdalovat.

Už žádné zpytování svědomí. Nejvyšší čas se obléknout. A dát se do práce. Krátce po poledni sešli do haly a Joe vyprovodil Megan k taxíku. Pracovala na částečný úvazek v jedné investiční bance v Pchu-tungu a už měla tři hodiny zpoždění. Když jí otevíral dvířka, objala ho kolem krku a políbila ho.

„Bylo to úžasné,“ zašeptala. „Zopakujeme si to někdy?“

„Čím dřív, tím líp,“ usmál se a stiskl jí ruku. „Co zajít dneska na večeři?“

Zasmála se a nastoupila. Otočila se na zadním sedadle, aby mu zamávala. Joe ji vyprovázel pohledem, i když si dobře uvědomoval, že ho portýr nespouští z očí. Teprve když auto zmizelo za rohem na Nankingské třídě, uvědomil si, že nemá její adresu ani telefonní číslo.

Portýr se spiklenecky usmíval, když se Joe vracel do haly. Stálo to za to. Joe obdivoval jeho neutuchající dobrou náladu.

„Sestřenka z Malajsie,“ prohodil, když ho míjel.

„Jistě, pane. Samozřejmě. Vaše sestřenka z Malajsie.“

36. Diplomatická pošta

Ještě téhož odpoledne zavolal Waterfieldovi. Použil SIM kartu, kterou do Číny propašoval v hřbetu Královny jihu. Od Joeova odletu z Heathrow spolu hovořili teprve podruhé. Waterfieldův hlas zněl unaveně, malátně a ospale, jako by ho probudil z hlubokého spánku.

„Jak to jde?“ zeptal se. V Londýně bylo devět hodin ráno.

„Dobře,“ odpověděl Joe, „ale potřeboval bych pár věcí.“

„Sem s tím.“

„Tehdy u řeky jsi řekl, žes měl v sedmadevadesátém v Garden Road svého člověka. Nedal by se nějak získat přepis mého rozhovoru s Wangem?“

„Záznam rozhovoru z konspiračního bytu?“

„Ano.“

Jasně slyšitelný povzdech. Přepis v archivech SIS prakticky vzápětí zničil Kenneth Lenan. „Záleží na tom, jak moc byl Miles důkladný při zametání stop. Jestli byl tak pečlivý jako Ken, tak je to bez šance. Nicméně za zeptání nic nedám.“

„Pomůže mi to udělat si ucelený obrázek o jisté věci.“

„Nech to na mně.“

Joe seděl na lavičce v Parku lidu a díval se na svou oblíbenou výškovou budovu, na věž J. W. Marriotta na Náměstí zítřka. V Šanghaji pálilo odpolední slunce a bylo dusno. Anglie mu připadala jako země protinožců. Pokoušel se představit si Waterfielda v jeho stísněné kanceláři v Drayton Gardens, jak pomalu upíjí z velkého hrnku silný černý čaj English Breakfast od firmy Twining, zatímco John Humphrys někoho trápí v Today. Londýn byl v Joeových vzpomínkách místem dvoupatrových autobusů, strohých neonů a zahrádek na chodnících.

„Mluvil jsi o pár věcech.“

Waterfield se konečně probral z letargie. Kolem Joea se přehnal nějaký čínský mladík s odbarvenými vlasy a v otrhaných džínech na skateboardu. „Mohl bys prosím prověřit, jestli nemáme záznam o jakémsi Šafúrovi Gudárzím, nejspíš je to bratránek a bývalý zaměstnanec Macklinsonovy korporace.“ Joe pro jistotu Šafúrovo jméno ještě jednou hláskoval a potom si otřel pot z čela. „Američan, nejspíš druhá generace íránských přistěhovalců. Rodina žije v Kalifornii. Dělá pro Microsoft, možná používá stejné krytí jako Miles.“ Joe vytáhl Íráncovu navštívenku a nadiktoval Waterfieldovi jeho adresu, mail a číslo mobilu, které byly natištěné malým písmem v pravém dolním rohu.

„Ještě něco. Potřeboval bych, abyste kontaktovali Amnesty International a přeptali se na ujgurské aktivisty, kteří byli byť krátce zadržení v polovině devadesátých let. Jedná se mi o člověka jménem Ansary Tursun.“ I tentokrát nezvykle znějící jméno hláskoval. „Možná by stálo za to se na něho přeptat i u Human Rights Watch. Kdyby o něm něco věděli… cokoli.“

„Jako by se stalo.“

Joe zastrčil Šafúrovu vizitku zpátky do kapsy. „Tak jak to jde u nás doma?“

„Pořád stejně. Slyšels o Rebíje Kádirové?“

Kádirová byla ujgurská podnikatelka, kterou zatkli a uvěznili v roce 1999, když se chtěla setkat s delegací amerického Kongresu, jež navštívila Sin-ťiang, aby prověřila stížnosti na porušování lidských práv. Kádirová poslala novinové výstřižky svému manželovi, který žil v exilu ve Státech, a následně byla obviněná z „vyzrazování státního tajemství“. Čínské úřady rovněž obvinily Kádirovou, že přechovávala seznam ujgurských disidentů „propagujících separatismus a rozvracejících vlast“.

„Dostala milost, ne?“ odpověděl Joe. Příběhu Rebíji Kádirové se podrobně věnoval International Herald Tribune, který byl zahraničním hostům k dispozici i v obchodním centru Ritzu.

„Pustili ji minulý týden, oficiálně ze zdravotních důvodů, ale hlavně proto, aby udělali dojem na Condoleezu. Pekingu se podařil husarský kousek. Přiměli Amíky, aby stáhli rezoluci odsuzující porušování lidských práv v OSN.“

„Moc hezky se to poslouchá.“

„Dojemné, že? A v Ťiang-si vyletěl do vzduchu autobus.“

„Vím. Psalo se o tom.“ Dne 17. března explodoval v Šang-žao patrový autobus. O život přišlo všech třicet cestujících.

„Kdo je za to podle Číňanů zodpovědný?“ zjišťoval Waterfield.

„Oficiálně šlo o nehodu způsobenou neopatrným zacházením s výbušninami. Nějaký dělník si vezl dynamit v kufru a vůbec si neuvědomoval, jak je to nebezpečné.“

„A než to bouchlo, proletělo kolem prase?“

Joe se zasmál. „Jistě a býk hned za ním.“

Žert byl tím nejjednodušším a nejstručnějším způsobem, jak dát jednoznačně najevo, že jsou oba přesvědčení, že „nehoda“ tohoto typu je ve skutečnosti atentát, který s největší pravděpodobností souvisí se separatistickými aktivitami. Waterfield kýchl a vysmrkal se. „Ještě něco.“

„Ano?“

„Před šesti měsíci si Coolidge zalétl domů na pohřeb. Šlo o mladíka z operačního. Nějaký Josh Pinnegar. Dokonce měl proslov na hřbitově a mluvil o ‚blízkém osobním a profesním vztahu‘ se zemřelým. Pinnegara zavraždily triády v San Francisku. Podle našich zdrojů byl také napojený na Tajfun. Možná by to mohla být souvislost.“

„Prověřím to.“ Joe potřeboval zachovat zdání jednatele Qyayleru a rozhovor ukončit.

„Už bych měl končit.“

„Jistě. Ještě maličkost, než zavěsíš.“

Do Waterfieldova hlasu se vloudil káravý podtón. „Mohl by ses už pro všechno na světě přestěhovat z Ritzu? Mají tam sice pozlacené kohoutky na záchodě, ale trošku to zavání. Cifršpioni zrovna neskáčou blahem. Konec přednášky.“

Informace, o které Joe žádal, dorazily diplomatickou poštou o dvaasedmdesát hodin později. Waterfield je nechal poslat do Pekingu, kde mi je ve Fish National, malém bistru specializovaném na ryby s hranolky, předala tisková atašé britského velvyslanectví. Podle toho, co je mi známo, si myslela, že mi předává dokumenty týkající se nedávného rozhodnutí britské vlády odvolat zbrojní embargo uvalené na Čínu. V balíčku dokumentů byla nárazuvzdorná obálka A4, do níž Waterfield zalepil dva listy papíru a CD. Ještě ten večer jsem odletěl do Šanghaje, schoval papíry do výtisku China Daily a disk do ohmatané šestákové detektivky Krev na stopě. Obojí jsem při večeři předal Joeovi. Kolem půlnoci se omluvil a odešel zpátky do hotelu. Nechal mě s Tomem a Rickym v Park 97.

Vzápětí zjistil, že londýnské ústředí nenašlo žádné důkazy o napojení Šafúra Gudárzího na Langley nebo Macklinsonovu korporaci. A to nechali prověřit všechny bratránky íránského původu pod pětatřicet let. K nikomu v databázi se nehodila ani fotka „Sammyho“, kterou Joeovi poskytl Čao Ťien. V případě Ansaryho Tursuna to bylo totéž. Amnesty nic, Human Rights Watch také nic. Londýn se zdvořile omlouval za „zklamání, které by neúspěch mohl případně přinést“.

Disk vypadal mnohem nadějněji. Joe zapnul laptop, posadil se na postel, nasadil si sluchátka, nastavil zvuk a nakrátko se vrátil do jara 1997, svého věku nevinnosti.

Profesore Wangu, toto je pan John Richards z úřadu guvernéra. Ten, o kterém jsme mluvili. Přišel za vámi.

Waterfieldovi se přece jenom podařilo sehnat záznam výslechu. Joe si přitiskl sluchátka na uši a při zvuku Liova hlasu se mu zježily chloupky na krku. Nahrávka měla mizernou kvalitu. Znělo to jako z jeskyně. Ozvalo se zaskřípání a Joe si vzpomněl, jak tehdy Wang pomalu vstal. Najednou měl před očima jeho tvář. Obličej plný moudrosti a pokory, obličej člověka, který později vybičoval mladé Ujgury, aby zabíjeli.

Pane Richardsi, velice rád vás poznávám. Děkuji, že jste si na mne udělal čas tak pozdě v noci. Doufám, že jsem vám nebo vaší organizaci nezpůsobil žádné potíže.

Joe přidal na hlasitosti a ruch Šanghaje, který k němu doléhal i skrz zavřená okna, odezněl do ztracena. Opět se ocitl v konspiračním bytě a opět mu bylo šestadvacet. Sebevědomý hlas ho uváděl do rozpaků. Jak ctižádostivý, jak nevinný a jak nezkušený tehdy byl!

Řekl bych, že jste měl velké štěstí, pane Wangu… Přežil jste velice nebezpečnou noc na moři. A na pláži vás neobjevil pohraničník ani příslušník cizinecké policie, kteří by vás zcela jistě neprodleně předali imigračnímu, ale britský voják. Uvedl jste, že máte informace o možném přeběhlíkovi. Armáda vám uvěřila, kontaktovala úřad guvernéra a my jsme pro vás poslali auto. Neuplynulo ani čtyřiadvacet hodin od chvíle, kdy jste opustil Čínu, a už sedíte v zařízeném bytě v Tsim Sha Tsui a díváte se v televizi na Lawrence z Arábie. Tomu říkám štěstí.

Byl si tak jistý sám sebou! Takového si ho Isabella pamatuje? Změnil se tolik, že už by o něho neměla zájem? Joe si lehl a zavřel oči. Hlavu zabořil do bílého polštáře. Jakoukoli stopu po Megan odstranily pokojské, převlékly postel, vyměnily ručníky, spustily klimatizaci.

Po nějaké době Ansaryho odvlekli chodbou, domníval se, že do sklepa. Za levou ruku a nohu ho připoutali na samotce k železné tyči. Visel tam nejméně čtyřiadvacet hodin. Bez jídla a bez vody. Upozorňuji, že skončil ve vězení za čtení novin.

Nahrávka pokračovala dál. Spolu s mumlavými slovy z disku se vracely vzpomínky, které se náhle vynořovaly z hlubiny paměti. Jméno Abdul Bary si vybavil dřív, než je Wang vyslovil. Vzpomněl si i na to, že Barymu smějící se bachař strhl nehet z palce pravé nohy. Připadalo mu to celé jako přímý přenos popravy.

Ostatní vězni, jak jsme se později dozvěděli, dopadli ještě hůř. Pustili na ně psy, pálili je elektrickými obušky. A dalším nacpali koňské žíně do penisu. A víte, co po celou tu dobu museli mít na hlavách, pane Richardsi? Kovové přilby. Přilby, které jim zakrývaly oči. A proč, ptáte se? Aby ztratili orientaci? Jako součást mučení? Ne. Ansary vypověděl, že se od spoluvězňů dozvěděl, že jeden ze zadržených, kterého zmučili tak, že už tu bolest nedokázal snášet, si rozbil hlavu o radiátor v marném pokusu skoncovat se životem. Tak zoufale na tom byl.

Telefon u postele se rozdrnčel. Joe se s trhnutím probral z polospánku, strhl si sluchátka a vyskočil z postele, jako kdyby k němu do pokoje vrazil vetřelec.

„Joe?“

Byla to Megan. Sklouzl pohledem na hodinky. „Něco se stalo?“

„Vzbudila jsem tě?“

Zastavil přehrávání. „Ne. Ale jsou skoro dvě. Co se děje? Jsi v pořádku?“

„Nemůžu spát.“

Ještě stále byl v zajetí minulosti, ale představa, že ji znovu uvidí, ho dokonale probrala. Najednou měl žízeň. „Jsem naprosto vzhůru,“ odpověděl. „Nechceš se zastavit?“

„Nevadilo by ti to?“

Strávili spolu dvě ze tří předcházejících nocí a pokaždé je spánek přemohl až nad ránem. Joe stále více žil podle londýnského času. Šanghaj tak zatočí skoro s každým. „Zítra se stěhuju,“ vysvětloval jí. „Sehnal jsem si nové bydlení. Hrozně rád tě uvidím.“

Často jsem se sám sebe ptal, jestli Joe uměl Megan vůbec něco odmítnout. Nejspíš jí nikdy neřekl ne. Když agent potká záhadnou dívku v podivné restauraci a ta se ukáže tak neodolatelná jako Megan, měl by začít být podezíravý. Proč mu volala ve dvě ráno? Proč s ním tolik chtěla strávit noc? Joe nepochyboval, že je takříkajíc čistá, ale i přesto, jakmile položil sluchátko, vyndal CD z počítače a zamkl je do malého sejfu ve skříni. Potom naplno roztočil kohoutky horké vody ve sprše i v umývadle, aby pára zmátla senzory, když ve vaně pálil zprávu od Waterfielda.

Opatrnosti není nikdy nazbyt. Člověk nikdy neví, co se z koho vyklube.

37. Starý přítel

Joe se následující den ráno odhlásil z hotelu.

Odstěhoval se do dvoupokojového bytu ve Francouzské koncesi. Dům z dvacátých let se nacházel na prašné, stromy lemované třídě, daleko od hlučného nábřeží. Oproti rušné Nankingské třídě to byl propastný rozdíl. Ulicí skoro nic nejezdilo. Životní tempo se zpomalilo, skoro by se dalo říct, že se tam čas jen líně vlekl. O dva bloky dál houslař prodával loutny a mandolíny. Na chodníku ve stínu stromů staříci hráli mažong a celé odpoledne vyspávali na dřevěných kárách. Otevřeným oknem doléhal do kuchyně zpěv ptáků a šum hovoru sousedů. Nedaleko se nacházelo několik kavárniček v evropském stylu, Šanghajská knihovna a zahrady Ting siang. Spíš náhodou, než že by to byl záměr, měl co by kamenem dohodil generální konzulát Spojených států. Pronajatý byt byl plně zařízený. Police přetékaly paperbacky, bezdrátové připojení na internet patřilo k vybavení stejně jako obrázky z IKEA na zdech a plné kořenky v kuchyni. Joe si nemusel kupovat ani deky nebo polštáře, v zásuvce našel i náhradní žárovky a toaletní potřeby. Připadalo mu, že znenadání vtrhl do života někoho jiného.

O dva dny později se vydal na nákup potravin do tržnice Siang-jang. Hustě pršelo a Joe měl v jedné ruce deštník a ve druhé aktovku plnou lejster a letáků Quayleru. Tržnici nedávno strhli, protože na jejím místě mělo brzy vyrůst moderní obchodní centrum, ale volné prostranství takřka přes noc zaplnily stánky s plachtou nataženou přes uličky, aby nakupující příliš nemokli. Řezníci s bílými čepicemi sekáčky zručně porcovali vepřové a kuřata, ale Joeovi se do očí nepodívali, ani když platil. U stánku se zeleninou si vybral ředkve, květák a červenou řepu na boršč, nezapomněl ani na manga, banány a jablka na ovocný salát k snídani. Jednou z výhod, kterou přinášelo vlastní bydlení, byla i kuchyně. Joe už se těšil, až si sám uvaří. Z velkých pytlů si nechal navážit sušené houby, boby, ořechy, fazole a rýži. Chtěl uspořádat večeři pro přátele, pozvat Megan, Toma a ostatní. Obtěžkaný igelitkami se zhruba v šest odpoledne dostal na Chuajchajskou ulici a marně se snažil zastavit nějaké taxi. Všichni nakupující očividně dostali stejný nápad. Pod prohnutými střechami a markýzami na ulici se před hustým tropickým lijákem krčila snad celá Šanghaj. Projíždějící auto ho notně pocákalo. Joe polohlasem zaklel a uvědomil si, že tam docela dobře může prostát celé hodiny, než se objeví volný taxík.

Zhruba šedesát metrů od něho se z obchodu se smíšeným zbožím vynořil Miles Coolidge. Za chůze strkal do batohu karton camelek, švýcarskou čokoládu, tubu acylpyrinu a krabičku s kondomy. O tom, že je Joe Lennox v Šanghaji, už věděl, a to hned ze dvou zdrojů: nejprve mu to hlásil známý z londýnského velvyslanectví hned poté, co Joe odešel z večírku na rozloučenou ve Vauxhall Cross, a potom ještě mladá čínská právnička, která shodou náhod „narazila na úžasného chlapíka jménem Joe na jedné z pravidelných čtrnáctidenních schůzek Britské obchodní komory“. Ona právnička pracovala na částečný úvazek u Microsoftu a na plný pro Milese Coolidge. Naneštěstí si nedokázala vzpomenout, co že to ten Joe dělá, nejspíš „chemik nebo tak něco“. Milesovi se podařilo zjistit, že Joe bydlí v Ritzu, aby se o dvacet čtyři hodiny později dozvěděl, že se pan Lennox odstěhoval, aniž by uvedl nějakou následnou adresu. Miles Coolidge měl tolik práce, že neměl na Joea čas. Nepřemýšlel o něm, dokud v davu přes ulici nezahlédl vysokou, štíhlou siluetu obtěžkanou plastovými taškami, jak se snaží vejít i s nákupem pod deštník.

O šedesát vteřin později měl Joe kalhoty až ke kotníkům nasáklé vodou a špínou ulice. Právě se rozhodl, že domů půjde pěšky, když vycítil někoho za sebou a vzápětí mu na rameno dopadla medvědí tlapa. Pod kopuli deštníku nakoukla cizí hlava.

„Tohle město je samý překvapení. Člověk nikdy neví, na koho narazí.“

Miles vypadal přesně tak, jako ho Čao Ťien popsal. Fotografie také nelhaly. Tlusťoch s oholenou hlavou a černým plnovousem, který mu na krku a kolem uší prokvétal šedinami. Nadešel okamžik, na který v Londýně tak toužebně čekali. Joe měl promyšlených několik variant prvního rozhovoru s Milesem, ale teď ho Američan natolik zaskočil, že na tři čtyři vteřiny vypadl z role.

„Proboha, Milesi. S těmi vousy bych tě nepoznal. Co tady sakra děláš?“

Deštník se naklonil na stranu a teplý déšť mu smáčel obličej. Milesovi stékal do vousů a z nich pramínkem na břicho. Ve vlčím úsměvu se zaleskly bílé zuby.

„Zrovna jsem se tě chtěl zeptat na totéž.“

„Žiju tady.“

„To já taky.“

Potřebovali se někde schovat před deštěm. Útočiště našli v pouliční jídelně, kde se specializovali na masové knedlíčky. Páchlo to tam deštěm a rozlitým octem. Před vchodem se sice tísnil hrozen lidí, ale Miles se mezi nimi protlačil jako velká voda. Joe pochopil, že nemá na vybranou, a následoval Američana ke stolu vzadu v rohu.

„Máš chvilku čas?“

„Samozřejmě.“

Stůl měl desku z oranžového umakartu. Když přišla číšnice v modré zástěře, Miles, aniž by se na ni podíval, houkl: „Jenom čaj.“ Joe poskládal nákup na podlahu a snažil se utřídit si myšlenky. Sledoval ho Miles? Je to jen náhoda? Těžko říct.

„Pokouším se vzpomenout si, co jsem s tebou chtěl udělat,“ navázal Joe. Byla to jedna z předem připravených verzí. Miles si svlékl promočené sako. „Klídek,“ odtušil a hodil ho na volnou židli vedle sebe. Joe se zadíval na jeho vystouplé břicho. Třaslavý pupek z piva a obědů, které Miles neplatil. V tu chvíli se v něm zvedla vlna nenávisti a bytostného odporu k muži, který ho kdysi tak podle zradil. Tím se jen utvrdil v tom, co už dlouho tušil: jeho pocity, ona stravující nenávist a odpor, jsou osobní a s operací nijak nesouvisejí. Snažil se tvářit tak, aby na něm nebylo na první pohled znát, co se mu honí hlavou. Vzal ze stolu jídelní lístek a začetl se do něho. Musel si ovšem přiznat, že vousy propůjčují Milesovi přinejmenším důstojnost. Jeho oči však už nikoho oklamat nemohly. Stářím z nich zbyla jen zapadlá prasečí očka, jen studny hamižnosti a lží.

„Takže ty tady žiješ?“

Chtěli se na totéž zeptat oba, ale Joe byl rychlejší. Miles jen přikývl a utřel si papírovým kapesníkem hlavu. Díval se na Joea tak, jako by byl rád, že dlouhé čekání už skončilo.

„Tak tak. Dělám teď do softwaru,“ odpověděl. „Civilní zaměstnanec. A ty?“

„Farmacie.“

„Ale no tak,“ zasmál se Miles a zavrtěl hlavou, jako kdyby s naprostou jistotou věděl, že Joe lže.

„Vážně. Před půl rokem jsem to pověsil na hřebík.“

„Farmacie? Hezký krytí, Joe. Mně nemusíš lhát.“

„Nelžu. Vážně je to tak.“ Rozhlédl se po okolních stolcích a pohledem Milesovi naznačoval, že se chová dětinsky a hloupě. Přemýšlel o tom, jestli už Šafúr ukázal Milesovi jeho vizitku nebo jestli něco prosáklo z Grosvenor Square. Nejspíš je to jen náhoda a všechno pečlivé plánování bylo naprosto zbytečné. „Už jsem měl po krk práce pro bandu vlezdoprdelků, kteří lížou paty zkorumpovaným Amíkům, tak jsem to pověsil na hřebík. Pokud jsem se tě dotkl, omlouvám se. Neber si to osobně.“

Miles se pohodlně opřel. „Proč bych kurva měl?“

„Jsem rád, že si to tak nebereš.“

Následovala odmlka, během níž Miles nejspíš zvažoval důsledky toho, co mu Joe právě sdělil. Nakonec zavrtěl hlavou. „Fakt? Tys odešel kvůli morálním zásadám?“ Řekl to tak, jako by etické principy byly v jejich branži něco naprosto neslýchaného.

„Dnes a denně se stávají i horší věci.“

Zdálo se, že mu Miles uvěřil, protože se mu v očích krátce zaleskl stud. Joe vždy lpěl na principech. Soupeření z Hongkongu mělo záhy vstoupit do druhého kola. Svatba s Isabellou na vítězství nestačila.

„A co ty?“

„Co já?“

„Takys odešel?“

Číšnice postavila na stolek konvici s čajem Lipton, tázavě se zadívala na Joea, a když nezaznamenala žádnou reakci, odešla. Miles si odfrkl. „Proč asi?“

„Prachy?“

„Trefa.“

Oba naráz se natáhli po cigaretách. Joe pro krabičku značky Čung-nan-chaj a Miles pro měkké camelky. Joe už se stačil uklidnit. Uvolnil se a soustředil se na posloupnost kroků plánu, který vymysleli s Waterfieldem.

„Takže co znamená ‚software‘?“

„Nejspíš totéž co tvá ‚farmacie‘.“

S takovou útočnosti Joe nepočítal. Miles se buď držel předem připraveného scénáře, nebo se jen snažil Joea vyvést z rovnováhy. Možné bylo i to, že ho uplynulé roky připravily i o tu špetku ohleduplnosti a slušnosti, kterou kdysi míval.

„Takže žádné počítače? Pořád děláš pro vládu?“

Miles si přejel dlaní po holé hlavě a tvářil se, jako kdyby si Joe seděl na vedení. „Jak už jsem říkal. Software. Devětačtyřicet tejdnů v roce honím počítačový piráty. V loňským roce jsem nalítal 100 000 mil, aby se Windows Vista u žluťáků prodávaly legálně, když konečně přišly na asijskej trh.“

Joe se nedokázal ubránit úsměvu. Tak bezostyšná lež. Laciný rasismus. Nalil si čaj a odložil cigaretu do propáleného plastového popelníku.

„Chybí ti to?“

Miles se naklonil přes stůl. „Jako kurvy, člověče,“ zašeptal. „Přesně tak.“

Joe zakryl další nával nechuti vůči tomu muži chápavým úsměvem a mírným zavrtěním hlavou. Milesova schopnost bezostyšně lhát mu vždycky zvráceným způsobem imponovala. Nerozpakoval se bez mrknutí oka lhát o své práci, Lindě, milenkách a manželství. Nicméně Joe z té poznámky vycítil útok. Byla to výzva, již nehodlal nechat bez povšimnutí.

„Když už jsi o tom začal, jak se má Isabella?“

Miles si znovu odfrkl, aby nevybuchl. Už dávno se nikdo neodvážil se mu tak drze postavit a jednat s ním jako rovný s rovným.

„Skvěle,“ zahlaholil. „Proč? Chtěl bys ji po letech zase vidět?“

Joeovi se vybavila polozapomenutá vzpomínka na to, kdy ty dva viděl spolu naposledy. Seděli na pohovce v Causeway Bay, a když vešel, Isabella okamžitě začala předstírat, že je zabraná do živého rozhovoru se ženou po levici. Od jejich rozchodu uplynuly dva měsíce a Joe musel bezmocně přihlížet, jak si Isabella pohrává s kovovým páskem Milesových hodinek. Při kouření na balkoně schválně vyvolal ostrou hádku, po níž Miles s Isabellou opustili večírek. Pocit ponížení a bezmocný hněv se vrátily a pálily ho v žaludku jako kyselina.

„Určitě. Moc rád bych ji zase viděl.“

„Co večeře?“ navrhl Miles okamžitě.

Joe měl pocit, že i to si Miles předem naplánoval. Chtěl mít Joea co nejvíc v hrsti, skřípnout ho a ověřit si, na čem ve skutečnosti je. Joe měl původně v plánu odmítnout jakékoli Milesovo pozvání pod záminkou nečekané služební cesty, ale moc dobře si uvědomoval, že by ho tašky s nakoupenou zeleninou a ovocem okamžitě usvědčily ze lži.

„To zní skvěle.“

„Co takhle zejtra? Vím jistě, že Izzy má volnej večer. Zamluvím stůl v M na Bundu. Padne na znak, až jí řeknu, že tě uvidí.“

Už zapomněl, jak Miles dokáže všechno převrátit naruby a uzpůsobit tak, jak se mu právě hodí. Choval se, jako by Joe byl jen jednou z mnoha podružných epizod Isabellina života. Déšť ustával a Joe se zaposlouchal do ruchu ulice. Troubení, křik, skřípění brzd.

„Domluveno,“ řekl. „Těším se.“ Restaurace M na Bundu se nacházela na střeše věžáku, naskýtal se z ní výhled na Chuang-pchu, a pokud šlo o ceny, byla spolehlivě nejdražší v Šanghaji. Sice si mnohokrát zkoušel představit, jak bude vypadat jejich první shledání po sedmi letech, ale najednou vůbec netušil, jak se zachová. Co jí řekne? Jak se na něho bude Isabella tvářit? Proč vlastně souhlasil s tím, že se sejde s nimi oběma najednou?

„Máš mobil?“

„Samozřejmě.“

Miles se napil čaje. Lépe než kdo jiný věděl, jak moc Joea Isabellin odchod sebral, jak ho zranil a podkopal jeho sebevědomí. Očividně si jeho neklid užíval. Joe si uvědomil, že má jedinečnou příležitost. Zvedl aktovku, položil ji na stůl a začal se prohrabovat letáky a dokumenty. Schválně ji otevřel tak, aby Miles viděl její obsah. Pokradmu zabloudil pohledem k Američanovu obličeji. Dychtivost, s níž Miles pročesával papíry, ho potěšila.

„A s čím vlastně obchoduješ?“ zeptal se. „Očkování? Viagra?“

„Nic tak vzrušujícího,“ opáčil Joe. „Prostě nuda.“ Zaklapl kufřík a podal mu vizitku. „Chceš?“

„Jasně.“

A to byl druhý krok jeho plánu. Miles zalovil v kapse a podal svou navštívenku Joeovi. Ten sehrál nelíčený údiv.

„Microsoft?“

Miles přikývl. „Jo-o.“

„Mám ten dojem, že jsem onehdy potkal jednoho tvého kolegu. Někde musím mít jeho vizitku.“

Znovu otevřel aktovku a přehraboval se v ní, než našel kartičku, již hledal. „Šafúr Gudárzí?“ zeptal se, jako kdyby si nebyl jistý výslovností nezvyklého jména. „Říká ti to něco?“

Vyšlo to. Miles se cukal jako ryba na háčku. „Šafúr?“ vyhrkl a chňapl po vizitce. Vytrhl ji Joeovi z ruky. „Kdes ho sakra potkal?“

Joe se tvářil, že si nemůže vzpomenout. „U Zapaty? Asi tam. Tak před třemi dny. Když už jsme u toho, dělal mi do přítelkyně.“

„Ty máš nějakou holku?“

To se nemělo stát. Byla to jediná chyba, kterou udělal. Miles neměl o Megan vědět. Joe, naštvaný sám na sebe, típl cigaretu.

„V první fázi,“ zahuhlal. „Zatím nic vážného.“ Uvědomoval si, že to bude jedna z prvních věcí, které se o něm Isabella dozví. Jak zareaguje? Bál se jen toho, že jí to bude úplně jedno.

„Co kdybys ji vzal s sebou?“ navrhl Miles.

„Zítra?“

„Kdy jindy?“

Joe souhlasil, ačkoli neměl ani v nejmenším v úmyslu Megan pozvání tlumočit. Večeře bude dost vyčerpávající i bez ní. „Dobrý nápad,“ usmál se, „zjistím, jestli má čas.“

„Šafúr možná taky bude mít volno,“ dodal škodolibě Miles. „Čím víc lidí, tím větší zábava, ne?“

„Určitě. Čím víc, tím líp.“

O čtyřicet vteřin později Joe odešel, Miles vytáhl mobil, a jakmile se ocitl na ulici, zavolal na Šafúrovo neveřejné číslo.

„Pročs mi kurva neřek, žes narazil na Joea Lennoxe?“

„A kdo je Joe Lennox?“

„Anglán. Kdysi MI6. Teď dělá do farmacie. Už ti to seplo?“

„Milesi, nemám nejmenší tušení, o kom je řeč.“

Samozřejmě že lhal, jako když tiskne. Od chvíle, kdy Joeovi v nočním klubu potřásl rukou a viděl jeho vizitku, přemýšlel o tom, jak toto setkání ovlivní jeho život a kariéru. Výraz, kterému Joe v klubu nerozuměl, byl výraz člověka, kterému právě spadla spása z nebe. Šafúr Gudárzí byl Milesovou pravou rukou ve vzkříšené operaci Tajfun, ale současně také její největší zádrhel.

„Moment,“ protáhl. „Farmacie?“

„Jo, přesně tak.“ Milesovi kapala voda na oholenou hlavu. Zlostně se zadíval na provinilý balkon, otřel vodu dlaní a zamířil na východ ke stanici metra Šen-si-nan-lu. „Tak sto osmdesát, černovlasej…“

„Jo, jasně. Už si vzpomínám.“ Šafúr právě ve svém bytě na Fusingské střední ulici kouřil marihuanu. Odložil nedokouřenou cigaretu na kuchyňský stůl. „Jasně. Dal mi vizitku. Někde ji tu musím mít. A kdože to je?“

„Ale nikdo… jen vyslech‘ Wanga dřív než my. A jenom bejval u MI6. Před třema měsícema to zabalil a teď žije v Šanghaji. A jen bejvalej mojí ženy. Proboha, navykládal jsem ti toho o něm na román. A taky jsem tě před dvěma tejdnama upozorňoval, že je nejspíš v Šanghaji.“

„Uklidni se. Třeba to byla jen náhoda.“

„Náhoda?“ Miles se štěkavé zasmál. „Ty věříš na náhody? A co takhle vyvolávání duchů, he? Neříkej mi, abych se uklidnil, ty zmetku. Jak to bylo? Jak na tebe kápnul?“

Šafúr oddálil telefon od ucha a pro sebe si zahuhlal: „Tak se poser.“ A znovu potáhl z jointa. „Nekápnul na mě,“ ujistil Milese a zadržel dým v plicích. „Bavil jsem se s jeho holkou a jeho kámoši na mě nastoupili jako úderný komando.“

„Co je to za holku?“

„Jak to mám vědět? Mary, Megan, Mela… vím já?“

„Zejtra s náma povečeří. Joe a ty taky.“

„Milesi, je víkend. Už mám v plánu…

Jediný, co máš zejtra na programu, je dorazit v osm do M. Šafúre, dávej si bacha. Podělej to a letíš zpátky do Sacramenta po částech.“

38. M na Bundu

Následujících čtyřiadvacet hodin Joe přesvědčoval sám sebe, že je na setkání s Isabellou připravený.

Uvařil večeři, pozval Megan, zašli na skleničku do Cotton Clubu a potom ležel vedle ní v posteli a zíral do stropu zhruba do čtyř hodin do rána, aby se v devět malátně probral a uviděl ji stát v nohách postele s tácem čerstvého nakrájeného manga a černou kávou.

„Udělala jsem snídani.“

Poprvé mu milování s ní připadalo jako ubíjející povinnost, jako by Isabellin přízrak vklouzl do postele mezi ně. Poté, co spolu shlédli kasovní trhák Trója, Megan kolem poledního odešla a Joe přes polovinu odpoledne chodil po bytě jako tygr v kleci a proklínal zeměkouli za to, že se neotáčí rychleji. Opravil kapající kohoutek v koupelně, zašel si zaběhat do parku a osmkrát za sebou přečetl týž článek v Pharmaceutical Journal. Jak se bude tvářit, až ho uvidí? Lhostejně? Chladně? Představa formální večeře, kdy mu Isabella bude klást zdvořilé otázky na téma „Irák a válka v Zálivu“, zatímco Miles bude násilně vtipkovat a vzpomínat na „staré dobré časy v Hongkongu“, byla nesnesitelná. Chtěl mít Isabellu jen pro sebe. Chtěl začít tam, kde skončili.

Sluneční kotouč konečně zapadl za platany Francouzské koncese. Joe se osprchoval a oblékl se k večeři. Hodinky ukazovaly šest třicet. Za necelé dvě hodiny už bude sedět u stolu se ženou, která na víc než deset let uzurpovala jeho city. Nalil si skleničku, uvelebil se v pohodlném ušáku a sáhl po Gatsbym. Román dočetl krátce před půl osmou.

A tak se rveme dát, razíme si cestu proti větru, unášeni zpět do minulosti.

Na Jenanské třídě byl v sobotu večer stejně hustý provoz jako v dopolední špičce v pracovní dny a Joe dorazil do restaurace s dvacetiminutovým zpožděním. Plešatý Ital ho provedl nablýskanou jídelnou až ke stolu vzadu na terase, který byl prostřený jen pro čtyři osoby. Šafúr už tam seděl, oholený, osprchovaný a nažehlený. Očima nervózně těkal po lokále. Od řeky foukal příjemný větřík. Miles seděl čelem k němu, a jakmile ho uviděl, vstal a šel mu vstříc.

„Joe, chlape, rád tě vidím.“ Měl na sobě černé značkové tričko s límečkem a jeho hlas se rozléhal lokálem. „Vy dva už se znáte.“

Šafúr rovněž vstal a potřásl mu rukou. Joeovi připadal mnohem mladší a méně sebejistý, než si ho pamatoval z klubu.

„Jo, jasně. Setkali jsme se u Zapaty,“ řekl. „Rád tě zase vidím.“

Joe zaregistroval dvě volné židle. Kde je Isabella? Na obou místech byly látkové ubrousky stále srolované v porcelánových kroužcích a židle zasunuté. Pochopil, že Isabella nepřijde. Celý den se užíral zbytečně.

Miles si všiml jeho pohledu. „Izzy nemohla.“ Joe pocítil palčivé zklamání. „A co ta tvoje?“

„Nápodobně. Bylo to na ni moc narychlo.“

Joe se snažil dobrat se pravdy. On sám ani na okamžik neuvažoval o tom, že by vzal Megan s sebou, a nejspíš ani Miles nikdy neměl v úmyslu přivést Isabellu. Ví Isabella vůbec, že je v Šanghaji? Při pomyšlení, že jí to vůbec neřekl, se mu otevíral nůž v kapse. Byla tu ovšem ještě jedna mnohem horší možnost: Isabella ví, že je v Šanghaji, Miles jí pozvání vyřídil, ale ona odmítla přijít s tím, že nemá ani v nejmenším zájem setkat se s exmilencem, který jí celou dobu jejich vztahu lhal. Joe se posadil a objednal si vodku s tonikem.

„Takže to budeme muset zvládnout ve třech.“

Přinejmenším strávil nádherný večer s výhledem na Chuang-pchu. Miles se postaral, aby měli stůl s nejlepším výhledem v Šanghaji. Joe měl ze svého místa ničím nerušený výhled na rej světel v Pchu-tungu a přímo před ním zářil Bund jako obrovský oblouk stáčející se na sever k Sučouskému potoku. Už dávno pochopil, že asijská města jsou nejnádhernější v noci: směs horka, zvláštní vůně a neonů burcovala všechny smysly. Zapálil si cigaretu a pozoroval dvě mladé čínské servírky, jak sklízejí talíře a prostírání z místa, kde ten večer nebude sedět Isabella.

„Tak povídej, jaká je.“

„A kdo?“

„Megan,“ usmál se Miles.

Joe střelil pohledem k Šafúrovi, který od jeho příchodu pil jako duha. Ve světle svíček se jeho oči horečnatě leskly. Usoudil, že je buď mimo, nebo se pitím pokouší zakrýt neklid. Šafúr vzápětí stručně popsal svoje setkání s Megan a Joem u Zapaty. Miles už to očividně slyšel někdy dřív. Následovaly předvídatelné vtípky o „společných známých“ a Joe uvítal vyrušení, když mu číšnice přinesla objednaný koktejl. Na jeden lok do sebe obrátil polovinu sklenice. Zamyslel se nad tím, proč je vlastně Šafúr s nimi. Byla tu možnost, že je opravdu „pouze“ zaměstnancem Microsoftu a tudíž Milesovo alibi. Mnohem pravděpodobněji se ovšem jevila varianta, že stejně jako Miles ve skutečnosti pracuje pro CIA a Američan ho s sebou přivedl, protože víc očí víc vidí. Nicméně pochyboval, že by se agent s výcvikem uměl tak málo ovládat a vypadal na důležité schůzce tak nesvůj. U Zapaty mu připadal velice sebevědomý a sebejistý. Působil jako silná osobnost a na Joea jeho inteligence a šarm udělaly dojem. Buď je to póza, usoudil, jejíž smysl se dozví v průběhu večera, nebo mu Miles provedl něco, co ho vykolejilo. Určitě by to nebylo poprvé, kdy Miles zdeptal mladšího kolegu.

„Tak jak se ti líbí v Šanghaji?“ navázal Miles, jako by se bavil s někým, kdo právě přiletěl z Heathrow. V mírném větříku se třepotala čínská vlajka a Joe si pomyslel, jaká je to ironie, protože většina hostů byli cizinci popíjející Martini a Chardonnay z Nového světa pod oním výsostným znakem komunistického režimu.

„Připadám si tady jako na Divokém západě,“ prohodil a zapálil si. „Každý, koho jsem tu potkal, je něčím zvláštní. Lidé jsou ctižádostiví a někdy neopatrní a bezohlední, ale energie, která z nich sálá, je obdivuhodná.“

„Mluvíš o Chanech, nebo o lao-waj?“

„Platí to o všech stejně. V tom tkví kouzlo Šanghaje, ne? Desetitisíce lidí, Číňanů a cizinců dohromady, v jediném městě, kam se slétli hledat bohatství a slávu.“

„Miliony by byly přesnější,“ odtušil Miles, jako by neměl nic lepšího na práci, než opravovat Joeovy chyby. Šafúr upřeně zíral kamsi za Joea a zamyšleně řekl:

„Podle mě je to město protikladů.“ Mimoděk si posunul zlatý řetízek na krku. „Boháči a chudáci, místní a lao-waj, vzdělanci a šupáci. Všichni tu žijí bok po boku. To je na Šanghaji nejúžasnější.“

Že by si ho Miles vzal na koberec? Joe se mu zadíval do očí. Tmavé a plovoucí. Strnulý výraz, zaťaté mimické svaly. Vůči Američanovi se choval odtažitě, ale bylo to tak křečovité, že Joe nepochyboval, že je to jen divadlo. „Takže Miles je tvůj šéf?“ zeptal se, odhodlaný zjistit co nejvíc.

„Trefa. Vlastně mi tu práci sehnal. Dělal jsem ve stavebnictví, než mi nabídl místo. Pověz mi něco o Quayleru.“

Tak náhlá a násilná změna tématu vypovídala o jediném: Šafúr nechce odpovídat na otázky, protože se bojí, že by se mohl prozradit. Joe svědomitě odříkal naučenou roli s kýženým výsledkem. Jeho společníci se po pár minutách začali nesnesitelně nudit.

„Tak šestnáct procent ročně?“ ozval se Miles, když se Joe nadechoval k další přednášce ohledně meziročního nárůstu objemu trhu.

„Přesně tak. Šestnáct procent.“

Šafúr už to nevydržel. „A odkud se vy dva znáte?“

„Kdysi dávno jsme se potkali v Hongkongu.“ To byla voda na Milesův mlýn. O společných zážitcích z Hongkongu dokázal vykládat hodiny.

„Bývali jsme dobří přátelé.“

„To pořád jsme,“ štěkavé se zasmál a položil dlaň na Joeovo rameno.

„Miles se odjakživa hrnul do podnikání v Číně.“ Váha upocené ruky mu byla značně nepříjemná. „Vůbec mě nepřekvapuje, že zůstal v Asii.“

Miles se zamračil, jako kdyby ta nevinná poznámka byla tou nejhorší urážkou, a ruku stáhl. Australanka ve stejnokroji číšnice jim přinesla tři jídelní lístky a začala jim doporučovat speciality podniku. Joe si jako předkrm objednal kousky grilovaného tuňáka a roštěnou jako hlavní chod. Potom se omluvil a šel si umýt ruce. Zajímalo ho, jestli Miles večeři nahrává. Nastavil mobil na vibrování a zkontroloval svůj vzhled v zrcadle. Znovu ho přepadly myšlenky na Isabellu. Věřil, že je od vzájemného setkání dělí jen pár okamžiků. Její nepřítomnost pociťoval jako nesplněný slib. Uvědomil si, že jeho práce v Šanghaji se nebezpečně točí v kruhu kolem jejich setkání. Joe občas míval pocit, že se nepohne z místa, dokud nebude vědět, jestli mohou nebo nemohou být opět spolu. Copak mu přeskočilo? Jak je možné, že on, který si tak zakládal na schopnosti všechno a všechny včetně sebe analyzovat s chladnou hlavou a věcně, najednou podléhá nevysvětlitelné a nezdůvodnitelné touze? Chtěl odpovědi na své otázky. Chtěl naději, nebo definitivní konec, aby se od ní osvobodil a mohl žít dál.

Po návratu ke stolu stály na stole tři skleničky Chablisu a Miles se rozohňoval nad úplatností a amorálností čínských podnikatelů. Šafúr mu ale připadal víc ve střehu.

„Právě včas,“ přivítal ho Miles posměšně.

„Včas na co?“

„Aby sis poslechl mou přednášku určenou tady mladýmu na téma, že Čína nikdy nemůže uspět na mezinárodní scéně, dokud se zdejší podnikatelé nenaučí způsobům.“

„Způsobům?“ zopakoval Joe a položil si ubrousek do klína.

„Přesně. Nemaj k nám ani za mák úcty, nezajímaj se o naši historii a nechápou naši kulturu.“

„Čí kulturu?“

„Moji přece.“ Miles se napil vína a otřel si vousy. „Dovol, abych ti o Číňanech něco řekl, Šafúre. Joe, doufám, že mě podpoříš. Všechny tady, chlapy, ženský i děti, úplně všechny zajímaj jen prachy. Na ničem jiným v Číně nezáleží.“

„Nějak jsi otočil.“

„Cože?“

„Před deseti lety jsi zpíval jinou písničku. Vydělejme v Číně, kolik se dá, urvěme, co půjde, a po nás potopa.“

„To bylo před deseti lety. Tehdy jsem neměl s kšeftama s Číňanama zkušenosti z první ruky.“ Milese očividně narážka na Hongkong, která s sebou přinášela nevítané vzpomínky, nijak nepotěšila. Naoko se bavil se Šafúrem. „Kulturní revoluce zbavila Číňany individuality tak, jak ji chápeme ty nebo já. Takže co zůstalo? Organizovaná, mobilní a odhodlaná pracovní síla, která se nezastaví před ničím, aby dostala, co chce.“

„Americkej sen,“ zahuhlal Šafúr. Joeovi se začínal líbit.

„Nechytrač, mladej.“ Miles kývl směrem k třpytivé fasádě Aurory. „Jen se na to koukni. Podívej se na Pchu-tung. Co je pod tím pozlátkem?“

„Bažina?“ rýpl si Joe. Vodka už začínala působit a on se rozhodl, že si ten večer užije.

„Povím ti co. Korupce a lži.“ Šafúr vyhledal pohledem Joea. Rozuměli si beze slov. Oba už museli mnohokrát přečkat ubíjející monolog Milese Coolidge. „Čínský developer přijde, uplatí některýho radního, a potom policie všechny násilím vystěhuje, aby mohl začít stavět. Když si někdo postaví hlavu, developer pošle svoje hrdlořezy, a ti těm paličákům zpřerážejí ruce. Tak to chodí v Číně všude. Rolníci nedostanou za svou půdu ani vindru. Rodiny, co už po generace obdělávaly stejná pole, dostanou z ničeho nic příkaz, aby se přestěhovaly o sto kilometrů dál, někam do horoucích pekel, kde nic neroste, nejsou tam silnice a ani práce. Pokud si náhodou jdou stěžovat, dostanou pokutu nebo skončí za mřížema. A na polích, co obdělávaly po staletí, vyrostou mrakodrapy. A kdo z toho má zisk? Developer.“

Joea ten výlev zaskočil. V Hongkongu by Miles obdobnou nespravedlnost odbyl mávnutím ruky jako nevyhnutelný vedlejší efekt překotného růstu ekonomiky. Že by ho tak změnil Tajfun? Nebo že by se v něm probudilo svědomí?

„Tak to je teď tvůj světonázor?“ popíchl ho.

„Jak to myslíš?“

„Kdysi v Hongkongu jsi měl vlastní názor na všechno. Byls jako politik před volbami, který spustí líbivý projev na jakékoli téma a notu podle toho, co kdo chce slyšet.“

Miles se proti očekávání neurazil. „Chceš se bavit o politice? Chceš se bavit o kapitalismu s čínskými rysy?“ Na většinu otázek, které Miles Coolidge vyslovil, si také vzápětí sám odpověděl. V daném případě zcela jistě nešlo o výjimku. Pokynul rukou k mrakodrapům Pchu-tungu v dálce. „Tohle je vidět. Vidíš jen byty, co se prodávaj za šílený peníze za metr, ale nevidíš nádeníky, co zařvali při jejich stavbě. Velkoměsta jsou výkladní skříň moderní Číny, postavený z potu nádeníků, co dostávaj míň než deset babek za den a živoří po deseti v krcálkách menších než moje koupelna. Tomu se v Číně říká pokrok.“

„A smysl?“

„Chci se dostat k tomu, Joe, že jim chybí jakákoli etika. Miluj bližního svého je v Číně naprosto neznámej pojem. Judaisticko-křesťanská morálka jim nic neříká.“

„Takže se tu budu cítit jako doma,“ poznamenal Šafúr.

„Cože?“

„Jsem muslim.“

A bylo ticho. Joe se napil vína a spokojeně se usmál na osvětlený Bund. Miles v rozpacích zahuhlal něco v tom smyslu, že „víra je každého soukromá věc“, a hodlal si znovu vynutit pozornost. „Můžu ještě něco říct?“ Na jeden lok dopil víno. Přinesli jim předkrmy a Joe se dal do jídla. Kousky tuňáka byly obalené v sezamových semínkách, která mu křupala mezi zuby. „Číňanům je jakejkoli soucit s druhým cizí. Jakmile tohle pochopíš, bude ti všechno jasný.“

„Když říkáš, Milesi. Když myslíš.“

Joe ze zkušenosti věděl, že pokud se v Číně sejde skupinka cizinců u neformální večeře, existují pouze dvě standardní témata hovoru. První, na které obvykle dojde hned z kraje večera, je více méně teoretická debata ohledně budoucnosti hostitelské země. Stane se Čína ekonomickou supervelmocí, jak se Západ už delší dobu obává, nebo dojde k přehřátí ekonomiky a skončí stejně jako hospodářský zázrak asijských tygrů? Skoupil Peking americký dluh ve výši 300 miliard dolarů a budou Státy schopné ho někdy vyplatit? Svrhne stále vzdělanější a pozápadnělá střední vrstva rigidní komunistický režim, až jí dojde trpělivost s korupcí obludných rozměrů a tyranií vlády jedné strany, nebo je čínská společnost příliš bázlivá a poslušná, než aby se vzbouřila a pokusila se změnit status quo? Miles s Joem probrali takřka všechna výše uvedená témata a Joe si uvědomil, že se Miles nezměnil: muž, který mu ukradl Isabellu, zůstal stejně sobecký, úporný, oportunistický a cynický, jako býval. V jednu chvíli odepsal Čínu jako celek, protože Číňané uvažují jinak než Američané, aby vzápětí vynášel do nebes čínské nádeníky, protože jejich krušný život mu dával do ruky bič na Peking. Kdyby zavřel oči, mohl si představovat, že jsou u Rica, on brání guvernéra Pattena proti nejnovějšímu Coolidgeovu osočování nebo musí přetrpět další nekonečný výlev ohledně „zhoubnosti a impotence komunismu“. A změnilo se vůbec něco? Joe byl stále velice kritický a stavěl se odmítavě vůči pekingskému režimu. Bylo mu líto země, jejíž vláda opovrhuje vlastními občany. Jenomže on měl Čínu rád. Přinejmenším si byl velice dobře vědom, že snažit se vnutit západní hodnoty zemi s tak dlouhou a odlišnou historií a kulturou je stejný nesmysl a šílenství jako invaze do Iráku. Na druhou stranu Miles neměl pro Čínu nic než pohrdání. Jeho zápal pro Tajfun nepramenil z touhy pomoci Ujgurům v Sin-ťiangu nebo nádeníkům, kteří přišli za prací do Kan-su, netoužil je osvobodit a zbavit okovů represí totalitního režimu. Chtěl Čínu zničit a zbohatnout na vzniklém chaosu po pádu režimu, chtěl krveprolití v ulicích.

Šafúr do jejich rozhovoru skoro nezasahoval, pil a jen občas glosoval nějaký intelektuální spor. Joe to zpočátku přičítal přirozené rezervovanosti někoho, kdo se shodou náhod připletl k rozepři dvou starých přátel. S postupem času si ale začínal uvědomovat, že Šafúr nesdílí názory svého šéfa. Zmínil se o „mnoha svých čínských přátelích“ a s obdivem poznamenal, že Čína za posledních patnáct let „dokázala vybřednout z marastu“ Maovy éry. Nechápal, proč se někdo Šafúrova typu podílí na operaci předurčené k neúspěchu, jako byl Tajfun. Navíc nepochyboval, že by v Langley mnohem raději viděli jednoho z hrstky vycvičených agentů, kteří plynule ovládají fársí, spíš v Íránu než v Číně. Třeba je Šafúr opravdu „pouze“ zaměstnanec Microsoftu.

Druhým obvyklým tématem, na něž obvykle přišla řada po digestivu, byl sex. Nebylo nijak překvapivé, byť ne zrovna úmyslné, že to byl Miles, kdo je otevřel poté, co se displej jeho mobilu, položeného na stole tak, aby byl po ruce, rozsvítil a ozvaly se úvodní tóny válečné hymny Konfederace. Joe zrovna dojedl hlavní chod. Zaslechl v Milesově mobilu ženský hlas. Byl si naprosto jistý, že je to Isabella, dokud Miles nepřešel z angličtiny do čínštiny a spiklenecky nemrkl na Šafúra.

„Musel jsem to vzít. Práce volá,“ omluvil se a poodešel od stolu.

Jakmile se vzdálil z doslechu, Šafúr se naklonil přes stůl k Joeovi. „Víš, kdo to byl, že ano?“

„Kdo?“

„Jeho er-maj.“

Er-maj je čínský výraz pro konkubínu nebo milenku. Šafúrova otevřenost ho překvapila, ale podařilo se mu zachovat zdání lhostejného nezájmu. „Opravdu? Jak to víš?“

„Jmenuje se Linda. Má nastavené speciální zvonění. Když se ozve Konfederace, tak je to ona. Pokud by šlo o pracovní hovor, ozvala by se znělka seriálu 24 hodin. Pokud by mu náhodou (stává se to skutečně pouze velice zřídka) volala jeho žena, ozvala by se melodie z Rockyho.“

Joe se musel smát a s uspokojením v duchu konstatoval, že Čao měl naprostou pravdu. „Jak dlouho už se scházejí?“

„Jak to mám vědět? Ten chlap je úplně posedlý sexem. Nikdy jsem nikoho takového nepotkal. Je to výjimka i na asijské standardy. Miles bez ohledu na manželku prohání všechny sukně, co mu přejdou přes cestu.“

Desátá hodina už dávno minula. Terasa byla stále plná hostů, kteří se před zesilujícím nočním chladem chránili saky, kabátky nebo svetříky. Na Chuang-pchu houkaly nákladní lodě. Neony ozářený pohled na Pchu-tung bral dech a Šafúr Gudárzí dával najevo nechuť ke svému šéfovi.

„Vůbec se tím netají?“ vyzvídal Joe.

Šafúra ta otázka zjevně zaskočila. „Proč by měl? Není Brit, Joe. Každý z chlapů, co tu dneska večer sedí, má s největší pravděpodobností křepelku, která na něho čeká v pronajatém bytě v Ku-peji. Vždyť víš, jak to v Číně chodí.“ Zamyšleně přejel prstem po stole. „Nicméně je třeba říct, že Miles hraje úplně jinou ligu. Snaží se ojet každou Číňanku, co žije odsud až po Peking. Jeden z mých přátel pro to má přiléhavou zkratku. RNDr.“

„A to znamená?“

„Rozhodně nedělá drahoty.“

Joe se znovu rozesmál, protože si uvědomoval, že je pro něho životně důležité tvářit se, že nic z toho, co právě vyslechl, se ho osobně netýká. Čím uvolněnější bude, tím víc se toho od něho dozví. „Takže Isabella to ví?“

Íránec pokrčil rameny. Věděl, že Joe s Isabellou spolu kdysi něco měli, ale zjevně si myslel, že už je to pro Joea zapomenutá minulost. Nenapadlo ho, že by ji mohl stále milovat. „Netuším, co ví a co ne. Nikdy jsem ji neviděl. Vlastně ani nevím, jestli žijí spolu nebo odděleně.“

Joe se v hloubi duše zatetelil zadostiučiněním. Tím se vysvětlovalo, proč nebyla na žádném z Čaových snímků. Nabídl Šafúrovi cigaretu a mladší muž si připálil od svíčky na kraji stolu. Koutkem oka při tom zahlédl vracejícího se Milese. Joe se otočil a Miles předstíral lítost.

„Pánové, objevil se problém.“

Postavil se za Joea a ten opět ucítil jeho těžkou, upocenou tlapu na rameně.

„Co se děje?“ ozval se Šafúr, který podle všeho už věděl, co bude následovat.

„Nějaká pitomá telekonference s Redmondem. Začíná za půl hodiny. Musím jít zpátky do kanclu.“

Joe zmuchlal ubrousek do koule, odložil ho na stůl a významně se ušklíbl na Šafúra tak, aby to Miles neviděl. Servírka začala sklízet ze stolu. „Takže už musíš jít?“

„Už jo. Nebude to trvat dlouho. Pozdějc bych se k vám mohl někde přidat, co vy na to? Ještě jsme toho spoustu neprobrali. Šafúre, postaráš se o účet? Pustíme Gatesovi žilou.“

„Ano, pane.“

Potřásl Joeovi rukou a odešel, aby se vytratil do šanghajské noci. Joeovi připadalo zvláštní, že se Miles rozhodl strávit pár hodin s Lindou, místo aby využil příležitosti a pokusil se najít skulinu v jeho krytí. Buď si předčasný odchod z nějakého důvodu předem naplánoval, jako součást průhledné pasti, nebo je stále stejně bezohledný a požitkářský sobec jako kdysi. Čao Ťien nainstaloval před vchodem do obytného komplexu, kde se nacházel Lindin byt, kameru, takže si Joe mohl později ověřit, jestli Miles šel k ní nebo jinam.

„Kávu?“ zeptal se. Byl unavený po probdělé noci a potřeboval něco na povzbuzení.

„Určitě. Skvělý nápad.“

Zamával na servírku, objednal dvě espressa a zapálil si. Šafúr se pohodlně opřel. Očividně se mu po Milesově odchodu zlepšila nálada. Na nočním nebi se objevili dva rudí draci, přichycení k zemi provazy, které byly vidět pouhým okem.

„Dělá to často?“

„Co? Že bez varování zmizí? Jo. Sedíme na schůzi, Milesovi zapípá mobil, na hodinku zmizí, a když se vrátí, voní Chanelem. Říká tomu ‚šoustání na krátkou trať‘.“

„A jak tomu říká Isabella?“

Šafúr to vzal jako pokus o žert a ocenil ho úsměvem.

„A co ty?“

„Co já?“

„Co ty a Megan? Je to vážný? Má to budoucnost?“

O dvě hodiny dřív by se Šafúr neodhodlal položit mu tak osobní otázku, a fakt, že to udělal, svědčil o dvou věcech: vypitém alkoholu a rostoucí náklonnosti k Joeovi.

„Na to je ještě brzo,“ odpověděl Joe. „Doufám, že na tebe u Zapaty nebyla moc protivná.“

Šafúr vyfoukl dým a sebevědomě se usmál. „Omlouvám se, jestli jsem se tě tehdy nějak dotkl. Chtěl jsem se jen pobavit.“

„Nic se nestalo. Upřímně řečeno, tehdy jsme spolu ještě nic neměli. Vlastně jsem se s ní právě seznámil.“

„A přesto stačilo, abys ji nechal chvíli samotnou, a dala se do řeči s jediným chlápkem široko daleko, co zná Milese Coolidge.“

„Podivuhodná shoda náhod.“

„Vážně?“

Atmosféra zhoustla. Šafúr odložil cigaretu do popelníku a zadíval se na Joea tak upřeně, že Brit musel uhnout pohledem.

„Bylo to tak?“

Najednou vypadal střízlivý a soustředěný.

„Vážně jen pouhá shoda náhod?“

Agenti tajných služeb mají výcvik, aby si dokázali poradit i v naprosto nečekaných situacích. Většinou se ale spíš než na výcvik musejí spolehnout na selský rozum a intuici. Joea naprosto uzemnilo, co právě od Šafúra slyšel, ale rozhodně nepatřil k lidem, kteří nedokážou pod tlakem myslet a hned se zhroutí. Zamyšleně se zadíval na lodě na Chuang-pchu pod sebou. Přetížené zbožím spíš připomínaly ponorky namáhavě se sunoucí k Východočínskému moři.

„Podle tebe jsem se chtěl dostat k Milesovi?“

Íránec se naklonil přes stůl. Zlatý řetízek se mu zhoupl na krku a v jeho očích se zrcadlila vážnost a upřímnost, které nemohly být předstírané. Nebyla to náhlá změna postoje nebo naléhavost, která z něho náhle čišela, ale spíš cosi těžko uchopitelného, jako kdyby u Joea hledal zastání a pochopení. Připadal mu jako člověk, který se chce k něčemu přiznat, ale neví jak a jestli může.

„To si myslí Miles.“

Joe tu možnost smetl ze stolu nacvičeným opovržlivým a odmítavým výrazem. „Takže Miles si myslí, že ještě pořád dělám pro vládu?“

„A děláš?“

„Ne.“

Šafúr se zadíval kamsi za něj. Terasa se začínala vylidňovat. Očividně zvažoval, jestli to říct nebo ne. Zjevně mu velice záleželo na tom, aby si Joe plně uvědomil dopad následujících slov.

„To, co ti chci říct, by mě stálo místo.“

„Tak bys to asi neměl říkat.“

Naklonil se ještě blíž. „Jsem jako ty, Joe. Přísné utajení. AVN. Nedělám pro Microsoft.“ Opilecké přiznání. Přemíra pití a okolnosti přiměly mladíka svěřit se kolegovi, o němž se domníval, že mu může věřit. „Totéž platí o našem takzvaném příteli. Miles Coolidge toho ví o softwaru zhruba tolik co můj strýc Ahmed. Oba pracujeme pro stejnou firmu. Microsoft je pro nás oba jen krytí. Miles mi pověděl všechno o tvé minulosti.“

„Šafúre, to bys mi neměl říkat. Nejsem ten, za koho mě máš. Už sice nepracuji pro…“

„Tak vidíš, prostě ti to nevěřím.“ Joeovo popření bylo sice hodně přesvědčivé, ale Šafúr se tvrdohlavě držel své strategie. „Myslím, že jsi tady kvůli tomu, co se stalo Kenovi. Myslím, že víš, co jsme mu udělali.“

„Mluvíš o Kennethu Lenanovi?“

Zjištění, že ve vraždě důstojníka SIS měla prsty CIA, Joem otřáslo, ale navenek se jeho zděšení projevilo sotva zachytitelným zamžikáním.

„Samozřejmě. O kom jiném? Chceš vědět, proč zemřel?“

Joe mlčel.

Šafúr si otřel ústa ubrouskem. „Kenneth Lenan dělal pro nás. Převlékl kabát. Před půl rokem vydal ujgurského spolupracovníka CIA Číňanům, aby zachránil svůj bankovní účet. Lenan také identifikoval agenta CIA, který toho Ujgura získal pro spolupráci, a byl to on, kdo prozradil protistraně, že ten chlap žije v San Francisku. Záhy poté ho triáda rozsekala sekáčky na kusy uprostřed sanfranciské čínské čtvrti.“

„Šafúre, to je neprofesionální a…“

Gudárzí ho umlčel zavrtěním hlavy. „Jmenoval se Josh Pinnegar. Chceš snad říct, žes o něm nikdy neslyšel?“

„Přesně tak.“ Joe se snažil zachovat žoviální a odlehčený tón, ale příval informací, které se pozoruhodně shodovaly s Waterfieldovými dedukcemi, přímo bil do očí. „Nechal jsem se najmout jednou malou farmaceutickou společností, protože už jsem měl po krk takových…“

„Nelži mi, člověče.“ Hrozilo vážné nebezpečí, že si Šafúr nechá zbytek pro sebe. Joe nutně potřeboval, aby mluvil dál. „Moje kariéra i můj život jsou v sázce, Joe. Buď upřímný. Vím, proč jsi přijel do Šanghaje. Vím, po čem pátráš, a chci ti pomoct.“

Na Šafúrově naléhání Joea nejvíc udivovala upřímnost a otevřenost. V hloubi duše byl přesvědčený, že Íránec mluví pravdu a nesnaží se ho přelstít. Věděl to s jistotou nevinného, který instinktivně pozná pravdu. Prostě to tak muselo být. Joe ovšem nemohl a nechtěl riskovat variantu, která se sama nabízela, a to, že se jedná o podraz na druhou, který by ho mohl zničit. Přesvědčil sám sebe, že Šafúr jen sehrál naučenou roli.

„Mohl bych ti snad pomoct,“ odtušil. Jak navázat? Co říct? Nechtěl, aby se pouto mezi nimi rozpojilo. „Znám jisté lidi v Číně, kteří si s tebou o tom rádi promluví. Mohu tě seznámit s…“

„Budu mluvit jen s tebou.“

„Už jsem mimo hru.“ Joe poprvé za celou dobu zvýšil hlas, jako kdyby ho Šafúrova nedůvěra urážela. Musel sehrát svou roli až do konce. Nesměl se zpronevěřit své postavě. „Odešel jsem dobrovolně. Pověsil jsem klíče na hřebík a zabouchl dveře. Už jsem soukromá osoba. Proč si myslíš, že bych ti zrovna já mohl k něčemu být?“

„Zapomeň na to, co jsem říkal.“

Číšnice čekala, až se muži odmlčí, aby nerušila. Přišla ke stolu a Šafúr se zamyšleně zahleděl na zářící světla Pchu-tungu. Káva na stole zavoněla a Joe si nasypal do horké tekutiny sáček cukru. Usilovně přemýšlel, zatímco míchal kávu. Nějak musí ze Šafúra všechno vytáhnout, aniž by se kompromitoval.

„Co čekáš, že ti na to odpovím? I kdybych nakrásně zůstal u SIS, jen těžko bych propíchl své krytí jen kvůli tomu, cos mi právě řekl, ne? Proč jsi to udělal? Co tě k tomu přimělo? Z čeho máš strach?“

Terasou se přehnal závan páchnoucího větru, ale Šafúr si ho zjevně nevšímal. Dál zarytě mlčel a zíral na řeku jako vyplísněný, trucovitý puberťák. Zdálo se, že vystřílel všechnu munici a neví, jak dál. Žádné eso v rukávu už mu nezbylo. A potom přišel průlom.

„Řeknu ti proč.“ Mluvil potichu a jižní vítr odnášel jeho slova nad řeku. „Pro Agenturu jsem začal pracovat v roce 2002. Udělal jsem to, protože jsem věřil v Ameriku. Věřil jsem, že tak pomůžu své zemi. Věřil jsem, že můžu pomoct zabránit tomu, aby se to opakovalo.“ Obrátil se zpátky k Joeovi. V očích se mu zrcadlilo zklamání, pohoršení slušného člověka. „Můj otec přijel do Států v roce 1974. Dostal stipendium a studoval techniku na jedné koleji v Detroitu v Michiganu. A víš, proč právě tam?“ Joe zavrtěl hlavou. „Pocházel ze Sari, z města na jižním pobřeží Kaspického moře. Podíval se na mapu Ameriky a uviděl velké modré jezero s městem na břehu. Doufal, že si tam bude připadat jako doma.“

Šafúr si přisunul židli ke stolu a na jeden doušek vypil espresso. Očividně měl v pití malých šálků kávy dlouholetou praxi.

„Dorazil tam na vrcholku léta a usoudil, že si vybral dobře. A potom přišla zima. Ještě nikdy neviděl sníh. Bylo to poprvé, co uklouzl po ledu na ulici. Měl strýce, který žil v Sacramentu, a ten ho pozval, aby za ním přijel. A co táta? Uprostřed zimy tam bylo i třicet pod nulou, a tak dodělal školu a odstěhoval se do Sacramenta, kde se začal živit mytím nádobí ve strýcově podniku. Jenomže táta byl chytřejší než ostatní. Tvrdě dřel a otevřel si svůj vlastní podnik. Dneska je milionář. Má šest dětí, vnoučka a pět nemovitostí ve třech různých státech. V Kalifornii mu patří pětadvacet podniků specializovaných na rozvoz pizzy.“

„Americký sen,“ pousmál se Joe, ale Šafúr ho umlčel zvednutím ruky.

„Nesnažím se ti vnucovat americký model,“ ujistil ho. „Nechci ti vůbec nic vnucovat. Nebudu tě o ničem přesvědčovat. Vím, že moje vlast má svoje chyby, ale to jsou jen kosmetické vady. Ještě stále si myslím, že to není nic zhoubného. Dal jsem se k Agentuře, protože jsem nechtěl jen nečinně přihlížet, chtěl jsem dokázat, že i Íránec umí víc než jenom nenávidět.“

„Chápu.“

Šafúrovi se viditelně ulevilo. „Myslím, že ano,“ odtušil. Nad Chuang-pchu zakřičel nějaký noční pták. „Všichni vědí, cos udělal, Joe. Všichni slyšeli, žes odešel. Rozhodl jsem se ti všechno říct proto, že ještě stále máš ideály, protože si uvědomuješ, že to, co se tady děje, je šílenství. A protože jsi moje největší šance, jak z toho ven.“

A je to. Waterfieldův plán vyšel. Falešný obraz agenta, který odešel z Vauxhall Cross, přiměl amerického agenta uvěřit, že Joe Lennox je odpověď na jeho modlitby.

„Z čeho?“ K Joeově nevoli opět přišla servírka a přerušila jejich rozhovor v klíčovém okamžiku. Šafúr se pátravě zadíval ke dveřím, jako by se chtěl ujistit, že se Miles nevrací. „Z čeho?“ zopakoval Joe důrazně. Nebylo to poprvé, co si uvědomil, že k němu mladší lidé vzhlížejí jako k moudrému a světaznalému muži, i když mu bylo teprve čtyřiatřicet a cítil se tak mladý, jak oni vypadali.

„Nechci už mít nic společného s tím, co se tady děje.“

„Co se tady děje?“

Šafúr si poposedl tak, aby seděl přímo čelem k Joeovi. Sklonil hlavu. Zdálo se, že ani čerstvý vzduch nesnese tak strašné tajemství. Naklonil se těsně k Joeovi a podíval se mu zpříma do očí. „Miles něco chystá.“ Ztišil hlas do stěží slyšitelného šepotu. „Pentagon mu to schválil a CIA mu dala volnou ruku. Peníze má od Saúdů. Jde o operaci v rámci pevninské Číny. V Šanghaji je spící ujgurská buňka, která může během léta udeřit kdekoli.“

„V takovém případě s tím musíš jít na polici.“ Zákonů dbalý, uvědomělý občan se hraje nejsnáz. „Nebo za svými nadřízenými. Musíš tomu zabránit.“

„Jak? Jak asi? Nemůžu zradit svou zemi.“

A neděláš to náhodou právě teď? pomyslel si Joe. Neony na obou stranách řeky, všechna světla od Pchu-si až po Pchu-tung zhasla. Šanghaj a spolu s ní i terasy se ponořily do téměř naprosté tmy.

„Je jedenáct,“ poznamenal Šafúr a sklouzl pohledem na svítící ručičky hodinek. „Každou noc totéž.“

„Odpověz,“ vybídl ho Joe.

„Na co mám odpovědět?“

„Proč s tím nemůžeš jít za svými nadřízenými.“

Šafúr se shovívavě usmál. „Ještě ti to nedošlo? Tvým prostřednictvím upozorním nadřízené, že je něco v nepořádku. Snažil jsem se, hledal jsem všemožné způsoby, jak na Milese upozornit, ale tak jako tak bych z toho nakonec vyšel jako zrádce. Jsi moje jediná možnost. Dokonce jsem to zkoušel i přes Wanga. Při poslední návštěvě v Pekingu jsem se ho přes pět hodin snažil přesvědčit, aby některému z dvojitých vyzvonil, co se děje.“

„Wang Kchaj-süana?“

Šafúr se zarazil. „Jistě,“ odpověděl, jako kdyby si právě na něco důležitého vzpomněl. „Tys s ním mluvil jako první, ne? Je to velice podstatný bod v tvém životopise, Joe.“

„Mluvíme o profesorovi Wang Kchaj-süanovi?“ zopakoval Joe otázku, aby získal čas. „A jak s tím souvisí on?“

Při čekání na účet Šafúr využil oněch deset minut k tomu, aby mu stručně objasnil Wangovu roli v Tajfunu. Jeho vysvětlení se opět natolik podobalo Waterfieldově „domněnce“, že v Joeovi vzklíčilo podezření, že Šafúr je oním „člověkem“ v Langley.

„Teď žije v Pekingu? Navštívils ho tam?“ To byly jediné dvě otázky, které se odvážil mu ohledně Wanga položit.

„Jo, jasně.“ Šafúra podrobnosti zjevně nudily. „Vyučuje v jedné z jazykovek na Chaj-tienu. Nechtěl se mnou mít nic společného. Změnil si jméno. Říká si Liou Kung-i. Tvrdil mi, že ztratil víru ve smysl ozbrojeného boje. Dá se říct, že Američany nenávidí o trochu méně než Číňany, a proto rezolutně odmítl vyzradit šanghajskou buňku.“

Jazyková škola? Joe se rozpomněl, že Macklinsonova korporace zřídila tři jazykové školy na největších stavbách, aby podchytila nespokojence. Souvisí to nějak? Nebo je to jen šťavnatější návnada? „A kdo patří do té buňky?“ Touha získat co nejvíc informací byla hlavní příčinou toho, že vypadl z role a zapomněl hrát nezúčastněného pozorovatele.

„Proč tě to zajímá?“ Šafúr si dolil zbytek vína do skleničky, kterou třemi doušky vyprázdnil. „Ujguři, Kazaši. Takoví, kteří nemají co ztratit.“ Víno mu zaskočilo a rozkašlal se. „Vím jen tolik, že zrovna když jsem si o Vánocích 2002 balil kufry a chystal se odletět do Teheránu, poslali mě do Číny. Nech si to ověřit, jestli si myslíš, že lžu. Jmenuju se Šafúr Moazíd. Můj otec je Hamid Moazíd. A mám dokonce amerikanizované osobní jméno. Říkal jsem si Mark. To víš, pro přičmoudlíka je to v Kalifornii nutnost. Požádej Londýn, ať si všechno ověří v seznamu zaměstnanců Macklinsonovy korporace. Určitě ti řeknou, že jistý Mark Moazíd pracoval pro korporaci v Si-anu v letech 2002-2004. Už ti ovšem nepovědí, že CIA přes Macklinsonovu korporaci tři roky pašovala do Číny zbraně a výbušniny, které zabíjely ženy a děti po celé zemi. Nepovědí ti ani to, že jsem dva roky usilovně zametal stopy. A když už budou v tom telefonování, ať prozvoní i Microsoft. Tam jim potvrdí, že se Mark Moazíd stal členem jejich týmu na konci loňského roku. Nejspíš by je dost překvapilo, kdyby se dozvěděli, že dva jejich lidé se podílejí na tajné diverzní operaci posvěcené Pentagonem a získali pro spolupráci islámské radikály odhodlané zabít stovky nevinných v Šanghaji. A proč? Proč to chceme udělat? Proč jsem zasvětil svůj život operaci, která nemá žádnou cenu, smysl ani etiku? Tak to vážně nevím.“

39. Přesvědčování

Joe si stopl taxík a z restaurace jel přímo do svého bytu, odkud zavolal Waterfieldovi na zabezpečenou linku. Dopodrobna mu vylíčil, co se dozvěděl a co si o tom myslí.

„Je to past,“ konstatoval Waterfield, když domluvil. V tu chvíli Joe pochopil, že zůstal sám. Mohl by se snažit, jak by chtěl, ale Londýn by stejně nikdy neuvěřil, že Šafúr Moazíd spadl z nebe přesně včas, aby z Joea Lennoxe udělal hrdinu. „Zamysli se,“ domlouval mu Waterfield. „Vím, že chceš mít výsledky, Joe. Vím i to, že se snažíš. Jenomže tohle je podezřele snadné. Je to pěšec, kterého mohou obětovat.“

Joe šachy nehrál a příměr nechal bez povšimnutí. „Takže ty si nemyslíš, že Miles nechal Lenana zabít?“

„To jsem neřekl.“

„Podle tebe není v Šanghaji žádná teroristická buňka připravená zaútočit?“

„Ani to jsem neřekl.“

„Tak co tedy? Připadá mi to naprosto logické. Milesovi je úplně putna, proč jsem přijel do Šanghaje, protože má na práci mnohem důležitější věci. Cestou domů jsem poslal textovku Čaovi. Zkus hádat! Miles vážně odešel uprostřed večeře, jen aby si zaskotačil v Ku-peji. Tolik k tomu, jak moc ho zajímá, co dělám v Šanghaji. Je mu naprosto jedno, jestli něco zjistíme o tom, co se stalo Kenovi. A co bychom mu taky mohli udělat? Nechat ho zavřít? Běžet brečet do Washingtonu? Nezmůžeme proti němu vůbec nic. Jsme nahraní. I kdyby nakrásně byla pravda jen polovina z toho, co mi prozradil Šafúr, stejně jsme bezmocní. Udělá to, ať chceme nebo ne.“

Následovalo dlouhé ticho. Joe měl pocit, že se mu podařilo Waterfielda zviklat. Jenomže se mýlil.

„Předpokládejme, že je to pravda. Jak víš, že Číňané o té buňce nevědí? Že v ní nemají svoje lidi? Každá operace Milese Coolidge v Číně na tom ztroskotala. A v čem je tahle jiná? Ten chlap na to jen jde z opačné strany než Miles. Bratránci určitě nebudou šoupat nohama o rohožku a plačtivě se kát z hříchů. Půjdou po tobě. Budou mít oči na stopkách. Když někdo začne kalit vodu, tak tě mají. Přesně na to čekají. Potřebují mít jistotu, že jsi ten, za koho se vydáváš. A tohle je způsob, jak to zjistit. Ohraná písnička. Základní poučka, strana jedna.“

„Tak se alespoň pokusme kontaktovat Wanga.“

„Ne. Copak jsi mě neposlouchal? Sledují ho, kamkoli se hne. Zkusíš se spojit s Wangem a Číňani, CIA a bůhví kdo ještě rozpoutají peklo. Raději ruce pryč. Tvým úkolem je dostat se ke Coolidgeovi. Máš zjistit, kdo všechno a co všechno ví o Kenovi a jestli je možné, aby si jeho činnost někdo, kdokoli, spojoval s Londýnem. Promiň, ale musím jít. Mám poradu.“

„Davide, se vší úctou, to je teď podružné…“

„Musím na poradu. Musíš už být hrozně unavený, Joe. V Číně už je skoro ráno. Jdi se trochu prospat.“

Ozvalo se cvaknutí. Waterfield zavěsil. Joe nevěřícně zavrtěl hlavou. Seděl u stolu v druhém pokoji, který mu sloužil jako provizorní kancelář. Na zdi visela velká mapa Číny z National Geographic a malá nástěnka, na niž připíchl dokumenty vztahující se ke Quayleru. Rozhovor s Waterfieldem ho popudil a připomněl mu maloměšťáctví a všudypřítomnou byrokracii, které se v posledních letech staly pro britskou tajnou službu tak typickými. Kam se poděla Waterfieldova ochota riskovat? Proč posílal Joea do Šanghaje, když ne proto, aby zjistil, co bratránci chystají? Vytáhl z nástěnky špendlík a zlostně jím bodal do měkkého dřeva desky psacího stolu. Zaplavila ho beznaděj a začínal si zoufat. Nic nevyřeší. Nikam se nepohne. Nikdy neuvidí Isabellu. Joe byl přesvědčený, že Šafúr mluvil pravdu. Že se opravdu snažil najít způsob, jak destabilizovat teroristickou buňku, aniž by zostudil sebe nebo americkou vládu. Jenomže jak o tom má přesvědčit tisíce kilometrů vzdáleného Waterfielda?

Bylo krátce před půl třetí ráno, když Joe se sklenkou whisky po ruce odeslal textovou zprávu do Pekingu. Rozhodl se Waterfielda ignorovat a poslechnout svůj instinkt. Jestli se mýlí, tak ať. Londýn stejně jakékoli spojení s ním popře. A jestli má pravdu, tak Waterfield sklidí další vavříny za prozíravost, která ho vedla k tomu, aby poslal ANV do Šanghaje.

Seděl jsem u baru v hotelu Kerry Centre s jakýmsi místním činovníkem, který mi poskytoval informace o přípravě olympiády. Skupina japonských podnikatelů kousek ode mě popíjela kalifornský Merlot a sledovala golfový turnaj v televizi. Džumbo Ósaki skvěle zvládl sedmnáctou jamku a v nadšených výkřicích jsem málem neslyšel pípnutí mobilu.

„Zavolej sestře,“ objevilo se na displeji. Zaplavily mě neklid a vzrušení. Napjaté očekávání nejspíš patří k životu spolupracovníka tajné služby. Na něco jsem se vymluvil a nasedl do taxíku. Jel jsem rovnou k sobě. Zasunul jsem do mobilu prověřenou SIM kartu a zavolal Joeovi do Šanghaje.

Chtěl po mně zdánlivě jednoduchou věc: najít profesora Wang Kchaj-süana. Učí angličtinu na jedné z těch cizích jazykovek na Chaj-tienu. Musel jsem si sám zjistit jméno té školy a přesnou adresu. Jak už to tak bývá, nešlo o zvlášť náročný úkol, určitě ne pro novináře s dlouholetou investigativní praxí. Zapojil jsem internet a záhy jsem měl vyčerpávající seznam jazykových škol v Pekingu a okolí. Zbývalo jen ráno obvolat ty na Chaj-tienu. Joe mi doporučil i krytí: měl jsem vystupovat jako bývalý student profesora Lioua, který mu chce jako poděkování poslat nějaké knihy. Jak jsem předpokládal, prvních osmnáct sekretářek mi sdělilo, že nikdo toho jména u nich nepřednáší a že jsem musel vytočit špatné číslo. V devatenácté se na mě usmálo štěstí. Slečna na druhém konci linky mi přeochotně nadiktovala Wangovu adresu včetně směrovacího čísla a ujistila mě, že pana Lioua můj dárek určitě nesmírně potěší.

Zavolal jsem tu dobrou zprávu Joeovi.

„Na postaršího povaleče se závislostí na alkoholu to není špatné,“ ocenil můj výkon Joe. „Jedu do Pekingu.“

40. Peking

O čtrnáct hodin později přirachotil na pekingské Hlavní nádraží lehátkový vlak ze Šanghaje, který už něco pamatoval. Čekal jsem na konci peronu s kelímkem kávy v ruce. Joe vystupoval z vagonu zabraný do živého rozhovoru s průvodčí s vlasy vyčesanými do drdolu. Smála se tomu, co jí říkal, a unavení cestující je bez zájmu míjeli. Joe zachytil můj pohled, stiskl jí ruku, rozloučil se a zamířil s kufrem na kolečkách ke mně jako kterýkoli z desítek obchodních zástupců, za něhož se vydával.

„Na tohle roční období je docela pěkně.“

„Vítejte v Pekingu, pane Lennoxi.“

Po chvíli se nám podařilo vymanit se ze sevření davu pod klenutým dómem starého nádraží. Zamířili jsme k takřka liduprázdnému obchodnímu centru opodál, kde jsem Joeovi vyklopil všechno, co jsem zjistil. V té jazykové škole jsem se zastavil předchozího večera. Profesor Wang učí každé odpoledne od pondělí do pátku, od dvou hodin do pěti. Joe mi připadal přepadlejší a unavenější než při mé poslední návštěvě v Šanghaji a podle všeho si v duchu sumíroval časový plán. Zpočátku se o večeři s Milesem a Šafúrem jen letmo zmínil a o šanghajské buňce nepadlo ani slovo. Z jeho pohledu jsem byl jen spolupracovník, a jako takový jsem se měl starat jen o práci, za kterou mě SIS platí. Nic mi do toho nebylo a v žádném případě nebylo žádoucí, abych věděl víc, než bylo nezbytně nutné. Pokud šlo o práci, Joe si mě držel od těla a choval se ke mně jako k cizímu. Práce měla přednost a přátelství muselo jít stranou. Už jsem se poučil, že nemá smysl na něm vyzvídat nebo z něho mámit podrobnosti.

V sázce bylo hodně. Kdyby někdo viděl Joea mluvit s Wangem, po Joeově krytí by byla veta, to zaprvé. Kdyby se to domákl Waterfield, Joe by si okamžitě musel sbalit kufry a vrátit se domů. Když o těch dvou událostmi nabitých dnech teď s odstupem času přemýšlím, musím říct, že Joe tehdy nejspíš ještě nevěděl, jak moc se Wang v separatistickém hnutí angažuje. Koneckonců stále ještě tu byla velice pravděpodobná možnost, že Wang je, i přes všechno, co se dozvěděl od Šafúra, americký agent. A pokud by jím opravdu byl, Joe by byl v háji.

„Víme, co víme,“ pokusil se odlehčit napjatou atmosféru křečovitým žertem, když jsme šli pěšky k jeho hotelu na Ťien-kuo-men. Vzpomínám si, že to byl typický horký a suchý den v čínském hlavním městě na sklonku jara. Neosobní široké ulice byly plné cyklistů a aut. „Něco víme jistě, ale víme, že spoustu věcí nevíme, a také nevíme, že nevíme spoustu dalších.“

Od večeře v M na Bundu uplynuly dva dny, během nichž Joe plánoval svůj výlet do Pekingu. Cestou na nádraží v Šanghaji podnikl důkladná opatření, aby ho nikdo nesledoval, a dvě hodiny kličkoval po městě, aby setřásl případné pozorovatele. Z jídelního vozu zavolal Guye Coatese, aby mu dohodl schůzku s generálním zástupcem Quayleru pro případ, že by ho Miles přece jenom nechal sledovat. Většinu noci strávil na horním lehátku v čtyřmístném kupé a znovu si přehrával výslech Wanga z konspiračního bytu. Připravoval se na jejich druhé setkání. V prvním rozhovoru mohlo být něco, co mu uniklo. Nějaká vodítka, něco, čeho by se mohl chytit.

… mám nálepku politicky nespolehlivého a nežádoucího živlu, který je hrozbou pro vlast. Moje působení na akademické půdě vyvolalo nežádoucí zájem sinťiangských úřadů, které mne nechaly uvěznit stejně jako mnohé z mých studentů…

Joeův plán byl v podstatě prostý: sledovat jazykovou školu Agosto na Jüan ta-lu, počkat, až Wang vyjde ven, a potom ho sledovat tak dlouho, dokud nebude možné ho bezpečně kontaktovat. Pekingskou SIS o pomoc požádat nemohl, protože nesměla nic vědět, a navíc bylo všem z branže známo, že Joe dal výpověď. O spolupráci tedy nemohl požádat ani velvyslanectví. Čao a jeho bratři zůstali v Šanghaji. Měli za úkol zjistit co nejvíc o Šafúrovi Moazídovi a Ansarym Tursunovi. Joe si nemohl dovolit riskovat, že by se někdo ve Vauxhall Cross začal ptát, proč tři nejvýkonnější spolupracovníci nečekaně odjeli do Pekingu. Zůstali jsme na to sami, dva bílé nosaté ksichty v moři Číňanů. Museli jsme sledovat zbloudilého akademika v jednom z nejlidnatějších a nejrušnějších měst světa. Kdysi dávno jsem v Bristolu absolvoval kurz sledování. Joe si uvědomoval, že jsem vypadl ze cviku, a navíc jsem nikdy neměl potřebnou praxi. Popravdě řečeno, tušil jsem, že nám velké naděje na úspěch nedává. V úterý večer ho čekala „oblbující“ schůzka v Quayleru a potom jsme se sešli na večeři v Li čchun, vyhlášené restauraci specializované na pekingskou kachnu na Čchien-men tung lu. Joe skoro celou dobu mluvil jen o tom, co nás čeká.

„Musíme být připravení na všechny možnosti,“ poučoval mě. „Má Wang kolo? Jezdí autem? Bydlí nedaleko školy a chodí tam pěšky? Nebo dojíždí přes celé město autobusem, což je mnohem pravděpodobnější? Uděláme to následujícím způsobem. Mě by poznal, nesmí mě zahlédnout. Ty ovšem můžeš opřený o kolo čekat před vchodem, a až vyjde, dáš mi zprávu mobilem. Řeknu ti, jak vypadá, a z toho vyjdeme. Musíme jen doufat, že bude mít na hlavě nějakou čepici nebo klobouk, prostě nějaký nápadný kus oblečení, aby se nám neztratil v davu, jakmile vyjde na ulici. Pokud pojede autem nebo na kole, pověsíš se mu na paty a uděláš všechno, aby ti nezmizel. Neboj se k němu přiblížit na dosah. V Číně je naprosto normální jezdit v chumlu, a když se na něho nepřilepíš, ztratí se ti. Jakmile budeš mít pocit, že se chystá zastavit, zařaď se za něho. Kdyby jel na červenou, jeď za ním. Nesmí ale mít pocit, že ho nějaký běloch sleduje.“

„A když půjde pěšky?“

„Veď kolo a nespouštěj ho z očí. Platí totéž. Snaž se poznat, kdy se chystá zastavit. Pokud to půjde, sleduj ho z protějšího chodníku. Pokud se ohlédne několikrát rychle za sebou, nejspíš si tě všiml a bude tě chtít setřást. Nicméně pokud půjde pěšky, je mnohem pravděpodobnější, že zamíří na autobus. Pokud to bude ten případ, drž se v povzdálí. Jakmile nastoupí, pověs se na ten autobus a sleduj ho, co to půjde. Budu sedět v taxíku kousek od školy. Jakmile budeš znát číslo autobusu a směr, dej mi zprávu, pojedu za ním. S největší pravděpodobností projedu kolem tebe, takže si nastoupíš a dál budeme pokračovat společně.“

„Jak dlouho tam chceš čekat?“ zeptal jsem se. Úkol, který na mě Joe naložil, mě zneklidňoval, protože jsem měl pocit, že to nezvládnu. „Wang se může ve škole zdržet pěkně dlouho a řidič by mohl začít mít podezření.“

„Peníze mu zavřou pusu,“ odbyl mou námitku Joe, jako kdybych zrovna já potřeboval poučovat, pokud šlo o hamižnost taxikářů ve velkoměstě. Otrhaný čínský kluk, mohlo mu být tak pět nebo šest let, přišel do restaurace a vtiskl jedné z číšnic do dlaně pár drobných, za které dostal igelitovou tašku s obranými kachními kostmi. Večer budou mít u něj doma dobrou polévku. „A ještě něco,“ pokračoval Joe.

„Nabij si přes noc telefony, aby ti nedošly baterie.“

„Telefony? Proč to množné číslo?“

„Budeme spolu ve spojení možná i tři hodiny v kuse. Když jeden telefon klekne, musím ti mít kam zavolat. A bez zbytečných průtahů. Vezmi si na sebe džíny, bílé tričko a sluneční brýle, abys zapadl. Kdyby se Wang náhodou otočil, nedívej se mu do očí.“

Instruktáž pokračovala ve stejném duchu další půl hodiny. Neopomněl žádnou možnost, všechny varianty důkladně promyslel. Potom vyrovnal účet a zamířil zpátky do hotelu, aby se pořádně vyspal. Následující ráno na mě zvonil už v osm a oba jsme se vypravili na průzkum terénu. Připadal jsem si trochu hloupě a v duchu jsem se smál sám sobě, když jsem jezdil na kole kolem jazykovky a přitom mluvil s Joem mobilem. Vybavil mě sluchátky a mikrofonem, který jsem si přicvakl na tričko. Do oběda už jsme měli přehled o všech autobusových zastávkách, restauracích, jídelnách a semaforech v okruhu dvou bloků od školy. Ještě musím říct, že Chaj-tien je univerzitní čtvrť a že jsem se v čínském hlavním městě příliš nevyznal. Pobýval jsem v Pekingu teprve pár měsíců a ještě pořád mi ulice připadaly stejné, pročež jsem často bloudil. V Pekingu člověk nenajde příliš mnoho výrazných orientačních bodů, nejsou tam žádné vyvýšeniny nebo nápadné budovy, kterých by se člověk mohl chytit. Stručně řečeno, bál jsem se, že mi Wang zmizí v některé čtvrti, o jejíž existenci jsem dosud neměl ponětí, natož abych se v ní vyznal. Ulice i domy mi připadaly skoro stejné a obával jsem se, že prostě nebudu schopný Joeovi přesně popsat, kde Wang je s odstupem pěti nebo šesti bloků.

Usmálo se na nás štěstí. Ve středu v 16.45 hod jsem opřel kolo o zeď jazykové školy Agosto a vytočil Joeovo číslo. Oba jsme používali zbrusu nové mobily, které jsme si koupili předchozí den. Dělilo ho ode mě nejvýš padesát metrů, seděl na protější straně ulice na kovovém zábradlí a soustředěně studoval mapu Pekingu rozloženou na kolenou.

„Vypadáš jako turista.“

„A ty jako chudák středního věku, co si nemůže dovolit pořádné kolo.“

Bylo zataženo, vzduch byl plný smogu a odděloval nás hustý provoz. Bylo velice nepravděpodobné, že by si Wang přes clonu prachu a projíždějících aut Joea všiml. Taxík čekal za rohem. Řidič si bezpochyby myslel, že má šťastný den, protože Joe si ho vybral z pěti čekajících před hotelem a dal mu v přepočtu sto padesát amerických dolarů s tím, že ho celý den bude vozit podle potřeby po městě. Asi v 17.05 vyšla z budovy hezká dívka s čchi-paem po kolena. Prošla těsně kolem mě a Joe zavtipkoval, že mi dává na zbytek dne volno, abych mohl sledovat ji. Byl jsem mu za to odlehčení vděčný, protože úmorné čekání už mne začínalo zmáhat. Styděl jsem se za to, jak moc jsem nervózní. Nechtěl jsem zbytečně budit pozornost, a tak jsem zatím ještě nepoužíval mikrofon. Telefon se mi lepil k uchu, jak jsem se potil.

„Už to bude,“ ujišťoval mě Joe. „Tvař se otráveně, jako kdybys čekal na přítelkyni, co má pořádné zpoždění. Spousta opelichaných Evropanů udělá v jazykovce terno.“

Podíval jsem se přes ulici. Joe se usmíval a vypadal úplně v klidu. Pro něho to byla rutina. Už mnohokrát dělal totéž. Vzápětí se začali z budovy hrnout studenti. Slyšel jsem Joea říkat: „Jdeme na to,“ a zrychlil se mi pulz. Asi pět z nich utvořilo hlouček kousek ode mě. Všechno byli běloši, těsně pod třicet. Postupně se k nim přidávali další. Trvalo zhruba deset minut, než jsem se úplně ztratil v chumlu cizinců.

„Nevidím tě,“ hlásil mi Joe. „To je fajn. Splyň s davem. Snaž se zapadnout. Nedívej se na dveře. Až vyjde ven, řeknu ti.“

Musím přiznat, že profesor Wang byl pro mě natolik záhadnou postavou, že jsem napůl čekal, že bude vypadat jako Pat Morita, kouzelný dědeček, který zasvětil do tajů bojových umění Ralpha Macchia v Karate Kidovi. Jinými slovy totéž jsem řekl i Joeovi při večeři a on se mi pokusil Wanga alespoň zhruba popsat.

„Menší, udělaný, v dobré kondici. Nebo přinejmenším býval. Široké lícní kosti, hladká pleť. Žádné zvláštní znaky s výjimkou živých, pronikavých očí. Přesně ten typ, co dokáže přesvědčit člověka i o nemožném. Nejspíš nejsem poslední, koho dostal střízlivého.“

„Říkal jsi, že je mu zhruba šedesát?“

„Asi tak. Ale vypadá mladší.“

Wang opustil školu v 17.15. Joe ho okamžitě poznal a z telefonu se ozval trochu rozrušený hlas. „Tady ho máme. Bílá košile s krátkým rukávem, černé kalhoty. Právě schází po schodech. Přes rameno má velkou modrou plátěnou tašku. Zůstaň, kde jsi, Wille. Jde za ním nějaká studentka. Vysoká černovláska v červeném tričku. Usmál se. Zná ji. Nejspíš mu děkuje za poučnou přednášku. Jak se zdá, náš člověk je mezi studenty velice oblíbený. Nejspíš musí krásné studentky odhánět holí. Dívá se tvým směrem. Má oholenou hlavu…“

„Už ho mám.“

Joeův komentář pokračoval, zatímco Wang šel po chodníku přede mnou. Nebyl dál než deset metrů. Neustale jsem ho sledoval koutkem oka a tvářil se, že mě zajímá jen vchod školy, jako kdybych na někoho čekal. Joe si byl stále jistější, že Wang čeká na odvoz.

„Nejspíš to nebude taxík,“ oznámil mi. „Ten si z učitelského platu nemůže dovolit.“

Za tři čtyři minuty zastavila u chodníku před ním tmavě modrá saima s pekingskou poznávací značkou, kterou řídila blondýnka tak nejvýš třiadvacetiletá.

„Odešla ze školy tak před deseti minutami,“ vyhrkl Joe. Nikoli poprvé mě udivila jeho vynikající pozorovací schopnost a paměť na tváře. „Nejspíš jeho studentka. Pověs se na ně. Asi ho jen někam přiblíží.“

Wang se bavil s vysokým, neuvěřitelně ošklivým Němcem s potetovanými pažemi. Potřásl mu rukou a rozloučil se. „Jdi domů a uč se,“ doporučil mu čínsky a nasedl na přední sedadlo. Sklouzl jsem pohledem k Joeovi. Ten už mířil za roh k čekajícímu taxíku. Oba jsme do mikrofonu mumlali Otčenáš, aby to vypadalo, že se s někým bavíme.

Otče náš, jenž jsi na nebesích, posvěť se jméno tvé.

Chopil jsem se kola, zastrčil sluchátka do mobilu a přicvakl si mikrofon na tričko. Zařadil jsem se za auto.

„Už vyjeli?“ ptal se Joe. Podle ozvěny už seděl v taxíku.

„Rozjíždí se.“

Podařilo se mi držet se saimy následujících patnáct minut. Auto mířilo v hustém provozu na jih po Lan-tien čchang lu, která vede podél západní strany Ťingmiského kanálu. Joe mě celou dobu informoval o Wangově pohybu. Nezavřel pusu. Už ráno se ujistil, že jeho řidič nerozumí anglicky ani slovo. Ten den bylo neuvěřitelné vedro a výfukové zplodiny, které jsem dýchal, mě dusily. V ústech jsem měl jako v polepšovně. Bůhví, co si o mně museli myslet kolemjdoucí: upocený, ufuněný lao-waj na kole z druhé ruky, který pořád něco brblá do mikrofonu a snaží se držet krok s davem cyklistů. Všiml jsem si, že tmavomodré auto bude zahýbat, nejspíš druhou nebo třetí odbočkou na Fu-š‘ lu, která se napojuje na okruh kolem centra. Jakmile zahnou, pojedou po tříproudé dálnici a na kole už je nebudu moct sledovat. Držel jsem se jim v patách až k Fu-sing lu.

„Dobrá práce,“ pochválil mě Joe, který mne právě počtvrté míjel. Řidič přidal plyn, aby neztratil auto s Wangem z dohledu. Nacházeli jsme se na široké ulici plné billboardů nabízejících západní značky oblečení a cigarety. Skoro jsem ho neslyšel, jaký tam byl hluk. „Zdá se, že míří na Tchien-an-men. Když nás ztratíš, nic si z toho nedělej. Už stejně nemůžeš nic udělat. Až ho lokalizuju, dám vědět.“

O dvě minuty později už se tmavomodré auto s Wangem rozjelo po Fu-sing lu zhruba čtyřicítkou. Telefon oněměl a Joeův taxík jsem ztratil z dohledu. Marně jsem se rozhlížel po přeplněné ulici u stanice metra na Wan-šou lu a pokusil jsem se ho chytit na druhém čísle. Když Joe řekl, že ho má, tak ho měl. Kdyby se mu Wang ztratil, dal by mi vědět. V tom případě by nás čekala tatáž úmorná práce zítra ve stejnou dobu.

41. Chu-tchung

Wang vystoupil z auta na jižním konci parku Ťing-šan. Dlužno říct, že si cestou tam víc než trochu zajel. Ťing-šan se rozkládá severně od Zakázaného města a dá se říct, že leží v samém srdci Pekingu. Mladičká řidička se nejspíš v Pekingu příliš nevyznala a zřejmě špatně odbočila. Wang s modrou plátěnou taškou přes rameno se vydal přímo k místu, kde probíhalo hromadné zdravotní cvičení. Převlékl se do šortek a bílého trička. Joe si udržoval sedmdesáti až osmdesátimetrový odstup. Uvelebil se na lavičce s knihou v ruce a pozoroval rozcvičujícího se Wanga. Stále si udržoval vynikající fyzickou kondici a závaží, s nimiž posiloval, by nejspíš skolila i chlapa polovičního věku.

Cvičil přibližně dvacet minut. Joe si mezitím svlékl zelené triko s dlouhým rukávem, pod nímž měl šedou polokošili. Z ledvinky u pasu vylovil červenou baseballku a nasadil si ji, aby vypadal pokud možno úplně jinak. Zatímco Wang poctivě dělal kliky, Joe se přesunul na travnatý palouk vzdálený asi dvě stě metrů a dal se do hovoru s nepočetnou skupinkou turistů, aby zbytečně neupozorňoval na to, že přišel sám.

Krátce po šesté Wang zašel ke kašně s pitnou vodou v severním rohu, aby se osvěžil a doplnil vypocenou tekutinu. Převlékl se, přehodil si ručník kolem krku a pomalu se vydal k severovýchodnímu cípu parku. Joe ho v nadcházejícím soumraku za ohlušujícího zpěvu ptáků následoval. Velmi snadno se ztratil mezi hloučky početných turistů, kteří si přes park krátili cestu ze Zakázaného města. Celou tu dobu jsem marně čekal, že se mi Joe ozve, ale nejspíš nechtěl riskovat byť velice nepravděpodobnou možnost, že by se profesor rozpomněl, že už mě viděl před školou. Byl si naprosto jistý, že Wang bydlí někde v blízkosti parku a že ho nebude muset sledovat dál než pár bloků.

Profesor opustil park východem na Ťing-šan tung lu, tři minuty se prodíral postranní uličkou, kde si zakoupil Beijing Evening News, a potom zabočil do chu-tchungu v klidném a omšelém ghettu u hotelu Times Holiday. Chu-tchungy jsou tradiční, dnes již mizející a silně omšelá stará zákoutí Pekingu, úzké uličky a domy s dvorky, které komunistický režim v posledních letech systematicky bourá, aby bylo dost místa pro neosobní monstra z betonu, oceli a skla, pro které nemá žádné konkrétní využití. V Šanghaji se staré zástavbě říká š‘-kchu-men. Jakmile se Wang začal ztrácet v davu, Joe se dal do běhu. Jakmile zahnul do chu-tchungu, uviděl profesora na konci úzké uličky, kterou křižovaly šňůry s vypraným prádlem. Nikde nikdo v dohledu, a proto se rozhodl začít jednat.

„Promiňte!“

Wang se zastavil a otočil se. Nejspíš měl pocit, že ho šálí zrak, protože zamrkal a udělal několik vrávoravých kroků vpřed. Joe mluvil čínsky a profesor si očividně nebyl jistý, jestli mluví s ním. Ptáci v klecích na balkonech vysoko nad jejich hlavami zpívali jako o život. Oba muži postoupili blíž k sobě.

„Mluvil jste se mnou?“

Joea od Wanga dělilo necelých patnáct metrů, ale profesor ho přesto zjevně nepoznával.

„Pane profesore?“

„Ano?“

„Před několika lety jsme se setkali v Hongkongu. Mohli bychom si někde v klidu a nerušeně promluvit?“

Wang svíral v obou rukou konce ručníku. Naklonil hlavu na stranu a podíval se na Joea, jako by právě uviděl vzácného exotického ptáka.

„Sledoval vás někdo?“

„Netuším.“ Joea samotného překvapilo, jak je upřímný. „Což znamená, že bychom měli zajít dovnitř. Čím dřív, tím líp.“

Wang se ohlédl doleva a Joe se začal bát, že mu chce utéct, ztratit se ve spleti křivolakých, úzkých uliček starého města. Profesor se ale zamračil a udělal krok směrem k němu. Zdálo se, že loví v paměti a snaží se vzpomenout si, kde ho už viděl.

„Dovolte, abych vám pomohl,“ pokračoval Joe. Před nosem mu zabzučela moucha, kterou mávnutím ruky odehnal. „Znáte mě jako Johna Richardse z úřadu guvernéra Pattena v Hongkongu. Mluvili jsme spolu v…“

„Jak zvláštní.“ Wang se nejspíš nepřetvařoval a nic nehrál. Jeho úžas byl nelíčený. Sundal si ručník z krku a upřeně se zadíval Joeovi do očí. „Proč jste přišel?“ zeptal se tónem, z něhož vyplývalo, že je přesvědčen o tom, že už je dávno po všem. „Skončilo to, ne?“

„Přesně o tom bychom si měli promluvit.“

Wang zavrtěl hlavou a otočil se k Joeovi zády. Z jeho pohybů vyzařoval fatalismus. Minula je nějaká žena s košíky na vahadle, plnými čerstvých třešní a li-č‘. Zpěvavě pozdravila Wanga. Zjevně tam bydlel. Znali ho tam. Joe následoval profesora na roh další uličky, která se šikmo napojovala na tu jejich. Profesor se zastavil a vylovil z tašky klíče. Jeho dům byla spíš patrová barabizna těsně před sesypáním. Vstupní dveře ze zpuchřelého dřeva nejspíš držely na prorezlých pantech jen silou vůle. Na elektrickém kabelu za dveřmi visela na ramínku modrá košile s prodřeným límečkem. Cestou do obývacího pokoje Joe potmě zakopl o plechovku s barvou. Všude vládla naprostá tma, dokud Wang, poté co zavřel dveře, neotočil vypínačem. Rozsvítila se jediná holá žárovka. Strop byl nízký, ani ne sto osmdesát centimetrů, a proto Joe raději klesl na nepohodlnou, dřevěnou lavici, aby se znovu neuhodil do hlavy.

„Tady bydlíte?“ Joeovi bylo v tu chvíli jedno, jestli tou otázkou Wanga urazil. Z jejich opětovného shledání neměl žádnou radost. Navíc místnost byla stěží větší než Joeova koupelna v Šanghaji.

„Zanedlouho mě vystěhují,“ opáčil Wang a dodal cosi v tom smyslu, že magistrát už na konci léta nechá celý chu-tchung zbourat. Joeovi se naskýtal pohled do ještě menší ložnice. Matrace na holé zemi, trenýrky a spousta knih všude kolem. Ve vzduchu byla cítit zatuchlina, kterou se nejspíš nikdy nepodaří vyvětrat. Wang odešel do miniaturní kuchyňky a zapálil hořák plynového sporáku, na který postavil hlubokou pánev s vodou. „Čaj?“ zeptal se a Joe přikývl. Získal čas nastavit oba telefony na vibrování. Zatímco se voda hřála, Wang se v ložnici převlékl do hnědého dlouhého svetru a kalhot. Joe si všiml, že má špinavé, dlouho nemyté nohy. Jak a proč Wang klesl tak hluboko?

„Nuže tedy, co chcete?“ zeptal se profesor. Žádné zdvořilosti, žádné sondovací otázky. Wang Kchaj-süan posledních osm let jednal s agenty: všichni mu připadali stejní. „Už jsem vašim lidem sdělil, že nemám co říct. Ozbrojený boj pro mě skončil. Chci žít v klidu.“

Joe usoudil, že Wangův byt je bezpečný, rozumějme neodposlouchávaný, protože na něho čínská státní bezpečnost deset let nepřišla. „Koho myslíte ‚mými lidmi‘?“ Se smutkem si přiznal, že ten okouzlující a přesvědčivý bojovník za svobodu, kterého si pamatoval, zmizel a jeho místo zaujal paranoidní ubožák, který se skrývá v bahně starého Pekingu.

„MI6. CIA. Copak je v tom nějaký rozdíl? Proč vás za mnou poslali tentokrát? Proč jsem vás za celou dobu, od našeho rozhovoru v roce 1997, už neviděl?“

„Kladl jsem si tutéž otázku,“ opáčil Joe. Wang po něm střelil pohledem a v jeho očích se zableskl zmatek. Voda už se vařila. Odešel do kuchyně a vrátil se s čajem.

„Nemohu vám pomoct,“ řekl a usadil se na rozvrzanou dřevěnou stoličku. V tu chvíli vypadal jako stařec, který čeká, až na něho u doktora přijde řada. „Tím, že jste sem přišel, jste ohrozil můj život. Žádné vaše návrhy už mě nezajímají. Lhali jste mi dřív a budete mi lhát i teď.“

„Kdy jsem vám lhal?“

Zdálo se, že si Wang každou chvíli odplivne. „Vlastně vy jste byl první, kdo mi lhal, pane Richardsi,“ zasmál se. „Představil jste se mi jako zaměstnanec úřadu guvernéra, nebo ne? A lhal byste mi jistě i dál, kdyby vám dali příležitost.“

„Tu noc jsme lhali oba.“

„Opravdu? A v čem jsem vám lhal?“ Wangův zamyšlený pohled ho usvědčil. Rozehrál složitou hru a necítil ani vinu, ani lítost. Chtěl se napít, ale čaj byl ještě příliš horký. „Jaké je vaše pravé jméno?“

„Po tom vám nic není.“ Kolem domu zaburácela motorka. „Řekl jste mi, že jste nemohl legálně vycestovat z Číny. Že jste neměl povolení. Že jste přišel o místo na univerzitě. Že jste politicky nežádoucí osoba. Držel jste teatrální přednášku o porušování lidských práv v Sin-ťiangu, a přitom vám šlo jen o to, abyste mladé Ujgury přiměl k terorismu.“

Zašel příliš daleko a udělal to schválně. Joe stále věřil, že pod vysokým nánosem lží, rezignovanosti a opovržení sebou samým se skrývá slušný člověk. Chtěl, aby se opět prodral na světlo a pochopil, že Joe Lennox je někdo, komu může věřit.

„Můžete si o mně říkat, co chcete,“ hlesl Wang tiše. „I to, že jsem zodpovědný za smrt nevinných lidí. Nejspíš je to pravda. Můžete říct, že jsem zneužil vlohy, které mi byly dány, abych podvedl a zmanipuloval vlastní lidi. Ale nikdy netvrďte, že jsem nedal srdce do toho, co jsem dělal. Nikdy. Nezájem a lhostejnost patřily jiným, těm, kteří mě zradili. Co jste udělal vy? Snažil jste se poté, co jste té noci odešel, udělat něco pro zlepšení situace Ujgurů v Sin-ťiangu? Použil jste svou moc a vliv k tomu, aby se svět dozvěděl o porušování lidských práv, k němuž dnes a denně dochází po celém Východním Turkestánu? Udělal jste to, pane Richardsi? Nebo jste stejný jako všichni na Západě? Dozvíte se, že se kdesi daleko děje něco strašného, a neuděláte nic.“

Ta slova mu šla od srdce a čišely z nich emoce. Působivé. Joe si musel důrazně připomenout, že má co do činění s člověkem nadaným neobyčejným darem slova a osobním kouzlem. Nepříjemně ho zahryzalo svědomí. Wang mu připomněl jeho morální selhání. Ovšem výčitky svědomí nebyly nic nového. Zabloudil pohledem ke zdi vedle kuchyně, na niž si Wang vylepil velkou fotografii čínského mladíka.

„Kdo je to?“ zeptal se.

Wang se pomalu otočil a zadíval se na snímek. Přivřel oči, zamračil se a zavrtěl hlavou.

„Co jste říkal?“

„Kdo je ten mladý muž na fotografii?“

Wang se nuceně zasmál. „O co jde?“ Přešel do čínštiny. „Proč jste přišel? Považoval jsem vás za jednoho z nich. Nic vám neřekli?“ Mluvil s Joem jako s dítětem, které je třeba chránit před krutou pravdou.

„Co mi měli říct? Kdo mi to měl říct?“

„Některý z těch Američanů. Neřekli vám pravdu o mém synovi? Nevíte, co se s ním stalo?“

„Opakuji, že mě nikdo neposlal,“ ohradil se Joe. „Nedělám pro Američany. Přijel jsem za vámi z vlastní vůle. A nikdo mi nic neřekl.“

Takovou odpověď Wang nečekal. Zapnul si svetr až ke krku, vstal a odešel ke vstupním dveřím. Otevřel je, vyhlédl ven a vrátil se do obývacího pokoje jako soused, který přišel na kus řeči. Posadil se na stoličku a zadíval se na Joea jako na žáčka, ve kterém se spletl.

„Tento mladý muž je důvod všeho. Copak vám to ještě nedošlo? Byl to můj syn.“

„Nechápu.“ Až do té chvíle měl Joe pocit, že má všechno pod kontrolou. Jenomže se objevil nový faktor. Zadíval se na holou a studenou betonovou podlahu a zatoužil po cigaretě.

„Mého syna, Wang Pina, zastřelili při nepokojích v Sin-ťiangu. Zapojil se do hnutí za nezávislost. Když jsme se spolu setkali, viděl jste otce zdrceného žalem. Byl jsem plný hněvu a toužil jsem po pomstě. Chtěl jsem změnit svou vlast. Chtěl jsem vzkřísit Wang Pina. Měl jsem smutkem zatemněný mozek a v Anglii jsem viděl spásu.“

Je to jen póza, přesvědčoval Joe sám sebe. Jsou to jen další lži. Wangův hněv a hrdost jsou jen dvě strany téže mince. Střídá je, jak se mu to hodí, aby dosáhl svého. „Váš syn?“

„Ano, můj syn.“ Wang přejel prstem po usměvavém obličeji na snímku. Mladíkovi mohlo být tak devatenáct dvacet let. „Byl jste příliš mladý, abyste to pochopil, pane Richardsi. Možná proto jsem vám to neřekl. Člověk, který žádné děti nemá, nemůže pochopit, co s otcem udělá ztráta syna.“ Joe se upřeně díval na Wangovy špinavé nohy. „Vaši kolegové byli ovšem mnohem rafinovanější než vy. Spíš bych měl říct otrlejší a cyničtější. Pochopili, že mě žal přiměje k činu. A to se také stalo.“

Joe si domyslel, že Wang mluví o Lenanovi a Coolidgeovi. Samotného ho překvapilo, jak ho těší, že Wangova verze se shoduje s těmi, které slyšel v Londýně a od Šafúra. „To nebyli moji kolegové.“ Ohradil se. „Muž, jehož jste znal pod jménem Lodge, byl agentem britské tajné služby a bez našeho vědomí pracoval pro Američany, Tajfun byla operace Američanů.“

Wang zvedl ruce. „To nechci vědět,“ zarazil ho, ale byla na něm znát zvědavost. Jeho život byl samé tajemství a on toužil znát odpovědi. „Jak už jsem vám řekl, má spolupráce s vaší organizací skončila.“

„Nemyslím, že by to bylo tak jednoduché.“

„Na co narážíte?“

„Podle mě jsou ještě stále věci, které víte a pro nás by mohly být důležité.“

„Pro nás?“

Z té otázky čišel posměch. Ve světě zpravodajských her je každý sám za sebe. Nikdo nepomáhá nikomu. Nikdo nemiluje bližního svého.

„Ano. Pro vás a pro mě. Pro Brity, aby mohli ukončit to násilí, a pro vás, protože byste tak mohl zachránit stovky, možná tisíce nevinných.“

Wang znejistěl. Vypadal, jako by Joea podezíral, že se ho snaží obalamutit sladkými řečmi. Opět přešli do angličtiny. Střídání jazyků připomínalo boj o moc. Profesor dopil čaj, odešel do kuchyně a znovu zapálil hořák. Joe otevřel ledvinku a vyndal fotografii zachycující Šafúra Moazída a Milese Coolidge při hádce u Zapaty. Musel ji přeložit, aby se mu tam vešla, a mezi obličeji se táhla tenká bílá dělicí čára. „Ukážu vám jednu fotku,“ navázal. „Rád bych, abyste mi řekl váš názor na muže na snímku.“

Wang si odfrkl jako člověk, kterého už unavují zdlouhavé dětské hry. Nicméně Joe se ve svém odhadu nemýlil. Jakmile položil snímek na stůl, Wang po něm chňapl a pozorně ho studoval.

„Tihle? Chcete znát můj názor na ně?“ znovu se neupřímně zasmál. „Myslím, že můj názor na Milese Coolidge znáte. A jsem přesvědčený, že jeho přítel má velký problém.“

„Proč jste to řekl?“

„Protože zjistil, že svět není tak černobílý, jak by se mu líbilo. Je to váš přítel, pane Richardsi? Víte, v mnohém se vám podobá. Stejně jako vy připustil, aby ho ovládali bezohlední lidé.“

„Změnil jsem se. Už takový nejsem,“ ohradil se Joe a litoval toho, jakmile to řekl. Samotnému mu to znělo hloupě. Ten snímek byl samozřejmě zkouška. Joeovo rozhodnutí odjet do Pekingu a najít Wanga vycházelo z předpokladu, že mu Šafúr nelhal. A od této základní premisy se odvíjelo všechno ostatní. Pokud by mu Wang potvrdil Šafúrovu verzi, Joe by měl jistotu, že ho jeho instinkt nezklamal. „Jaký problém?“

„Jeho největší potíž tkví v tom, že jeho nadřízení jsou stále odhodláni pokračovat v politice rozvracení Číny. Dokonce i po tom všem, co se stalo. Po všem, o čem se měli možnost přesvědčit na vlastní kůži, lpějí na iluzorní představě vlastní moci. Věří, že pokud zburcují islámský fanatismus, který v posledních letech dělá takové potíže jejich zemi, vyvolají v Číně povstání a chaos. Domnívám se, že to je také důvod, proč vás Britové za mnou poslali.“ Joea zaplavilo vzrušení. Teď už měl jistotu, že Tajfun byl vzkříšen z mrtvých. Chtěl svého hostitele požádat, aby to rozvedl, ale Wang žádné pobízení nepotřeboval.

„Politici a agenti ve Washingtonu, s nimiž jste se spojili, titíž, jimž se zodpovídá váš íránský přítel, mu dali za úkol, aby naverboval spolupracovníky v dějišti olympiády, přímo tady v Pekingu. Věděl jste to? Dělníci na stavbě, členové ochranky a lidé zaměstnaní v olympijské vesnici. To je jeho cílová skupina.“

„Šafúr je má získat?“ Joea zamrazilo v zádech, protože o tom při důvěrném rozhovoru se Šafúrem v M na Bundu nepadlo ani slovo.

„Šafúr?“ zopakoval po něm Wang. „Znám ho jen jako Marka. Každý z vás má mnoho jmen.“ Joe si poposedl na nemilosrdně tvrdé lavici. „Nepochybně dostal rozkaz je naverbovat. Jestli mu rozpolcené svědomí dovolí to udělat, je jiná věc. Když jsem pracoval pro Milese, přesvědčil mě, že společně dokážeme Sin-ťiang změnit. Teď už samozřejmě vím, že mi lhal. Chtěl změnu, to jistě, ale zajímaly ho jen ropa a plyn.“

Wang nečekaně vstal a odešel do ložnice. Zůstal tam dost dlouho. Joe začal mít obavy, že už se mu na přerušený rozhovor nepodaří navázat. Ještě si živě pamatoval, jak těžké bylo vydolovat z Wanga jeho tajemství tehdy před mnoha lety v Hongkongu. Slyšel šustění papíru, zvuky provázející otevírání krabic a potom zaklapnutí šanonu. Wang se konečně vrátil s výstřižkem z China Daily, který vtiskl Joeovi do ruky.

„Přečtěte si to.“

Macklinsonova korporace a Petrosina podepsaly dohodu o společném podniku

ČÍNA: Mezinárodní konsorcium, v němž má domácí Petrosina 74 procenta a americká Macklinsonova korporace zbývajících 26 procent, zahájilo geologický průzkum nalezišť zemního plynu v provincii Sin-ťiang. Náklady na důkladný průzkum a inženýrské a stavební práce, které budou zapotřebí k vybudování moderní těžby plynu v Tarimské pánvi, jsou odhadovány na 600 milionů amerických dolarů. Těžba by měla být zahájena v prvním čtvrtletí 2008.

„To vyšlo teď někdy?“ zeptal se Joe. Wang si procvičoval ztuhlý sval na předloktí.

„Velice nedávno. Pochopil jste, co tam stojí? Smlouva slovy na šest set milionů amerických dolarů, již laskavě a ve svůj prospěch zprostředkoval váš přítel pan Lambert. Jeho korporace už má všechno, co od Ujgurů chtěla. Jejich zemi, jejich ropu a jejich plyn. CIA se možná nepovedlo destabilizovat Sin-ťiang, ale rozhodně byla nadmíru úspěšná, pokud jde o zajištění velkých přírůstků na bankovních kontech nejbohatších mužů Ameriky.“

„A co Peking? Proč udělala vaše vláda znovu stejnou chybu? Pokud věříte tomu, co jste právě řekl, nedává nový Tajfun žádný smysl.“

„Ale dává, pane Richardsi.“ Joe toužil odhalit profesorovi svou pravou totožnost, kdyby kvůli ničemu jinému, tak proto, aby Wang konečně přestal s tím nervy drásajícím opakováním jeho krycího jména. „Chtějí, aby Čína ztratila tvář. Přesně o to Milesovi jde. Amerika si moc dobře uvědomuje, že olympiáda v roce 2008 představuje pro lidovou Čínu jedinečnou příležitost, jak se ukázat světu jako civilizovaná země. Cosi jako debut na mezinárodní scéně. Uvedení do společnosti, jestli se tento obrat ještě používá. Čína se chce za tři roky předvést jako supervelmoc rovná Spojeným státům. To je dlouholetý sen aparátčíků z Tchien-an-menu. Jsou odhodlaní pro to udělat cokoli. Už vystěhovali desetitisíce lidí z jejich domovů a další desetitisíce nucené přesidlování čeká, mě a mé sousedy nevyjímaje, jen aby měli prostor pro stavbu nových silnic a stadionů. Všechny žebráky a tuláky odvezou daleko do vnitrozemí. Pokusí se ovládnout počasí a zaplní ulice rozesmátými dobrovolníky. Přijedou zástupci světového tisku, nafotí nablýskané budovy a všemožné další symboly a vlajkové lodi čínského ekonomického zázraku. A namluví světu, že tohle je Čína dneška.“

„A Američané tomu chtějí zabránit?“

„Samozřejmě že chtějí. Na světě může být pouze jedna supervelmoc. U stolu mocných není pro Čínu místo. Hrstka těch, kteří podporují Milese, je pro Ameriku typická stejně, jako jste vy pro Británii nebo já pro Čínu. A přesto mají ve svých rukách absolutní moc. Udělají cokoli, aby Peking zostudili a ponížili.“

„Zastavíte je? Zabráníte jim v tom?“

Wang se ošil. Už měl po krk těch pokušitelů ze Západu. Vstal a zalil si v kuchyni druhý hrnek čaje.

„Už nevěřím, že teror je řešení,“ prohlásil a zaujal v titěrné kuchyni pózu jako za řečnickým pultíkem posluchárny. „Podíval jsem se zpátky a spočítal si cenu, již Ujgurové zaplatili za nálože v autobusech a restauracích. A k čemu ty oběti? Obyvatelům Sin-ťiangu se vede hůř, než když jsme se my dva, vy a já, pane Richardsi, poprvé setkali. Přemýšlel jsem o New Yorku, Bali a Madridu. Pochopil jsem, že terorismem nikdo nic nezíská, ani oběti, ani útočníci. To, co se v Pekingu chystá, vidím černě. Pokud k tomu dojde, čínská vláda ztratí tvář, o tom není pochyb. Olympiáda se zapíše do povědomí světa jako tragédie, obrovské fiasko, které světový tisk neopomene obšírně komentovat. Jenomže Čína se z toho brzy vzpamatuje. Národy nevymaže z mapy pár náloží. A všechna zvěrstva budou kladena za vinu vnějším nepřátelům země, takřka jistě ujgurským separatistům napojeným na al-Káidu. A nevinní muslimové v celém Sin-ťiangu budou trpět ještě víc.“

„Pokud jste myslel vážně to, co jste právě řekl, tak proč nám odmítáte pomoct?“

„Komu pomoct? Markovi? Ať si pomůže sám. S politikou jsem skončil. Kvůli politice mě opustila žena. Bála se, že nás oba dřív nebo později zavřou a pošlou do pracovního tábora. Kvůli politice zemřel můj syn. Teď už chci jen jediné: ráno se vzbudit a jít do práce.“

„Obávám se, že luxus svobodné volby vám nemohu dopřát,“ povzdechl si Joe. Nadešla ta nejnepříjemnější a nechutná část vyjednávání. Koňský handl, něco za něco. Vydírání. „Pokud mi neposkytnete informace, které potřebuji, britská vláda najde způsob, jak informovat čínskou protistranu o plném rozsahu vašich aktivit v uplynulých osmi letech.“

Wang si zrovna sedal a výhrůžku přijal mlčky. Přejel si dlaní po dohladka vyholené hlavě a mělce dýchal.

„Mám pro vás dvě odpovědi,“ pronesl vážně. V chu-tchungu zpívali ptáci. „Ta první je, že nemám informace, které potřebujete. A druhá, že nevěřím, že byste byl ten typ člověka, který by takovou výhrůžku splnil. Vydírání není váš styl, pane Richardsi.“

„Uvidíte.“

Wang se smutně usmál jako zklamaný otec na nezdárné dítko. Věřil sice v Joeovu čestnost, ale Joe už příliš dlouho pokoušel jeho trpělivost. „Nedaleko odsud, ve východní části Tchien-an-menu, hodiny odpočítávají čas do zahájení olympijských her,“ řekl. „Nepochybně jste je během své návštěvy v Pekingu viděl. Věřím, že čínská tajná služba má dost rozumu i prostředků, aby zabránila čemukoli, co Američané plánují v onom čase, který zbývá. Ostatně slavila velký úspěch a odhalila Tajfun. Nevidím důvod, proč by neuspěli znovu.“

„A co Šanghaj?“ naléhal Joe.

„Co s ní?“ Wanga už to začínalo opravdu nudit.

„V Šanghaji je spící teroristická buňka.“

„Zatím jste mi neřekl nic, co bych nevěděl. Zopakoval jste pouze to, co už mi řekl Mark.“

„Pověděl vám i to, že do ní patří i Ansary Tursun?“

Wang se natahoval do misky pro jablko a ztuhl uprostřed pohybu. Ovoce zůstalo v míse. Podíval se Joeovi do očí. „Ansary žije?“ Zareagoval tak, jako by Joe mluvil o jeho mrtvém synovi. Pokud měl nějaké pochybnosti ohledně svého rozhodnutí odstěhovat se do Pekingu, tak se v tu chvíli rozplynuly.

„Je živý a zdravý. Pracuje v jedné muslimské restauraci v Šanghaji. S ohledem na to, jaké příkoří si musel vytrpět z rukou Číňanů, připadá mi logické, že by se mohl účastnit operace, která má Číně uškodit.“

„Co tím chcete říct?“ Neznělo to upřímně. Bylo možné, že si chce jen ověřit, kolik toho Joe ví.

„Před osmi lety jste mi vyprávěl, jak Ansaryho mučili v čínském vězení. Domnívám se, že byl také jedním z prvních, které jste pro spolupráci s Američany získal. Tehdy v Hongkongu jste zmínil ještě jednoho muže. Abdula Baryho. I ten se podle mě podílel na boji za nezávislý Východní Turkestán. Mám pravdu?“

Wang s obdivem přikývl. „Neříkám, že nemáte.“ Za dveřmi se ozval nějaký zvuk. Joea by vůbec nepřekvapilo, kdyby se vzápětí rozlétly a dovnitř vrazili uniformovaní příslušníci bezpečnosti. Bezpečnostní opatření, která mohl udělat, byla jen minimální a nakonec Wanga oslovil bez ohledu na rizika. Naštěstí to bylo jen nějaké zvíře potulující se uličkou. „Nevěděl jsem, že Ansary je stále naživu,“ zašeptal Wang. „Kdysi jsme si byli velice blízcí. Už roky jsme se neviděli. Dá se říct, že jsme se nepohodli a rozkmotřili se.“

„Kvůli čemu?“

„S Abdulem to bylo to samé,“ pokračoval Wang. Nervózně se poškrábal na ruce. „Po 11. 9. se pod vlivem ujgurského bojovníka za svobodu Ablimita Celila značně radikalizovali. Změnili se. Takové jsem je neznal. Jeden z nešťastných důsledků vaší války proti terorismu je ten, že vhání lidi do spojenectví, která by dříve považovali za bláznovství. Dnes je mnohem důležitější bojovat než bojovat za něco, co má smysl. Chápete?“ Joe přikývl. Wang smetl z rukávu nějakého brouka. „Celilovi jsem nikdy nevěřil. Nikdy jsem ho neměl rád. Patří k lidem, kteří se po útocích al-Káidy zatvrdili a umožnili, aby se do boje za nezávislost vložily síly zvenčí. Nesouhlasili jsme spolu a často jsme se přeli. Jsem přesvědčený, že zapomněli, za co jsme kdysi začali bojovat. Říkáte, že tu buňku podporují Američané?“

Wang se mračil a Joea zneklidnilo nevyslovené. „Snad.“

„O tom pochybuji.“

Ve Wangově výrazu se zračily vážné obavy. Vypadal jako zodpovědný a hloubavý člověk, který upřímně lituje hloupého okamžiku šílenství, který mu zatemnil úsudek.

„Jak to myslíte?“

„Ansary a Abdul by s Američany nikdy nespolupracovali. Dne 11. září jsem s nimi seděl v pokoji v jednom hotelu v Kašgharu. Když do Dvojčat narazilo druhé letadlo, Ansarymu se po tvářích kutálely slzy. Pochopil jsem, že jsou to slzy radosti.“ Joe si otřel kapky potu, který se mu perlil na čele. „Ablimit strávil rok ve výcvikovém středisku v Pamíru. Stal se agentem pákistánské ISI. A to Američané vědí?“

Joea to odhalení naprosto vyvedlo z míry. „Pokud jste jim to neřekl, tak ne. Zmínil jste se o tom Markovi?“

„Nikdy mě ani nenapadlo, že bych mu to měl říct,“ odtušil Wang. „Nebyla to moje věc. Mluvil o šanghajské buňce, ale žádná jména nepadla.“

„Celil?“ zeptal se Joe a snažil se zachovat si chladnou hlavu. Jak se to píše?

Wang mu jméno hláskoval. „Vím pouze to, že pracoval jako vrátný v jednom hotelu v Urumči.“ Wang napsal jméno hotelu a adresu na kousek papíru tužkou, kterou zvedl ze země. „Jestli ho najdete, dejte mi vědět. Když najdete Ablimita Celila, máte i Ansaryho Tursuna. A toho bych moc rád viděl.“

42. Paradise City

Miles Coolidge chodil do kina rád.

Sü-ťia-chuej je i ve městě obchodu, jako je Šanghaj, Mekkou nakupování. Na křižovatkách ulic Chengšanské, Chungčchiaoské a Čaoťiapangské se nachází sedm nákupních center a obchodních domů, a to zhruba půldruhého kilometru jihozápadně od Joeova bytu v někdejší Francouzské koncesi. Sü-ťia-chuej překypuje desítkami tisíc koupěchtivých Číňanů každou denní dobu, ale zvlášť rušno je tam v podvečer. Prodává a nakupuje se tam všechno od počítačů a elektroniky přes dětské hračky až po poslední modely oblečení slavných západních i východních značek. Rozhodně nelze říct, že by se jednalo o překrásné místo s příjemnou atmosférou. Ulice jsou věčně ucpané a východy z metra ústí do nepřehledného bludiště chodeb a tunelů, v nichž je v létě takové horko, že člověk riskuje přehřátí a udušení v jedovatém, zplodinami otráveném a stojatém vzduchu. Troubení a rachot sbíječek nikdy neumlkají. Hezký kostelík a stará knihovna za Cchao-si lu byly to jediné, co zůstalo z koloniální architektury. Všechno ostatní pohltil nezadržitelný pokrok.

Milesův taxík zastavil před nákupním střediskem Paradise City, obří sedmiposchoďovou stavbou, kde o několik týdnů později měl Tajfun dosáhnout krvavého vyvrcholení. Okénkem v plexisklové přepážce podal řidiči dvacetijüanovou bankovku a čekal, až z taxametru vyjede účet. Z protějšího nákupního centra Metro City na něho z výšky zíral patnáctimetrový David Beckham. Miles vystoupil z auta a podržel dveře dvěma čínským dívkám, od hlavy k patě ve značkovém západním oblečení. Za hlasitého troubení se kolem něho prohnal moped. Pokusil se na sebe upoutat pozornost jedné z dívek, ale ta ho ignorovala a bouchla dveřmi.

Nákupní středisko Paradise City, věrné svému jménu, poskytovalo rajské útočiště před okolním horkem. Klimatizace přinášela vítanou úlevu nejen před vedrem, ale i před dusivým znečištěným vzduchem venku. Kamera ho zachytila, jak míjí prodejce kosmetických přípravků, který se snažil kolemjdoucím vnutit alespoň propagační letáky, a nastupuje na eskalátor do prvního patra. V pobočce Costa Coffee si koupil latte a čokoládový zákusek. Stolky stály vyrovnané na půlkruhovém balkonu, z něhož se nabízel výhled na nablýskané atrium. Nad sebou měl dalších šest podlaží nákupního centra s obchody French Connection a Nike Golf, prosklené výtahy a jezdící pásy eskalátorů. Všude popocházely nebo postávaly chichotající se Číňanky štěbetající do mobilních telefonů.

Schůzka se měla konat v sedm třicet. V půl sedmé se zvedl a z protější strany atria vyjel výtahem do sedmého patra. V severním cípu centra se nacházelo multikino Silver Reel. Koupil si lístek na 18.50 do sálu číslo čtyři. Na popcorn se stály dlouhé fronty, ale Miles trpělivě čekal pod bdělým dohledem Elma a králíka Bugse, aby si mohl koupit nálož solené pražené kukuřice a půllitr dietní koly. Byl to jeho obvyklý postup. U vstupu do sálu nebyla žádná ochranka ani žádná bezpečnostní opatření, jen mladá Číňanka, která mu poté, co jí podal lístek, s úsměvem a „Hello, sir,“ ukázala, kudy do sálu číslo čtyři. Miles prošel potemnělou chodbou, vešel dovnitř a uvelebil se na svém obvyklém místě na konci řady Q. Reklamy už běžely, a tak se pohodlně opřel a čekal na Ablimita Celila.

43. Francouzská koncese

Londýn se odmlčel. Po návratu do Šanghaje Joe požádal ústředí o jakékoli dostupné informace o Ablimitu Celilovi. Uplynulo pět dnů a na odpověď stále čekal marně.

Částečně si za to mohl sám. Za normálních okolností by vyplnil příslušný formulář a podal hlášení o svém setkání s Wang Kchaj-süanem, v němž by zdůraznil závažné podezření, že Celil je napojený na pákistánskou ISI. Jenomže Waterfield mu důrazně zakázal Wanga kontaktovat, a dokud Joe neměl pádné důkazy, které by dosvědčovaly, že Wang nelhal, dost těžko se mohl vytasit s tak nezodpovědným porušením instrukcí ústředí. To je bolavé místo světa tajných služeb. Ze získaných informací, polopravd a útržkovitých stop lze jen velice zřídka vyvodit skutečný obraz událostí. Nic takového, jako je pravda, neplatí. Váhu mají jen výsledky.

Joe byl v kontaktu s Čaem, který o Ablimitu Celilovi v životě neslyšel, natož aby ho viděl ve společnosti Milese Coolidge. Pokud šlo o Šafúra, Čaovi bratři už vtipkovali na téma, že před jeho domem vystojí důlek, než se vynoří ze svého bytu na Fu-sing lu. Milesova pravá ruka zalezla do ulity. Víc než týden nikdo ze Šafúra nezahlédl ani fous. Čao pod nějakou záminkou zatelefonoval do kanceláře Microsoftu v Pchu-tungu a sekretářka mu sdělila, že pan Moazíd je nemocný. Do práce by se měl vrátit v pondělí, oznámila mu.

Šafúr opravdu onemocněl, ale nemohlo za to zkažené tou-fu ani zákeřná viróza. Trpěl návalem výčitek svědomí a paranoie. Na pět dnů se zabarikádoval ve svém bytě a přežíval pouze o dietě, již tvořila pirátská DVD, thajská marihuana, čínské šlapky a donášková služba. K dlouhotrvajícím pochybnostem ohledně etiky Tajfunu přibyly ještě lítost a pocit zahanbení. Styděl se za to, jak si Joeovi Lennoxovi vylil srdce. Než odešel na večeři v M, Šafúr vykouřil obvyklého jointa a potom vypil dvě láhve bílého vína, koňak a vodka-Martini koktejl při večeři. Teprve pak vyklopil bývalému agentovi britské tajné služby, že CIA sponzoruje terorismus v Číně. Nějak přesvědčil sám sebe, že Joe Lennox je jeho spasitel. Realita byla ovšem úplně jiná. Joe Lennox byl jen soukromá osoba a těžko se dalo předpokládat, že poběží rovnou na šanghajskou expozituru SIS, aby britskou tajnou službu informoval o chystaném spiknutí. Vlastně ho udivovalo, že ho zatím neposlali domů. Ještě překvapivější ovšem bylo, že na něho dosud nevletěl rozběsněný Miles Coolidge. Výpověď už měl napsanou a chystal se balit.

„Týden už ho nikdo neviděl?“ ujišťoval se Joe.

„Přesně tak, pane. Od vaší společné večeře na Bundu ho nikdo neviděl.“

„Víte jistě, že je pořád ve svém bytě? Že ptáček už neuletěl z hnízda?“

„Naprosto jistě, pane.“

Mohl udělat pouze jediné. V pátek pršelo. Joe večer vyrazil ze svého bytu ve Francouzské koncesi a krátkou procházkou se dostal na Rising čung lu. Zastavil se před holičstvím, kde si unavený podnikatel dopřával masáž hlavy, a zavolal Šafúrovi.

„Ano?“ Znělo to malátně a bez zájmu.

„Šafúre? Tady Joe. Joe Lennox. Jak se vede?“

Íránec chtěl zavěsit, ale zvědavost byla silnější. Od důvěrného rozhovoru v restauraci se po Joeovi slehla zem. Zaslechl jen nějaké vágní zvěsti, že pracovně odjel na pár dnů z města. Sklouzl pohledem k hodinám na zdi. Displej potřísnila omáčka na špagety, ale i tak bylo vidět, že je něco po osmé.

„Nazdar, Joe. Podle všeho se mám fajn. Rád tě slyším. O co jde?“

„Víš, zrovna jdu kolem a napadlo mě, že bychom si mohli dát skleničku. Je pátek, Megan je fuč, a tak jsem doufal, že bys mohl mít čas.“

„Jak víš, kde bydlím?“

První známka prohlubující se paranoie. „Sám jsi mi to řekl. Při večeři. Fusingská ulice, správně?“

O deset minut později už Joe stál ve výtahu, který ho vezl do čtvrtého patra domu postaveného v ohavném pseudořeckém stylu, který někteří čínští architekti považovali za úchvatný. Šafúr bydlel sám na konci dlouhé chodby plné starých krabic a plastových tašek s odpadky. Joe zazvonil a musel zhruba minutu čekat, než mu Íránec otevřel.

Jedna letuška mi kdysi popsala pach, který se na člověka vyhrne z letadla po dlouhém letu. Joe utrpěl podobně nepříjemný zážitek, když vešel do Šafúrova bytu, kde ho přivítal jedovatý puch nevětrané místnosti, pšouků a nepraných ponožek, z něhož se mu zvedl žaludek. Šafúrovi narostly pořádně dlouhé vousy a na sobě měl jen otrhané džíny a značkové triko Puma. Vypadal jako vynikající student postgraduálu, který se na několik dnů zamkl do laboratoře, aby tam nad svým výzkumem strávil několik bezesných nocí. Klimatizace byla vypnutá a o přírodním světle nemohla být řeč. Na kilimu se kupily plastové obaly od DVD a krabice od pizzy. Bílá rohová pohovka přetékala špinavými svršky. Na stole nejblíž ke dveřím stál laptop a dóza Tupperware, v níž bylo tolik marihuany, že by mu to vyneslo sedm let za mřížemi. V rohu svítil iPod.

„Přišel jsem nevhod?“

„Potřebovalo by to tady uklidit,“ zahuhlal Šafúr cestou do kuchyně. Joe pochopil, že Íránec právě začal mýt nádobí nastřádané za pět dnů. Pytel s odpadky stojící v rohu spěšně zauzloval. Podlaha lepila. „Moc jsem ven nechodil.“

„Tak si vyrazíme teď,“ navrhl mu Joe, částečně aby se dostal z nepříjemného prostředí zaneřáděného bytu a částečně aby Šafúra vytrhl z jeho melancholie. „Co kdyby sis dal sprchu a zašli jsme na večeři?“

„Fajn.“ Znělo to jako přitakání opilce, který se chystá vystřízlivět. „To by šlo. Dej mi pět minut.“

Bylo jich třeba patnáct. Joe čekal v obývacím pokoji uprostřed odpadků, pil zteplalé pivo Čching-tao rovnou z plechovky a listoval týdeníkem City Weekend. Nejraději by roztáhl závěsy, otevřel okno a uklidil alespoň ten nejhorší svinčík, ale nebyl to jeho byt a nepatřilo by se to. Šafúr konečně vyšel ze sprchy, vousy pečlivě zastřižené, oblečený do čistého trička, sepraných džín a tenisek. Vskutku zásadní proměna.

Zpočátku šli mlčky vedle sebe směrem na západ, jako k Joeovu bytu. Připadal si jako návštěva v sanatoriu, která prochází dvorem s čerstvě propuštěným pacientem. Cyklisté a kolemjdoucí vrhali zvědavé pohledy na vysokého, vousatého Íránce a jeho společníka. Joeovi dělalo starost, že by si brzy mohli vykoledovat nežádoucí druh pozornosti od nežádoucího typu Číňanů. Joe navrhl, aby zašli do Face, baru v penzionu Zuej-ťin o několik bloků dál, kde si cizinec mohl v klidu vypít gin s tonikem, aniž by budil zbytečnou pozornost. Šafúrovi se však očividně na čerstvém vzduchu líbilo.

„Máš něco proti krátké procházce?“ zeptal se. „Už dlouho jsem nebyl venku.“

„O co jde? Co se stalo?“

Na odpověď musel dlouho čekat a obsah sdělení ho nepřekvapil.

„Nejspíš ti dlužím omluvu. Byl jsem trochu mimo.“

Šafúrovy plovoucí oči se dívaly do Joeových a ten pochopil, že Íránec už nemá na britskou politesse energii.

„V poslední době jsem pod velkým tlakem. Špatně jsem si vyložil, co jsem o tobě slyšel.“

„A co jsi slyšel?“

„Že jsi jediný zásadový člověk, co ještě zbyl na obou stranách Atlantského oceánu. Že všechny sekretářky ve Vauxhall Cross se na tvém večírku na rozloučenou chodily vyplakat na toalety. Že Joe Lennox je chlap, se kterým se dá mluvit, ať už pracuje po Quayler Pharmaceuticals nebo pro někoho jiného.“

„A pokud pro Quayler nedělám?“

Právě míjeli roh Šansiské ulice a stánek s ovocem. Mongolka s chybějícími zuby porcovala meloun na desce vytrčené do ulice. Šafúr se zastavil vedle ní a vytřeštil na Joea oči.

„Pokračuj v chůzi,“ vybídl ho tiše. „Jdi dál.“

Šli na sever.

„Cos tím myslel?“ Šafúr si prohrábl vlasy a ohlédl se přes rameno, jako by se bál, že je někdo sleduje. Od chvíle, kdy odešli z bytu, nepotkali žádného cizince.

„Pověz mi o Pekingu,“ tlačil na něj Joe.

„A co jako?“

„Povídej o olympiádě.“

Šafúr na něj zůstal zírat. „Tys mluvil s Wangem, že je to tak?“

Jako naschvál se zpoza rohu vynořil oddíl uniformovaných vojáků ČLOA. Ve dvojstupu pochodovali po protějším chodníku. Šafúr tiše zaklel.

„Hodlám využít svou příležitost,“ oznámil mu Joe. Předem si dobře připravil, co se chystal říct. Kdyby ho přece jenom náhodou někdo slyšel, neshledal by na tom nic zajímavého. Klidně by to mohl být úryvek z hovoru o počasí. „Pokud mě tušení neklame, mohli bychom, ty a já, zachránit spoustu nevinných. A pokud se pletu, tak ze sebe nejspíš udělám největšího pitomce na tomhle břehu Jang-c‘.“ Nějaký Číňan jim zastoupil cestu a otevřel kufřík plný napodobenin značkových hodinek. Pár metrů se od nich nechtěl odlepit, dokud ho Joe rázným mávnutím ruky neodbyl. „Nemýlil ses. Ohledně našeho setkání jsi měl také pravdu. Nebyla to náhoda. Použil jsem Megan jako návnadu.“

„Já to věděl!“ zajásal Šafúr jako rozradované dítě. Joe ho upozornil, aby se uklidnil, a pokud to neudělá sám, tak mu pomůže. Tohle nebyla hra. Potřeboval, aby se Šafúr soustředil.

„Nějak ses ale zapomněl zmínit o Pekingu. Chci vědět, co se chystá při olympiádě.“

Řídit úspěšného agenta s sebou nese jisté nepopiratelné vzrušení. Pocit absolutní moci nad jinou lidskou bytostí je opojný. Joe cítil skoro totéž, když pozoroval Šafúrovu proměnu, postupnou kapitulaci vyplývající z řeči jeho těla. Bezvýhradně mu věřil. Konečně našel svého zachránce, jediného zachránce, který ho vysvobodí ze slzavého údolí.

„Neřekl jsem ti o tom, protože to v danou chvíli nebylo důležité. Spolkl jsem ti to. Vážně jsem si myslel, žes to zabalil. Nevěřím vlastním uším.“

Dorazili na křižovatku. Šafúr byl slušný člověk. Občas měl zkrat a někdy se choval nezodpovědně a zbrkle, ale Joe ho měl rád. Usoudil, že CIA po něm sáhla ve spěchu po 11. září, nejspíš kvůli jeho národnosti, a výcvikem prošel jen letem světem. Nejspíš by mu více svědčila práce v obchodě nebo s počítači. Jako by chtěl potvrdit tento dojem, Šafúr si zapálil, a aniž se rozhlédl, vstoupil do zdánlivě prázdné vozovky. Zjevně zapomněl, že je v Číně, kde se člověk musí rozhlédnout na všechny světové strany, pokud chce bezpečně přejít ulici. Vzápětí se ozvalo troubení taxíku, který se přiřítil v protisměru. Joe ho chytil za triko a strhl ho zpátky.

„Ježíši!“

„Snaž se zůstat naživu!“

V bezpečí na protější straně vozovky začal rozvíjet Wangův popis plánů CIA na destabilizaci olympijských her. Miles zjevně chtěl několik útoků a přinejmenším jeden v „měřítku Atlanty“, který by přilákal pozornost médií k obětem a nepokojům spíš než k blyštivému hospodářskému zázraku moderní Číny. Šafúr měl pod hlavičkou Microsoftu získat ke spolupráci špatně placené a přetěžované čínské dělníky na stadionu a navíc zaměstnance reklamních agentur a místních televizí. Na sklonku léta se měl přestěhovat do Pekingu. Miles by zatím dolaďoval plán, jak dostat do olympijské vesničky ujgurskou buňku, která by tam provedla útok.

„Šanghajskou buňku?“ potvrzoval si Joe.

„Nemám tušení. Miles mě odbyl s tím, že to není moje starost. Každý zodpovídá jen za svůj dílčí úkol. Na té operaci mohou stejně dobře dělat desítky agentů, nebo jen já a on.“

Joe zavrtěl hlavou a zapálil si. Zmatečnost operace, usoudil, nepramení z jejího přísného utajení, ale spíš dokazuje neprofesionalitu a nekompetentnost CIA nebo Pentagonu. Šafúr pokračoval.

„Podle Milese bude hračka obstarat si falešné propustky do vesnice. Říkal jsem mu, že Číňani nikomu nedovolí se pohybovat uvnitř, pokud se neprokáže patřičně orazítkovanými lejstry. Jak chce dostat partičku turkických muslimů, co trčí z řady, do tréninkového střediska nejlepších světových sportovců? Podle mě je celý ten plán pro kočku.“

„Nemůže jít o šanghajskou buňku,“ usoudil Joe. „Jestli skutečně provedou ten útok letos v létě, skončí za mřížemi. Miles nemůže počítat s tím, že se jim přes tři roky podaří unikat před státní bezpečností.“

Šafúr odhodil nedokouřenou cigaretu na ulici. „Asi máš pravdu,“ povzdechl si.

„Co víš o té buňce?“ Museli obejít kaluž vody, která se řinula z jídelen na Singleské ulici. Hrozny Číňanů se skláněly nad stolky a cpali si do úst hrudky rýže a kousky vepřového, slepí a hluší ke všemu kolem. „Kde je Miles naverboval?“

„Podle mě je sebral na ulici,“ odpověděl Šafúr. „Znám jen jednoho z nich. Nějakého Memeta Almase. Je to Kazach. Tak trochu náboženský fanatik. Potěšilo ho, že jsem také muslim. Ženu nechal v Kašgharu. Žádná další jména mi Miles neprozradil. Čím míň lidí je zná, tím líp.“ Joe ho požádal, aby mu kazašské jméno hláskoval. „Dělalo to na mě dojem, že si vybírá samé fanatiky. Starý Tajfun byl takříkajíc sekulární operace. Šlo o vlažné súfisty, kteří bojovali z politických důvodů. Pokud je mi známo, tak Memet chce jen vyhazovat baráky do vzduchu. Operace se radikalizovala.“

„A co Ansary Tursun? Nebo Abdul Bary? Říkají ti ta jména něco?“

Šafúr zavrtěl hlavou. Už se setmělo a blížily se k nim dva mopedy se zhasnutými světly.

„Ablimit Celil?“

Další zavrtění hlavou. Joea značně překvapovalo, že toho Šafúr ví o Tajfunu tak málo. „Proč myslíš, že se radikalizovali?“ zeptal se.

„Poslouchal jsem Milese. Možná načichl čínskou oficiální propagandou, podle níž jsou všichni Ujguři teroristi. Proč si to myslím? Protože se všechno začalo sypat.“

„Podle Wanga je hlavou buňky Celil. A také si myslí, že by mohl být z ISI.“

„Cože?“

Šafúr se zastavil. Joe ho opět vybídl, aby pokračoval v chůzi, a objal ho kolem ramen. Měl svalnaté tělo a tričko už stačil v podpaží propotit. „Řekl mi, že ten Celil před pár lety strávil určitou dobu ve výcvikovém středisku al-Káidy. Má podezření, že by celá buňka mohla být řízená z Islámábádu.“

„Tak to lže, až se mu práší od huby.“ Pozoroval je nějaký stařík v houpacím křesle v ústí potemnělého š‘-kchu-menu.

„Proč myslíš?“

„Protože lhal už dřív. Kecal dřív, kecá teď a kecat bude.“ Joe si náhle vzpomněl na rozhovor v nočním klubu na Wan Chai před mnoha lety. Co to tehdy Miles říkal? Wang Kchaj-süan je bublina, pohádkář. Nic z toho, co ti ten hňup navykládal, nemá žádnou cenu.

„To říkáš ty, nebo Miles?“

Šafúr se zatvářil dotčeně. Protáhl se před nosem nějakého cyklisty a vzápětí ho od Joea oddělila vozovka. Procházeli po úzké, spoře osvětlené ulici v samotném centru Francouzské koncese. Spojující se potemnělé koruny stromů vytvářely temný tunel táhnoucí se do dálky. Joe ho nevzrušeně dohonil a navázal tam, kde přestali.

„Jak se scházíš s Almasem?“

Šafúr odpověděl bez zaváhání. Už se nemohl dočkat, až se podělí o tajné informace, které ho tak dlouho tížily na duši. „V jednom baru na Nan-jang lu. Jmenuje se U Larryho.“

Joe ten podnik znal. Nacházel se jen blok za Ritzem. Byla to zaplivaná putyka v americkém stylu s obrovskou obrazovkou, na níž běžel sport, a kulečníkovými stoly. Jednou tam zašel na jídlo a sledoval při tom mezinárodní klání mezi Anglií a Jihoafrickou republikou. Ten podnik měli v oblibě lao-waj přes dvacet, kteří se vyžívali v hamburgerech a hranolkách. „Setkali jste se na veřejném místě? V restauraci?“ Nechtěl riskovat Šafúrovu nevoli poukazováním na neprofesionální postup.

„Tak, tak. Zapadl tam. Seděli jsme v koutě, dali jsme si cheeseburger a sledovali fotbal. Vypadali jsme jako párek Amíků daleko od domova. Číňani drobné rozdíly nerozeznají. Všichni jim připadáme stejní.“

„Kolikrát jste se tam sešli?“

„Dvakrát, možná třikrát, co přijel do Šanghaje.“

Z mírně podrážděného tónu Joe vycítil, že Šafúr má potřebu se hájit. Raději by na něho neměl příliš tlačit.

„Jak jsi ho kontaktoval?“

Šafúr se poškrábal na lalůčku levého ucha.

„Textovou zprávou.“ Počkal, až minou postarší ženu, která v plastovém umývadle oplachovala nádobí. „Dal jsem mu mobil. Existuje kódová zpráva pro svolání schůzky. Memet umí anglicky, takže se kóduje jen čas a datum.“

Joe přikývl a zeptal se, jak to dělá Memet, když se chce sejít.

„Více méně stejně. Pošle mi textovku z amerického čísla, abych zavolal prarodičům v Sacramentu.“

„Protože tvoji prarodiče už nežijí?“ rýpl si Joe, který vždy rád nahlížel bratránkům pod pokličku.

„Ne, to ne. Ještě jsou naživu, ale v Teheránu.“

Joe se usmál. „A co Miles?“

„Co s ním?“

„Jak to dělá on? Jak kontaktuje buňku?“

„Netuším.“ Šafúr zavrtěl hlavou. Na okamžik to vypadalo, že už k probíranému tématu nemá co dodat. „Vím jen, že někdy ke kontaktům používá manželku.“

Joea to sdělení na okamžik vykolejilo, ale úžas rychle vystřídala zlost. „Isabellu?“

„Tak, tak. Kvůli krytí. Vždyť přece víš, jak to chodí, ne? Vezmeš s sebou babu, tváříš se, že jdete nakupovat nebo tak něco, a cestou se setkáš se svým kontaktem. Isabella je zárukou, že Miles nebudí podezření. Kdybys náhodou chtěl vědět, co jí nakuká, aby šla s ním, tak ti rovnou říkám, že nemám páru.“

44. Sál číslo čtyři

„Kde je tvá žena?“

Šeptající hlas Abdula Celila slyšel i přes křik a rachot střelby provázející nejnovější americký katastrofický film. Usadil se na volném sedadle vedle Milese Coolidge na konci řady Q. Do sálu vešel krátce po začátku promítání hlavního filmu.

„Nemůže,“ opáčil Miles. „Ženské potíže.“ Bavil se tím, že Ablimita popichoval. Občas se zmínil o svém odmítavém postoji k islámu, jindy zvlášť otevřeně mluvil o ženách. Rozhodně se nehodlal nechat tím fanatikem nijak omezovat. Jistě, Miles Celila potřeboval, ale Celil mnohem víc potřeboval jeho. Bez peněz a výbušnin od Američanů by byl jen další druhořadý zoufalec.

„Chtěl sis promluvit.“

Miles se na svého agenta ještě nepodíval. Tři řady před nimi seděl nějaký chlapík s baseballovou čepicí na hlavě, propracovával se ke dnu kelímku se zmrzlinou a smál se dialogu na plátně. Kdyby se býval otočil, uviděl by dva tlouštíky středního věku, jednoho s plnovousem, druhého hladce oholeného, jak se k sobě jako milenci naklánějí v poslední řadě. Ve tmě se jim leskly oči a hovořili spolu šeptem a vážně jako truchlící na pohřbu.

„Jak si stojíte?“

„Dobře,“ odpověděl Celil, „ale potřebujeme víc peněz.“

„Co je nového? Trpělivost, proboha.“

„Ansary onemocněl. Nechodí do práce. A začíná zpochybňovat směr, kterým se ubíráme.“

„Viděli jsme se minulý týden. V Kala Kueru vaří skvěle. Připadal mi v pohodě.“

Miles si strčil do úst jedinou růžičku pražené kukuřice a nechal si ji rozpustit na jazyku.

„Nemůže se dočkat akce. To my všichni. Diví se, na co čekáme.“

Celil mluvil rychle a čínsky. Šepot se ztrácel v kvílení a hřmotu akční scény. Ten film ho popuzoval na nejvyšší míru. Samé násilí a bezbožnost. Snažil se nedívat se na plátno.

„Našel jsem několik možných cílů,“ prohodil Miles a pod rukou mu podal balíček. Celil ho převzal a položil si ho na klín. Musel napínat sluch, aby ho slyšel. „Továrny. Státní banky. Sčchuanská restaurace v Pchu-tungu. Nechci, aby to zasáhlo Američany nebo Evropany. My už jsme trpěli dost.“ Celil se jen díval do prázdna. Žádné výraznější reakce se nedočkal. „Chci, aby ses zamyslel nad změnou zaměstnání. Abdul ať si zůstane v továrně, ale Ansary by mohl jít do té restaurace mýt nádobí. Seženu vám propustky do banky a všechna povolení. Máme spoustu času.“

Celil si hlučně odfrkl. Američanova neznalost čínských poměrů mu ještě pořád vyrážela dech. „Pro Ujgury to není snadné,“ bránil se. „Nemůžeme jen tak přijít a říct si o místo.“

„Všechno máš v tom,“ zněla odpověď.

Jeho zjevná ignorance ve skutečnosti znamenala ústup. Po nedávné schůzce se svým kontaktem v Pentagonu Miles dospěl k přesvědčení, že jakýkoli úspěšný teroristický útok v Šanghaji by jen posílil odhodlání Číňanů všemi prostředky ochránit bezpečnost olympiády v létě roku 2008.

A navíc ještě hrozilo značné riziko, že o celou ujgurskou šanghajskou buňku přijdou. Čínská státní bezpečnost by pozatýkala všechny Ujgury v okruhu sta mil od Pchu-si a důrazně je vyslechla kvůli možné spoluúčasti. Washington proto z uvedených důvodů neměl chuť dát operacím během následujícího léta zelenou. Informace, které Miles právě předal Celilovi v silné obálce, bylo možné při nejlepší vůli označit za obecné. I kdyby se členům buňky nakrásně podařilo získat Milesem navrhovaná místa, stejně by akci na poslední chvíli odvolal s poukazem na informace od tajné služby, že již byla prozrazena. V nadité obálce se ukrývalo i patnáct tisíc amerických dolarů, dost peněz na to, aby umlčely Celilův hněv na několik měsíců. Jediným cílem byl odteď Peking. Nakonec obě strany dostanou, co chtějí: Ujguři pozornost světového tisku a Američané ostudu pro Číňany při jimi hýčkaných olympijských hrách.

„A jak jsou na tom ostatní?“ pokračoval ve vyptávání Miles. „Co Abdul a Memet?“

Obecenstvo v sále vybuchlo smíchy. Miles zabloudil pohledem na plátno. Hlavní hrdina nešťastnou náhodou a hloupě upadl a právě se škrábal na nohy. Číňané držkopády prostě milují.

„Memeta jsem neviděl. Abdula také ne. Tak to chceme a tak to vždycky fungovalo. Vím jen o Ansarym, protože jsem se na něho ptal u něj v restauraci a řekli mi, že je nemocný. Bylo by příliš nebezpečné, abych se s nimi scházel. Chceme činy. Chceme udeřit na Číňany. Čekání už nás unavuje.“

„Na činy dojde.“ Milese ty neustálé výzvy k akci popuzovaly. Krvežíznivost buňky byla Celilovým dílem. To on do ní zasel fanatismus. V době, kdy původní Tajfun vrcholil, nikde nebylo ani stopy po náboženském zápalu. Považovali se za vojáky bojující za spravedlivou věc. A teď se i ti ostřílení jako Tursun a Bary chovali jako zaslepení fanatici v Bagdádu nebo Atoche. „Musíš mi věřit,“ chlácholil ho. „Musíš mě poslouchat.“

„Budu poslouchat.“

Odkudsi ze sálu se ozval podrážděný sykot. Jejich rozhovor se příliš protáhl. „Radši bys měl jít,“ vyzval ho Miles. „A pořádně si to pročti.“

Celil strčil balíček do plastové tašky a odešel ze sálu. Chodba zela prázdnotou a za chvíli už v hlavním atriu nákupního centra nastupoval do výtahu do přízemí. Každá z jeho návštěv v Paradise City byla životně důležitá pro celou buňku. Proč? Protože už se řídili pokyny někoho jiného, jak naznačil Wang. Celilova pokora a poslušnost při jednání s Milesem byla jen póza. Spolupráce s Američany patřila minulosti. Celil napojil ujgurskou buňku na ISI, čímž získali jistotu bezodkladné a působivé akce.

Nechci, aby to zasáhlo Američany nebo Evropany. My už jsme trpěli dost. Není to snad jasný příklad pokrytectví Západu? Vyvolávají chaos v zahraničí jen proto, aby se chránili. Už to trvá příliš dlouho. Ablimit se nechal zaslepit americkými sliby, ale k ničemu to nevedlo. CIA podpořila ujgurský separatismus ne proto, že by sdílela přesvědčení jeho bratrů a věřila, že Ujguři mají právo na svou zemi bez chanského útlaku, ale protože chtěla získat další ropu a další zemní plyn, aby jimi živila svou zkorumpovanou ekonomiku.

Rozhlédl se kolem sebe. Rozhlédl se po nákupním středisku. Ablimit Celil viděl všude kolem jen důkazy další prohnilé kultury, čínskou napodobeninu toho nejhoršího ze Západu. Pomyslel na budoucí slavné vítězství 11. června a ještě nikdy si nebyl jistější, že se rozhodl správně.

45. Rozený ochránce

Řekněme si to na rovinu: Joe nemusel za Isabellou chodit. Mohl požádat Čao Ťiena, aby ji sledoval. Zrovna tak mohl klidně čekat, až mu z Londýna pošlou informace o Ablimitovi Celilovi, o které žádal. Šafúrovo odhalení, že ji Miles používá jako zástěrku pro své schůzky s buňkou, bylo samo o sobě cenné, to jistě, ale nevyplývala z něho nutnost, aby za ní chodil domů. Co čekal? Doznání? Vyčerpávající hlášení o Milesově utajovaném pohybu po Číně? Od Isabelly se jen stěží dalo čekat, že by zradila muže, za kterého se provdala, a už vůbec se nedalo předpokládat, že by ho udala bývalému příteli, který kdysi zradil ji. Nicméně pokušení bylo příliš silné, než aby mu Joe dokázal odolat. Naskytla se mu skvělá příležitost, dokonalá záminka, aby se s ní viděl. Koneckonců jeho úkol byl, jak mu Waterfield připomněl, dostat se k Milesovi Coolidgeovi. A dostat se na tělo Milesi Coolidgeovi znamenalo dostat se k Isabelle. Vždyť kdo zná jakéhokoli chlapa lépe než jeho vlastní žena? Z určitého úhlu pohledu Joe vlastně dělal jen svou práci.

Čao mu poskytl podrobnosti. Každý všední den ráno, pravidelně jako hodinky, Isabella odjíždí na kole do Century Park, kde od 8.15 do 9.00 cvičí tchaj-ťi. Mezitím Miles odejde do práce. Vždycky chodí sama. Pro začátek stačí si na ni počkat a potom se uvidí.

Cestou na východ metrem trasou 2 do Pchu-tungu si Joe uvědomil, že se hranice mezi profesním a soukromým životem začíná nebezpečně stírat, z čehož nemůže vzejít nic dobrého. Skoro nespal. Už celé dny se úmyslně vyhýbal Megan. Nepromyslel si předem, co Isabelle řekne, ani nedomyslel důsledky svého činu.

Metro praskalo ve švech. Stál v přeplněném, houpajícím se voze, agent a lao-waj ve věku čtyřiatřiceti let, tisíce kilometrů od domova, a řítil se ke svému cíli. Hodinky ukazovaly 7.45. Co když se k němu Isabella otočí zády a všechny jeho návrhy odbude mávnutím ruky? Co když zavolá Milesovi a řekne mu, že za ní Joe byl? Vydává se za obchodního zástupce malé farmaceutické firmy a už není britský agent, aby se ptal na citlivé věci ohledně aktivit CIA ve městě. Kdyby se ho zeptala, čím se živí, řekl by jí to. Řekl by jí pravdu, v tom už měl jasno předem. Nemohl by jí lhát. Koneckonců na lži před osmi lety ztroskotal jejich vztah. Jenomže říct pravdu znamenalo všechno ohrozit: operaci, krytí i zatím úspěšné pátrání po teroristické buňce. Kdyby měl Joe onoho vlhkého a teplého květnového rána jen špetku zdravého rozumu, na Tung-fang lu by vystoupil a odjel zpátky do Pchu-si.

Našel to snadno. Mapu, kterou si vzal s sebou, vůbec nepotřeboval. Cvičení tchaj-ťi probíhalo na jižním břehu umělého jezírka, jen kousek od stanice Century Park. Joe viděl už z dálky početnou skupinu cvičících Číňanů, mužů a žen převážně v důchodovém věku, pomalu se otáčejících a vztahujících končetiny ve zvláštním tanci, jímž vzývali neviditelná božstva. Zamířil k nim. Zblízka si všiml vousatého muže před šedesátkou a další cizinky zhruba stejného věku v teplácích a tričku, které se podle všeho při praní nechtěně obarvilo na růžovo. Ve skupince tří, možná čtyř desítek Chanů byli nápadní. Po Isabelle nikde ani stopy. Joe se posadil na lavičku ve stínu „popkornového stromu“, Triadica sebifera. Napadlo ho, že to možná není ta správná skupina. Nespletl si Čao část parku? Prohledat celý areál by trvalo odhadem čtyřicet minut a za tu dobu by mu Isabella mohla zmizet.

Uviděl nad sebou nízko letící letadlo, které mířilo na přistání. Zpožděný rachot na chvíli přehlušil kvílení tradiční čínské hudby z přenosného CD přehrávače postaveného na břehu jezírka. Joe vstal. Na severu se rýsovala silueta věže Ťin-mao zahalená smogem. Znovu pohledem pročesával skupinu. Poodstoupil o dva kroky doleva, aby výhled neclonili čtyři muži mávající dřevěnými meči.

A potom ji uviděl. Neodolatelnou a svůdnou Isabellu Aubertovou, jejíž obličej a tělo důvěrně znal jako ranní brízu. Měla na sobě široké černé kalhoty a čelenku, štíhlé holé paže natažené před sebou a bosé nohy opisující kruh v orosené trávě. Joe se mimoděk usmál, protože v její tváři se zrcadlilo dětsky úporné soustředění, když se snažila bezchybně provádět složité pohyby tchaj-ťi. Zaplavil ho příjemný pocit. Jeho soužení a marná touha se dočkaly naplnění. Připadala mu stejně nádherná a plná života jako kdykoli dřív. Bylo správné ji vyhledat. Posadil se zpátky na lavičku. Srdce mu tlouklo jako splašené a zaplavily ho vzpomínky. Jejich první setkání na cizí svatbě. První opojné noci v Kentish Town. Hádky v onom bezútěšném týdnu wui gwai. Pozoroval ji, myslel na Milese a jeho Lindu, na lži provázející jejich život. Bylo až neskutečné, že Isabellu dělí od odhalení zahanbujícího Milesova tajemství jen krůček. Jak navázat rozhovor? Co jí má sakra říct?

Hudba zmlkla. Ozval se smích a utvořily se skupinky. Isabella se očividně znala s postarší Číňankou po své levici, protože hned, jak skončily s cvičením, si začaly živě povídat. Proletěl před nimi racek a dosedl na břeh jezírka. Joe vstal a vmísil se do davu. Čtyřicet metrů. Už jen třicet metrů ho dělí od Isabelly. Obula si pohodlné boty na nízkém podpatku a zatřásla hlavou, aby dala svobodu zvlněné kaskádě tmavých vlasů, tak dlouho vězněných čelenkou. Naučené pohyby, z jejichž jednoduchosti vyzařoval smutek. Vycítila jeho upřený pohled. Překvapilo ho, že se usmála, když ho poznala. Jako by měli dohodnutou schůzku. Skoro jako by na něho čekala.

„Můjtybože,“ vydechl. Její vůně, když se objali, působila na Joea jako opium. Musela si stoupnout na špičky, cítil její dlaně na zádech a do ramene mu šeptala slova, která skoro neslyšel. „Kde ses vzal v Šanghaji? Nemůžu tomu uvěřit.“

Oddělili se a zadívali se na sebe. Isabellin obličej byl ještě zarůžovělý cvičením, ale z jejího výrazu pochopil, že je sice překvapená, ale ráda ho vidí. Onen poslední, strašlivý měsíc v Hongkongu byl zapomenulý. Čas smazal všechno zlé.

„Co děláš v Šanghaji?“ zopakovala otázku. „To je naprosto neuvěřitelné.“

„To je na dlouhé vyprávění.“

Teprve po chvíli Joeovi došlo, co vlastně řekla: Miles jí jeho přítomnost ve městě zamlčel. Zatajil jí, že je v Šanghaji. Udělal to schválně? Nebo se Šafúr a Čao ve svých odhadech nemýlili a pán a paní Coolidgeovi žijí odděleně od stolu i lože?

„Nechtěl jsem tě přepadnout,“ namítl. „Miles ti nic neřekl? Nezmínil se, že jsem už nějakou dobu tady?“

Isabella zavrtěla hlavou a ze smutného úsměvu vyčetl odpověď na svou otázku. Miles mi neříká nic. Můj manžel je samé tajemství.

Joe sklopil zrak. Na jejím prsteníčku si všiml poškrábaného zlatého snubního prstenu. „No, tak to jsem nečekal,“ zamumlal. Isabella se nahlas rozesmála. „V dubnu jsme spolu byli na večeři. Narazili jsme na sebe na Chuaj-chaj. Nezmínil se o tom?“

„Vůbec.“

Samozřejmě tu ještě byla možnost, že mu lže. Koneckonců bylo mnohem snazší svalit vinu na Milese než otevřeně přiznat, že se úmyslně vyhýbala setkání, které si teď vynutil. Jenomže to k Isabelle nesedělo. Nikdy to nebyl její styl. Nebyla zbabělá. Nebyla prolhaná. Vždy říkala, co si myslí, a pojmenovávala věci pravými jmény. A navíc, proč popírat něco tak banálního? Shýbla se pro slamák se širokou krempou a zamířila k vodě. V jejím hlase nebylo ani stopy po odevzdanosti nebo zoufalství. „Miles má hodně práce. Často je pryč.“

Znělo to jako otřepaná, neupřímná omluva oddané manželky. Joe s ní srovnal krok. Vycítil, že Isabella už nemá sílu mu dál oponovat. Instinktivně vytušila, že se Miles snažil jejich setkání zabránit. Vlastně oni oba. Bilo to do očí a působilo jí to rozpaky. Plynul z toho pouze jediný možný závěr. Aby neprodlužoval nepříjemnou situaci, zalichotil jí. Vypadá stejně krásně jako před osmi lety, kdy se viděli naposledy.

„Bože můj, to už je to tak dávno?“ Procítěný hlas a kaskáda vlnitých vlasů byly jako zapomenutá fotografie, která vypadne z kufru. „Božíčku, jak jen stárneme!“ povzdechla si. „Takže náhoda? Jsi v Pchu-tungu kvůli obchodu?“

Joe si pro setkání stanovil pouze jediné pravidlo: už nikdy nelhat Isabelle Aubertové. Jenomže teď zaváhal. Ještě bylo příliš brzy na to, aby jí odhalil pravou podstatu svého pobytu v Číně.

„Jak už jsem říkal, to je na dlouhé povídání. Máš čas na kávu?“

Isabella se nečekaně zamračila. Obličej se jí stáhl obavami a položila ruku na Joeovu paži. Ten kontakt představoval jakousi fyzickou záruku, že jí na něm záleží. Vycítil její neklid. „Neboj, nic vážného se neděje.“ Kdyby si byl jistější Isabellinými city, kdyby toho spolu neprožili tolik, kdyby nebylo třeba znovu zotvírat tolik dveří, nejspíš by vzal její dlaň do své a stiskl ji, aby jí dodal jistotu. Ještě stále mezi nimi existovalo výjimečné fyzické a citové pouto, které cítil stejně jako hřejivé paprsky ranního slunce. Nepochyboval, že Isabella cítí totéž. První láska s sebou nese kouzlo, které nikdy úplně nepomine.

„Támhle je kavárna,“ ukázal na sever k černé skleněné budově Muzea vědy a techniky. Zašel tam jen jednou během prvních nudných víkendů v Šanghaji. „Můžeme si tam dát snídani a promluvit si.“

„Tak dobře. Platím já.“

Našli si volný stolek pod širým nebem na pseudofuturistickém dvoře, odkud se naskýtal výhled na nablýskané křivky muzea. Dusné dopolední parno zmírňoval slabý větřík, který foukal ze zatím nezastavěných mokřin jižního Pchu-tungu. Z blyštivých autobusů se vyhrnuly děti. Cákaly po sobě vodu z fontány a chichotaly se, zatímco čekaly ve frontě.

„Pověz, jsi ženatý?“ zeptala se. „Máš děti? Ještě pořád pracuješ pro to všivé bratrstvo?“

Osm let po boku amerického agenta ji očividně smířilo s Joeovou profesí. Uličnicky se usmívala, když na něho chrlila otázky, a Joe s odpovědí nezaváhal.

„Ženatý nejsem. Ani rozvedený ne,“ dodal spěšně, protože si všiml Isabellina neklidu. „Děti nemám, nebo přesněji, pokud vím, tak nemám.“

„A to poslední?“

Joe si všiml, že když se dozvěděla, že zůstal svobodný, nasucho polkla. „Tak začneme znovu?“ Mohl si dovolit křečovitě vtipkovat, protože mezi nimi už nebyly žádné výčitky a bolest. Díval se na ni. Oči, které líbával, šíje, kterou hladíval, a nepřestával žasnout nad tím, jak samozřejmě a nenásilně se spolu baví. „Po pravdě řečeno, dal jsem si před osmi lety slib, že pokud se ještě někdy setkáme, už nikdy ti nebudu lhát, pokud jde o to, čím se živím.“

„A přesto se to právě chystáš udělat,“ rýpla si a mávnutím ruky se omluvila za svou indiskrétnost. „Promiň, neměla jsem se ptát.“ Jejich pohledy se setkaly. Rozuměli si beze slov. Joe pochopil, že Isabella si po těch letech po Milesově boku až příliš dobře uvědomuje úskalí, která pro soukromý život představuje práce pro tajnou službu.

„Můžu se k tomu vrátit a něco říct?“ zeptala se.

„K čemu?“

„K tomu, jak jsem se chovala v Hongkongu.“ Ještě nebylo ani deset hodin. Zjevně se rozhodla, že ulehčí svému svědomí tak rychle, jak jen to půjde. „Byla jsem na tebe hodně tvrdá.“ Odhrnula si neposlušný pramen, který jí padal do očí. „Nezasloužil sis to. Trvalo mi dlouho, než jsem to pochopila, jenomže potom už bylo pozdě. To už jsem byla s Milesem v Čcheng-tu. Promiň mi.“ Joe se snažil zachovat klid alespoň navenek. Její doznání ho zaskočilo, vykolejila ho její upřímnost i to, jak na něho její slova zapůsobila. Přišla příliš pozdě, a přece po nich nepřestal toužit. „Pravda je, že jsem nebyla na vážný vztah připravená. Byla jsem příliš mladá. To, co jsem se o tobě dozvěděla, jsem použila jako záminku, abych náš vztah ukončila.“

„Izzy…“

„Ne, prosím. Nech mě domluvit. Podle mých zkušeností uplyne dalších osm let, než budeme mít znovu možnost si spolu promluvit, a já už to v sobě dusím věčnost.“ Odložila šálek s kávou, který celou dobu držela v ruce, na stolek před sebe. Joe zahlédl v jejích očích smutek a osamělost, jako by byl jediný, s kým si v Šanghaji může upřímně a od srdce promluvit.

„Nebyla jsem taková, jak sis myslel,“ pokračovala. „Zasloužil sis někoho lepšího. Měla jsem takový hloupý zvyk od sebe odhánět muže, kteří na mě byli hodní. Nejdřív Anthonyho a potom tebe. Bylo to ode mne bezcitné.“

„Lhal jsem ti,“ namítl Joe ve snaze ji zachránit před sebeobviňováním. „Měl jsem být k tobě upřímnější od samého začátku.“

„Ne. Jak bys mohl?“ Zjevně si všechno dobře a předem promyslela. Chtěla, aby pochopil, jak moc se snaží obvázat nezahojenou ránu z minulosti. Jako by se nemohli bavit o ničem z přítomnosti, dokud si nevyříkají minulost. „Vždyť utajení patřilo k tvé práci,“ ohradila se. „Nemohl bys ji dělat, kdybys o ní vyprávěl každému na potkání.“

„Nejspíš ne,“ souhlasil Joe. Napadlo ho, že přijdou na řadu ještě další, mnohem víc zraňující věci, které mu Isabella hodlá stejně otevřeně a popravdě říct. Že byl až příliš přecitlivělý, tak trochu příliš upjatý, tak trochu příliš pohlcený prací a konzervativní na dívku jejího typu a povahy. V hloubi duše věděl, že Isabella prokoukla jeho tajemství v okamžiku, kdy ji začal unavovat. Bezchybné načasování. Možná že kdyby ji tehdy opravdu požádal o ruku, docela dobře by mohla odpovědět ne. Tyhle pravdy od ní nechtěl slyšet. Útěchu by mu nepřinesly, spíš naopak. Bylo od ní hezké, že o tom pomlčela.

„A co dál?“ zeptal se a pokusil se o úsměv. Chtěl, aby se uvolnila a strávila s ním příjemné dopoledne. „Jsi šťastná? Dopadlo to tak, jak sis představovala?“

Upřeně se zadívala přes oslepující třpyt dvora. Sluneční paprsky se odrážely od betonu a lesklé vodní hladiny. Kolik toho žena prozradí muži ze svých nejniternějších tajemství? Kolik toho manželka prozradí o nefunkčním manželství?

„Nepřišels právě kvůli tomu?“

Joe si zapálil. „Nechápu.“

„Abychom se bavili o Milesovi.“ Zhluboka vdechl kouř a vyfoukl ho k smogem zastřenému nebi. „Částečně,“ připustil, protože nedokázal odhadnout, kolik toho ví.

„Abychom se bavili o Lindě?“

Ta poznámka mu vyrazila dech. „Ty o ní víš?“ vyhrkl dřív, než si stačil rozmyslet, jestli je nebo není vhodné Milese shazovat.

Ticho.

„Izzy?“ Joe měl zvláštní pocit, že čekala celých osm let, aby se mohla vypovídat. Najednou pochopil, že ho považuje za svého nejbližšího a nejdůvěrnějšího přítele, za jedinou spřízněnou duši, a že on to dosud neviděl, protože měl mysl zastřenou zlobou.

„To je vedlejší,“ ujistila ho a posloužila si jeho cigaretami. Nehodlala se hroutit ani rozplakat. To nebyl její styl. „To je úděl všech manželek cizinců v Číně, všech tchaj-tchaj. Steleme postele, abychom v nich spaly samy.“

„Nechápu.“

Připálila si sama, protože se k tomu neměl. „Přijíždíme sem jako na šesticiferný zájezd, letenky do první třídy, lekce tenisu a velké domy v Ťin-čchiao. A jaká je cena? Manžel, co je dvě stě dnů v roce pryč, v každém městě má milenku a každý víkend kocovinu.“ Podívala se mu do očí. „Nechtěj mi tvrdit, že nevíš, o čem mluvím, Joe. Jak dlouho žiješ v Asii?“

„Věčnost.“

„Tak vidíš. Hongkong, Kuala, Singapur, všude stejná písnička. Všude to chodí stejně, ne?“ Nesouhlasil s ní, ale věděl, že bude lepší jí neskákat do řeči. „Jsme vrchnost. Ve třicátých letech chodily manželky obchodních zástupců do Del Monte a do Cathaye. Dneska chodíme do Bar Rouge a M na Bundu. Rozdíl žádný. Unuděné a zklamané ženy. Pořád totéž. Pořád máme víc peněz než místní a služebnictvo, pořád se oblékáme do drahých šatů a hrajeme si na vrchnost. A naši milovaní manžílci přefiknou tolik Číňanek, kolik stačí, a potom přesvědčí sami sebe, že jsou vlastně vládnoucí rasa.“

Po pravdě řečeno, nebylo to poprvé, co se Joe s Isabellou bavili na toto téma. Její otec Eduard byl francouzský pojišťovací agent a notorický sukničkář. Isabellu jeho prohánění ženských nadzvedávalo ještě deset let po jeho smrti. Když Isabella Joea nechala kvůli Milesovi, podvědomě dal za pravdu freudovské hypotéze, že každá žena se nakonec provdá za svého otce. Nicméně když poslouchal Isabellu, cítil stejný neklid a nejistotu jako v první fázi rozhovoru se Šafúrem a Wangem. Všichni mi lžou, nebo mi všichni říkají pravdu?

„A závěr?“ zeptal se. „Nevím, jak bych ti mohl pomoct. Nevím, co chceš, abych udělal.“

Rozesmála se.

„Joe, jsi tak sladký. Vždycky jsi byl tak starosvětský. Nechci, abys cokoli dělal. Jsem jen moc ráda, že tě zase vidím. Je fajn si popovídat. Ani netušíš, jak moc jsi mi chyběl. Je to tu tak…,“ mávla rukou směrem k severu, „… vyčerpávající.“

Joe by ji nejraději vzal za ruku, ale nesebral k tomu odvahu. Najednou mu scházela sebedůvěra, o kterou ho připravil Isabellin proslov. Za těch osm let, co byl bez ní, si vybudoval ochrannou hradbu, zatvrdil se, aby se nestal obětí citu k jiné ženě. Fungovalo to. Osvědčilo se to. Megan se podařilo probourat malou skulinku, ale jak pil kávu, uvědomil si, že je stále připoutaný k Isabelle. Rozhodl se to pouto zpřetrhat co nejrychleji. Nebylo to správné a nikam to nevedlo.

„Proč s ním zůstáváš?“

Hrdinská otázka. Isabella típla cigaretu.

„Protože jsem dala slib. V kostele a před Bohem.“

Joe nevěděl, jestli je to prohlášení nebo otázka. Jeho víra vybledla a oddanost Bohu v jakékoli formě obdivoval. „Nic víc v tom není? To je to mezi vámi tak špatné?“

„Jako v každém manželství.“ Nasadila si klobouk. „Když se daří, je to dobré. Když se nedaří, je zle. Potíž je v tom, že těch světlých chvilek je stále méně a je třeba na ně čekat déle a déle. Nezbývá než hledat útěchu jinde. Zůstal mi Jesse.“

„Kdo je Jesse?“ Hned jak tu otázku vyslovil, pochopil, jak bude znít odpověď. Jesse je jejich dítě. Isabellin a Milesův syn.

„Miles skutečně s informacemi skrblí, že?“ pokusila se o žert. Joe cítil, jak se mu v duši rozevírá nekonečná prázdnota, která se rozlévala jako mor. „Jesse je náš syn. Můj malý chlapeček.“

„Kde ho máš?“ Joe zakryl nemilé překvapení jedinou otázkou, která ho v danou chvíli napadla. Připadal si zrazený a ponížený. Proč Miles nevyužil příležitosti, aby ho tou zprávou ranil, když se potkali na Chuaj-chaj nebo v M na Bundu?

„Je doma s Mary.“ Joe si domyslel, že Mary je a-i, čínská chůva, která žije s rodinou. „Dáš si ještě kávu? Nevadilo by ti, kdybych si objednala něco k jídlu?“

Věděl, že to řekla jen proto, aby zmírnila jeho bolest. Zavrtěl hlavou a usmál se. „Kávu už nechci, ale samozřejmě si dej, co chceš.“ Isabella vstala a odešla do restaurace. Proč ho tolik zabolelo, že mají dítě? Lidé uzavírají manželství. A z manželství se rodí děti. Miles byl o deset let starší než Isabella. Těhotenství bylo nevyhnutelné. Dítě je nejspíš jediným štěstím jejího života s ním. Tak proč ho to tak sebralo?

V kapse mu zavrněl mobil. Podíval se na displej a zjistil, že je to Waterfield z Londýna. Nebyla to bezpečná linka, takže jakýkoli rozhovor musel proběhnout stručně a v obecné rovině.

„Joe?“

Vyrušení z neradostných úvah mu přišlo vhod.

„Davide, jak se vede?“

„Promiň, že jsem se tak dlouho neozval.“

„To nic.“

Prošel kolem něho malý kluk, který zaujatě žvýkal karamely. Waterfield se nezdržoval zdvořilostmi a přešel přímo k věci. „Obávám se, že o tom tvém portýrovi nemáme nic. Sally o něm nikdy neslyšela. O kuchaři platí totéž.“

Portýr byl Ablimit Celil a kuchař Memet Almas. Sally se přezdívalo databázi ve Vauxhall Cross. Joe se opřel lokty o stůl a riskl to.

„Zkoušeli jste se poptat v Pákistánu?“ Potřeboval si ověřit Wangovu hypotézu ohledně ISI. „Doneslo se mi, že dřív pracovali v Islámábádu. Možná by to za zkoušku stálo.“

„Víš to jistě?“

„Skoro jistě.“

Waterfield si odkašlal. „Měl jsem dojem, že ta hospoda patřila Amíkům, ne?“

Waterfieldova improvizace ho pobavila. Jeho bezprostřední šéf zkrátka patřil ke generaci zvyklé kódovat úplně všechno. Mluvit o operaci na nezabezpečené lince se mu bytostně příčilo.

„Myslím, že se to nevylučuje,“ opáčil. „Za úvahu to stojí. Určitě není od věci prověřit, jestli tam náš portýr někdy nedělal.“

Isabella vycházela z muzea. Když si všimla, že Joe s někým mluví, zastavila se a gestem mu nabídla, že počká, dokud hovor neskončí. Všiml si toho a zavrtěl hlavou. Waterfieldovi oznámil, že už musí končit.

„Zaskočil jsem na kávu s Isabellou,“ informoval ho, protože tím jeho akcie v Londýně vzrostly.

„Vážně? Dobře ti tak. Určitě ji ode mě nepozdravuj.“

„Pracovní?“ zeptala se, když zavěsil. Přinesla dvě láhve vody a tácek s oschlými croissanty.

„Pracovní,“ potvrdil jí.

46. Poslední večeře

V pátém podlaží věžáku na Mingsingské ulici, asi sedm kilometrů od centra Pchu-si, u věčně ucpané spojky Ablimit Celil předestřel svým druhům plán na koordinované útoky v sobotu 11. června s kódovým označením C‘-kcha-wej.

Psalo se datum 5. června, bylo devět hodin večer a neděle. V jednopokojové garsonce pronajaté na jméno Čan Ťi-jung, pro zasvěcené agent Muhammad Hásib Kádir a důstojník pákistánské ISI, se Celil usadil v čele nízkého obdélníkového stolku. Po jeho levici byl neoholený Memet Almas, který upíjel vodu z plastové láhve. Ansary Tursun v tričku s krátkým rukávem a modrých džínech kouřil. Bledou tvář Abdula Baryho naproti němu částečně stínil štítek baseballové čepice stažené nízko do čela. Před hodinou si všichni členové buňky pochutnali na kurdaku, sladkokyselém ujgurském ragú z dušeného jehněčího, mrkve a brambor. Talíře a příbory na desce stolu nahradily tři podomácku vyrobené nálože, z nichž každá obsahovala jedenáct kilogramů gelignitu Goma-2 ECO, tři rozbušky a tři mobilní telefony. Celil jim čtyřicet minut vysvětloval, jak s použitím budíku v mobilu aktivovat rozbušku. Neopomněl jim zdůraznit, že nevybuchlá nálož na madridském nádraží El Pozo 11. března 2004 neexplodovala jen proto, že rozbuška byla špatně nastavená o dvanáct hodin později.

Vstal od stolu a začal rozebírat podrobnosti plánu.

„Pamatujte,“ začal, „že náš bratr Ansary byl uvězněn čínskými úřady jen za to, že u něho policie našla noviny.“ Zadíval se na Tursuna a sepjal ruce. „Mučili ho a ponižovali jen kvůli tomu.“

Celil vyhledal pohledem Baryho oči stíněné štítkem čapky. „Náš bratr Abdul skončil ve vězení za urážku Chana.“ Celil se zamračil, jako kdyby v něm ta vzpomínka i po letech budila hněv. „Mučili ho a bili jen proto, že využil svého práva na svobodu slova.“ Došel k Almasovi a zezadu mu stiskl svalnatá ramena. Díval se přímo na Tursuna. „Náš bratr Memet přijel, aby nám pomohl zbavit se jha chanského útlaku.“ Almas přikývl. „Pamatujme na ty, kteří za náš cíl položili život a kteří nás teď sledují z ráje. Zvlášť vzpomeňme na našeho bratra Envera Semeda, hrdého ujgurského bojovníka, kterého týrali v Guantánamu a jehož později zradil americký nevěřící. Vzpomeňme na naše muslimské bratry a sestry, které den co den mučí v Abú Graibu. Bojujeme jménem všech muslimů, jejichž země okupují imperiální velmoci.“

Celil zvedl psací podložku. O pět podlaží níž se na prašném dvorku smály čínské děti.

„Náš plán je následující. Američané nám zaplatili penězi a teď zaplatí i krví. Věří, že nás ovládají. Jejich vláda ale straní těm prasatům v Pekingu, co okupují naši zemi. Jsme silnější než nevěřící. Porazíme je.“

Abdul Bary byl nejinteligentnější a nejhloubavější ze všech čtyř mužů, kteří se onoho večera v jednopokojovém šanghajském bytě sešli. Sundal si čepici a položil ji na stůl. Štítek se dotýkal rozbušky. Opatrně odtáhl čepici o kousek dál. Bary vycítil, že jazyk džihádu, formulace a výběr slov Ablimitu Celilovi nesedí. Nebyl o nic víc služebníkem božím než kočky, které se proháněly špinavými a oprýskanými chodbami anonymního paneláku, ve kterém se sešli. Z každého póru Celilova odulého, třaslavého obličeje křičela touha po násilí a žízeň po krvi. Opravdu věřil, že se jim podaří vybojovat nezávislost Východního Turkestánu, nebo překročil pomyslnou hranici politických cílů a volal po násilí jen pro násilí? Jenomže má ještě na výběr? Musí se přidat k takovým, jako je Celil. Jak jinak změnit osud své země, když ne náložemi a násilím? Vždy mu bylo úplně jedno, kdo platí konspirační byty, pašuje do Číny výbušniny, montuje nálože a vymýšlí strategii. Záleželo mu jen na výsledcích. Chtěl, aby Číňané už konečně přestali střílet neozbrojené chlapce a dívky muslimské víry. Chtěl, aby už nikdo nevěšel nevinné Ujgury ke stropu holých cel čínských věznic a bachaři přestali surově bít vězně. Chtěl, aby už nikdo nedostával elektrické šoky, aby skončilo mučení a věznění bez soudu. Chtěl, aby Ujguři mohli kdykoli a nahlas říct, co si myslí, aniž by se museli bát, že je vzápětí popraví za „vlastizradu“. Chtěl jen spravedlnost. A to všechno jim Američané slíbili a jejich noví páni v Islámábádu teď chtěli zajistit. Pokud má být cenou za nezávislost islamistický stát, Východní Turkestán, v němž platí šaría, tak ať. Ujguři budou alespoň svobodní. A čínský Sin-ťiang zmizí z mapy.

„Abdule?“

„Ano?“

Zamyslel se a přestal poslouchat. Celil si ho měřil netrpělivým pohledem. „Musíš se soustředit. Musíš poslouchat. Naši dobrodinci jsou nám příkladem. Musíme zabíjet nevěřící, kteří zradili naši věc.“

Abdul si nasadil čepici. V první chvíli nechápal závažné důsledky toho, co Celil právě řekl.

„K útokům dojde ode dneška za šest dnů, v noci v sobotu 11. června. Potom se mnoho dlouhých měsíců neuvidíme. Provedeme útoky po vzoru našich odvážných a hrdinných bratří, stejné jako v New Yorku, Egyptě a Madridu. Je naším osudem způsobit zkázu nevěřících Číňanů, ale také Američanů, kteří v jejich středu našli nový domov. Naše útoky připraví o život i Milese Coolidge a Šafúra Gudárzího, zaprodance placené za lži a zradu.“

„Jak to chceš udělat?“ zeptal se Abdul. Instinktivně se vzbouřil proti komplikacím, které odstranění těch dvou představovalo. Ze zkušenosti věděl, že je to zbytečné riziko.

Celil se odmlčel. Vycítil Abdulovy výhrady? Zabít Milese a Šafúra byl nápad Hásiba Kádira. A také jediná podmínka ISI, na niž Celil ochotně přistoupil. Plán útoků byl jinak velice jednoduchý a velice barbarský. Hollywood utrpí zdrcující finanční ztrátu a v Šanghaji zavládne strach. Večer 11. června odejde Ansary Tursun do Paradise City, za hotové peníze si koupí lístek do kina na reklamou vychvalovaný film, jehož promítání začne ve 20.15 v sále číslo osm v Silver Reel. V sobotu večer bude nákupní centrum jako obvykle praskat ve švech. Jakmile začne promítání, nikdo nebude věnovat pozornost Ansarymu, který se po půl hodině zvedne a odejde z hlediště. „Zapomenutého“ batohu pod sedadlem si nikdo nevšimne.

Ablimit Celil bude postupovat stejně, jen v jiném sále, a dohodne si mimořádnou schůzku s Milesem Coolidgem ve 20.45. Sejdou se v sále číslo čtyři na promítání od 20.25. I on nechá nálož pod sedadlem a zmizí západním únikovým východem dřív, než začne hlavní film.

Memet Almas pošle v pátek 10. června dopoledne textovou zprávu Šafúrovi Gudárzímu, v níž ho vyzve, aby zavolal prarodičům do Sacramenta. Dohodne si s ním mimořádnou a naléhavou schůzku nazítří v baru U Larryho na Nanjangské ulici. Požádá ho, aby přišel na osmou. Memet zajde do baru o hodinu dřív, nechá batoh v šatně, koupí si něco k pití a k zakousnutí. Před půl osmou odejde.

Poslední ze členů buňky Abdul Bary vezme manželku a dceru na večeři do restaurace v šestém podlaží Paradise City. Najedí se v Teppenjaki Šindžú, což je japonská restaurace, jedna ze čtyř, které se nacházejí přímo pod multikinem Silver Reel. Lze očekávat, že v sobotu bude v restauracích nabito, ale i tak by chudě oblečení Ujguři mohli vzbudit nežádoucí pozornost. Aby tomu zabránil, musí se obléct co nejlépe, pokud možno tak, aby vypadal jako cizinec. Asi ve 20.15 si začne stěžovat na potíže se zažíváním a odebere se na toalety. Batoh si vezme s sebou a své ženě namluví, dost hlasitě, aby to slyšeli i u okolních stolů, že v něm má léky, které nutně potřebuje. Nálož s nastavenou rozbuškou dá do koše na toaletě vyhrazené tělesně postiženým a vrátí se ke stolu. Zhruba o půl deváté se mu znovu udělá nevolno, požádá o účet a všichni odejdou.

Celil se všem přítomným postupně upřeně zadíval do očí. Dostal se k nejdůležitější části instruktáže.

„Tento týden si svá místa zajdete obhlédnout, abyste byli dokonale připravení,“ navázal. „Všechny čtyři nálože budou nastavené na devátou. Zodpovídáte za to. Bůh nám poskytl nástroje, abychom vykonali naše svaté poslání, a my teď musíme splnit úkol, jímž nás pověřil. Nálože si vezměte.“ Ukázal na tři rozbušky na stole. „Pamatujte, že toto je pouze první fáze našeho boje, první krok na naší cestě. Přijdou další. Otevřte svá srdce Bohu. Kéž brzy spojí naše cesty v Pekingu.“

47. Výsledek

Rozhovor s Waterfieldem popohnal Joea k činu. Pokud chce, aby s ním Isabella při hledání Ablimita Celila spolupracovala a pomohla mu, je nejlepší chvíle ji o to požádat. Neměl žádné výčitky svědomí z toho, že se rozhodl využít její momentální sdílné nálady. Právě naopak. Měla pro něho životně důležité informace a jeho povinností bylo je z ní vymámit.

„Můžu se na něco zeptat?“

„Samozřejmě.“

„Kolik toho víš o Milesově práci v Číně po sedmadevadesátém roce?“

Isabella si opět sundala klobouk, protože slunce zakryla hradba žlutavých mraků. Nedívala se na něho, když odpovídala. „Jen málo.“

„A zajímá tě to?“

Přejela si dlaní po tváři. „Ani ne.“

„Proč?“

„Nepracujeme spolu. Nejsme kolegové, ale manželé. Mám pocit, že je lepší, když o tom, co dělá, nic nevím.“

„Nemluví s tebou o práci? Nepostěžuje si, nepochlubí se, nechodí se ti vyplakat na rameno?“

„Nikdy.“ Isabella si uhladila blůzu. „Copak Miles Coolidge se někdy potřeboval někomu vyplakat na rameni?“

Joe přijal její odpověď přikývnutím a rozhodl se zvolit mnohem útočnější taktiku. „Co kdybych ti řekl, že je vyšetřovaný? Co kdyby mě MI6 poslala do Šanghaje, abych zjistil, co v Číně provádí?“

Hrál vabank. Vsadil na to, že Isabella cítí větší odpovědnost vůči vlasti a královně než vůči vlastnímu manželovi a otci svého dítěte. Pochopil, že se zmýlil, jakmile uviděl dopad svých slov. Celá se napjala. Podívala se na něho tak, jako před lety v předvečer wui gwai. Nevěřícně. A opovržlivě.

„Pořád jsi někdo jiný, než za koho se vydáváš, Joe?“ zeptala se tiše. Uvědomoval si, že musí velice, velice opatrně volit slova. Jediné chybné slůvko, jediný chybný krok a odejde. Nemohl se dovolávat starých časů nebo pochopení. Jeho jedinou nadějí byla naprostá upřímnost. Isabellu mohl přesvědčit pouze tím, že jí řekne čistou pravdu.

„Povím ti, kdo jsem.“ Mluvil tiše, dokonale se ovládal. „Už před tebou nemusím nic skrývat.“ Naklonil se přes stolek a zadíval se jí do očí. „Na sklonku minulého roku jsem málem dal výpověď. Nabídli mi práci v Pekingu a já se ji chystal vzít. Měl jsem po krk toho, co se děje v Iráku, po krk poraženecké nálady, která vládne v Londýně. Přišel za mnou David Waterfield a řekl mi, že Miles řídil čtyřletou operaci s cílem destabilizovat Sin-ťiang.“

„To mě nepřekvapuje,“ podotkla spíš sama pro sebe. Tou poznámkou nechtěla uchlácholit Joea, ale spíš posílit rychle se smrskávající sebejistotu.

„Ta operace měla krycí jméno Tajfun. Washington ji ve své nekonečné moudrosti odvolal po 11. září a v podstatě prohlásil Ujgury za teroristy. V posledních dvou letech utajená skupina v rámci CIA se souhlasem Pentagonu Tajfun znovu přivedla k životu, a to na území celé pevninské Číny. Miles je jedním z nejdůležitějších článků řetězu, protože stále udržuje kontakt s ujgurskými separatisty, kteří se podíleli na sabotážích před 11. zářím.“ Joe si všiml, že se Isabelle zalévají oči slzami a že se je snaží silou vůle potlačit. „Jistí lidé z americké vlády, pokud je nám známo, tak bez souhlasu prezidenta, plánují krveprolití na pekingské olympiádě. Někde v Šanghaji operuje buňka al-Káidy, která chystá menší útok na toto léto. Ta buňka má americkou podporu. Jsem tady proto, abych se tomu pokusil zabránit. Ptala ses mě, co dělám. Toto je má odpověď.“

Isabella mírně zaklonila hlavu a zadívala se na nebe. Dýchala velmi mělce. Sáhla po klobouku a nasadila si ho, jako kdyby ji mohl ochránit před krutým dopadem Joeových slov. Tak rád by jí řekl: „Promiň, je mi to líto.“ Tak rád by jí pomohl, ale věděl, že pro ni nemůže nic udělat. Její manžel pomáhá teroristům. Stal se z něho spolupachatel hrůz.

„Proč?“ zeptala se a zavrtěla hlavou. Dívala se na něho obviňujícím pohledem, jako kdyby to byla jeho vina, další z nepředvídaných dopadů jeho utajované identity.

„To opravdu nevím,“ připustil a hned mluvil dál, protože tušil, že jen tak udrží Isabellu v kavárně. „Američané chtějí, aby olympiáda připravila Peking o tvář. To je jednoduché. Chtějí názorně ukázat světu, že Čína není moderní, vyspělá a mírumilovná země, jak se všem snaží namluvit.“

„A jak s tím souvisí zabíjení nevinných lidí?“

Joe se na chvíli odmlčel. Přemýšlel o odpovědi, o neotřesitelné logice její otázky, a také ho umlčel pohled procházejícího člena ochranky, který na něho chvíli upřeně zíral jako na vzácný muzejní exponát. „Nálože by byly cosi jako vizitka Ujgurů,“ odpověděl. „Upozornily by svět na Sin-ťiang a smutný osud Ujgurů, přitáhly by pozornost k porušování lidských práv v této části Číny, kde se situace v tomto ohledu po jedenáctém září zhoršila desetinásobně. Američané by znovu mohli začít tlačit na nezávislost Východního Turkestánu. A pokud by se jim to podařilo, získali by kontrolu nad přísunem ropy do Číny, Japonska a Koreje.“

„Přeskočilo ti? Ty tomu vážně věříš? Víš, co říkáš?“

„Izzy, já nejsem ten, kdo to vymyslel.“ Na okamžik se přestal ovládat a vybuchl. Dopad jeho slov byl vskutku nečekaný. Isabella zamumlala omluvu a tvářila se kajícně. „Promiň, omlouvám se, nevšímej si mě.“ Unaveně se opřela. Joe si uvědomil, že by se mohl stát jejím útočištěm. Koneckonců za kým jiným by mohla jít? „Je to nová verze hvězdných válek,“ pokračoval. „Kdo ví, co vlastně Washington doopravdy chce? Rozložit Čínu? Ještě autoritářštější zdejší režim? Vzbudit soucit s Ujgury, nebo je odsoudit a hodit do stejného pytle s al-Káidou?“ Odšrouboval vodu a nalil ji do plastového kelímku. Isabella po něm sáhla a beze slova ho vypila. „Je to totéž jako v Iráku. Dosáhnou přesného opaku toho, co chtěli. Zmatek a nestabilita je to, co potřebují a chtějí v první řadě.“

Z vnitřního rozhlasu zahřměla reklama. „Vlast, strana a velký pokrok čínské vědy.“ Joe viděl, že Isabella rozumí. Pocítil téměř bratrskou pýchu, že se naučila čínsky. Čekal, dokud reklama neskončila.

„Slyšelas někdy o Šafúrovi Moazídovi?“

„Jistě. Šafúra znám.“

„Víš, čím se živí?“ Joe ve skrytu duše doufal, že Isabella ví o krytí pod hlavičkou Microsoftu, protože jinak by se všechno zkomplikovalo.

„Vím, čím se živí,“ zašeptala.

„Co si o něm myslíš?“

„Záleží na tom, co já si o něm myslím?“ Z tónu jejího hlasu bylo naprosto zřejmé, že tu poslední otázku považuje za hloupou a naprosto zbytečnou. Její odpověď však odlehčila rozhovor, který se stočil do příliš vážné roviny. „Podle mě je takový, jaký by Miles chtěl být.“

„Jak to myslíš?“

„Konkrétně Šafúr asi ne. Mám na mysli životní styl Íránců. Íránské ženy vaří, uklízí, perou a vychovávají děti. Své manžely poslouchají na slovo. To je Milesova představa ráje.“ V dálce zaštěkal pes. „Takže Šafúra sleduješ? Jdeš po něm? On je ten zrádce? Prosím, neříkej to, nebo se mi udělá špatně.“

Joe si posloužil cigaretou a nabídl i Isabelle, která rychlým zavrtěním hlavy odmítla. Zatínala zuby, klouby čelistí napínaly kůži a vypadaly jako velké perly. Udělal chybu, když jí všechno prozradil? Přimělo ho snad rozbolavělé podvědomí, pocit ublíženosti a zároveň moc, již měl, aby zničil i tu trochu štěstí, která jí ještě zbyla? Zaplavil ho pocit viny, jako kdyby se jí pomstil za to, že ho nedokázala milovat.

„Šafúr patří k těm hodným,“ ujistil ji, ale očividně to na její náladu nemělo žádný vliv. Isabella se pokoušela být statečná, zachovat si důstojnost tváří v tvář odhalením, kterými ji zasypal. Byla bledá a sklíčená. Kéž by ji mohl sevřít v náruči. „Vyhledal jsem tě ze dvou důvodů,“ pokračoval. „V první řadě proto, že jsem tě chtěl vidět a přesvědčit se, že ti nic neschází. Znám Milese a věděl jsem i o Lindě. Mám takový nápad, jak bych ti snad mohl pomoct.“ Isabella mlčela a ani se nepohnula. Joe netušil, jestli chce, aby zůstal a pokračoval, nebo aby se zvedl a navždy odešel z jejího života. Napadlo ho, že nejspíš ani netuší, jak hluboce ji miluje, ani to, že ho její přízrak pronásledoval celých těch dlouhých osm let. „A ten druhý je, že si myslím, že mi můžeš pomoct to zastavit. Šafúr mi řekl, že tě Miles někdy bere na schůzky s vůdcem té buňky, aby měl krytí.“

V jejích očích se zrcadlil strach štvané zvěře. Joe v nich viděl i bolest, kterou jí způsobil a již by tak rád vzal na sebe. „Jak to myslíš?“

„Miles tě používá jako krytí, když se schází s jistým Ablimitem Celilem. Možná o tom ani nevíš. Někdy o tom manželky vědí, někdy ne a…“

„Vím o tom.“

Joea to zarazilo. Předpokládal, že Isabella neví o způsobu práce agenta v terénu vůbec nic, že kličky a metody jsou pro ni velkou neznámou. „Takže Celila znáš?“

Zavrtěla hlavou.

„Ale víš dopředu, kdy se s ním Miles sejde?“

„Dokážu to odhadnout.“

Do kavárny se nahrnula horda školáků a obsadili sousední stolek. Všechny děti na sobě měly uniformy, k nimž patřil i modrý „svazácký“ šátek. Jeden devíti až desetiletý žáček pleskl svého spolužáka a učitel ho pokáral. Isabella zabloudila pohledem k dětem a potom zavřela oči. Přitáhla si kolena k bradě a objala si je rukama.

„Cítíš se na to, abys mi o tom řekla?“

Ironický úsměv. Tak kvůli tomu za ní přišel. Není přítel. Není spojenec. Je jen špicl, co z ní tahá informace. Joe poznal, co se jí honí hlavou, a pokusil se obhájit.

„Chci, abys věděla, že bych tě o to nežádal, kdyby to nebylo naprosto nutné a životně důležité.“ Sklouzl pohledem k zapálené cigaretě a v tu chvíli mu připadala stejně nepatřičná, jako kdyby si zapálil v kostele. „Nikdo tě nevyužívá, Izzy.“ Nedopalek dopadl na beton. „Jsem ten poslední, který by ti chtěl ublížit a…“

„Chodíme do kina,“ přerušila ho. Znělo to lhostejně, jako přiznání viny, jako zpověď. Podobně mluvil Wang, když ho konečně zlomil, tehdy v noci v konspiračním bytě. Joe ucítil důvěrně známý příval vzrušení, které provázelo stejně silné opovržení sebou samým.

„Jak si to mám vyložit?“

„Miles se s tím člověkem musí scházet v kině.“

„Proč si to myslíš?“ Upřeně se dívala do země. „Protože vždycky chodíme do téhož kina, do téhož sálu, do téhož nákupního centra. Je to Silver Reel v Paradise City.“ Spustila nohy na zem. Vyzařoval z ní vzdor. Byla připravená přistoupit na jeho hru. „V polovině filmu se Miles zvedne a odejde. Nikdy jsem se ho neptala proč nebo kam, a on mi to nikdy sám neřekl. Po promítání se sejdeme na večeři o patro níž. V šestém patře je vietnamská restaurace. Moc dobře tam vaří.“

„Určitě?“

„O tom nepochybuj.“

48. Zatažení sítě

Události nabraly rychlý spád. Buňka začala jednat.

V sobotu 11. června pozdě odpoledne Ansary Tursun kráčel po širokém chodníku na Bundu, kouřil a v duchu se zaobíral posledními detaily plánu. Na ramenou ho tížil batoh. Měl pocit, že s sebou vláčí kámen. V polyesterové tkanině ruksaku se ukrývala rozbuška, telefon a nálož.

Necelý kilometr a půl dál na jih, v tlačenici mezi stánky, na starobylém tržišti v Jün-jüanu Abdul Bary koupil kokosový ořech. Sundal batoh ze zad a z boční kapsy vytáhl malou koženou peněženku. Podal stánkaři zmačkanou dvacetijüanovou bankovku a dostal zpátky hrst drobných. Z odseknuté slupky ořechu trčelo růžové brčko. Podal ho usmívající se dceři, která hned začala hltavě pít kokosové mléko. Jeho žena, která měla brzy oslavit sedmadvacáté narozeniny, se usmála na dcerku a sevřela její nataženou ruku ve své.

Třetí člen buňky, Kazach Memet Almas, byl ve čtvrti Nan-š‘ a čekal v dlouhé frontě znuděných lidí na autobus. Před čtyřiadvaceti hodinami odeslal textovou zprávu Šafúrovi Gudárzímu. Žádal ho, aby hned, jak to půjde, zavolal prarodičům do Sacramenta. Uviděl blížící se autobus. Zabočil a v nehybném oblaku žlutavých výfukových plynů se sunul k němu. Podařilo se mu vzadu najít volné místo a v nacpaném autobuse si sednout.

Aniž by to tušili, všechny tři je natočily skryté policejní kamery. Uplyne však ještě hodně týdnů, než se týmu vyšetřovatelů událostí 11. června podaří poskládat útržkovité informace o pohybu členů buňky toho večera. Ablimita Celila poprvé zachytily kamery, když vystupoval z taxíku u siaotchaojüanské mešity nedaleko Šafúrova bytu na Fusingské ulici. Řidič taxíku byl shodou okolností muslim chuejské národnosti a v budoucnu ho čekal čtyřdenní výslech kvůli údajnému spolčení s atentátníky. Vyšetřovatelce vojenské policie řekl, že Celil poznal, že je muslim, a proto se celou, jinak nezáživnou a krátkou cestu bavili o jedné pasáži z koránu. Kamera umístěná na střeše mešity nasnímala Celila při modlitbě, ale tajný v civilu, který se vrhal na zem ani ne deset kroků od něho, z jeho oblečení usoudil, že je to cizinec, nejspíš bohatý podnikatel, který přijel do Šanghaje buď za obchodem, nebo jako turista. A proto ho také nezačal sledovat.

Na Celila se usmálo štěstí, i pokud šlo o jeho kontakt s Milesem Coolidgem. Dopoledne mu poslal textovou zprávu s žádostí o mimořádnou schůzku v Silver Reel. Zastihla ho v ložnici jeho honosného domu v Ťin-čchiao, kde se balil na pětidenní služební cestu do Pekingu. Stačilo, aby se Celil s textovkou zpozdil o tři hodiny, a Miles už by seděl v letadle na letišti Chung-čchiao. A jeho likvidace v rámci krveprolití v Paradise City by vzala za své.

Jesse se právě mazlil s tátou, když Milesovi v kapse zabzučel mobil. Isabella si v koupelně myla ruce. Milesovy dva odřené kufry už stály sbalené dole v hale. To, co viděl na displeji, ho popudilo a znepokojilo. Kdyby se mu kdokoli, řekněme třeba tajný policista v civilu nebo přespříliš zvědavá a podezíravá manželka, díval přes rameno, nic by mu to neřeklo. Nanejvýš by ze zprávy vyčetl telefonní číslo, v horším případě by měl pocit, že se dívá na nesmyslnou řadu náhodně vybraných čísel a písmen, ale Miles vzkaz rychle pochopil.

SR4J 825M

Přeloženo: „SR4“, Silver Reel, sál číslo čtyři, „J“, první písmeno z čínského ťin-wan, tedy dnes večer (v pchin-jinu, oficiálním přepisu čínských znaků do latinky, který se používá v kontinentální Číně, jinwan), „825“ znamenalo film ve 20.25, k čemuž Miles ze zvyku automaticky přičetl dalších dvacet minut, aby měl Celil čas najít svoje sedadlo. „M“ byl dohodnutý kód pro naléhavou schůzku.

„Kurva,“ ulevil si Miles a postavil chlapce na zem.

Isabella střelila po manželovi od umývadla rozzlobeným pohledem, čímž mu naznačila, že si nepřeje, aby tak mluvil před jejich synem. Jessemu byly tři roky. Hrozilo, že bude neslušná slova opakovat až do Vánoc.

Miles stiskl „odpovědět“ a začal mačkat tlačítka. Jesse zaškemral: „Pochovej mě, táto,“ a tak jeho otec odeslal jen automatickou odpověď „Ano.“

„Jak se zdá, tak do Pekingu nakonec nepoletím. Nešla bys do kina, miláčku?“

Večer 11. června byl životně důležitý i pro Šafúra Gudárzího a Joea Lennoxe.

Jakmile Šafúr dostal textovou zprávu zmiňující prarodiče, kontaktoval Joea a dohodl si s ním v pátek pozdě večer schůzku v Bar Rouge. V přepychovém podniku čínské krásky usrkávaly koktejly a vysávaly peněženky západních podnikatelů. Bar Rouge měl velkou terasu, odkud se naskýtal výhled na Chuang-pchu, a nejvybranější (rovněž nejzahálčivější) klientelu v Šanghaji.

„Memet se chce sejít,“ informoval ho Šafúr. „U Larryho. Místo vybral on.“

Joe se zahleděl na teple nasvícenou řeku, napil se vodky s tonikem a zeptal se: „Kdy?“

„Zítra večer. V osm. V kanceláři mi dnes odpoledne nechal vzkaz.“

Joe měl velice prostý plán. Šafúr půjde do baru na osmou. Sejde se s Almasem a poslechne si, co mu chce. Koupí mu nějaké pití, objedná něco k jídlu a vysvětlí mu pravidla amerického fotbalu. Mezitím se Joe usadí u sousedního stolu, a jakmile Almas odejde, bude ho sledovat. Při vhodné příležitosti ho osloví a pokusí se ho odvést do nějakého klidnějšího podniku v Nanjangské ulici, kde se mu představí jako důstojník SIS. Zdánlivě divoký plán měl neotřesitelnou logiku a byl naprosto neprůstřelný. Zatímco se bude Almas snažit přijít na to, co se děje, Joe ho uzemní tím, že MI6 ví o plánu šanghajské buňky provést teroristické útoky v Šanghaji. Výslovně zmíní jméno Ablimita Celila a Ansaryho Tursuna, jakožto jeho dvou spolupachatelů. A potom mu dá vybrat: buď začne spolupracovat s britskou tajnou službou a poví mu všechno o plánech buňky, nebo ho čeká zatčení, čínské vězení a nejspíš i poprava. Joe mu navíc hodlal nabídnout i možnost, aby se jeho žena, o níž věděl, že zatím žije v Kašgharu, přestěhovala do Británie. Pokud si to Almas bude přát, samozřejmě může časem odjet za ní. Za pohodlný život v bezpečí na Západě pro něho a jeho ženu chtěl Joe výměnou tříletou spolupráci: podrobnosti ohledně šanghajské operace a jakýchkoli dalších aktivit týkajících se sabotáží na olympijských hrách v roce 2008 v Pekingu.

Šlo o rychlé a účelové naverbování, které bylo Joeovou specialitou. Za jiných okolností by mu to nejspíš vyšlo. Potíž tkvěla v tom, že už bylo příliš pozdě. Tentokrát Joeovi Lennoxovi ujel vlak.

Profesor Wang Kchaj-süan se právě chystal odejít z jazykové školy Agosto na pekingské Jüantaské ulici, když ho zavolali do kanceláře ředitele k telefonu. Domníval se, že je to nějaký student, který se chce zapsat do jeho kurzu nebo si dohodnout soukromé hodiny. Zmýlil se.

„Učiteli.“

Hluboký, dutě znějící hlas Abdula Baryho mu vyrazil dech.

„Abdule?“

„Už nic neříkej.“ Bary šeptal. „Chci tě varovat.“

Wang stál otočený zády ke skupince amerických studentů, kteří v kanceláři platili školné. Zakryl mluvítko a přešel blíž ke zdi.

„Operace se rozjela. Bude to v sobotu. Podle plánu má začít nová fáze a staří přátelé půjdou přes palubu. Chci tě jen varovat. Jestli jsi měl v plánu jet do C‘-kcha-wej, zůstaň doma. V žádném případě tento víkend nejezdi do Šanghaje. Pokud by tě někdo zval na návštěvu, je to zrádce. Nevěř mu. Říkám ti to proto, abych tě chránil. A také proto, abych ti poděkoval za všechno, co jsi pro nás udělal.“

„C‘-kcha-wej?“ zopakoval Wang. „C‘-kcha-wej?“ Nikdo ho do Šanghaje nezval a od květnové návštěvy Johna Richardse s ním ani nikdo nemluvil o Tajfunu. „Jsi tam?“

Telefon oněměl. Nějaký Američan za ním rozčileně hulákal: „Houby! Ani náhodou!“

Bary se odmlčel.

Ablimit Celil odešel ze siaotchaojüanské mešity v půl sedmé. Rozhodl se, že k nákupní zóně na Sü-ťia-chuaj, která ostatně nebyla daleko, půjde pěšky. Bylo to jen kousek. V dusném podvečeru se pod popruhy a laciným batohem na zádech potil, ale po hodinové modlitbě mu ruksak už tak těžký nepřipadal. Byla to jeho první návštěva v mešitě po víc než dvou letech. Dobrovolný náboženský půst už ho začínal zmáhat.

V kuchyni honosného domu v Ťin-čchiao se Miles s Isabellou hádali.

„Tak na jaký film to chceš jít?“

Miles opravoval zástrčku mikrovlnné trouby a střelil po manželce popuzeným pohledem. Isabella moc dobře věděla, že cestu do Pekingu zrušil jen kvůli něčemu hodně naléhavému v Šanghaji. Potřeboval být v Silver Reel do půl deváté. Bude to vypadat mnohem lépe, když půjde s ním.

„Čínský,“ zahuhlal. „Bude se ti líbit.“

„O čem je?“

Isabelle muselo něco přeletět přes nos. Obvykle se tolik nevyptávala. A vůbec se v poslední době chovala divně. Napadlo ho, že možná ví o Lindě. V rychlosti projel nabídku filmů na internetu a stručně jí shrnul děj.

„A o čem to je ještě?“ dotírala, jakmile domluvil.

Upustil šroubovák. „Miláčku, když jsme chodili na schůzky, bylo to v Sin-tchien-ti, ne?“ Miles mluvil o multikině, které bylo blíž Pchutungu a mezi cizinci oblíbenější. „Takže chci slyšet, jestli jdeš, nebo ne? Do dvaceti minut musím vypadnout.“

„Potřebuješ, abych s tebou šla?“ zeptala se a horečně přemýšlela, jak upozornit Joea.

„Samozřejmě že tě potřebuju. Rozhodla by ses už konečně? Je špička.“

Profesor Wang Kchaj-süan nedokázal přestat myslet na podivný rozhovor s Abdulem Barym. Ze všech sil se snažil vybavit si každé slovo. Podle plánu má začít nová fáze a staří přátelé půjdou přes palubu.

Co mu tím Bary chtěl říct? Jaká nová fáze? Těmi „přáteli“ mínil Američany, nebo někoho jiného? Profesor Wang přemýšlel o tom rozhovoru během výuky i cvičení v parku. Byla to past? Zradil ho Bary? Pořád nemohl přijít na to, co by měl udělat.

Napadlo ho to teprve, když se blížil k domovu. Jeho povinností je varovat odpovědná místa před tím, co se v Šanghaji chystá. Wang už dál nemohl předstírat, že je mu politika lhostejná. Nemohl se ani vrátit do Sin-ťiangu svého mládí. Nemohl vrátit čas a vydat se jinou cestou než tou, kterou zvolil, cestou akademika a radikála. Jenomže jak vyrozumět Číňany, že se něco chystá, aniž by tím ohrozil sám sebe? Anonymním telefonátem by se s největší pravděpodobností nezabývali. A vůbec, proč by měl dopřát režimu zadostiučinění, že zabránil krveprolití, jen aby mohl dál zametat ujgurskou otázku pod koberec?

Wang měl také obavy o své někdejší studenty. Bary a Tursun se nejspíš přidali k fanatikům jen proto, že neměli jinou možnost. Wang s fanatismem nesouhlasil a považoval ho za filozoficky špatný a politicky kontraproduktivní. Číňané, Američané a teď ještě vláda v Islámábádu udělali ze dvou mladých idealistů teroristy. Jeho studenti nikdy nechtěli nic jiného než dostat zpátky svou zemi. Za osvobození bojují už celou generaci.

Rozhodl se poslat varování e-mailem. Vyžadovalo to nemalou osobní statečnost. Kdyby ho vystopovali, nejspíš by ho zavřeli na doživotí. Kdyby to poslal jen tak do kyberprostoru, neměl by jistotu, že včas dorazí k adresátovi.

Vybral si malou internetovou kavárnu hodně daleko od místa, kde bydlel. Přes půl hodiny bedlivě pozoroval vchod z protější strany ulice a usoudil, že návštěvníků tam chodí tolik a tak často se střídají, že si ho nikdo nezapamatuje. Zapomenou na něj. Wang se také ujistil, že v okolí nejsou žádné kamery. Nepochyboval ovšem, že nejméně jedna monitoruje dění v kavárně. Nasadil si silné bifokální brýle, ale jinak se svým zevnějškem nic nedělal. Vtip byl v tom, že nesměl budit pozornost. Nejlepší způsob, jak se stát neviditelným, byl splynout s masou milionů dalších, kteří žili a pracovali v Pekingu.

Byl tu jeden malý zádrhel. Aby člověk mohl použít veřejně přístupný počítač s napojením na internet, musel se provozovateli kavárny prokázat šen-fen čengem, průkazem totožnosti. Wang si schoval jen jednu falešnou z doby Tajfunu. Laminovanou kartičku vyrobilo oddělení grafiky a dokumentace CIA. Zmíněný šen-fen čeng zněl na jméno Čang Ku-pao. Po vstupu do kavárny podal průkaz mladíkovi za barem. Ulevilo se mu, jakmile si začal opisovat údaje do knihy hostů, jak nařizoval zákon. Ani se neobtěžoval porovnávat starou černobílou fotku s obrýleným obličejem před sebou. Wang si za dvacet žen-min-pi koupil kartu na půlhodiny. Posadil se ke klávesnici, zády k malé kameře na zadní zdi. Připojil se a zadal heslo, aby se dostal ke spící adrese, již používal pro komunikaci s Kennethem Lenanem.

Wang Kchaj-süan se právě chystal začít psát, když vzhlédl od klávesnice a uviděl, že do kavárny vešel uniformovaný policista. Pomalu procházel mezi stolky a bez zájmu se rozhlížel kolem sebe. V tu chvíli si Wang uvědomil, že musí být nápadný už jenom tím, že je nejméně o dvě desítky let starší než většina ostatních zákazníků kavárny. Před ostatními monitory vysedávali mladíci pod dvacet s lesknoucíma se očima, u dalších se skupinky tří až čtyř mladých lidí střídali při hraní online her. Wang byl mezi nimi hodně nápadný, nepatřil k nim. Na první pohled nespadal do počítačové generace.

Méně zkušený člověk by zpanikařil, ale profesor se silou vůle přinutil zachovat klid a zapomenout na mrazení v zádech. V klidu se odhlásil a vyťukal adresu jednoho pekingského deníku. Policista se mezitím dal do hovoru s mladíkem za pultem. Zapálili si a obdivně pozorovali jednu z dívek. Potom policista začal bez valného zájmu listovat jedním z časopisů a nezdálo se, že by chtěl použít internet.

Wang sklouzl pohledem doleva. Seděl asi tři metry od východu. Snadno by utekl, ale pokud už po něm státní bezpečnost jde, tak nejspíš zajistila i zadní východ. Navíc byl naprostý nesmysl, aby někdo věděl, co se chystá udělat a kdo je. Mladík si osobní údaje údajného Čang Ku-paa, místo narození, číslo průkazu a povolení k pobytu, zapsal před pouhými pár minutami. A to byla příliš krátká doba na to, aby někdo odhalil, že jsou falešné. Wang ale věděl, že Lenan je po smrti a že to byla velmi podivná vražda. Věděl i to, že státní bezpečnost odhalila skoro celou ilegální síť operace Tajfun. Udělal chybu, když aktivoval tu schránku. Chybou bylo i to, že použil falešný průkaz. Jenomže, měl snad na vybranou?

Uplynulo dalších pět minut. Profesor se ani nehnul od své klávesnice a úkosem pozoroval policistu a vchod. Nejraději by už sundal silné brýle, ze kterých ho bolely oči, ale nesměl to udělat. Změna vzhledu nebo sebemenší podezřelý pohyb by mohly vzbudit nechtěnou pozornost policisty. K jeho nemalému zděšení muž v uniformě líně sáhl po návštěvnické knize a začal prohlížet seznamy zákazníků z poslední doby. Wang se upřeně díval na klávesnici, ale cítil, jak policista pohledem kontroluje monitory a dění kolem nich. Hledá snad Čang Kuo-paa? Třicátnice sedící naproti němu vypnula počítač, zvedla se a odešla. Policista se ani neobtěžoval otočit se a prohlédnout si ji. Wang pochopil, že je v bezpečí. Tenhle fízl tady prostě jen zabíjí čas. Podle dialogového okna v dolním levém rohu obrazovky mu zbývalo ještě šestnáct minut. Pokud policista během té doby odejde, všechno klapne.

Wang čekal. Namátkou pročítal úryvky článků, placenou inzerci a dopisy čtenářů. V duchu si připomínal podrobnosti ohledně života fiktivního pana Čanga. Inženýr. Narozen v Čchung-čchingu, povolení k pobytu pro Peking. Opravdu je nutné, aby se k tomu vracel? Vždyť ten fízl určitě nebude zpovídat všech dvacet, možná pětadvacet zákazníků kavárny. Nejspíš je to jen známý majitele, který se zastavil na kus řeči. V nejhorším případě se rozhodne pro demonstraci síly a důležitě obejde terminály, bude nakukovat lidem přes rameno a tvářit se důležitě, aby všichni pochopili, že je prodloužená ruka zákona a režimu.

Uplynulo dalších deset minut. Wang si nemohl dovolit upozorňovat na sebe tím, že si půjde k pultu koupit další půlhodinu, dokud tam ten policajt bude. Proč vlastně tak šetřil? Proč si rovnou nekoupil hodinu nebo dvě? Kdyby to udělal, nemusel by se teď nervovat. Tupá bolest hlavy sílila a Wang toužil jen po tom, aby se co nejrychleji mohl vrátit domů. V jednu chvíli zvažoval i možnost, že odejde a zajde do nějaké jiné internetové kavárny ještě jednou a později. Tuhle variantu zavrhl, protože věděl, že čas hraje důležitou roli. Zbývalo mu pět minut, když uniformovaný strážce veřejného pořádku konečně odešel.

Zdálo se, že si celý lokál oddechl. Wang okamžitě znovu otevřel Lenanovu adresu. E-mail, na který poslal vzkaz, mu dal pan John Richards, kterého Wang obdivoval a jemuž věřil. Když se mu díval do očí, poznal, že Joe Lennox a jedině on je schopen je zastavit. Starý muž, který v životě viděl až příliš mnoho krve, ještě stále věřil, že jeho spásou je Anglie.

Rychle naťukal:

Pane Richardsi, k útoku dojde v sobotu. Krycí jméno zní C‘-kcha-wej.

49. Pokec

Na Nankingské třídě, kousek od tří věží hotelu Ritz Memet Almas vystoupil z přecpaného, rozhrkaného autobusu, přehodil si batoh přes rameno a vydal se po Tchungženské ulici na sever. Podle Celilova plánu měl k Larrymu dorazit v sedm, takže měl ještě čtvrt hodiny k dobru.

Co dělal Memet Almas mezi 18.45 a 19.00, zůstává záhadou. Na záznamech z pouličních kamer byl jen do chvíle, než se dostal na roh ulic Nankingské a Tchungženské. Nabízí se naprosto fádní a otrocké, leč velice věrohodné vysvětlení toho, kde byl. S největší pravděpodobností čekal na opuštěném schodišti u baru a ještě naposledy kontroloval nastavení rozbušky. Jakmile měl jistotu, že nic nezanedbal a udělal všechno, co bylo v jeho silách, takže teď už mu zbývalo jen se modlit, aby to vyšlo, krátce po sedmé vešel do baru. Personál ho znal. Považovali ho za turistu odněkud ze Střední Asie. Objednal si láhev Michelobu, snědl talířek nachos a po půl sedmé odešel. Šatnářka, které Almas dal do úschovy svůj batoh, si později vzpomněla pouze na to, že byl tichý a zdvořilý. Když jí o osmačtyřicet hodin později ukázali Almasovu fotografii, vybavilo se jí, že když ruksak přebírala, připadal jí hodně těžký a žertem si na to postěžovala. Ne, neviděla ho odcházet. V baru probíhala „šťastná hodinka“ a bylo tam plno. Kéž by se o toho muže zajímala víc.

Šafúr Moazíd si na Fusingské ulici chytil taxík právě ve chvíli, kdy Almas vyšel z baru. Uklidil byt a oholil si vousy. Představa schůzky ho naplňovala vzrušením, a to bylo nové a neočekávané. Mohl za to Joe Lennox. Díky němu měl znovu elán a chuť do práce, ale i pocit, že to, co dělá, má smysl. Pokud se Joeovi podaří získat Almase pro spolupráci, pak ty roky, které strávil v Číně, nebyly zbytečné. Společně s Joem Lennoxem zabrání bombovým atentátům. A společně také srazí Milese Coolidge na kolena. Šafúr obdivoval metodičnost, důslednost a prozíravost Britů. Joeovi bezmezně věřil a ani na okamžik nepochyboval, že sobotní večer jim přinese obrovský úspěch.

Joe zatím seděl v improvizované kanceláři ve svém bytě ve Francouzské koncesi a většinu dne telefonoval na všechny strany a vyřizoval agendu Quayleru. V půlce odpoledne se ozval zástupce jisté německé farmaceutické firmy a vyžádal si informace o čínském patentovém zákonu. V 16.40 mu volal jeho otec. V 17.15 vypnul telefon a na hodinku si zdříml. Po probuzení našel v mobilu textovou zprávu od Megan: Co večeře? A další od Toma, který se ho ptal na to samé. Joe se s Megan rozešel před deseti dny. Přijala to v klidu a věcně, ale očividně se jen tak nechtěla vzdát naděje, že se jí podaří Joea přimět, aby se k ní vrátil. Osud tomu chtěl, že se měli znovu vidět až po několika měsících.

Isabella volala těsně po sedmé. Její číslo měl uložené v mobilu, a jakmile se na displeji rozsvítilo „Izzy“, přepadla ho zlá předtucha.

„Joe? To jsem já, Izzy.“

Z jejího hlasu zazníval vzdor a možná i škodolibost. Stála u okna v Jesseho ložnici v jejich honosném domě v Ťin-čchiao a pozorovala Milese, který na zahradě pod ní pil bílé víno. V posledních dnech se na manžela dívala jako na zjevení. I přes všechno to, co o Milesovi Coolidgeovi věděla, nedokázala pochopit a přijmout, že muž, jehož kdysi milovala, organizoval a řídil operaci typu Tajfun. Že se s jeho požehnáním teroristická buňka chystá zabít tisíce nevinných Číňanů.

„Asi to bude dneska večer,“ oznámila mu. Těmi slovy zrazovala otce svého dítěte, ale i přes to jí přinášela úlevu. „Pozval mě do kina.“

S ohledem na plány ohledně Memeta načasování nemohlo být horší. Z Isabellina hlasu mu běhal mráz po zádech. Dodržela slovo.

„Kam?“

„Silver Reel. Sál číslo čtyři, dvacet dvacet pět. Jako obvykle.“

„Za necelé dvě hodiny. Kdy se rozhodl?“

„Odpoledne. Přišla mu textovka. Chystal se na letiště. Všechno zrušil.“

Podívala se z okna. Ke svému zděšení zjistila, že Miles už v zahradě není. Nebyl ani v patiu. Kdy odešel? Vrátil se domu a slyšel ji? Na okamžik ztuhla, neschopná slova ani pohybu.

„Isabello?“

„Musím jít,“ zašeptala.

„Cože?“

„Musím už jít. Je tady.“

Joea její obavy nezajímaly. Štvalo ho, že mu zavolala tak pozdě. Proč? Co ji zdrželo? „Sál číslo čtyři?“ ujišťoval se.

Isabella poslouchala u dveří synovy ložnice, rozpolcená mezi loajalitou k Joeovi a syrovým strachem, že by mohla všechno ztratit. Vrátila se k oknu a vyhlédla ven. Milesova prázdná sklenička ležela převrácená v trávě. Bez ohledu na to, co jí říkal rozum, zašeptala: „Ano, čtyřka.“

Kroky na schodech. Ozývají se zdola, nebo shora? Zdálo se, že Miles už je v patře. Jesse, Bůh mu žehnej, se cákal a povykoval ve vaně. Miles musí předpokládat, že je u něho. A opravdu se také tvářil překvapeně, když s telefonem u ucha vyšla z dětské ložnice.

„S kým to mluvíš, zlato?“

Nejraději by odpověděla: „S Joem,“ jen proto, aby viděla, jak se na to zatváří. Jen proto, aby mu dala jasně na srozuměnou, že hra skončila. Jenomže namísto toho manželovi zalhala. Kamarádka z Anglie.

„Můžeme jít?“ zeptal se. A-i Mary se s Jessem zabaleným v osušce vybatolila z koupelny. „Taxík už čeká.“

„Připravená,“ ušklíbla se. „Už celou věčnost.“

Zatímco se taxík s Isabellou a Milesem prodíral hustou sobotní špičkou na Jenanské ulici k Sü-ťia-chuej, Abdul Bary oznámil manželce, že jí jako překvapení k sedmadvacátým narozeninám chce pozvat do Teppenjaki Šindžú v šestém patře Paradise City. Šetřil na to celé týdny, řekl jí, ale ve skutečnosti dostal peníze od Ablimita Celila. Ví přece o její lásce k japonské kuchyni a tahle restaurace je opravdu vynikající. Bude se tam líbit i jejich dceři, protože tam mají akvária s živými rybami a korýši.

Ansary Tursun si za hotové koupil lístek do sálu číslo osm v multikině Silver Reel. Ke svému uspokojení zjistil, že na večerní promítání bude plno. Bylo krajně neobvyklé, aby se do čínské distribuce dostaly během dvou týdnů hned dva americké kasovní trháky: jeden dávali v sále číslo tři, který bezprostředně sousedil se čtyřkou, a druhý v osmičce. Pod lhostejným pohledem staršího Chana z ochranky Tursun prošel chodbou, minul Elma a králíka Bunnyho v životní velikosti a sjel do pátého patra. Bez zájmu si prohlížel košile ve French Connection a další půlhodinu se probíral knížkami z produkce Sin-chuy. Na záznamech z bezpečnostních kamer bylo patrné, že se začetl do historické studie o starověkém Egyptě, kterou po pár stránkách zase vrátil na polici.

A potom se vrátil do sedmého patra a zamířil zpátky ke kinu. Je možné, že Ansary Tursun cestou minul Ablimita Celila. Podívali se na sebe? Uvědomil si některý z nich zrůdnost toho, co se chystali udělat? Předsálí bylo plné mladíků a dívek, studentů ve frontě na popcorn, lao-wajů, kteří se snažili zjistit, který film je dabovaný a u kterého se mohou těšit na anglické titulky. Na řadě televizních obrazovek nad kasami běžely upoutávky na thrillery, které měly přijít do distribuce. Celil zaplatil lístek kreditní kartou. Byla vystavená na falešné jméno a dubajskou adresu. Obstaral mu ji Muhammad Hásib Kádir. Ablimit ji použil už mnohokrát a nikdy s ní neměl žádné problémy.

Bylo 20.15.

Joe Lennox se musel rozhodnout. Do Silver Reel zašel hned po schůzce s Isabellou. Věděl, že sál čtyři má tři východy, které nemůže ohlídat jeden člověk. Bez pomoci Čao Ťiena by byl nahraný. Pokud bude někdo hlídat západní únikový východ, někdo další předsálí a třetí schodiště, které spoluje multikino s restauracemi o patro níž, mohlo by se podařit vystopovat Celila. Počítal s tím, že bude mít k ruce Šafúra, až na to přijde. Připadalo mu jako krutá hříčka osudu, že si Celil i Almas vynutili mimořádnou schůzku ve stejný den a stejnou dobu. Možná jde o rozkol uvnitř buňky, konflikt názorů nebo střet osobností. Už se nemohl dočkat, až mu Šafúr poví, co se od Almase dozvěděl.

Vytočil Čao Ťienovo číslo. Nikdo to nebral. Počkal dvě minuty a zkusil to znovu. Ozval se záznamník a Joe zanechal zprávu, v níž Čaa žádal, aby kontaktoval Quayler, jakmile to bude možné.

Joe vytočil číslo Ťienova bratra Jüna, kterého zatím neměl důvod volat. Tentokrát se dočkal.

Hlas na druhém konci linky zněl unaveně a netrpělivě. „Ano?“

„U telefonu Joe Lennox.“

„Kdo?“

Nešťastný začátek. „Jsem přítel vašeho bratra.“

Začínal chápat. „A tak, pan Joe.“

Mluvili čínsky. Pokud Jüna znepokojovalo, že hovoří na veřejné a nezabezpečené lince s agentem britské tajné služby, nedal to na sobě nijak znát. Přeptal se Joea na zdraví a sdělil mu, že Ťien odjel na pohřeb do Jen-čchengu.

„A vy? Co děláte dneska večer?“

„Mám nějaké žaludeční potíže, pane Joe.“

„Natřesete se v taxíku a uleví se vám. Za jak dlouho jste schopen být v Sü-ťia-chuej?“

Dlouhá odmlka. Joe měl pocit, že slyší, jak Jün vstává, protahuje se a dívá se na hodinky. „Po osmé?“

„To je od vás milé. Je to velmi naléhavé. Váš mladší bratr je ve městě?“

„I on odjel na pohřeb.“

Joe přecházel po bytě a s telefonem přitisknutým ramenem k uchu si cpal do tašky peníze, doklady a podrobnou mapu Šanghaje. „Sejdeme se u vchodu do Paradise City,“ rozloučil se. Začal hledat klíče. „Pokuste se tam být co nejdřív.“

Šafúr byl na cestě k Larrymu, když mu zazvonil telefon a Joe mu sdělil špatné zprávy. Dozvěděl se od něho, že Celil si dal schůzku s Milesem v mulťikině Silver Reel ve stejnou dobu jako Memet s ním. Takovou příležitost nelze nechat bez povšimnutí. Joe bude mít v Paradise City k ruce Jüna, a pokud to půjde, pověsí se Celilovi na paty. Jakmile zjistí, kde bydlí, Joe, samozřejmě anonymně, upozorní státní bezpečnost, že Celil je ujgurský separatista a terorista, který plánuje krveprolití v Šanghaji. A potom už bude Ablimit Celil výhradně čínský problém.

„Co z toho plyne pro mě?“ Šafúra zaplavilo zklamání. Takhle si to nepředstavoval. Tak si to nenaplánovali. „A co s mou schůzkou s Almasem?“

„Všechno při starém. Je tu celkem velká pravděpodobnost, že se k Ablimitovi vůbec nedostaneme. Je opatrný až moc. Ani Jün, ani já nevíme, jak vypadá. Risknu to. Sázím na to, že odejde nouzovým východem nebo po schodišti k restauracím. Snaž se Memeta zdržet v baru co nejdéle. Choď pravidelně na záchod. Jdi si na ulici koupit žvýkačky, když tě nic lepšího nenapadne. Opij ho. Kup mu ženskou. Když nebudu mít s Ablimitem štěstí do čtvrt na deset, skočím do taxíku a rozjedu se za tebou. Souhlasíš?“

Šafúr se zadíval na displej digitálních hodin v taxíku. V nejhorším bude muset nějak přetrpět devadesát minut v Almasově společnosti. To nebylo zas tak strašné. A také to nebylo poprvé. „V pořádku,“ odpověděl, teď už uchlácholený. „Postarám se o to.“

Šafúrův taxík záhy uvízl v dopravní zácpě v okrajové části Francouzské koncese. Řidič poslouchal rozhlasový přenos turnaje v ping-pongu. Do smluveného začátku schůzky zbývalo pět minut, když Šafúr zaplatil, a posledních čtyři sta metrů, které ho dělily od Larryho baru, uběhl. Dorazil na čas a zchvácený. Almas obvykle čekal v patře v nejtišší části baru, daleko od obřích televizí a kulečníkových stolů, a tak zamířil ke schodům. Rozhlédl se po lokále. Sedělo tam tak třicet čtyřicet lidí, v drtivé většině Američané nebo Evropané. Z reproduktorů duněla rocková hudba. Točené pivo a hamburgery, kam se jen člověk podíval. Obešel sál, ale po Almasovi nikde ani stopa. V přízemí byl ještě větší hluk. Mladičké Číňanky v krátkých sukénkách flirtovaly se zákazníky, Australané sledovali sestřih rugbyového klání, Britové a Američané klevetili a napájeli se margaritami. Tady také nebylo po Almasovi ani vidu, ani slechu. Šafúr prošel i záchody a dokonce se vrátil na ulici, jestli Kazach náhodou nečeká tam. Nejspíš uvízl ve stejné dopravní zácpě, která i jeho cestou z Fusingské ulice značně zdržela. V Šanghaji je v sobotu večer vždycky blázinec. Šanghaj je v sobotu v noci vždycky vražedná.

Joeovi stačil jediný pohled na kolonu aut a mopedů, která neprodyšně ucpala Francouzskou koncesi, aby se rozhodl jít do Sü-ťia-chuej pěšky. Byla to dusná noc. Troubení a rachot motorů se nesly na pozadí lepkavého horka a výfukových plynů, které jsou prokletím léta v čínských městech. Zamířil na jih po Chengšanské třídě, prošel kolem baru Zapata a řady striptýzových klubů, odkud na něho holky pískaly, když je míjel, a všemožně se ho snažily nalákat dovnitř na drink. Do Paradise City dorazil ve 20.15. V té době už si Abdul Bary s manželkou a dcerou pochutnávali na suši v Teppenjaki Sindžú a hlava rodiny si začínala stěžovat na bolení břicha. Manželka, jíž se na krku blýskal náhrdelník, který jí před začátkem večeře daroval k narozeninám, odložila hůlky na stojánek a ochranitelsky mu položila ruku na záda.

„Není ti nic?“

Restaurace byla zaplněná skoro do posledního místa. Abdul Bary se jí zadíval do očí a škubl sebou. Jejich dcera fascinovaně pozorovala ryby v akváriu na druhé straně lokálu.

„To nic,“ ujišťoval ji. „Jsou to tvé narozeniny.“ Statečně se usmál. „V batohu mám svoje léky. To přejde.“

O několik minut později za sebou Barry pečlivě zamkl dveře toalety pro postižené. Ze všech stran k němu doléhaly veselé hlasy, nezřetelná slova a smích mužů, žen a dětí plných života, které se on a jeho druzi chystali zabít.

Odklopil víko koše, vyndal z něho několik zvlhlých papírových ručníků, zmuchlané noviny a prázdnou krabičku od cigaret. Rozepnul batoh, vyndal nálož a vložil ji do koše. Telefon byl funkční. Na displeji svítilo 8.23. Zakryl bombu novinami a papírovými ručníky a zavřel víko. Kdosi zaklepal na dveře. Bary spláchl a umyl si ruce. Ze zásobníku vzal šest rolí toaletního papíru, které nacpal do batohu, aby najednou nebyl podezřele splasklý. Když otevíral dveře, usmíval se.

V sedmém patře, o pouhých třicet až čtyřicet metrů dál, Ansary Tursun v sále číslo osm multikina Silver Reel vstal. Řady sedadel kolem byly plné lidí. Přišel mezi prvními, a jakmile se posadil na své místo, zastrčil batoh pod sedadlo. Když začaly reklamy, zkusmo se nálože dotkl patou. Byla bezpečně opřená o zeď. Nikdo neví, že tam je. Nikdo nemá nejmenší podezření.

Ablimit Celil viděl Milese Coolidge přicházet v půl deváté. Tentokrát přišel i se ženou. Sál číslo čtyři byl k jeho zklamání napůl prázdný. Do dokonalého plánu se vloudila chybička, za niž nemohl on, ale obliba prohnilé americké kultury mezi Chany. Miles a Isabella se posadili. Ablimit seděl na stejném místě jako vždy. Na konci poslední řady Q. Stejně, jako Ansary chvíli před ním, i on opřel batoh s bombou o zeď hned, jak přišel. Až o dvacet minut později dorazí Miles, nebude mít ani potuchy, že tam je.

Na plátně se objevila výzva adresovaná divákům, v níž je provozovatel kina žádal, aby vypnuli mobilní telefony. Ablimit se usmál a měl pocit, že zahlédl, jak Isabella poslušně vypíná mobil.

Sál potemněl. Ztlumené osvětlení připomínalo zrakový test.

Vzkaz profesora Wanga visel na serveru SIS tři dlouhé dny. Šťastnou náhodou ho objevil analytik z dálněvýchodního odboru, navíc jeden z nepočetné hrstky těch, kteří věděli o operaci probíhající v Šanghaji. Zjistil, že si ho Joe nestáhl. Krátce před obědem v sobotu 11. června proto kontaktoval Davida Waterfielda a zprávu mu předal.

Netrvalo ani dvě minuty a Waterfield už vytáčel číslo Joeova pracovního telefonu. Na dlouhé rozmýšlení nebyl čas. Waterfield navíc zuřil.

„Joe?“

Joe právě zahlédl u vchodu do Paradise City Čao Ťienova bratra. Stoupal po schodech k němu a koupal se ve vlastním potu.

„Davide?“ Zaráželo ho, že Londýn volá na číslo Qyayleru, a usoudil, že nejspíš půjde o kódovaný vzkaz. „Teď se mi to příliš nehodí.“

„Budu stručný. Kontrolovals v poslední době maily?“

„Davide, pokud si dobře vzpomínám, mám sedmnáct různých elektronických adres. Takže odpověď zní ne. Nejspíš ne. Určitě ne všechny.“

„To jsem předpokládal.“ Waterfield měl přímo před sebou arch papíru, který mu před chvílí vyjel z tiskárny.

Pane Richardsi, k útoku dojde v sobotu. Krycí jméno zní C‘-kcha-wej.

„Na stole mi přistálo cosi podivného,“ prohlásil. „Dosti zneklidňujícího, řekl bych.“

Joe musel hodně napínat sluch, aby ho v okolní vřavě slyšel. Obrovský, patnáctimetrový David Beckham se na něho díval z fasády Metro City a připadal mu jako bytost z jiného světa. Mávnutím ruky dal Jünovi na srozuměnou, že jdou dovnitř. Chladivý, klimatizovaný vzduch uvnitř působil po dusivém horku venku jako hojivý balzám.

„Pokračuj.“

„Nechceš mi říct, po čem jdeš?“

Bylo to to poslední, co v danou chvíli potřeboval. Teď ne. Ne, když se věci daly do pohybu a neví, kam dřív. Londýn dlouho mlčel a nechal ho, ať si poradí, jak umí, takže teď bude mlčet on. Velice jednoduchá rovnice. Teď nebyla nejlepší doba na přednášku o týmové spolupráci, ani na varování týkající se „sklouznutí na šikmou plochu“. V danou chvíli chtěl, aby mu Waterfield dal pokoj a nechal ho dělat jeho práci.

„Davide, zavolám ti zpátky.“

„Na tvém místě bych se začal bát o místo.“

„Co to má znamenat?“

„Guy Coates potvrdil, žes měl onehdy v Pekingu nějakou schůzku.“ Waterfield si dal rychle dohromady dvě a dvě. „V hlášení se neobjevila. Nechceš mi vysvětlit proč?“

Joe oddálil ruku s telefonem od ucha a v duchu šťavnatě zaklel. Proč s tím Waterfield musí začínat právě teď? Jün z něho nespouštěl oči a čekal na další instrukce. „Nemohlo by to počkat?“

„Nešlo náhodou o to tvé fantazírování ohledně profesora? Nechci slyšet, že ano, protože přesně před tím jsem tě varoval.“

Joe na zlomek vteřiny uvažoval o tom, že prostě zavěsí, ale to nebyl jeho styl. Nerad prohrával a nerad porážku přiznával. A navíc by tím nepřímo potvrdil, že opravdu něco provedl. „Proč se na to ptáš?“

Waterfield se rozhodl, že to zkusí jinak. „Když jsem ti onehdy volal, kdes byl?“

„S Isabellou, jak jsem říkal, proč?“

„Nelži mi, Joe. Proboha živýho, hlavně mi nelži.“

„Davide, o co sakra jde?“

„Už jsem to říkal a řeknu ti to ještě jednou. Tvým úkolem je dostat se co nejblíž k Milesovi Coolidgeovi. Tvým úkolem je zjistit, co se stalo Lenanovi. A teď chci slyšet, jak jsi pokročil.“

Bylo to ponižující a víc než k vzteku. Joe si připadal jako školáček, kterého peskuje pan řídící a dává mu jednoznačně najevo, že se v něm velice zklamal a už mu nevěří. Přitočila se k němu dívka prodávající kolínskou ve spreji a chtěla mu ji stříknout na zápěstí. Mávnutím ruky ji odehnal.

„Davide, mám velice silný dojem, že bychom v tomto rozhovoru měli pokračovat, až budeme mít oba dost času. Všechno ti později vysvětlím. Teď už opravdu musím…“

„Říká ti něco výraz C‘-kcha-wej?“

Joe opět telefon oddálil od ucha a omluvně se na Jüna usmál. Gestem mu naznačil, že se nedá nic dělat.

„Mohl bys mi to hláskovat?“

„C-k-ch-a-w-e-j.“

Joeovi to pořádně nemyslelo. Ještě pořád zuřil. Trvalo mu skoro celou minutu, než mu to došlo. Mezitím došel k eskalátorům a v duchu se divil, proč ho Waterfield tak zbytečně zdržuje.

„Přečtu ti obsah jednoho mailu, který přišel na tvé jméno na jeden z pracovních serverů.“

„Sem s ním,“ vybídl ho Joe. V danou chvíli mu bylo úplně jedno, jestli to zní vzdorně nebo neuctivě. Jün se ploužil vedle něho. Zbývalo jim nanejvýš dvacet minut, aby zaujali pozice.

Waterfield si dával na čas. „Stojí tu: Pane Richardsi, k útoku dojde v sobotu. Krycí jméno zní C‘-kcha-wej.“

Joe se zarazil pod jezdícími schody a připadal si, jako kdyby dostal ránu pěstí do žaludku. Pane Richardsi. Profesor se s ním pokoušel spojit. Sakra, proč si nevybral poštu sám a dřív?

„Mohl bys to zopakovat?“

„Jistě že ano.“ Z Waterfieldova hlasu odkapávala arogance, když mu vzkaz sděloval po druhé. „Neznal tě náš přítel náhodou pod jménem Richards?“ zeptal se jedovatě.

„Jo, to jo,“ připustil Joe.

„Takže ses s ním sešel?“

Joe by to nejspíš dokázal zahrát do outu, nějak by se z toho vylhal, kdyby měl čas. „Útok?“ zopakoval a otázku ignoroval. „Útok v sobotu?“

„Přesně tak. Krycí jméno je C‘-kcha-wej.“

Pomalu mu začínalo svítat. „Můžeš to projet Googlem?“

Waterfield musel proti své vůli obdivovat, jak pevné má Joe nervy. Klikl na ikonku internetu svítící na obrazovce jeho počítače ve Vauxhall Cross, otevřel Google a naťukal požadované slovo.

„Omlouvám se,“ zahuhlal, „měl jsem to udělat hned.“

„Cos našel?“ naléhal Joe.

Waterfield mu přečetl první nalezený význam:

Knihovna Sü-ťia-chuej v Šanghaji. V místním dialektu C‘-kcha-wej.

„Musí jít o šanghajštinu,“ pokračoval Waterfield. „Mám hledat dál?“

50. 6/11

Joe Lennox ztuhl na místě uprostřed oslnivě bílého atria nákupního centra Paradise City.

C‘-kcha-wej. Sü-ťia-chuej.

9/11. 3/11. 6/11.

Teroristický útok probíhá právě teď.

Měl nejprve spustit protipožární poplach, měl okamžitě uvědomit ochranku, ale instinktivně chtěl především ochránit Isabellu. Uťal hovor s Waterfieldem a navolil její číslo.

Měla vypnutý telefon.

Čao Ťienův bratr se na něho díval, jako kdyby mu právě přeskočilo. Zavolal jí znovu. Nahlas zaklel, když podruhé uslyšel automatickou odpověď, a prosil Boha, aby Isabella nakonec zůstala doma a s Milesem nešla.

„Izzy, tady Joe. Hned, jak si to poslechneš, tak mi zavolej. Hrozí ti nebezpečí. Proboha živého, drž se co nejdál od Sü-ťia-chuej. Řekni Milesovi, ať odtamtud okamžitě vypadne. Jsou tam bomby. Je to past. Proboha, drž se co nejdál.“

Obrátil se k Jünovi.

„Dojde k útoku.“ Chytil Čao Ťienova bratra za ramena a drtivě je tiskl. „Najdi alarm,“ vychrlil na něho. „Zbuzeruj ochranku. Spusť poplach. Musejí vyklidit celé středisko co nejrychleji to půjde. Dělej. Není čas.“

Na odpověď nečekal. Vzápětí už se hnal nahoru po eskalátoru v zoufalé snaze být v kině co nejdřív. Davy nakupujících Číňanů na něho udiveně zíraly, když se bezohledně prodíral mezi nimi. Vtom si uvědomil, že v nebezpečí je i Šafúr. Vždyť jeho pozval na schůzku Almas. Jak jen mohli být tak hloupí a tak krátkozrací? Jak to, že je ta shoda netrkla?

Šafúr seděl v přízemí U Larryho, telefon položený na baru, když se rozsvítil displej. Z reproduktorů ječel Alice Cooper. Odsunul gin s tonikem na stranu, aby viděl, kdo volá.

„Joe. Tak jak to jde, kámo?“

Joe musel křičet, aby ho přes dunění rockové hudby slyšel.

„Šafúre?“

„Na příjmu.“

„Memet se neobjevil, že ne?“

Šafúr se zamračil. Skoro neslyšel, co mu Joe říká. Vzal si skleničku a zamířil k východu. Na ulici byl přece jenom menší hluk a uslyší lépe. „Jak to víš?“ zakřičel.

Joe se v duchu modlil, aby měl Íránec dost odvahy a udělal, co po něm bude chtít. „Podle mě tam byl před tebou a odešel…“

„Co tím chceš říct?“

„Poslouchej. Nepřerušuj mě a na nic se neptej, dokud nedomluvím. U Larryho dojde k teroristickému útoku. Je tam bomba. Může to bouchnout každou chvíli. Vylákal tě do pasti. Sü-ťia-chuej je taky past. Útok na víc místech najednou. Dostaň všechny odtamtud co nejrychleji. Všichni ať vypadnou. Teď hned. Není čas.“

„Joe…“ Šafúr se rozesmál, ale zamrazilo ho. Připadal si jako ta sklenice s pitím, jejíž vnitřní stěna se orosila chladem. „Víš, co říkáš? Je to jistý?“

„Udělej to, Šafúre. Vyhlas poplach. Dělej.“

Ve chvíli, kdy ho od předsálí Silver Reel dělilo nanejvýš padesát metrů a po vyčerpávajícím sprintu do sedmého patra stěží popadal dech, se rozječely poplašné sirény. Jün udělal, co mu řekl. Rozlehlé atrium rezonovalo vřískotem.

Najednou před ním stál člen ochranky v světlounce modré košili. Jakmile uslyšel pronikavý zvuk sirén, zamračil se. Další falešný poplach. Další problémy.

„Poslouchejte mě,“ vyhrkl Joe. Ke svému zoufalství však viděl v jeho typicky chanské, ploché tváři jen nezájem a únavu. Popadl ho za lokty a zatřásl jím, jako by ho chtěl probudit z hlubokého spánku. „Musíte všechny evakuovat.“ Mluvil spisovnou čínštinou. „Musíte mi pomoct. Jsou ty sirény slyšet i v kinosálech?“

Snažil se zbytečně. Jak kdyby domlouval umíněnému dítěti. Joe ho pustil a vyrazil do kina.

Zaměstnanci multikina v chodbě lemované plakáty s Harrisonem Fordem, Humphreyem Bogartem a Brucem Willisem znuděně zírali ke stropu, přesvědčení, že se jedná o zkrat, který brzy někdo odstraní. Návštěvníci si zakrývali uši a dál stáli ve frontě na popcorn. Mladičké páry se nepřestaly líbat.

„Pryč odsud!“ křičel Joe. Šílenec. Lao-waj, kterému přeskočilo. V první chvíli nikdo nevěděl, co dělat. Nějaká žena se rozesmála. Joe houkl na uvaděčku, ať mu pomůže, ale to už za ním stál strážný, který teď už také křičel a snažil se Joea zastavit a povalit na zem.

Setřásl ho. Sirény nemilosrdně ječely dál. Joeovi se ulevilo, když uviděl první mžourající lidi, kteří se očividně otrávení pomalu loudali potemnělou chodbou ven ze sálů. Uvaděčka byla zmatená. Všichni byli zmatení. Joe se hnal kolem nich opačným směrem a neustále křičel, ať si pospíší, ať už jsou na schodech a co nejdál od budovy. Proběhl chodbou a minul světelné tabule s čísly sálů. Připomněla mu světla podél rozjezdové dráhy. Vrazil do sálu číslo čtyři. Ve tmě nic neviděl. Nejen oči, ale i uši a další smysly si musely zvyknout na ohlušující scénickou hudbu valící se z reproduktorů.

„Pryč odsud!“ křičel čínsky. „Všichni ven!“

Uvědomil si, že kvůli příliš hlasitému zvuku tam sirény nejsou slyšet. Ozvalo se syčení a kdosi ho podrážděně napomenul, aby si sedl.

„Isabello!“ Joe už přešel do angličtiny. „Isabello! V kině je bomba. Je to past. Běž pryč. Utíkej! Hned!“

51. Na indexu

Vybuchly dvě ze čtyř bomb.

Šafúr Moazíd vyslechl Joeovo varování, zavěsil a zůstal stát jako solný sloup u vchodu do baru. Později uvedl, že to bylo stejné, jako když člověk zmáčkne tlačítko „pauza“ na ovladači přehrávače. Stál jen několik kroků od šatny. Zachytil pohled mladého Brita, který stoupal po schodech z Nanjangské ulice nahoru k baru. Chtěl po něm hrábnout a varovat ho, říct mu, ať utíká co nejdál, ale nedokázal to. Bylo 20.47.

„Bože,“ zašeptal a s rezignovaným odhodláním člověka, který ví, že ze sebe vzápětí udělá pitomce, ale nemá na vybranou, postavil sklenici s koktejlem na nejbližší schod a vrátil se do baru. Z reproduktorů stále ještě kvílel Alice Cooper. Šafúr se protáhl mezi dvěma číšnicemi a oslovil nejstaršího ze čtyř barmanů, Novozélanďana v černém triku.

„Vypni to,“ křikl na něj. Ještě pořád hledal odvahu k tomu, aby udělal, co musel. Neznělo to příliš rozhodně.

„Co tě žere, kámo?“

„Vypni ten kravál a dostaň všechny ven. Je tady bomba.“

Kiwi zavrtěl hlavou. Buď mu špatně rozuměl, nebo se ten chlap zlískat pod obraz. Na Šafúrovu výzvu nezareagovala ani jedna ze servírek. Obě byly Číňanky. Přehrávač stál na polici za barem, zabarikádovaný hromadou balíčků papírových kapesníčků.

„To není sranda, člověče. Vypni ten kravál. Všichni odsud musí co nejrychlejc vypadnout.“

Američanka, která právě platila rundu, se otočila. „Říkals, že je tady bomba?“

„Jo.“ Alespoň někdo ho poslouchal, a to bylo povzbudivé. Byl odhodlaný udělat, co musí. Vyhoupl se na bar, švihem přehodil nohy na druhou stranu, seskočil a vypnul hudbu. Jeden z barmanů po něm hrábl a houkl na něho, ale Šafúr ho odstrčil, a jak nejhlasitěji dokázal, zakřičel:

„Všichni poslouchejte. Je to vážný. Není to vtip. Všichni odsud musíte vypadnout, jak nejrychlejc to půjde. Hned.“ Kiwi se pokusil znovu pustit hudbu, ale Šafúr ho sprostě okřikl. Ta Američanka mi později řekla, že v tu chvíli pochopila, že je to opravdu vážné. Šafúr se potom rozeběhl do lokálu a začal fyzicky cloumat s lidmi a vyhánět je ven. Počínal si jako šílenec. Hudba zůstala vypnutá. Lidé se dali do pohybu. Nohy stolů a židlí skřípaly, ozývaly se nevěřící hlasy. Několik zákazníků ho pozorovalo z balkonku a snažilo se zjistit, co se dole děje. Šafúr neúnavně přebíhal od jednoho k druhému, od skupinky ke skupince, a všem stále dokola opakovat totéž.

„Pracuju pro americkou vládu. Běžte odsud. Může tady být bomba. Tenhle bar si vybrali proto, že se tady scházejí cizinci. Běžte pryč. Rychle odsud.“

Několik návštěvníků, těch od přírody důvěřivých a poslušných, se začalo sunout k východu. Ostatní, například ti, kteří si zrovna koupili drahé pití, zaplatili rundu nebo čekali, až na ně přijde řada při poolu, Šafúrovi nadávali a posílali ho do háje s tím, ať je nechá na pokoji. „Uklidni se, ty vole, to není žádná sranda,“ utrhl se na něj kdosi, ale Íránec se na něho podíval tak zle, že dotyčný vzápětí začal vybízet své kamarády k odchodu. V tu chvíli měl kdosi tolik duchapřítomnosti, aby spustil poplach. Když se Šafúr hnal po schodech nahoru, slyšel Kiwiho říkat: „Tak jo, poslechneme ho. Všichni ven,“ vyzval je klidným, pevným hlasem. Už nešlo jen o záchranu lidských životů, ale pro Šafúra to byla i otázka cti, aby odtamtud všechny dostal včas.

„Jste kurva hluchý?“ zařval na skupinu vykulených cizinců, kteří se shlukli nad schody. Drželi v rukou láhve s pivem a tága a dívali se na něj, jako kdyby váhali, co s ním udělat. „Vypadněte odsud. Je tady bomba, kurva.“

Někteří ještě stále jedli. Další sbírali svršky. Trvalo mu tak dvě až tři minuty, než vyčistil horní patro, a další čtyři, než vystrkal z budovy všechny ostatní a prošel záchody, kuchyň, kancelář a sklad, aby měl jistotu, že U Larryho opravdu nikdo nezůstal. Vyžadovalo to obrovskou odvahu, protože netušil, kdy k explozi dojde. Nálož mohla vybuchnout prakticky kdykoli. Konečně měl všechno zkontrolované a vyšel ven na Nanjangskou ulici. Nevěřil vlastním očím, když uviděl většinu osazenstva baru stát deset metrů od vchodu. Ještě stále nabuzený adrenalinem na ně zařval, ať se hnou a zastaví se „nejmíň sto metrů daleko“. Personál ze sousedního čínského baru dostal stejný povel v rodném jazyce, když je uviděl zvědavě nakukovat do otevřených dveří.

„Dovnitř!“ křičel. V Číně je málokdy slyšet zvýšený hlas, protože je to vnímáno jako ponižující. „Zpátky do baráku. Držte se vzadu! Tohle není vtip!“ Tři z nich se přidali k očividně pobaveným místním a cizincům na ulici v uctivé vzdálenosti od vchodu, ale dva zůstali stát na místě jako přikovaní. Přece neztratí tvář kvůli tomuhle šílenému Arabovi s vytřeštěnýma očima.

Posléze při výbuchu právě oni patřili k osmnácti lehce zraněným. Šafúr nejspíš nikdy nezapomene na pohledy zhruba dvou set párů očí a ponižující představu, že by se mohl mýlit. Proklínal Joea Lennoxe a pohledem klouzal z jednoho nepřátelského obličeje ke druhému. O několik vteřin později se na ulici rozhostilo kvalitativně úplně jiné ticho. V uších mu zvonilo a byl celý od prachu a pokrytý úlomky zdiva. To už byl hrdina, který zachránil nejméně 150 lidí před smrtí při teroristických útocích v Šanghaji.

Memet Almas se vrátil domů do Astany, kde ho zatkla kazašská policie.

Čtyři hodiny poté, co se záchranáři a zdravotníci postarali o zraněné v sále číslo čtyři, policie objevila pod sedadlem v poslední řadě v sále číslo osm v multikině Silver Reel další nevybuchlou bombu. Technická závada zablokovala rozbušku. Ansary Tursun byl 17. června zatčen v Kuej-jangu. Britská MI6 oklikou informovala čínskou státní bezpečnost ohledně jeho podílu na šanghajských teroristických útocích.

Bomba, kterou Abdul Bary původně umístil do koše na záchodku pro postižené, se nikdy nenašla. Lze to velice snadno vysvětlit. Bary ji na poslední chvíli vyndal, protože změnil názor. Na snímcích z průmyslových kamer je vidět Bary, jak vychází z toalety s naditým batohem, a o několik minut později odchází i s manželkou a dcerou.

Abdul Bary je stále na svobodě.

52. Bob

Joea Lennoxe nejprve převezli do nemocnice Žuej ťin v Lu-wanu a potom do soukromého pokoje do nemocnice Worldlink na Nankingské třídě. V bezvědomí byl šestatřicet hodin.

Waterfield mi volal do Pekingu 11. června pozdě v noci a stěžoval si, že nemůže Joea zastihnout. Měl strach, jestli nezůstal v sutinách po výbuchu v Sü-ťia-chuej. Zpočátku si nikdo nespojoval výbuch U Larryho s teroristickým útokem v Paradise City. Pro všechny, které jsem znal, šlo o dvě spolu nesouvisející neštěstí.

V neděli ráno jsem odletěl do Šanghaje a v jedenáct hodin dopoledne už jsem seděl u Joeovy postele. Nejmenovaný důstojník SIS z velvyslanectví, říkejme mu třeba Bob, mě málem předběhl. Dřív než jsem stačil zjistit cokoli o Joeově stavu, odvedl mě dolů do jídelny, kde mi koupil „šálek kávy na uklidněnou“ a předestřel mi „rámcová stanoviska britské a čínské vlády“.

„Takříkajíc jádro pudla je v tom, že místní službě je naprosto jasné, že Joe patřil k nám.“ Bobovi bylo mezi čtyřiceti a padesáti, měl nadváhu a upjaté, leč vemlouvané způsoby. Měl jsem pocit, že ho odněkud znám, ale nedokázal jsem si ho zařadit. „Kamery v centru zachytily každý jeho krok v posledních deseti minutách před výbuchem. Plus výpovědi desítek svědků. Ve stejnou dobu na Nanjangské se agent CIA choval naprosto stejně jako Joe. Číňané jsou samozřejmě zvědaví jako opice, jak jsme sakra mohli vědět, co se chystá.“

Chtěl jsem něco říct, ale Bob mě umlčel pohledem. Kolem našeho stolu prošel mladý čínský doktor. V kantýně se vznášela sladká vůně rýžových koláčků, ze které se člověku dělalo zle. Cítil jsem, jak se mi zvedá žaludek.

Bob mi vzápětí vyklopil, co se dělo U Larryho. Dokud nebude rozhodnuto jinak, oznámil mi, byl to podle oficiální čínské verze výbuch plynu. Pousmání, zdvižené obočí a důvěrný rozhovor, který, jak s oblibou říkávají byrokrati, mě měl „dostat do obrazu“.

„Zhruba před devíti hodinami našli v osmičce v multikině další bombu. Nevybuchlou. A v batohu. Z toho vyplývá, že včera v noci došlo na čínské pevnině ke koordinovanému teroristickému útoku na více místech. A kdo se tomu pokusil zabránit? My. Britové to byli. Číňanů je jedna celá tři desetiny miliardy a nikdo z nich neměl ani tušení, co se děje na jejich pískovišti. Člověk nepotřebuje mít doktorát z psychologie, aby pochopil, jak se asi teď Číňani cítí. Zostuzení. Ponížení. Chápeš?“ Bob musel mít pocit, že nevím, o čem mluví, nebo ho neposlouchám, protože pro blbečky dodal: „Mluvím o ztrátě tváře, Wille.“

Přikývl jsem. Byla to příprava. Chtěl mě přimět, abych s něčím souhlasil. Měl jsem pocit, jako by se ze mě chystal vytáhnout životní úspory za kus pole, které vlastně nechci.

„Joe je hrdina bez bázně a hany,“ pokračoval a znělo to jako nefalšovaný obdiv. „Jenomže je v Číně také persona non grata. Číňani chtějí, aby odletěl hned, jakmile mu to zdravotní stav dovolí. Pokud jde o jejich stanovisko, to, co se stalo v Silver Reel, byl jen izolovaný incident. Prostě akt osobní msty. Určitě jsi četl dnešní noviny. Svalují vinu na jediného ujgurského fanatika. Za všechno může jistý Ablimit Celil. Očividně už má nějaký škraloup. Joe Lennox, druhá bomba, výbuch U Larryho, to všechno hodlají vymazat z oficiálních záznamů.“

V jídelně někdo upustil tác s hrnky. Po ráně se rozhostilo naprosté ticho, v němž jsme se oba ohlédli, abychom zjistili, co se stalo. Najednou jsem měl před očima hořící videopásky, zastrašování svědků, konfiskování záznamů průmyslových kamer a jejich uložení kdesi hluboko ve sklepích pod ústředím státní bezpečnosti. Mýtu moderní Číny se musí podřídit úplně všechno. Všechno nepohodlné se překroutí, pozmění nebo zničí, aby to odpovídalo kýženému obrázku.

Bob se naklonil přes stůl.

„V posledních týdnech poskytl Joe Londýnu řadu jmen lidí, kteří jsou podle něho napojení na ujgurské separatisty.“

Vytáhl z kapsy kalhot kousek zmačkaného papíru a důležitě mi začal předčítat jména naškrabaná a zakódovaná nejspíš jeho osobní šifrou. „Ansary Tursun. Memet Almas. Abdul Bary. Poskytneme je příslušným čínským orgánům. A jméno profesora Wang Kchaj-süana jakbysmet. Vsadím klidně svůj barák, že mohou za to, co se stalo U Larryho a v Sü-ťia-chuej.“

„A Joe? Co dostane Joe?“ zhrozil jsem se, že chtějí Číňanům vydat Wanga, aniž by znali celý jeho příběh. O Joeově květnové schůzce s profesorem jsem musel mlčet, protože jsem dal Joeovi slovo, že si to navěky nechám pro sebe.

„Joeovou odměnou bude letenka do první třídy na první možnou linku do Heathrow a nejlepší anglická nemocnice. Nikdo mu nebude klást nepříjemné otázky ohledně toho, proč jistý obchodní zástupce Quayleru za prapodivných okolností a bez oficiálního souhlasu slídil po Šanghaji. V Pekingu je na černé listině, ale s tím nikdo z nás nic nezmůže.“

Typický britský anální alpinismus, projevující se pokaždé, když dojde na konfrontaci s Čínou. Jenom nenaštvat Peking. Mysleme na naše obchodní zájmy. Mysleme na možné zisky. Pět pater nad námi ležel v kómatu člověk, který riskoval život, aby zachránil stovky nevinných. Bojoval o život a nemohl nijak ovlivnit vyjednávání, jehož výsledek ovlivní jeho další existenci v následujících dvou desítkách let. Připadalo mi absurdní, že navzdory všemu, co se stalo, se SIS snaží především ochránit svá tajemství a operace v Číně, a to i na Joeův úkor. Bob, a nejspíš i Joe sám, by na to namítli, že SIS neměla na vybranou, ale mně to stále připadá jako nečestný a zbabělý kompromis.

„Netvař se tak naštvaně,“ měl Bob tu drzost mi říct. „Amíci udělali přesně totéž, pokud jde o Moazída.“

„Co tím chceš říct?“

„Uvědomil si, co udělal, a sám se přihlásil na konzulátu. Bomba vybuchla, a když jeden vypadá jako on, je naprosto jasné, na koho se ukáže prstem.“

„A dál?“

„Dál jen tolik, že Šafúr už je nejspíš na cestě zpátky do Langley. O tom, co včera v noci udělal, a totéž platí o Joeovi, se bude psát na netu a chytnou se toho i západní média, ale Číňané budou dělat mrtvé brouky, dokud to neutichne. Nemusím ti doufám říkat, že Pekingu je úplně fuk, co si o zdejším režimu Západ myslí. Dokud drží svoje lidi na uzdě a v nevědomosti, jsou v Pekingu spokojení.“

„A Miles Coolidge?“

„Co s ním?“ Bob zareagoval na mou otázku, jako kdybych mu šlápl na kuří oko nebo řekl něco hodně nechutného.

„Copak v tom nejel? Neměl by taky kalupem opustit Čínu?“

„Ty to nevíš?“ Jeho naducaný, rozteklý obličej zkřivila lítost. „Nikdo ti nic neřekl?“

53. Odkaz Joea Lennoxe

Pro Wang Kchaj-süana si přišli v noci, když tvrdě spal ve své posteli. Šest po zuby ozbrojených vojáků a kvarteto tajných se prohnalo zaneřáděnými, oprýskanými a úzkými uličkami pekingského chu-tchungu a jedinou dobře mířenou ranou pažby rozrazilo vchodové dveře. Oslepující světlo bodající do očí, pouta na zápěstích, a už rozespalého, nic nechápajícího starce vlekli nocí, aby ho bezodkladně popravili.

Joe nabyl vědomí v 10.25 v pondělí 13. června.

První, co vnímal, byl rozhovor dvou sester na chodbě přede dveřmi jeho pokoje. Slyšel je mluvit cosi o tom, že přijdou pozdě na školení. Jedna chlácholila druhou. „Podržím tě,“ ujišťovala ji. A potom ucítil řezavou bolest vzadu na patře a mučivé sucho v krku. Požádal o vodu.

Šťastnou shodou náhod jsem zrovna dole v kantýně žvýkal sendvič, když mě mladší z obou sester nechala vyvolat a oznámila mi, že Joe je vzhůru. Doktoři začali s nejrůznějšími testy, ale až skončí, nechají mě s ním za dvě nebo tři hodinky promluvit. Worldlink se hemžil agenty státní bezpečnosti, a tak jsme museli mluvit co nejstručněji.

Když jsem mířil k Joeovu pokoji, z všudypřítomného nasládlého puchu se mi zvedal žaludek. Postarší Číňan už poněkolikáté pulíroval mopem chodbu v pátém patře. Znovu a znovu, pořád dokola. Nahlédl jsem do pokoje okénkem ve dveřích. Joe seděl na posteli a zíral z okna. Naskýtal se mu ničím nerušený výhled na tři rozestavěné mrakodrapy obalené lešením, chráněným zelenou tkaninou, která zdálky vypadala jako plíseň. Jemně jsem zaklepal na okénko prstenem. Pomalu stočil pohled tím směrem. Spolu se znovu nabytým vědomím se mu vrátilo i trochu barvy do tváře. Sestra, která měla službu v pokoji, vzhlédla: „Ano?“ Jakmile jsem vešel, neprodleně se vytratila.

„Tak už ses probral,“ plácl jsem. Vlastně jsem nevěděl, co říct. Nevěděl jsem, čím mám začít. Joeovy vysušené rty zvlnil mírný úsměv. Byl rád, že mě vidí.

„Jak je ti?“

Díval jsem se na jeho levou nohu, zasádrovanou a pověšenou nad postelí na kladce. Bílými obvazy na hlavě prosakovala krev. V noci ho lékaři odpojili od dýchacího přístroje, který celou neděli zaskakoval za Joeovy plíce. Ať už na Joea v tom multikině spadlo cokoli, tak ho to sice pořádně zmáčklo, ale zároveň mu zachránilo život.

„Mám hlavu jako střep,“ odpověděl, „ale jinak je mi fajn.“

Oba jsme věděli, že jsem za ním nepřišel, abychom dopodrobna rozebírali jeho zdravotní stav. Nevěděl jsem, kam s rukama, a tak jsem si začal hrát se šňůrkou od žaluzií.

„Co se stalo?“ zeptal se Joe tiše. Zvláštní a obecná otázka. Měl jsem pocit, že mi tím nabízí možnost, abych mu všechno vylíčil v pořadí, které uznám za vhodné, a tak, jak mi bude nejlépe vyhovovat.

„Šafúr zachránil všechny, co byli U Larryho,“ začal jsem. Bylo na něm vidět, že se mu ulevilo. „Už je na cestě zpátky do Ameriky. Je na seznamu.“ Sotva zřetelné přikývnutí. „Tobě se v Sü-ťia-chuej podařilo skoro totéž. Podle odhadů bylo v kině na čtyři sta diváků. Díky tobě se zachránili skoro všichni s výjimkou dvou desítek nešťastníků.“

„Isabella…,“ ozval se okamžitě. Tichounce a zoufale. Tolik smutku v hlase jsem ještě neslyšel. To slůvko znamenalo klíč k Joeově budoucnosti a já byl tím, kdo jím otočil v zámku.

„Přežila,“ odpověděl jsem. „Uzdraví se.“ Vzpomínám si, že jsem se záměrně díval jinam než na Joea, protože jsem měl pocit, že se s tou zprávou bude chtít vypořádat sám, aniž by ho při tom někdo pozoroval. Vzápětí jsem ale uslyšel další otázku. „Miles?“

Ucítil jsem na sobě jeho upřený pohled. Zadíval jsem se mu do očí. Z jeho výrazu jsem okamžitě pochopil, že doufá, že to Miles přežil. Netušil jsem, jak zareaguje na to, co jsem mu vzápětí musel sdělit. A sice to, že Miles se v kině v jistém ohledu zachoval stejně statečně jako Joe, že projevil tolik odvahy a prozíravosti, že tím alespoň částečně odčinil, co napáchal.

„Miles podle všeho zachránil Isabelle život. Americký konzulát vydal prohlášení, podle něhož ji chránil do poslední chvíle.“

Joe mě požádal, abych to rozvedl. Jakmile Celil uslyšel sirény a uviděl, že lidi opouštějí kino, zpanikařil a odpálil nálož pár minut před devátou. Zaplatil za to životem. Miles zburcovaný Joeovým křikem zvedl Isabellu ze sedadla a dovlekl ji k Joeovi. Podle očitého svědka mu manželku vrazil do náruče a houkl na něj: „Vezmi si ji, postarej se o ni!“ a potom se otočil a rozběhl se zpátky do kina, buď aby si to vyřídil s Celilem, nebo aby se pokusil zneškodnit tu bombu. Možná chtěl jen urychlit evakuaci. Jenomže záhy poté nálož explodovala.

„Miles je mrtvý,“ sdělil jsem mu. „Dá se říct, že tebe a Isabellu našli ležet v objetí. Chránils ji svým tělem. Udělals, o co tě Miles žádal.“

Zvláštní. Cestou za Joem mě napadlo, že ho zpráva o Milesově smrti svým způsobem potěší, ale v jeho očích jsem viděl jen smutek. Isabella ztratila manžela. Jesse už neměl tátu. To ostatní byla jen politická hra.

„Kdo se o ni stará?“ Cosi píplo na monitoru přístroje zaznamenávajícího jeho srdeční činnost, který stál na stolku vedle postele. Slyšel jsem, jak starý uklízeč chodí po chodbě sem a tam. Isabellina zranění nebyla vážná. Její matka, jakmile se dozvěděla o tom, co se stalo, přiletěla z Anglie, aby byla u ní.

„To je dobře,“ zašeptal. Znělo to smutně a tak nějak nepřítomně. Rychle ho opouštěly síly. „Wille, povíš jí, že jsem se na ni ptal?“ V očích se mu zračilo vyčerpání. „Povíš jí, jak moc je mi líto, co se stalo?“

O několik dnů později už jsme měli představu o tom, jak moc Miles tahal svoje nadřízené v Langley za nos. Nevěděli skoro nic. Lenanova vražda, Celilova příslušnost k buňce, plánovaný bombový útok na olympiádě, to všechno „upekla“ hrstka jestřábů z Pentagonu, většinou šlo o tytéž fanatiky, kteří byli zodpovědní za chaos v Iráku. A v této fázi mě Joe a Waterfield požádali, abych napsal tuto knihu. Kontaktoval jsem svého šéfa v Pekingu a požádal o půl roku neplaceného volna. Do konce měsíce se Joe zotavil natolik, aby ho propustili z nemocnice. Waterfield mě požádal, abych ho doprovodil při cestě do Londýna. Isabella už dlouho před tím sbalila Jesseho a zamířila k Milesovým rodičům do Států. Nikdo netušil, jestli se ještě někdy vrátí do Evropy.

Přesně osm let od předání Hongkongu Joea a mě eskortovali na mezinárodní šanghajské letiště Pchu-tung. Doprovázelo nás tolik policistů a vojáků, že by se s nimi dal zorganizovat převrat. Joe hladce prošel pasovou kontrolou a nastoupil do letadla British Airways zhruba o čtyřicet minut dřív, než začalo odbavování ostatních cestujících. Tajný v civilu mě doprovodil až k odbavovací přepážce a celé dvě hodiny, než nás pustili do letadla, se ode mne nehnul, aby měl jistotu, že opravdu nastoupím a odletím. S Joem jsme skoro celou cestu mlčeli. Po startu jsme si objednali pití a Joe poznamenal, že za celou dobu neslyšel od Číňanů jediné slůvko díků.

Na Heathrow jsme se rozdělili. Joea převezli do konspiračního domu v Hampsteadu a já jsem odjel na chatu, kterou jsem si pronajal nedaleko Salisbury. Chtěl jsem tam začít psát. O týden později se čtyři mladí britští muslimové s vymytými mozky vyhodili do vzduchu v době londýnské dopravní špičky. Zabili dvaačtyřicet lidí. Jako by všechno začalo znovu.

Ohledně událostí 11. června se mi stále vnucuje několik neodbytných otázek, na něž pořád neznám odpovědi. Co by se dělo, kdyby se SIS tehdy před lety v Hongkongu „nezapletla“ s Milesem? Co by se dělo, kdyby Joe Lennox, Kenneth Lenan a David Waterfield nezasáhli do hry? Kdyby se do celé věci nezamíchali Američané, mohli být Wang Kchaj-süan, Ablimit Celil, Josh Pinnegar a stovky dalších obětí operace Tajfun ještě naživu? S největší pravděpodobností ano. Odhodlala by se nepočetná skupinka ujgurských radikálů k útoku v měřítku 11. června, nebýt zásahu zvenčí? O tom velice silně pochybuji.

Během dlouhého a složitého procesu, jakým bylo shánění podkladů a materiálů pro tuto knihu, jsem výše uvedené otázky položil hlavním aktérům. Zlepšily se životní podmínky a zvýšila se bezpečnost britských a amerických občanů alespoň o ždibeček díky aktivitám jejich vlád v Číně? Komu, s výjimkou hrstky akcionářů Macklinsonovy korporace, přinesl Tajfun nějaký zisk? Kdo jiný na tom vydělal?

Nikdo, dokonce ani Joe Lennox, mi nedokázal dát uspokojivou odpověď.

Poděkování

Za devatero horami a devatero řekami se muž jménem Wang vynořil z klidných vod Jihočínského moře, ale nebyl to akademik a nenarazil v Tapchengské zátoce na poručíka Anguse Andersona. Stalo se to v polovině sedmdesátých let 20. století. Mladý Ghurka na hlídce u Špaččí zátoky ho přivedl za svým velícím důstojníkem, generálem sirem Peterem Duffelem, který ho promptně poslal zpátky do Číny. Tvrzení, že Peterův fascinující popis jeho krátkého setkání s Wangem stál u zrodu Tajfunu, není určitě nijak nadsazené.

Ke vzniku této knihy přispěli i mnozí další. Rozhovor s Oliverem Augustem na břehu jednoho pekingského jezera mne přivedl k Sin-ťiangu. Vřele doporučuji Oliverovu skvělou knihu V Rudé věži: Na stopě nejhledanějšího muže Číny (Inside Red Mansion: On the Trail of China’s Most Wanted Man). Znalosti Sebastiana Lewise ohledně všeho čínského byly stejně ohromující jako nedocenitelné. Jeremy Goldkorn, Mark Kitto a Lisa Cooperová obětovali spoustu času, aby jednoho cizince seznámili s Pekingem. Bez neúnavného úsilí Tobyho Collinse bych ze Šanghaje nepoznal nic. Za velkou pomoc jsem vděčný i Christianovi Gianninimu, Richardu Turnerovi, Amine Belouizdadové, Lině Ly, Čuang Chaovi, Michelle a Brunovi z M na Bundu, ale i Josephině z Glamour Baru. Alex Bonsor, Ben a Katy Chandlerovi, Dominic Grant a Ken Leung byli mými prvotřídními průvodci po Hongkongu. Kapitán John Newington mi ukázal obě strany hospodářského zázraku v Šen-čenu. Mé díky patří i záhadnému panu Ignatiovi, který mne v nočním vlaku do Pekingu pozval na večeři.

Mohu mluvit o velkém štěstí, že jsem potkal Ujgura žijícího v Londýně. Enver Bugda musel opustit svou ženu a děti a nechat je v Urumči poté, co vyšla najevo jeho tajná spolupráce se Čtvrtým kanálem na dokumentu mapujícím dopad jaderných zkoušek v Lop-núr. Enver mi velice pomohl a bylo mi opravdu ctí ho poznat. Jsem rovněž velmi zavázán Sachovi Bonsorovi, Williamu Goodladovi, Belle Newbiggingové, Rupertu Mitchellovi a Jamesi Minterovi, Simonu Davisovi, Marcusu Cooperovi a Davymu Dewarovi z BP, Jemině Lewisové, Jonathanu a Anně Hanburyovým, Simonu a Caroline Pilkingtonovým, Carolyn Hanburyové, Ianu Cummingovi, Milly Jonesové, Edu Kingovi, Trevoru Horwoodovi, Keithu Taylorovi, Otto Bathurstovi, Marku a Gaynor Pilkingtonovým, Jamesi Loughranovi, Siobhan Loughran-Mareuseové, Ioně Hamiltonové, Bruci Pallingovii, Simonu Heppnerovi, Sio-čching Čang, Katy Nicholsonové, Angusu a Ali McGouganovým, Ianu Frankishovi, Davidu Jenkinsovi a Kate Knowlesové, Richardu Spencerovi, Mary Targetové, Rowlandu Whiteovi, Tomovi Weldonovi, Carly Cookové, Sophii Mitchellové, Tif Loehnisové a všem z Janklow and Nesbitt v Londýně, Theovi Taitovi, Luku Janklowovi, Claire Dippelové, Borisu Starlingovi a neoblomnému, leč nepostradatelnému Samuelovi Loewenbergovi. Má žena Melissa ví, jak moc jsem jí vděčný. Svým dětem, Iris a Stanleymu, jistě nemusím připomínat, kolik času jejich tatínek strávil ve své pracovně.

*

Výpověď profesora Wang Kchaj-süana v konspiračním bytě vychází z dokumentů a materiálů shromážděných Amnesty International. Pro další informace doporučuji Gross Violations of Human Rights in the Xinjiang Uighur Autonomous Region (Hrubé porušování lidských práv v Ujgurské autonomní oblasti Sin-ťiang) na http://www.amnesty.org

*

Níže uvedené publikace, články a webové stránky byly pro tuto knihu rovněž nepostradatelné:

Dimbleby, Jonathan. The Last Governor. Warner Books, 1997.

Craig, Neil and Jo. Black Watch, Red Dawn. Brasseys, 1998.

Booth, Martin. The Dragon Syndicates: The Global Phenomenon of the Triads. Carroll and Graf, 1999.

Studwell, Joe. The China Dream. Profile Books, 2003.

Kleveman, Lutz. The New Great Game: Blood and Oil in Central Asia. Atlantic Books, 2003.

Tyler, Christian. Wild West China: The Taming of Xinjiang. John Murray, 2003.

The Cox Report, http://www.house.gov/coxreport

Winchester, Michael. Beijing vs Islam; http://www.asiaweek.com

Johnson, Ian. Wild Grass. Penguin, 2004.

Murray, Craig. Murder in Samarkand. Mainstream Publishing, 2006.

George, Paul, dr. Islamic Unrest in the Xinjiang Uighur Autonomous Region. Canadian Security Intelligence, nedatováno; http://www.fas.org

Winchester, Simon. Hong Kong Diary; http://www.salon.com

Wei Hui. Shanghai Baby. Robinson, 2002.

Theroux, Paul. Kowloon Tong. Penguin, 1997.

Moore, Alasdair. La Mortola: In the Footsteps of Sir Thomas Hanbury. Cadogan, 2004.

CH. C.

Londýn 2008

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai