Černý vítr

Clive Cussler Dirk Cussler

(2006)

Hodnocení:

***

Štítky:

Literatura světová, Dobrodružné

V závěrečných dnech druhé světové války se Japonci pokusili o poslední zoufalý krok, s nímž byla obeznámena jen velice malá skupina lidí. K západnímu pobřeží Spojených států byly vyslány dvě ponorky s nákladem převratně nového kmene virů, jehož pomocí chtělo Japonsko rozpoutat peklo.Ani jedna ponorka ale ke svému cíli nedorazila, což však neznamenalo, že byly ztraceny. Kdosi zná pravdu o těchto ponorkách, stejně jako o charakteru jejich poslání, ví, kde by se mohly nalézat, a navíc má zcela mimořádný plán, jak s jejich nákladem naložit. Tento záměr by od základu změnil nejen Ameriku, ale i celý svět, jak jej dnes známe. Jedinou překážku uskutečnění tohoto ďábelského činu představují tři osoby: námořní bioložka jménem Summer, námořní inženýr Dirk… a jejich otec Dirk Pitt, nedávno ustanovený ředitel agentury NUMA.Černý vítr je plný strhujícího napětí a mimořádné imaginace. Tento román představuje další důkaz, že v oblasti dobrodružné literatury nikdo na Cliva Cusslera nemá.

Clive Cussler

ČERNÝ VÍTR

MAKAZE

V závěrečných dnech druhé světové války se Japonci pokusili o poslední zoufalý krok, s nímž byla obeznámena jen velice malá skupina lidí. K západnímu pobřeží Spojených států byly vyslány dvě ponorky s nákladem převratně nového kmene virů, jehož pomocí chtělo Japonsko rozpoutat peklo.

Ani jedna ponorka ale ke svému cíli nedorazila, což však neznamenalo, že byly ztraceny.

Kdosi zná pravdu o těchto ponorkách, stejně jako o charakteru jejich poslání, ví, kde by se mohly nalézat, a navíc má zcela mimořádný plán, jak s jejich nákladem naložit. Tento záměr by od základu změnil nejen Ameriku, ale i celý svět, jak jej dnes známe. Jedinou překážku uskutečnění tohoto ďábelského činu představují tři osoby: námořní bioložka jménem Summer, námořní inženýr Dirk… a jejich otec Dirk Pitt, nedávno ustanovený ředitel agentury NUMA.

Pitt stál tváří v tvář zničujícímu nepříteli již v minulosti a spolu s oběma svými dětmi jej dokázal porazit. Avšak ještě nikdy se nepostavil tak ďábelskému zlu – až nyní.

12. prosince 1944

Námořní základna Kure, Japonsko

KORVETNÍ KAPITÁN Takeo Ogawa znovu pohlédl na hodinky a popuzeně potřásl hlavou.

„Je půl hodiny po půlnoci,“ zamumlal znepokojeně. „Už má tři hodiny zpoždění a my pořád jenom čekáme.“

Mladý podporučík, s očima lesklýma nevyspáním, pohlédl na svého nadřízeného, souhlasně přikývl, ale zůstával zticha. Oba muži stáli na vrcholku velitelské věže ponorky I-403 Japonského císařského námořnictva a v očekávání pátravě hleděli přes přístav. Za hranicemi rozlehlé námořní základny blikala neuspořádaná třpytivá světla malebného města Kure. Poprchávalo a lehký déšť propůjčoval této pozdní hodině tajemný klid, přerušovaný pouze vzdálenými údery kladiva, vrzáním jeřábů a syčením acetylenových hořáků. Opravy lodí poškozených nepřítelem a stavba nových plavidel pokračovaly v jiné části doků nepřetržitě celých čtyřiadvacet hodin, v marné snaze pozitivně přispět ke stále chmurnějším výsledkům válečných aktivit.

Přes vodu se konečně doneslo kvílení dieselového motoru náklaďáku. Jak se vůz přibližoval k námořní základně, zvuk sílil. Nakonec se zpoza rohu cihlové skladištní budovy objevilo břidlicově zbarvené nákladní auto isuzu, které zabočilo na nábřeží. Řidič se opatrně, jen po centimetrech posouval k ponorkovému přístavišti. Musel dávat pozor, aby nesklouzl přes okraje potemnělého mola, které bylo ve světle válečně maskovaných reflektorů sotva viditelné. Nakonec s hlasitým skřípáním protestujících brzd zarazil v blízkosti velkého lodního můstku.

Následoval okamžik ticha, pak však z korby seskákalo šest po zuby ozbrojených vojáků, kteří okamžitě automobil obstoupili. Když se Ogawa vydal z velitelské věže na přístavní molo, uvědomil si, že na něj jeden ze strážných míří zbraní. Všiml si, že vojáci nepatří k běžné císařské armádě, ale k elitním jednotkám obávané vojenské policie Kempei tai.

Z kabiny nákladního vozu vystoupili dva muži v uniformě a přiblížili se k Ogawovi. Ten zaregistroval vyšší hodnost, takže strnul v pozoru s rukou přiloženou ke štítku čepice.

„Očekával jsem váš příjezd, kapitáne,“ pronesl Ogawa s náznakem mrzutosti v hlasu.

Kapitán Mijoši Horinouči tuto zjevnou špičku ignoroval. Jeho mysl štábního důstojníka operací Šesté flotily se zaobírala důležitějšími věcmi. Japonská ponorková flotila byla v Pacifiku zvolna decimována a císařské válečné námořnictvo stále nenacházelo dostatečně pádnou odpověď na protiponorkové válečné technologie, jež proti nim uplatňovala americká válečná mašinérie. Zoufalý boj ponorkové flotily se stále narůstající přesilou nutně vedl k dalším a dalším ztrátám lodí i mužů, což na Horinoučiho dopadalo čím dál intenzivněji. Jeho krátce zastřižené vlasy předčasně zbělely a v obličeji mu stres vyryl vrásky hluboké jako koryta vyschlých řek.

„Fregatní kapitáne, toto je doktor Hisaiči Tanaka z Fakulty válečné medicíny. Bude vás na vaší cestě doprovázet.“

„Pane, obvykle s sebou na hlídkovou plavbu žádné cestující nevozím,“ odpověděl Ogawa, aniž by pohlédl na malého brýlatého mže po Horinoučiho boku.

„Vaše původní rozkazy plout na Filipíny byly odvolány,“ podal Horinouči Ogawovi hnědou složku. „Tady máte nový cestovní příkaz. Podle něho vezmete na palubu doktora Tanaku i s jeho nákladem a okamžitě vyrazíte, abyste v souhlasu s direktivou flotily udeřil na samém nepřátelském prahu.“

Ogawa pohlédl na jednoho strážného, který na něho stále mířil německým samopalem Bergman MP34, a prohlásil: „To je velice neobvyklé, kapitáne.“

Horinouči naklonil hlavu na stranu a pak popošel několik kroků doprava. Ogawa ho následoval, takže se oba muži ocitli mimo Tanakův doslech. Teprve pak Horinouči potichu pokračoval.

„Ogawo, naše flotila povrchových plavidel byla v zálivu Leyte prakticky zničena. Doufali jsme v rozhodující bitvu, v níž bychom Američany zastavili, ale namísto toho byly poraženy naše vlastní síly. Je tedy pouze otázkou času, kdy všechny naše zbývající prostředky budou muset být vrženy na obranu domovských ostrovů.“

„Přimějeme Američany, aby za to krvavě zaplatili,“ vyhrkl Ogawa nelítostně.

„Jistě, ale dnes již je mimo jakoukoliv pochybnost, že mají vůli zvítězit bez ohledu na ztráty. Masakr našich lidí bude tedy strašlivý.“ Horinouči se vážně zamyslel nad oběťmi své vlastní rodiny a na chvíli zmlkl.

„Armáda se na nás obrátila s žádostí o pomoc při jedné pozoruhodné operaci,“ pokračoval. „Doktor Tanaka je členem Jednotky 731. Odvezete jeho i příslušný náklad přes Tichý oceán a zahájíte útok na území Spojených států. Cestou přes Pacifik se musíte rozhodně vyhnout odhalení a za každou cenu ochránit svou loď. Jestliže se vám podaří uspět, Ogawo, Američané se skloní a požádají o příměří, čímž bude naše vlast spasena.“

Ogawou tato slova otřásla. Jeho kolegové, ponorkoví velitelé, vedli v podstatě čistě obrannou válku, směřující k záchraně zbytků povrchové flotily, zatímco on nyní dostává za úkol osamoceně přeplout Pacifik a zahájit útok, který by měl ukončit celou válku. Mohl by se takovému nápadu vysmát, nebýt onoho štábního důstojníka, který mu uprostřed noci zjevně v naprostém zoufalství příslušný rozkaz vydává.

„Jsem velice poctěn vaší důvěrou, kapitáne Horinouči. Buďte ujištěn, že moji důstojníci i členové posádky pozvednou císařskou čest. Mohu-li se zeptat, pane, co přesně obnáší ten Tanakův náklad?“ otázal se Ogawa.

Horinouči se zoufale na několik vteřin zahleděl přes záliv. „Makaze,“ zamumlal nakonec potichu. „Černý vítr.“

*

Za POZORNÉHO DOHLEDU samotného doktora Tanaky členové stráže Kempei tai opatrně uložili šest podlouhlých beden do předního torpédového prostoru I-403 a pečlivě je tam upevnili. Pak Ogawa rozkázal nastartovat čtyři dieselové motory ponorky a uvolnit poutači lana. O půl třetí ráno se kovový trup ponorky začal pomalu prodírat inkoustově černými vodami přístavu a opatrně se sunul kolem několika dalších ponorek stejné třídy, nacházejících se v docích. Ogawa si povšiml, že Horinouči poněkud překvapivě zůstal sedět v temné kabině náklaďáku na břehu až do chvíle, kdy mu ponorka zmizela z dohledu.

Ponorka I-403 se kradla podél přístavních hrází a skladištních budov rozlehlého námořního komplexu, až se přiblížila k masivnímu stínu, čnícímu v temnotě před nimi. V opravárenském doku zde tiše kotvila bitevní loď Jamato, jež se zvedala nad trupem ponorky jako nějaká pravěká obluda. Se svými pětačtyřiceticentimetrovými děly a čtyřicet centimetrů silným pancéřováním byla Jamato nejobávanější plovoucí lodí. Když ponorka projížděla kolem ní, Ogawa obdivně hleděl na linie a výzbroj této nejmohutnější bitevní lodi světa, i když mu jí bylo trochu líto. Obával se, že podobně jako její sesterská loď Musaši, nedávno potopená u Filipín, je i Jamato odsouzená k cestě ke dnu ještě před koncem války.

Světla Kure pomalu mizela v dálce, jak ponorka plula kolem několika velkých ostrovů, aby nakonec dorazila do vnitrozemního moře Seto. Teprve tam Ogawa nařídil zvýšit rychlost. To se už vzdálili od skalisek v moři, pocházejících ze skalnatého ostrova, a na východní obloze se začaly objevovat první šedavé skvrny předjitřního světla. Když Ogawa spolu s navigátorem zaznamenali ve velitelské věži I-430 kurz plavby, vynořil se z nitra ponorky důstojník hlídky.

„Horký čaj, pane,“ oznámil poručík Joši Motošita a podal veliteli malý šálek. Motošita byl drobný muž s vřelým srdcem, který dokázal vykouzlit na tváři úsměv i v pět hodin ráno.

„Díky,“ odpověděl Ogawa jasným hlasem a napil se. Horký čaj byl vítaným tonikem proti mrazivému prosincovému vzduchu, takže Ogawa rád šálek vyprázdnil.

„Moře je dnes ráno neobvykle klidné,“ poznamenal Motošita.

„Dobré podmínky pro rybaření,“ odpověděl automaticky Ogawa. Jako syn rybáře vyrostl v malé vesnici na ostrově jižně od Kjúšú. Byl tedy zvyklý na tvrdý život na moři. Skromné poměry své rodiny dokázal vyvážit úspěšným absolvováním nelehkých přijímacích zkoušek na Etajimu, japonské námořní akademii. Po absolvování se nechal nalákat do ponorkové flotily, která před válkou vykazovala prudký rozvoj. Sloužil na dvou podmořských plavidlech a poté, koncem roku 1943, dostal velení na ponorce I-403. S ní se mu podařilo potopit půl tuctu obchodních lodí a nedaleko Filipín dokonce i australský torpédoborec. Ogawa byl považován za jednoho ze špičkových ponorkových velitelů, dosud přežívajících v rychle se zmenšující podmořské flotile.

„Joši, jakmile doplujeme do průlivu, nasadíme střídavý kurz a pak, ještě než se vzdálíme od pevniny, se ponoříme. Vzhledem k možné přítomnosti hlídkujících nepřátelských plavidel v blízkosti našich břehů nesmíme nic riskovat.“

„Uvedu posádku do pohotovosti, pane.“

„A podívejte se po doktoru Tanakovi. Dohlédněte, aby měl veškeré pohodlí.“

„Nabídl jsem mu svou kabinu,“ opáčil s poněkud dotčeným výrazem Motošita. „Soudě podle té hromady knih, kterou si s sebou přinesl, zabaví se nejspíš po celou dobu plavby docela dobře sám.“

„Skvělé,“ odpověděl Ogawa, přemítaje v duchu o tomto na poslední chvíli vnuceném pasažérovi.

Když se nad východním horizontem objevilo karmínové slunce, I-403 již mířila jižně od vnitrozemského moře do průlivu Bungo, jenž se nad jižním ostrovem Kjúšú vlévá do Tichého oceánu. Ponorku minul šedivý torpédoborec, belhající se do přístavu, výrazně nakloněný na stranu, se zubatými zejícími otvory v můstku a v palubě, což byly následky po střetnutí se dvěma hellcaty námořnictva Spojených států. Na velitelské věži ponorky se tou dobou tísnilo několik členů posádky, kteří se chtěli ještě naposledy potěšit pohledem na svou ostrovní vlast plnou zeleně. Jako všichni námořníci odcházející do bitvy, ani oni nemohli vědět, jestli se vůbec ještě někdy vrátí.

Jakmile se v dohledu hlídky objevil přístup do Tichého oceánu, Ogawa vydal rozkaz k ponoření. Celou ponorkou se rozlehlo hlasité zvonění, načež se všichni členové posádky rozběhli zavřít veškeré poklopy a průchody.

„Ponořit do patnácti metrů,“ rozkázal Ogawa z můstku.

Velké vyrovnávací nádrže zaplavila mořská voda a hloubkové kormidelní plochy se sklonily kupředu. Příď I-403 zamířila dolů a zanedlouho se nad celou ponorkou hlučně zavřela voda. Temně zelené vody podmořský stroj lačně pohltily.

V hlubinách Pacifiku těsně před průlivem Bungo číhaly na obchodní zásobovací lodě i ozbrojená plavidla plující z námořní základny Kure útočné americké ponorky. Útoky ponorek proti ponorkám nebyly ojedinělé, takže Ogawa ze sebe nehodlal učinit snadnou kořist. Jakmile vstoupil do vod Tichého oceánu, okamžitě zamířil svou I-403 k severovýchodu a pryč od nejhustšího válečného provozu, směřujícího na jih k Filipínám.

Jako většinu ponorek té doby, i I-403 poháněly dieselové jednotky a elektromotory. Za dne plula ponorka pod hladinou, kde díky elektromotorům poháněným proudem z mohutných baterií dosahovala velice omezené rychlosti 6 uzlů. Pod rouškou tmy se I-403 vynořovala, nahazovala dieselové agregáty, které lodi dodávaly rychlost více než 18 uzlů a přitom ještě dobíjely akumulátory. Ponorka I-403 nebyla obyčejné plavidlo. Byla více než sto třicet metrů dlouhá a patřila mezi několik podobných strojů třídy Sen toku, které byly ve své době největšími podvodními dopravními prostředky. Mohutný ocelový trup měl výtlak přes 5200 tun a na hladině ho poháněly čtyři naftové motory o výkonu 7700 koňských sil. Nicméně zcela unikátním rysem I-403 byla výzbroj letadly. Ponorka byla schopna nést tři hydroplány seiran, což byly vlastně upravené malé střemhlavé bombardéry, které mohly startovat pomocí nevelkého katapultu umístěného ve střední části přídě. Během putování po moři byla letadla rozmontována a uložena v šestatřicet metrů dlouhém vodotěsném hangáru, který se nacházel na palubě ponorky. Nedostatek vhodných letadel však Ogawu přinutil vzdát se jednoho stroje ve prospěch jednotek pobřežního průzkumu, takže v současné době měl na palubě pouze dva zbývající letouny.

*

JAKMILE I-403 BEZPEČNĚ vplula do Tichého oceánu, Ogawa se odebral do své kajuty, kde si znovu přečetl krátký rozkaz předaný Horinoučim. Strohý příkaz mu nařizoval plout severní cestou přes Pacifik se zastávkou k natankování na Aleutách. Poté měl pokračovat k severozápadnímu pobřeží Spojených států, kde jeho dvě letadla provedou útok na města Tacoma, Seattle, Victoria a Vancouver.

Ogawa si pomyslel, že se jedná o pouhé marné gesto. Japonsko přece potřebovalo ponorky daleko spíše k obraně domácích vod než na nějaký nevýznamný nálet dvěma nevelkými letouny. Přesto tu však stále byl ten doktor Tanaka se svým tajemným nákladem.

Když Tanaku pozval do své kajuty, návštěvník se hluboce uklonil, než vstoupil do stěsnaného prostoru, a usedl k malému dřevěnému stolku. Drobný vědec měl bystrou tvář, prostou sebemenšího náznaku úsměvu. Jeho pochmurný zjev ještě podtrhovaly zdánlivě prázdné černé oči, zvětšené za silnými brýlemi.

Ogawa vynechal formality a rovnou se zeptal na příčinu doktorovy přítomnosti na palubě.

„Doktore Tanako, mám písemný rozkaz plout s touto lodí k západnímu pobřeží Severní Ameriky a tam letecky zaútočit na čtyři města. V rozkazu není ani zmínka o vašich povinnostech, ani o charakteru vašeho nákladu. Musím se tedy zeptat na vaši roli v celé záležitosti.“

„Fregatní kapitáne Ogawo, buďte ujištěn, že mé přidělení bylo schváleno nejvyššími místy,“ odpověděl Tanaka tichým, monotónním hlasem. „Mým úkolem je poskytnout technickou pomoc při útočné operaci,“ dodal.

„Toto je válečná loď. Nechápu, jak může doktor medicíny pomoci při námořním útoku,“ opáčil Ogawa.

„Komandére, já pracuji ve skupině preventivních studií Katedry epidemiologie Vojenské lékařské fakulty. Naše skupina obdržela nějaký materiál z jednoho výzkumného zařízení v Číně, který nám umožnil vyvinout novou efektivní zbraň proti nepříteli. Vaše ponorka byla vybrána jako prostředník k prvnímu vypuštění této zbraně proti Američanům. A já jsem zodpovědný za bezpečnost a správné použití tohoto válečného materiálu při vaší misi.“

„Ten ‚materiál‘. Budete ho shazovat z mých letadel?“

„Ano, ve speciálních nádobách, které je možno pojmout do vašich bombardérů. Už jsem se s vašimi lidmi z letecké údržby dohodl na nezbytných úpravách.“

„Co moje posádka? Nejsou lidé díky tomu materiálu na palubě vystaveni nějakému nebezpečí?“

„Vůbec žádnému.“ Tanaka se tvářil neproniknutelně, i když lhal.

Ogawa mu sice nevěřil, ale spočítal si, že riziko amerických protiponorkových zbraní je pro jeho loď větší než cokoliv, co veze na palubě. Ogawa se nicméně pokusil od Tanaky získat ještě další, třeba i drobnou informaci, ale vojenský lékař mu byl ochoten sdělit jen velice málo nových faktů. Ať existovalo ve spojitosti se záhadnou zbraní jakékoliv tajemství, dokázal ho velice pečlivě uchovat. Ogawa došel k závěru, že kolem tohoto malého muže se vznáší cosi zlověstného, což mu bylo poněkud nepříjemné. Vypil s ním kvapně šálek čaje, načež záhadného vědce propustil. Zůstal pak sedět ve své kajutě a v duchu proklínal velitelství flotily za to, že na takový úkol vybralo právě jeho ponorku. Byla to akce, o jakou nestál.

*

JAK SE JAPONSKÁ PEVNINA za zádí ponorky vzdalovala, řídký oceánský provoz obchodních plavidel a rybářských lodí ještě slábl. Podmořský člun se pomalu vlekl severovýchodním směrem. Následujících dvanáct dní a nocí pracovala posádka v běžném režimu. V noci se jejich plavidlo vynořovalo a zrychlovalo. I když nebezpečí odhalení nepřátelskými námořními či leteckými silami bylo v severním Pacifiku nepříliš pravděpodobné, Ogawa nehodlal riskovat a za dne plul raději pod hladinou. Během ponoření připomínala vodotěsně uzavřená ponorka rozpálenou pec. Vnitřní teplota šplhala díky běžícím strojům nad třicet stupňů a vzduch v uzavřeném prostoru byl pokaždé během několika hodin notně zkažený. Všichni námořníci se tedy toužebně těšili na večer, kdy se ponorka opět vynoří, otevře venkovní příklopy a vpustí do temného trupu chladný, čerstvý mořský vzduch.

Vztah k námořní hierarchii byl na ponorkách všeobecně značně laxní, a to dokonce i na japonských plavidlech. Ani provoz na I-403 nebyl v tomto ohledu nějakou výjimkou. Důstojníci i posádka se mezi sebou volně stýkali, společně se stravovali a společně strádali v přecpaných prostorech. I-403 ve své historii přežila celkem tři útoky hlubinnými náložemi a tato málem tragická zkušenost všechny členy posádky spojila ještě těsnějším poutem. Stali se z nich ti, kteří přežili smrtelně nebezpečnou hru kočky s myší, takže považovali svou I-403 za šťastnou loď, která dokáže úspěšně vzdorovat nepříteli.

Čtrnáctou noc se ponorka vynořila v blízkosti aleutského ostrova Amčitka a rychle nalezla zásobovací loď Morioku, skrývající se v jedné malé zátoce. Ogawa jemně přirazil k boku plavidla a posádka přehodila poutači lana. Zatímco pumpy hnaly naftu do nádrží ponorky, členové posádky obou lodí se v mrazivém chladu vzájemně častovali různými žertíky.

„Nejste v té krabičce od sardinek trochu namačkaní?“ dorážel zachumlaný lodní písař, krčící se u zábradlí.

„Kdepak, máme tady spoustu místa i pro všechny ty naše dobroty v konzervách — ovoce, ořechy, saké!“ odpovídal mu vychloubačně člen posádky ponorky, narážející na pověstnou vyšší kvalitu stravy na ponorkách.

Čerpání paliva bylo ukončeno za necelé tři hodiny. Poté byl ještě jeden člen posádky ponorky s akutním zánětem slepého střeva přenesen kvůli lékařskému zákroku na palubu hladinové lodi. Jako výraz díků poslali na zásobovací loď bednu tvrdých bonbónů a vzápětí se již I-403 odpoutala a zamířila na východ k pobřeží Severní Ameriky. Obloha postupně potemněla a šedozelené mořské vlny se ozdobily čepičkami pěny. Ponorka I-403 se prodírala přímo proti poněkud časné zimní bouři. Loď se tři noci po sobě divoce zmítala, vlny zaplavovaly její palubu a narážely do velitelské věže po celou dobu, kdy ponorka dobíjela baterie. Záplavy vod několikrát málem spláchly hlídku do ledového moře a řada námořníků podlehla náporům mořské nemoci. Nicméně čerstvý západní vítr jim alespoň pomáhal proplouvat mezi vlnami a urychloval jejich cestu k východu.

Po třech dnech vítr konečně zeslábl a moře se uklidňovalo. Ogawa mohl s radostí konstatovat, že jeho loď přežila bičování matky přírody bez úhony. Jakmile se moře zklidnilo a ponorka se přiblížila k nepřátelskému území, otlučení členové posádky znovu nalezli svůj námořnický krok i bojovou morálku.

„Kapitáne, mám tady naši poslední pozici vzhledem k pobřeží,“ poznamenal Sejdži Kakišita, zatímco před Ogawou rozbaloval mapu severovýchodního Tichého oceánu. Navigátor I-403 se, podobně jako mnoho dalších námořníků, okamžikem opuštění přístavu přestal holit. Nyní se tedy honosil rozčepýřenými chuchvalci chlupů na bradě, které jeho obličeji dodávaly až vzhled vlastní karikatury.

„Jaká je naše současná poloha?“ otázal se Ogawa s pohledem upřeným do mapy.

„Jsme právě tady,“ odpověděl Kakišita a odpichovátkem ukázal bod na mapě. „Zhruba dvě stě kilometrů západně od ostrova Vancouver. Máme před sebou ještě dvě hodiny tmy, kdy můžeme plout po hladině, což nás při současném kurzu za svítání dovede do vzdálenosti 150 kilometrů od pevniny.“

Ogawa chvíli pečlivě studoval mapu a pak promluvil. „Jsme příliš severně. Chci zahájit útok z polohy přibližně uprostřed těch čtyř cílů, aby se co nejvíc zkrátil čas letu. Zaveďte nás na jih. Ke břehu se přiblížíme tady,“ dodal a zapíchl prst do mapy. Ukázal na severozápadní výběžek státu Washington, hranatý vrchol čnící do Tichého oceánu jako čenich hladového psa. Těsně na sever se v jeho sousedství nachází průliv Juan de Fuca, tvořící přirozenou vodní hranici s Britskou Kolumbií a představující hlavní námořní dopravní tepnu z Vancouveru a Seattlu do Tichého oceánu.

Kakišita spěšně vypočítal nový kurz, vynesl ho na mapu a stanovil vzdálenosti. „Pane, podle mých výpočtů se za dvaadvacet hodin dostaneme na pozici patnáct kilometrů od tohoto bodu na pobřeží, který se jmenuje Cape Alava.“

„Skvělé, Kakišito,“ odpověděl Ogawa blazeované a pohlédl na chronograf. „To nám poskytne spoustu času k provedení útoku před svítáním.“ Načasování bylo správné. Ogawa si přál strávit co nejkratší dobu v oblastech s hustým provozem, kde by je někdo mohl ještě před uskutečněním náletu zpozorovat. Zdálo se, že všechno dokonale klape. S trochou štěstí by mohli být do čtyřiadvaceti hodin na zpáteční cestě z úspěšné mise domů.

*

KDYŽ SE I-403 VEČER opět vynořila k provedení leteckého útoku, hučela celá ponorka aktivitou. Mechanici snesli dohromady letadlový trup, křídla a plováky a začali je skládat jako nějakou obrovitou dětskou hračku. Námořníci sestavili hydraulický katapult a celou tuto aparaturu, která měla pomoct letadlům odstartovat, pečlivě zkontrolovali. Piloti pozorně studovali topografické mapy příslušných regionů a vynášeli do nich budoucí kurzy, které je zavedou do oblasti shozu bomb a zpátky. A vojenští údržbáři, pod pečlivým vedením doktora Tanaky, upravovali nosiče pum bombardérů seiran tak, aby pohodlně pojaly dvanáct stříbřitých sudů, jež stále ještě čekaly v předním torpédovém prostoru.

Kolem třetí hodiny ráno se ponorka potichu zastavila na stanoveném místě před pobřežím státu Washington. Padal lehký déšť. Na palubě se zdržovalo šest mužů na hlídce, kteří upírali pohledy do kalné temnoty, aby včas zahlédli známky eventuální přítomnosti cizích plavidel. Sám Ogawa přecházel nervózně po otevřeném můstku. Nemohl se dočkat, až letadla odstartují a ponorka se bude moci ponořit pod ochrannou clonu mořských vln. Uplynula další hodina, než k němu spěšně přistoupil rozložitý muž v zaolejované kombinéze.

„Pane, omluvám se, ale musím ohlásit závady na letadlech.“

„Co je to na poslední chvíli za problém?“ otázal se rozladěně Ogawa.

„Letoun číslo jedna má poruchu na magnetickém zapalování. Musíme je vyměnit, jinak by motor nepracoval. Letoun číslo dvě má porušené výškové kormidlo, nejspíš díky tomu, že se letadlo během bouře uvolnilo. I to ale dokážeme opravit.“

„Jak dlouho vám obě ty opravy budou trvat?“

Mechanik obrátil oči k obloze a zvažoval odpověď. „Zhruba jednu hodinu na opravy a pak ještě dvacet minut na naložení těch zbraní z podpalubí.“

Ogawa chmurně přikývl. „Pokračujte co nejrychleji.“

Z jedné hodiny se staly dvě a letadla stále ještě nebyla připravena ke startu. Ogawa se stával pořád netrpělivějším, zejména když se na východní obloze začaly objevovat šedavé pruhy, věštící brzké svítání. Déšť mezitím ustal a nahradil ho lehký opar mlhy, který zahalil ponorku a omezil viditelnost na méně než šest set metrů. Sedíme tu jako kachna, napadlo Ogawu, ale alespoň jsme neviditelní.

Vzápětí však předjitřní ticho rozřízl výkřik operátora hydrofonů z podpalubí. „Kapitáne, mám kontakt!“

*

„TENTOKRÁT TĚ MÁM, velký brácho!“ zaječel Steve Schauer se širokým úsměvem do vysílačky a dvojici páček plynu posunul až na doraz. Vedle něho ve stěsnané kabině rybářského trauleru seděli dva mladíci, vyčerpaní a páchnoucí mrtvými rybami. Teď na sebe s úšklebkem pohlédli a zakouleli očima. Schauer jejich pohledy ignoroval, prsty se lehce dotýkal dřevěného kormidelního kola unavené rybářské lodi a přitom si pískal jakousi opileckou melodii.

Oba sourozenci, Steve a Doug Schauerovi, kteří měli sice již čtyřicátiny za sebou, ale v žilách jim stále ještě kolovala mladistvá krev, strávili celý svůj dosavadní život rybařením v nejbližším okolí úžiny Puget. Díky zkušenostem i nelítostné dřině byli schopni ušetřit dokonce nějaké peníze, za něž si postupně pořizovali čím dál větší rybářské lodě, až se nakonec zmohli na dva stejné traulery s osmnáctimetrovými dřevěnými trupy. Pracovali v týmu a dařilo se jim dosahovat dobrých úlovků podél pobřeží Washingtonu a Vancouveru, zejména díky jejich tajuplným schopnostem vypátrat pokaždé velká hejna halibutů. Nyní se po třídenní expedici, s nákladovým prostorem plným ryb a s lednicí, v níž nezbývalo žádné pivo, oba bratři předháněli na cestě do domácího přístavu jako dva kluci na kolečkových bruslích.

„Závod trvá až do chvíle, než se bok lodi otře o přístavní molo,“ zaskřehotal v rádiu Dougův hlas. Po jednom zvláště dobrém zátahu v sezóně jednačtyřicátého roku se totiž bratři rozhodli utratit peníze za dvě vysílačky. I když podle původního záměru měly tyto přístroje sloužit zejména ke koordinaci během lovu, většinu času bratři namísto toho trávili vzájemným popichováním.

Zatímco Schauerův člun supěl maximální rychlostí 12 uzlů, východní obzor měnil svou barvu z černé na šedou a světlo reflektoru, namířeného z přídě na moře před lodí, postupně bledlo. Vtom Schauer v mlhavém závoji před přídí rozeznal poněkud nejasný obrys nějakého velkého černého předmětu, ležícího nízko ve vodě. Za vteřinu se ze středu stínu objevil krátký oranžový záblesk.

„To je velryba, tamhle napravo před přídí?“ Schauer ta slova sotva dopověděl, když kolem kabiny prosvištěl nějaký předmět a následně se ozval hlasitý výbuch. Moře po levoboku člunu se vzedmulo a zalilo palubu obrovskou vlnou.

Schauer na okamžik zkameněl. Jeho mysl si nedokázala srovnat to, co právě viděl a slyšel. Teprve druhý oranžový záblesk ho probral k nějaké akci.

„K zemi!“ vykřikl na dva další muže v kabině a ostře stočil kormidlo doleva. Plně naložený trauler reagoval velice líně, ale přesto se stočil včas, aby se vyhnul druhému projektilu z třinácticentimetrového palubního děla ponorky I-403, který s jekotem dopadl na hladinu těsně za zádí člunu. Síla exploze tentokrát nadzvedla celý trauler z vody a tvrdě s ním udeřila o hladinu, přičemž se ulomilo kormidlo.

Schauer si setřel z očí krev, která mu tam stékala z rány na spánku, a popadl mikrofon.

„Dougu, je to japonská ponorka. Snaží se z nás vytlouct duši. Bez legrace. Drž se pořád severním směrem a sežeň nějakou pomoc.“

Stále ještě hovořil do vysílačky, když svůj cíl nalezl třetí náboj, pronikl příďovým nákladovým prostorem a pak vybuchl. Zuřivá exploze vrhla do kabiny změť třísek, skleněných střepů i roztrhaných těl halibutů a všemi třemi muži smýkla na zadní stěnu. Schauer se vyškrábal na nohy a otvorem v přední stěně kabiny uviděl, že se celá příď trauleru doslova rozpadá a potápí. Instinktivně se chopil kormidelního kola, ale potom již jen nevěřícně zíral, jak mu zbytky člunu pod nohama rychle mizí v moři.

*

OGAWA S PONURÝM upokojením pozoroval dalekohledem, jak trauler uprostřed roztroušených trosek sklouzává do vln. Záchrana těch, kteří snad katastrofu přežili, nepřipadala v úvahu, takže ani neztrácel čas pátráním po nějakých plovoucích tělech.

„Je tu ještě nějaký další kontakt, Motošito?“ otázal se svého zástupce.

„Nikoliv, pane. Operátor hydrofonů hlásil možný sekundární cíl chvíli předtím, než jsme zahájili palbu, ale zvuková stopa pak zeslábla a zmizela. Byla to buď součást hlukového pozadí, nebo přinejlepším nějaký malý člun.“

„Ať dál pátrá po okolí. Za téhle viditelnosti uslyšíme každé plavidlo daleko dřív, než bychom ho spatřili. A ať se u mě hlásí šéf mechaniků. Musíme už ta letadla konečně dostat do vzduchu.“

Motošita vyrazil za svým úkolem a Ogawa zatím hleděl směrem ke skrytému pobřeží státu Washington. Třeba budeme mít štěstí, pomyslel si. Ten trauler vypadal jako osamělá rybářská loď a nejspíš ani neměl rádio. Výstřely sice mohly být slyšet na břehu, ale na tu vzdálenost určitě zněly jen jako nevinné tlumené zvuky. Podle mapy žilo kolem pobřeží stejně jen minimum lidí. Snad — ale jenom snad — se jim podaří misi nepozorovaně dokončit.

*

RADISTOVI PRVNÍ TŘÍDY Gene Hamptonovi se vzadu na krku postavily chlupy jako porost žlutých borovic. Hlas ozývající se ve sluchátkách měl v sobě takovou míru naléhavosti a hodnověrnosti, že se mu nedalo než věřit. Poté, co dvakrát potvrdil příjem zprávy, Hampton vyskočil z křesla jako čertík z krabičky a zamířil doprostřed můstku.

„Kapitáne, právě jsem zachytil civilní volání o pomoc,“ vyhrkl vzrušeně. „Nějaký rybář hlásí, že japonská ponorka střílí na loď jeho bratra.“

„Mluvil souvisle?“ vyzvídal mohutný vousatý velitel poněkud skepticky.

„Ano, pane. Povídal, že ponorku sice díky lehké mlze neviděl, ale slyšel vysílání svého bratra z druhého trauleru. Pak zaslechl několik výstřelů z velkého děla, načež s bratrem ztratil spojení. Já potom dostal ještě jedno hlášení o dělostřelbě z nějakého jiného člunu.“

„Pověděl vám nějaký údaj o jejich poloze?“

„Ano, pane. Devět mil jihozápadně od Cape Flattery.“

„Dobře. Spojte se s Madisonem a povězte jim, že vyrážíme do průlivu prověřit údajný nepřátelský kontakt, a pak předejte řídicímu středisku přesnou polohu. Pane Bakere,“ pokračoval k vysokému poručíkovi po svém boku, „pojďme do velitelského střediska.“

Celou lodí se rozezněly zvonky vyhlašující poplach. Členové posádky Theodora Knighta se rozprchli na bojová stanoviště. Cestou si nasazovali přilby a kapokové plovací vesty. Nebylo to poprvé, kdy tento torpédoborec třídy Farragut zažíval bojovou akci. Theodore Knight byl spuštěn na vodu v loděnici Bath Iron Works v Maine roku 1931 a v časných fázích války působil jako doprovodné plavidlo severoatlantických konvojů. Poté, co se při doprovázení obchodních lodí dokázal vyhnout několika útokům německých ponorek, byl tento sto čtrnáct metrů dlouhý torpédoborec poslán zpět ke strážní a eskortní službě u západního pobřeží. Od té doby se plavil ve vodách od San Diega až po Aljašku.

Tři míle za torpédoborcem v průlivu Juan de Fuca plula loď třídy Liberty, Madison, směřující do San Franciska s nákladem dříví a lososových konzerv. Theodore Knight teď nechal doprovázenou loď pokračovat v cestě a sám překřížil pacifické ústí průlivu. Velitel, korvetní kapitán Roy Baxter, nařídil nejvyšší rychlost. Dvojice dieselových turbín hnala štíhlou šedivou loď po hladině, takže připomínala loveckého psa pronásledujícího zajíce. Posádka, přivyklá spíše na tichou, poklidnou rutinní strážní službu, se v očekávání střetu s nepřítelem ocitla v neobvykle vzrušeném stavu.

Dokonce i Baxter cítil, jak se mu zrychlil tep. Za dvacet let služby u válečného námořnictva sice pamatoval řadu bojových akcí v Atlantiku, ale v poslední době ho služba v blízkosti domácího pobřeží začínala dost nudit. V duchu si již vychutnával onu vzrušující chuť bitvy, i když ohledně oné rádiové zprávy zůstával stále poněkud skeptický. Dobře věděl, že žádná japonská ponorka nebyla v blízkosti amerického pobřeží hlášena již déle než rok a císařské námořnictvo bylo v poslední době navíc jasně v defenzivě.

„Radare?“ otázal se nahlas.

„Pane, mám tady tři malé čluny přibližující se do průlivu, dva od severu a jeden ze západu,“ odpověděl operátor, aniž by vzhlédl od monitoru. „Pak tu je ještě jeden neurčitý kontakt na jihozápadě, který se zdá být stacionární.“

„Zaveďte nás k jižní bóji,“ vyštěkl Baxter. „Ať se připraví baterie na přídi.“ Když vydával tento rozkaz, násilím potlačil úsměv uspokojení. Možná si dneska zasloužíme plat, napadlo ho, když si upevňoval řemínek přilby.

Na rozdíl od amerických protivníků nebyla prakticky žádná japonská ponorka za druhé světové války vybavena radarem. Technologie časného varování byla v císařském námořnictvu poprvé instalována až v létě roku 1944, a to ještě pouze do vybraných ponorek. Většina japonských ponorek se tedy spoléhala na hydrofonní zachycení vzdáleného nepřítele. Podmořská zvuková detekce, jakkoliv měla ve srovnání s radarem menší dosah, přesto významnou měrou přispěla k možnostem vyvarovat se smrtelně nebezpečným setkáním s hlubinnými náložemi.

Při absenci radaru byl tedy zvukový operátor ponorky I-403 první, kdo zaregistroval blížící se torpédoborec.

„Ze směru před přídí se k nám blíží plavidlo… intenzita zvuku jedna,“ ohlásil technik první reakci své aparatury.

Na palubě byla mezitím obě letadla vytažena z hangáru a na volném prostranství k nim technici přidělávali křídla i plováky, zatímco současně ještě pokračovaly opravy. Byla to situace, které se Ogawa bál nejvíc. Oba letouny, sice sestavené, ale dosud neschopné letu, by bylo v případě vynuceného potopení ponorky nezbytné obětovat.

„Připravit palubní dělo,“ rozkázal v naději, že jde opět jenom o další rybářský člun.

„Zvuk intenzity dvě a sílí,“ hlásil chladnokrevně zvukový operátor. „Je to loď,“ dodal, čímž samozřejmě nikoho nepřekvapil.

„Zajistěte letadla a vykliďte letovou palubu,“ nařídil Ogawa poručíkovi, který okamžitě vyrazil tryskem po palubě s hlasitým křikem směrem k mechanikům a pilotům. Letecké posádky přivázaly letadla k palubě, bleskově posbíraly veškeré nářadí a spěchaly do hangáru. Zavřely a zajistily vodotěsné hangárové dveře, načež muži jeden po druhém sestoupili poklopem do bezpečného trupu vlastní ponorky.

„Intenzita zvuku tři, přímo před přídí. Mohl by to být torpédoborec,“ hlásil operátor, který správně identifikoval typický vířivý zvuk dvojitého lodního šroubu plovoucí plechovky.

Vtom se před Japonci jako na povel vynořila z mlhy ve vzdálenosti zhruba půl míle šedivá loď, strašidelné ocelové zjevení útočící napříč úžinou. Od špice lodi se hněvivě rozhrnovala zpěněná příďová vlna, z komínu se valila oblaka černého kouře. Štíhlá loď mířila přímo na ponorku, jako útočící středověký kopiník.

Vzápětí zaduněl palubní kanón I-403. To se vycvičená posádka ponorky pokusila řítícího se derviše zastavit. Úzký čelní profil blížícího se torpédoborce bylo těžké zaměřit, takže první rána neškodně minula cíl. Obsluha děla spěšně znovu zamířila a vypálila.

Jakmile byla nepřátelská loď identifikována jako torpédoborec, Ogawa si naplno uvědomil marnost jakéhokoliv pokusu o hladinové střetnutí s daleko nebezpečnějším protivníkem a vydal rozkaz ke střemhlavému ponoření. Rozhodl se, že své původní poslání obětuje za bezpečí lodě a její posádky, není-li ovšem již pozdě.

Jakmile zazněl signál ohlašující potopení, dělostřelci vypálili ještě poslední zoufalou salvu a vzápětí také opustili palubu. Tentokrát zamířili téměř přesně, až na to, že svůj náměr příliš předsadili, neboť přecenili rychlost torpédoborec Dělostřelecký náboj dopadl pouhých patnáct metrů před příď amerického útočníka. Obrovská vlna zalila palubu, ale žádnou škodu nezpůsobila.

Konečně se probudily i příďové baterie Theodora Knighta a začaly na japonského nepřítele chrlit dvanácticentimetrové náboje. Nicméně jejich nezkušená a silně vzrušená obsluha mířila příliš vysoko, takže střely dopadaly za stále zrychlující ponorku.

Předtím, než sestoupil palubním průlezem do nitra ponorky, Ogawa ještě na venkovním můstku I-403 na okamžik zaváhal. Naposledy pohlédl na blížícího se pronásledovatele, když vtom koutkem oka zachytil nějaký pohyb. Na přední palubě tam k jednomu letadlu běžel nějaký člen posádky. Byl to pilot, který ignoroval rozkaz k ponoření a vrhl se ke svému stroji. V duchu pravého kamikadze se nedokázal smířit se ztrátou letadla a raději se rozhodl s ním zemřít. Ogawa proklel jeho bláznivou odvahu a sám vklouzl do trupu ponorky.

Otevřely se vyrovnávací nádrže a náplň mořské vody začala stahovat ponorku pod hladinu. Mohutný trup I-403 byl v tomto případě nevýhodou, protože k potopení vyžadoval až příliš dlouhou dobu. Zatímco tedy Ogawa netrpělivě čekal na dokončení ponoru, vynesl ještě jednu kartu.

„Připravit torpéda k odpálení!“ rozkázal.

Byl to risk, ale dobře zvážený. S torpédoborcem těsně před sebou mohl vypálit nepříteli z bezprostřední blízkosti přímo do tváře a z pronásledované oběti rázem učinit lovce.

„Torpédomety nabity,“ ohlásil torpédový důstojník.

„Připravit k odpálení torpédo jedna a dva,“ velel Ogawa.

Torpédoborec byl sotva dvě stě metrů daleko a stále dštil oheň ze svých dvanácticentimetrových děl. Střely však kupodivu pořád dopadaly mimo. Tím, jak se nos ponorky nořil pod hladinu a vlny začaly zalévat přední palubu, cíl se v bezprostřední blízkosti postupně zmenšoval.

„Pal jedna!“ vykřikl Ogawa. V duchu odpočítal tři vteřiny a pak pokračoval: „Pal dvě!“

Proud vzduchu vymrštil obě torpéda z hlavní na přídi a poslal je na smrtící pouť proti blížícímu se torpédoborci. Každé torpédo poháněné stlačeným kyslíkem bylo přes sedm metrů dlouhé a v hlavici neslo 450kilogramovou náplň. Oba doutníky ve vodě zrychlily a vydaly se proti lodi Theodore Knight rychlostí větší než 45 uzlů.

Poručík stojící na křídle můstku torpédoborce si povšiml dvojité řádky bílých bublin pod hladinou, jež se bleskově blížily k jeho lodi.

„Torpéda před přídí po pravoboku a levoboku!“ vykřikl, ale zůstal jako u vytržení přikovaný na místě a jen sledoval rychlé přibližování tohoto smrtelně nebezpečného nákladu.

V okamžiku byla torpéda u nich. Avšak ať už díky mylnému výpočtu, zásahu nebes nebo prostě obyčejnému štěstí obě torpéda svůj cíl minula. Stále ještě ochromený poručík překvapeně zíral, jak tyto smrtící ryby orámovaly jeho loď, prosmýkly se po obou stranách přídě, ve vzdálenosti necelých tří metrů propluly podél boků torpédoborce a nakonec zmizely kdesi za zádí.

„Potápí se, pane,“ ozval se kormidelník, který si všiml, jak vlny zalévají příď ponorky.

„Miřte na velitelskou věž,“ rozkázal Baxter. „Půjdeme jim přímo po krku.“

Střelba z příďových baterií ustala, jelikož děla se již nemohla sklonit natolik, aby nízko sedící ponorku dokázala zasáhnout. Bitva se změnila v závod, ve kterém torpédoborec uháněl jako útočné beranidlo ve snaze dostihnout I-403 dříve, než zmizí pod hladinou. Ponorka teď však již klesala pod vodu rychleji, takže se na chvíli dokonce zdálo, že útočící lodi unikne. Theodore Knight přejel nad přídí ponorky, přičemž kýl ji minul pouze o několik desítek centimetrů. Torpédoborec však vytrvale pokračoval vpřed, rozhodnut ponorku rozdrtit.

První, kdo pocítil dotek ostrého klínu lodní přídě, byla letadla. Částečně již ponořená na nakloněné palubě, ale stále stojící vedle sebe bok po boku, zachytila náraz přídě zhruba v polovině své výšky a okamžitě se změnila ve veliké kusy pokrouceného kovu, látky a dalších trosek. Vzdornému pilotovi, který jen před chvílí vklouzl do kokpitu prvního stroje, zbylo jen málo času na demonstraci svého odporu. Vzápětí si uvědomil, že si vybral společnou smrt se svým letounem.

Samotná I-403 byla nyní již z poloviny ponořená a zatím se jí dařilo poškození unikat. Nicméně její velitelská věž se ukázala být příliš velká a čněla tak nešikovně, že ji hněv útočícího torpédoborce nemohl minout. Příď torpédoborce se také s křupnutím smekla po věži a pak pronikla do jejího nitra jako kosa. V okamžiku, kdy lodní kýl prorazil řídicí místnost ponorky, Ogawa a jeho operační důstojníci okamžitě zemřeli. Nakonec byla celá konstrukce velitelské věže doslova odtržena od trupu a torpédoborec pokračoval v ničení nepřátelského plavidla tím, že ryl hluboké trhliny ve hřbetu ponorkového trupu. Uvnitř k smrti odsouzená posádka uslyšela jen skřípání kovu, načež všechny prostory zaplavil příliv mořské vody. Smrt přišla rychle, i když bolestivě. Ponorka se nejprve naklonila na bok, ale pak se bleskově potopila ke dnu. Na hladinu se vyvalilo jen několik vzduchových bublin a olejových skvrn, jež na chvíli označily místo zkázy. Pak se rozhostilo ticho.

Na palubě lodi Theodore Knight oslavovala posádka i důstojníci zničení japonské ponorky, o čemž svědčily černé skvrny oleje a kaluže nafty, vznášející se jako oblak smrti nad potopenou lodí. Měli veliké štěstí, že objevili a zničili nepřátelské plavidlo přímo na domácím prahu, a to dokonce bez jediného zranění nebo poškození vlastní lodi. I když nepřítel bojoval srdnatě, vítězství se podařilo dosáhnout vlastně docela snadno. Teď se však členové posádky vrátí do přístavu jako hrdinové a ještě svým vnoučatům budou vyprávět o velké bitvě. Nicméně nikdo na palubě torpédoborce si nedokázal ani představit, jaké hrůzy by potkaly jejich krajany v případě, že by ponorka I-403 ve svém bojovém poslání byla uspěla. Stejně tak nemohli vědět, že tatáž hrůza vlastně stále ještě čeká na svou příležitost v hlubinách, kde odpočívá zničený vrak.

ČÁST PRVNÍ

VÍTR SMRTI

Záhadný trauler a helikoptéra NUMA

1

22. KVĚTNA 2007

Aleutské ostrovy, Aljaška

VÍTR SE LEHCE TOČIL nad vybledlou žlutou plechovou chatkou, rozkročenou na vrcholu nevelkého útesu s výhledem na moře. Kolem okapů boudy tančilo několik drobných sněhových vloček, které pak dopadaly na zem, kde se na trávě a v porostu tundry rozplývaly. Navzdory hukotu nedalekého dieselagregátu ležel na volné, sluncem zalité plošince pokryté oblázky huňatý sibiřský hušky a hluboce spal. Mořský racek s bílým peřím zvědavě kroužil vzduchem a pak se na chvíli usadil na hřebeni nevelké chaty. Malý pták si zvědavě prohlédl podivnou konstrukci antény, majáku a satelitních talířů zdobících střechu a pak využil závanu větru a odletěl pryč, pátraje po nějaké stravitelnější oběti.

Meteorologická stanice Pobřežní stráže na ostrově Yunaska byla stejně pokojná jako nepřístupná. Ležela uprostřed řetězce Aleutských ostrovů. Yunaska byla jedním z desítek vulkanických vyvřelin, jež lemovaly aljašskou pevninu jako nějaké obří zahnuté chapadlo. Ostrov měřil napříč pouhých sedmadvacet kilometrů a na obou jeho koncích se zdvihaly dvě dřímající sopky, mezi nimiž se prostírala kopcovitá travnatá krajina. Nikde tu nerostl jediný strom, jediný keř, ale zelený ostrov koncem jara vyrůstal z okolní arkticky ledové vody jako smaragd.

Vzhledem ke své poloze přesně uprostřed proudů severního Tichého oceánu zaujímala Yunaska ideální pozici ke sledování mořských a atmosférických podmínek, z nichž se vyvíjely plnohodnotné fronty, které se odsud vydávaly na východ k pobřeží Severní Ameriky. Kromě shromažďování údajů sloužila stanice Pobřežní stráže ještě jako výstražná a záchranná základna pro rybáře, lovící v okolních vodách bohatých rybami.

Místo samo se dalo sotva považovat za ráj pro dva muže, kteří stanici obývali. Nejbližší vesnice byla devadesát mil daleko přes volné moře, vlastní základna v Anchorage dokonce více než tisíc mil. Osamocení obyvatelé zde byli ponecháni svému osudu vždy po celé tři týdny, pak je vystřídala další dvojice dobrovolníků, kterou sem dopravila helikoptéra. Po pět měsíců v roce udržovaly brutální zimní podmínky stanici uzavřenou a nefunkční, až na pár dálkově prováděných měření. Avšak od května do listopadu plnilo dvoučlenné osazenstvo povinnosti po čtyřiadvacet hodin denně.

Nehledíce na opuštěnost stanice, považovali meteorolog Ed Stimson a technik Mike Barnes svá pracovní zařazení za protekční místa. Stimson se totiž rád pohyboval v terénu, kde si v praxi prověřoval teoretické předpoklady, a Barnes ve volnu, které mu zbývalo po odpracování směny, vášnivě rád prozkoumával aljašskou krajinu.

„Říkám ti, Ede, po naší příští směně si budeš muset najít nového partnera. V pohoří Chugach Mountains jsem našel žílu křemene, ze které by ti vypadly oči z důlků. Vím stoprocentně, že hned pod ní je bohatá zlatá žíla.“

„Jistě, stejně jako v případě toho nálezu, který jsi udělal na řece McKinley,“ mírnil ho Stimson. Barnes oplýval naivním optimismem, kterým se postarší meteorolog pokaždé velice bavil.

„Jenom počkej, až mě uvidíš jezdit po Anchorage v novém hummeru, pak mi uvěříš,“ odsekl poněkud rozhořčeně Barnes.

„Tak jo,“ odpověděl Stimson. „Ale mohl by ses zatím podívat na upevnění anemometru? To záznamové zařízení zase už nefunguje.“

„Jenom když neskočíš na můj zlatý zábor, zatímco já budu na střeše,“ ušklíbl se Barnes, navlékaje se do tlustého kabátu.

„Jen se neboj, příteli. Jen se neboj.“

*

TŘI A PŮL KILOMETRU dále na východ právě Sarah Matsonová proklínala sama sebe, protože si ve stanu nechala rukavice. I když teploměr ukazoval téměř deset stupňů Celsia, mořská bríza vyvolávala pocit daleko většího chladu. Ruce měla z lezení přes vlhké kameny celé mokré a ve špičkách prstů začínala ztrácet cit. Jak šplhala přes menší strž, snažila se nemyslet na ledové dlaně a soustředila se na to, aby se opatrně přiblížila k dnešnímu živému cíli co nejblíž. Kráčela potichu po kamenité cestičce, aby nakonec velice pomalu vklouzla na dokonalou přírodní pozorovatelnu, která se nacházela za mělkou kamennou vyvřelinou.

Necelých deset metrů od ní se rozvalovala hlučná kolonie Stellerových lvounů, slunících se na břehu. Asi tucet těchto tlustých kníratých savců se k sobě tisklo na břehu jako skupinka turistů mačkajících se někde na pláži v Riu, zatímco se čtyři nebo pět dalších prohánělo v příboji. Dva mladí samci stáli proti sobě a hlasitě na sebe štěkali ve snaze upoutat pozornost nedaleko ležící samice, která však ani p jednoho nejevila nejmenší zájem. Několik mláďat klidně a blaženě spalo, schoulená k břichu svých matek, aniž vnímalo ten rozruch kolem sebe.

Sarah vytáhla z kapsy malý zápisník a začala do něho zaznamenávat konkrétní údaje o každém zvířeti, například odhad stáří, jeho pohlaví a zjevně patrný zdravotní stav. Každé zvíře si prohlédla co nejpečlivěji a cíleně pátrala po případných svalových křečích, sekreci z očí a nosu a nadměrném kýchání. Po téměř hodinovém pozorování strčila zápisník zpátky do kapsy v naději, že tyto zápisky po sobě přečte, přestože jsou naškrábané téměř zmrzlou rukou.

Pak se vydala zvolna zpátky, opustila kolonii lvounů a překročila roklinu. Sledovala vlastní stopy, které zanechala v nízké trávě, a pokračovala do mírného svahu směrem do vnitrozemí. Při chůzi působila chladná bríza na její plíce osvěžujícím způsobem a neobvyklá krása ostrova jí dodávala energii a chuť do života. Tato třicetiletá žena s vlasy barvy lnu, se štíhlou postavou a jemnými rysy práci venku skutečně milovala. Vyrostla na venkově ve Wyomingu, a tak v létě často trávila celé dny jízdou na koni po Teton Mountains ve společnosti svých dvou poněkud divokých bratrů. Láska k přírodě ji přivedla ke studiu na veterinářské fakultě nedaleké Coloradské státní univerzity. Pracovala v několika výzkumných institucích na východním pobřeží a pak následovala svého oblíbeného profesora do federálního Centra kontroly nemocí. Tehdy se jí dostalo příslibu, že nebude nucena sedět denně v laboratoři. V roli terénního epidemiologa CKN mohla skloubit svou lásku k divoké zvěři a volné přírodě s tím, že pomáhala sledovat šíření nakažlivých nemocí mezi zvířaty, představující zdravotní rizika pro člověka.

Její pobyt na Aleutských ostrovech patřil právě mezi takováto dobrodružství ve volné přírodě, po jakých toužila, i když vlastní důvod mise jí zraňoval srdce plné lásky ke zvířatům. Z oblasti podél poloostrova Aljaška byl totiž v poslední době hlášen záhadně zvýšený úhyn lvounů mořských, ačkoliv žádná přírodní katastrofa ani lidmi způsobená havárie nebyla známá. Ze Seattlu byla vyslána Sarah spolu s dalšími dvěma spolupracovníky, aby zjistili počet uhynulých zvířat a určili stupeň a rozsah postižení. Pracovní tým zahájil svou činnost na Attu, zevním ostrově Aleut, a odtud postupoval po jednotlivých ostrovech k východu až k aljašské pevnině, pátraje po známkách onemocnění. Každé tři dny je naložilo malé letadlo a převezlo spolu s čerstvými zásobami na další plánované místo. Ani při dnešním, již druhém dni pobytu na ostrově Yunaska nenalezla Sarah u místní populace lvounů známky nemoci, což pro ni představovalo přece jen částečnou úlevu.

Krásná výzkumnice, obdařená vysokými lícními kostmi a měkkýma oříškově hnědýma očima, rychle překonala vzdálenost tří a půl kilometru do tábora, kde stály již zdaleka viditelné jasně červené stany. Když se Sarah přiblížila, spatřila podsaditého vousatého muže ve flanelové košili a obnošené baseballové čepici Seattle Mariners, jak se přehrabuje v chladicím boxu.

„Tady jsi, Sarah. Sandy a já jsme právě začali plánovat, co si dáme k obědu,“ prohodil Irv Fowler s úsměvem. Fowler byl bezstarostný mužský těsně po čtyřicítce, ale vypadal a choval se jako někdo o dobrých deset roků mladší.

Z jednoho stanu se vysoukala drobná rusovláska, v ruce hrnec a naběračku. „Irv pořád plánuje, co si dáme k obědu,“ poznamenala Sandy Johnsonová s úsměvem a otočila oči v sloup.

„Jak se vám dvěma dneska ráno dařilo?“ ptala se Sarah a posadila se na kempinkové křesílko.

„Sandy má přesné počty. Zkontrolovali jsme velkou kolonii lvounů na východním pobřeží a všichni vypadají pěkně vykrmeně a v pořádku. Našel jsem sice jednu zdechlinu, ale podle vzhledu pošel ten chlapík věkem. Pro jistotu jsem ale stejně odebral nějaké vzorky pro laboratoř.“ Zatímco hovořil, Fowler napumpoval propanový vařič a pak syčící plyn pod hořákem zapálil. S bafnutím se objevil modrý plamen.

„To souhlasí s tím, co jsem objevila já. Zdá se, že ta nemoc se na mořské lvouny kouzelného ostrova Yunaska nerozšířila,“ poznamenala Sarah a očima přejela po zelené krajině vůkol.

„Odpoledne bychom se mohli podívat na kolonii na západním břehu. Pilot pro nás přiletí až zítra ráno.“

„To bude pěkná túra. Co kdybychom se zastavili na kus řeči na stanici Pobřežní stráže? Vzpomínám si, že pilot povídal, že v této roční době je stanice obsazená.“

„A zatím,“ oznámil Fowler a položil velký hrnec na přenosný sporák, „je čas na specialitu podniku.“

„Snad ne ten oheň chrlící…“ Sandy stačila říct svůj názor, než byla umlčena.

„Ano, správně. Cajun chili du jour,“ ušklíbl se Fowler a vyklopil chuchvalcovitý obsah objemné plechovky do hrnce.

„Jak říkají v N’Awlins,“ poznamenala se smíchem Sarah, „Laissez le bon temps rouler.“

*

ED STIMSON POZORNĚ pohlédl na monitor radaru počasí, který ukazoval lehký nárůst bílých elektronických mraků, pokrývajících horní část zeleného monitoru. Bylo to čelo mírné bouře, nacházející se nějakých dvě stě mil k jihozápadu, která, jak Stimson správně předpovídal, zahalí jejich ostrov na několik dní do mokrého závoje. Ze soustředění ho vyrušilo nějaké klepání nad hlavou. Barnes si stále ještě na střeše hrál s anemometrem.

Z vysílačky upevněné na stěně v jednom koutě chaty se náhle ozvalo štěbetání podmalované statickými výboji. Normálně tvořilo většinu poněkud zkomoleného rádiového provozu všelijak pokroucené klábosení kapitánů blízkých rybářských lodí o počasí. Stimson se všemožně snažil příjem vyladit a zbavit ho nesmyslného brebtání. Zprvu si nebyl jistý, co to slyší za zvuk. Byla to jakási hluboká ozvěna doléhající sem zvenku. Pak se vysílačka na okamžik úplně odmlčela, takže bylo slyšet jen vzdálený hukot, podobný zvuku tryskových motorů. Ten zvláštní zvuk trval několik vteřin, zdánlivě slábl, aby nakonec s hlasitým cvaknutím úplně ztichl.

Stimsona napadlo, že to byl hrom, proto nastavil stupnici na monitoru radaru počasí na dosah dvaceti mil. Obrazovka však ukazovala v bezprostřední blízkosti stále jen řídké roztroušené mraky, tedy ani náznak nějaké bouřkové oblačnosti. Takže to něco určitě vyvádí vojenské letectvo, pomyslel si Stimson se vzpomínkou na hustý provoz na aljašském nebi během studené války.

Jeho myšlenky však přerušilo zoufalé naříkání přede dveřmi chaty, které vydával pes hušky jménem Max. „Copak je, Maxi?“ zavolal Stimson a otevřel dveře. Sibiřský husky zoufale zavyl a celý roztřesený se otočil ke svému pánovi stojícímu ve dveřích. Stimson s úlekem pozoroval, že pes má skelný prázdný pohled a z tlamy mu odkapává hustá bílá pěna. Max chvíli na místě vrávoral, ale pak se s tupým zaduněním svalil na bok.

„Ježíšikriste! Miku, pojď honem dolů,“ křikl na svého partnera Stimson.

Barnes už ale slézal po žebříku ze střechy. Náhle se však nemohl trefit nohama na příčky. V blízkosti země jednu příčku levou nohou minul úplně, zapotácel se a dopadl na zem. Zůstal stát napůl vzpřímeně jen díky tomu, že se přidržoval žebříku rukama.

„Miku, pes právě… je ti dobře?“ otázal se Stimson, kterému teprve teď došlo, že něco není v pořádku. Přiskočil k partnerovu boku. Ten namáhavě dýchal a oči měl téměř stejně skelné jako Max. Stimson objal mladšího kolegu kolem ramen a napůl nesl a napůl vlekl Barnese do chaty, kde ho posadil do křesla.

Barnes se zlomil v pase a prudce zvracel. Pak se narovnal, ale dál se držel Stimsonovy ruky. Zalapal po dechu a drsným šepotem ze sebe vypravil: „Něco je ve vzduchu.“

Sotva tato slova dopověděl, oči se mu stočily vzhůru a on se mrtvý svezl k zemi.

Stimson nad ním zůstal stát v šoku. Po chvíli si uvědomil, že se s ním celá místnost začíná točit. Do hlavy se mu zakousla prudká bolest a nějaký ocelový svěrák mu začal vypuzovat vzduch z plic. Odklopýtal k vysílačce v rohu, aby vyslal krátké volání o pomoc, ale vůbec si nebyl jistý, jestli dokáže pohybovat rty. Celý obličej měl totiž náhle úplně necitlivý. Vnitřní orgány mu spalovalo intenzivní horko, jako by v něm vzplanul nějaký oheň. Kuckavě lapal po dechu a začínal rovněž ztrácet zrak. Potácel se čím dál víc, až se nakonec skácel na podlahu. Byl mrtev ještě dříve, než dopadl na zem.

*

SEDM KILOMETRŮ východně od stanice Pobřežní stráže tři vědci z CKN právě dojídali oběd, když udeřila neviditelná vlna smrti. Sarah zaregistrovala jako první, že něco není v pořádku, to když se dvojice ptáků letících jim nad hlavami náhle uprostřed letu zastavila, jako by narazila na nějakou neviditelnu stěnu, a padla v křečích k zemi. První příznaky zasažení pocítila Sandy, která se popadla za žaludek a v bolestech se zlomila v pase.

„No tak, to mé čili zase tak špatné nebylo,“ stačil ještě Fowler zažertovat, než se i jemu začala točit hlava a pocítil nutkání na zvracení.

Sarah se zvedla a učinila několik kroků k chladničce, aby odtud vytáhla nějakou vodu, když jí do nohou vystřelila pálivá bolest a stehenní svaly se křečovitě stáhly.

„Co se to děje?“ lapal po dechu Fowler, který se snažil utěšovat Sandy, dokud se sám v bolestech nesložil k zemi.

Sarah díky otupělým smyslům připadalo, že se čas nějak vleče. Pomalu se svezla k zemi, protože její svaly náhle zeslábly a přestaly poslouchat rozkazy mozku. Plíce jako by se svíraly, takže každičké nadechnutí bylo provázeno ostrým bolestivým bodnutím. V uších se jí rozeznělo rachotivé zvonění. Upadla na záda a rozostřeným zrakem se dívala do šedivé oblohy nad hlavou. Měla pocit, jako by se o její tělo otírala šustící stébla trav. Byla však celá zmrzlá a neschopná se pohnout.

Mysl se jí zahalovala mlhou a okraje jejího zorného pole postupně zastírala temnota. Její smysly však přechodně vzrušil jeden otřes. Ze všeobecné záplavy šedi se náhle cosi vynořilo, zvláštní přízrak s chomáčem černých vlasů nad gumovým obličejem, jenž se zdál rozplývat, jako by byl z plastiku. Cítila, jak na ni cizinec zírá strašidelně obrovskýma křišťálovýma očima, které měly tak osm centimetrů v průměru. Za těmito skleněnými čočkami byl však patrný druhý pár očí, který na ni zaujatě hleděl s laskavým a vřelým výrazem. Ty oči byly opálově zelené. Pak ale všechno zčernalo.

2

SARAH OTEVŘELA OČI a pohlédla na nebesa, jež byla tentokrát plochá a bez mraků. Potřásla hlavou, postupně zaostřila pohled a zjistila, že nad sebou nemá oblohu, ale nějaký strop. Pocit čehosi měkkého jí prozradil, že leží na posteli, s tlustým polštářem pod hlavou. Obličej jí kryla kyslíková maska, které se vzápětí zbavila. Nitrožilní jehlu však ponechala zavedenou v paži. Opatrně se rozhlédla kolem sebe, po nevelké, jednoduše zařízené místnosti. V jednom koutě stál psací stolek, nad ním visel úchvatný obraz starého transoceánského parníku. Vedle bylo nevelké umývadlo. Postel, na které ležela, byla připevněna ke stěně a dveře otevřené do chodby měly vysoký práh. Celý pokoj jako by se kymácel, jenom si nebyla jistá, zda za tento pocit nestability nemůže pouze její hlava. Hluboko ve spáncích totiž stále cítila silné bušení.

Pak zachytila koutkem oka jakýsi pohyb. Podívala se ke dveřím, kde stála nějaká postava a s nepatrným úsměvem ji pozorovala. Při pozornějším pohledu zjistila, že je to vysoký muž s širokými rameny, ale jinak s pevným šlachovitým tělem. Byl mladý, určitě mu ještě nebylo třicet, ale pohyboval se s jistotou zralého člověka. Kůži měl opálenou jako někdo, kdo většinu času tráví venku. Vlnité černé vlasy rámovaly ostře řezaný obličej, jenž byl spíše zajímavý než klasicky hezký. Opravdová aura tohoto muže však vyvěrala z jeho očí. Měly zářivě tmavozelenou barvu a byla v nich patrná inteligence, smysl pro dobrodružství i poctivost. Byly to oči muže, kterému bylo možné důvěřovat. A jsou to stejné zelené oči, vybavovala si Sarah, jaké viděla v poslední chvíli, než v jejich táboře ztratila vědomí.

„Tak tedy přeji dobré jitro, Šípková Růženko,“ pronesl vřelým, příjemným hlasem.

„Vy… vy jste ten muž z kempu,“ vykoktala Sarah.

„Ano. Omlouvám se, že jsem se na tom vašem ostrově pořádně ani nepředstavil, Sarah. Já jsem Dirk Pitt.“ Zapomněl dodat slovo „junior“, i když se jmenoval naprosto stejně jako jeho otec.

„Vy víte, kdo jsem?“ otázala se, stále poněkud zmateně.

„No, nijak důvěrně,“ usmál se konejšivě Dirk, „ale jeden chytrý vědec jménem Irv mi něco řekl o vás i o vašem projektu na ostrově Yunaska. Zdá se, že Irv je přesvědčen, že vás všechny otrávil svým čili.“

„Irv a Sandy! Jsou v pořádku?“

„Jsou. Trochu se prospali, stejně jako vy, ale teď už jim je dobře. Odpočívají v jiné místnosti,“ řekl Dirk a ukázal palcem směrem k chodbě. Zaznamenal v očích údiv, takže jí na uklidnění stiskl rameno.

„Nemusíte se bát. Jste v dobrých rukou. Nacházíte se na palubě výzkumné lodi Deep Endeavor, jež patří Národní podmořské a oceánografické agentuře NUMA. Právě se vracíme z podmořského pátrání v oblasti Aleutské pánve, kde jsme zachytili volání o pomoc z meteorologické stanice Pobřežní stráže na ostrově Yunaska. Letěl jsem tam helikoptérou, kterou si vezeme na palubě, a na zpáteční cestě jsem zahlédl váš kemp. Naložil jsem vás i vaše přátele a vzal vás na plně hrazený výlet z Yunasky. Jenomže vy jste celou cestu prospali,“ dodal Dirk s předstíraným zklamáním.

„Omlouvám se,“ zamumlala poněkud stydlivě Sarah. „Myslím, že vám dlužím vřelý dík, pane Pitte.“

„Říkejte mi Dirku, prosím.“

„Oukej, Dirku,“ odpověděla s úsměvem Sarah. Když pronesla jeho jméno, pocítila zvláštní rozechvění. „Jak na tom jsou ti lidé z Pobřežní stráže?“

Dirkův obličej potemněl a zesmutněl. „Obávám se, že tam jsme přijeli příliš pozdě. Na místě jsme našli dva muže a psa, všechny mrtvé.“

Sarah se otřásla. Dva muži mrtví, ona a její společníci málem také. Nic z toho nedávalo smysl.

„Co se to jenom proboha stalo?“ otázala se šokované.

„Nevíme jistě. Náš lodní doktor právě provádí nějaké testy, ale jistě chápete, že jeho možnosti jsou poněkud omezené. Zatím se zdá, že to byl nějaký kouř nebo toxin v povětří. Doposud je jasné jen to, že se členové Pobřežní stráže domnívali, že je něco ve vzduchu. Letěli jsme tam proto v plynových maskách, ale nic se nám nestalo. Dokonce jsme s sebou měli několik bílých myší z naší laboratoře. Všechny bez problémů přežily, aniž by se u nich objevil sebemenší příznak. Ať už to bylo cokoliv, muselo se to vytratit ještě předtím, než jsme tam přistáli. Vy a váš tým jste byli zřejmě dost daleko od zdroje zamoření, takže jste utrpěli méně. Nejspíš jste nedostali plnou dávku.“

Sarah sklopila oči a zmlkla. Hrůza a bolest celé té tragédie se náhle vrátily jako vlna. Zatoužila to všechno zaspat a doufat, že to byl jenom zlý sen.

„Sarah, pošlu vám sem doktora, aby vás prohlédl. Pak budete moct zase usnout. Později vám možná k večeři přinesu talíř klepet královských krabů,“ dodal Dirk s úsměvem.

Sarah odpověděla pousmáním. „To bych ráda,“ zamumlala a bleskově usnula.

*

KERMIT BURCH stál u kormidla a pročítal komuniké, jež právě přišlo faxem, když z venkovního pravého křídla vstoupil na můstek Dirk. Ostřílený kapitán lodi Deep Endeavor nad dokumentem mírně zavrtěl hlavou a pak se obrátil k Dirkovi, na tváři lehce otrávený výraz.

„Kontaktovali jsme Pobřežní stráž a ministerstvo vnitřní bezpečnosti, ale zdá se, že nikdo s tím nechce nic dělat, dokud místní úřady nevydají oficiální zprávu. Výkonným představitelem zákona v této oblasti je místní bezpečnostní pracovník z Atka a ten se na ostrov nedostane dřív než zítra ráno,“ odfrkl si Burch. „Dva muži mrtví a oni to pořád berou jako pitomou nehodu.“

„Nemáme toho moc, čeho bychom se mohli chytit,“ odpověděl Dirk. „Mluvil jsem s Carlem Nashem, naším analytikem mořské vody, který se vyzná v pevninských zdrojích znečištění. Podle něho existují některé přirozené emise, například sírové sopečné výpary, které se dostávají do životního prostředí, a ty mohly být příčinou smrti těch mužů. Dalším potencionálním viníkem jsou průmyslové znečisťující látky, i když já si nejsem vědom žádných chemických závodů v blízkosti Aleut.“

„Veřejný bezpečnostní pracovník mi prozradil, že mu to připadá jako klasický případ otravy oxidem uhelnatým z dieselagregátu. To ale samozřejmě nevysvětluje problém našich přátel z CKN, kteří trpěli stejnými potížemi v místě vzdáleném sedm kilometrů.“

„Stejně jako to nevysvětluje smrt psa, kterého jsem našel venku před domem,“ dodal Dirk.

„No, třeba budou ti lidé z CKN schopni celou záležitost trochu osvětlit. Mimochodem, jak se našim třem hostům daří?“

„Stále jsou ještě trochu otřesení. Mnoho si toho nepamatují, jen že to udeřilo pěkně rychle.“

„Čím dřív je dostaneme do pořádného zdravotnického zařízení, tím dřív si oddechnu. Nejbližší letiště je tady Unalaska, kam můžeme doplout tak za čtrnáct hodin. Upozorním je vysílačkou, aby měli odtud připravenou leteckou přepravu do Anchorage.“

„Kapitáne, rád bych se s helikoptérou vrátil na ten ostrov a prohlédl si to tam. Třeba najdu něco, co jsme přehlédli. Máte nějaké námitky?“

„Ne… pokud si s sebou vezmete toho texaského srandistu,“ odpověděl Burch se ztrápeným úsměvem.

*

ZATÍMCO DIRK procházel předletovou přípravou na sedadle pilota vrtulníku NUMA Sikorski S-76C+ pro operace na volném moři, přiloudal se přes přistávací plochu muž se slámovými vlasy a bujným knírem. S ošoupanými kovbojskými botami, šlachovitými pažemi a věčně zamračeným výrazem, maskujícím sžíravý smysl pro humor, vypadal Jack Dahlgren jako rodeový jezdec na býku, který se cestou na závody ztratil. Tento vyhlášený autor kanadských žertíků se již stačil dostat Burchovi pod kůži, když se mu hned první noc na moři podařilo říznout obsah kávovaru v lodní kuchyni lahví levného rumu. Tento technický expert, který vyrostl v západním Texasu, si však věděl rady úplně se vším kolem koní a zbraní, stejně jako s každým mechanickým zařízením, používaným na hladině i pod hladinou.

„Doporučuje mi můj cestovní agent výlet na onen malebný ostrov?“ oslovil Dirka poté, když strčil hlavu posuvným postranním okénkem do kokpitu helikoptéry.

„Jenom pojď dál, chlapče, určitě nebudeš zklamaný. Uvidíš tolik vody, skalisek a mořských lvounů, kolik si jenom budeš přát.“

„To zní lákavě. Přidám celý čtvrťák, když mi najdeš bar se servírkami v krátkých sukýnkách.“

„Uvidím, co dokážu,“ usmál se Dirk, když Dahlgren vklouzl na sedadlo druhého pilota.

Oba muži byli přáteli již řadu let, od doby, kdy studovali mořské strojírenství na floridské Atlantické univerzitě. Jakožto nadšení potápěči často chodili za školu, jen aby se mohli s harpunou vydat na podmořský lov do korálových útesů v blízkosti Boca Raton, aby pak prostřednictvím čerstvě ulovených ryb mohli při barbecue na pláži ohromovat členky místních dívčích klubů. Po skončení školy Jack završil své vysokoškolské vzdělání ve sboru důstojníků v záloze vojenského námořnictva, zatímco Dirk graduoval na Newyorské námořní koleji a pak vyučoval v komerční potápěčské škole. Oba muži se znovu setkali, když se Dirk připojil k otci, který byl tehdy ředitelem zvláštních projektů agentury NUMA. Dirk přemluvil i svého starého přítele, aby ho do této prestižní výzkumné agentury doprovodil.

Po letech společného potápění se mezi oběma muži vytvořilo pevné pouto. Věděli, že se mohou na sebe vzájemně spolehnout, a když o něco doopravdy šlo, podávali ty nejlepší výkony. Dahlgren zahlédl v Dirkových očích rozhodnost a dobře věděl, že ruku v ruce s tímto odhodláním jde i vytrvalost. Uvědomil si, že záhadné události na ostrově Yunaska na jeho přítele doléhají a že to nenechá plavat bez bližšího prozkoumání.

Hlavní rotor sikorskiho se s vysokým pískáním rozběhl, Dirk lehce stroj pozvedl a opustil přistávací plochu uprostřed paluby Deep Endeavoru. Pak vystoupal do výšky třiceti metrů a na okamžik zastavil vrtulník ve vzduchu, aby mohl alespoň chvíli obdivovat vědeckou loď NUMA z ptačí perspektivy. Široké, tyrkysově natřené výzkumné plavidlo při své devadesátimetrové délce vypadalo poněkud podsaditě. Nepřítomnost štíhlé aerodynamické linie na druhou stranu poskytovala stabilní pracovní základnu, ideální pro obsluhu spousty jeřábů a zdviží, strategicky umístěných nad prostornou otevřenou záďovou palubou. Uprostřed palubního prostoru zářil v odpoledním slunci jako nějaký šperk jasně žlutý modul, spočívající na dřevěné kolíbce. Několik techniků kolem něj cosi kutilo s pohonnými tryskami a elektronikou. Jeden z techniků se narovnal a zamával čepicí směrem ke vznášející se helikoptéře. Dirk mu pokynul v odpověď, pak vrtulník naklonil kupředu a zamířil na severovýchod, k ostrovu Yunaska, vzdálenému něco přes patnáct kilometrů.

„Zpátky na Yunasku?“ zeptal se Dahlgren.

„Na stanici Pobřežní stráže, kterou jsme navštívili dnes ráno.“

„Skvělé,“ zaúpěl Dahlgren. „Fungujeme tu jako lítající furgon?“

„Ne, jenom prověříme zdroj toho, co zabilo oba muže a jejich psa.“

„Pátráme po nějakém zvířeti, rostlině nebo hornině?“ otázal se Dahlgren prostřednictvím mikrofonu v letecké přilbě. Mezi zuby přitom válel ohromný kus žvýkačky.

„Po všech třech možnostech,“ odpověděl Dirk. „Carl Nash mi řekl, že toxický mrak mohlo vytvořit cokoliv, počínaje sopkou, až po kvetoucí řasy. A to nemluvím o tisícovce možných chemických znečištění.“

„Tak se jenom zastav u příštího mrože a poptej se na cestu k nejbližší továrně na pesticidy.“

„To mi připomíná, kde je Basil?“ otázal se Dirk a pohledem přejel po kokpitu.

„Tady je, v bezpečí a v pořádku,“ odpověděl Dahlgren, vytáhl zpod sedadla malou klec a přidržel ji před obličejem. Uvnitř byla bílá myška, která pozorně hleděla na Dahlgrena a pohybovala svými jemnými vousky dopředu a dozadu.

„Dýchej zhluboka, můj drahý příteli, a neusni nám,“ vyzval Dahlgren chlupatého hlodavce. Pak klec připevnil na šňůru spuštěnou od stropu, jako kanárka v uhelném dole, aby měli přehled o tom, zda myška nepodlehla nějakému jedu v ovzduší.

Ze zelených vod před nimi se začal vynořovat travnatý ostrov Yunaska. Nad větší ze dvou vyhaslých ostrovních sopek tančily lehké cirusy. Jak se blížili ke skalnatému břehu, Dirk postupně vystoupal s helikoptérou výš a pak se vydal vlevo podél pobřeží. Letěl tak kolem ostrova po směru hodinových ručiček, takže trvalo jen několik minut, než zpozorovali žlutou budovu Pobřežní stráže. Zůstali se nad ní vznášet. Dirk s Dahlgrenem pečlivě prohlíželi terén v jejím okolí a pátrali po jakýchkoliv neobvyklých známkách. Dirk zpozoroval tělo huskyho Maxe, stále ještě ležící před dveřmi chaty, a vybavily se mu výrazy bolesti a hrůzy v obličejích mrtvých mužů uvnitř, které s Dahlgrenem nalezli při své první návštěvě stanice. Namáhavě potlačil emoce a upnul svoji pozornost na úkol, který měli před sebou. Přijeli sem, aby nalezli zdroj smrtelně toxické brízy.

Dirk ukázal pravým okénkem vrtulníku. „Převažující větry přicházejí od západu, takže zdroj znečištění by měl být dál podle pobřeží tímhle směrem. Nebo někde v moři.“

„To dává smysl. Ten tým z CKN tábořil na východ odsud a evidentně ho zasáhla podstatně nižší dávka onoho záhadného plynu,“ poznamenal Dahlgren, který mířil dalekohledem na zem.

Dirk pohnul řídicí pákou a vrtulník se začal posunovat kupředu a pryč od žluté chatky. Po celou příští hodinu oba muži namáhali oči, jak prohlíželi travnatý ostrov a pátrali po známkách nějakého přírodního či umělého zdroje tajemného toxinu. Dirk se nad ostrovem pohyboval od severu k jihu v půlměsících, na západě dosahuje až k pobřeží a na východě do blízkosti stanice Pobřežní stráže.

„Nic než tráva a kamení,“ reptal Dahlgren. „Pokud jde o mě, tak tuleni si to tu můžou klidně nechat.“

„Když o nich mluvíme, podívej se dolů,“ poznamenal Dirk s poukazem na nevelkou oblázkovou pláž před nimi.

Na zemi zde leželo natažených asi šest hnědých lvounů, zdánlivě si užívajících paprsků pozdně odpoledního slunce. Dahlgren se na skupinu zahleděl pozorněji a na čele se mu náhle objevily vrásky rozpaků.

„Páni, vůbec se nehýbají. Takže to odskákali také.“

„Ten toxin nemohl pocházet z Yunasky, ale odněkud z moře nebo z nějakého dalšího ostrova.“

„Další kupou kamení směrem na západ odsud je Amukta,“ poznamenal Dahlgren s prstem pátrajícím po mapě regionu.

Dirk na horizontu jasně viděl špinavě šedou konturu tohoto ostrova. „Vypadá to tak na vzdálenost pětatřiceti kilometrů.“

Zkontroloval ukazatel paliva a pokračoval. „Myslím, že než nám dojde benzin, máme ještě čas, abychom se tam rychle mrkli. Souhlasíš, i když tím pádem zmeškáme pedikýru v lodním salonu?“

„Ale jistě. Já si to přeobjednám k zítřejšímu celkovému zábalu,“ odpověděl Dahlgren.

„Jenom dám vědět Burchovi, kam míříme,“ poznamenal Dirk a naladil vysílačku na lodní frekvenci.

„Řekni mu, ať pro nás nechá večeři v kuchyni,“ připomněl Dahlgren a mnul si žaludek. „Když se dívám na tuhle scenerii, dostávám chuť k jídlu.“

Dirk rozmlouval s výzkumnou lodí a současně řídil sikorskiho. Letěl nízko nad vlnami a mířil k ostrovu Amukta. Mohutná helikoptéra, navržená původně pro dopravu nafty přes moře, letěla pod pevnou Dirkovou rukou rovně, jako by se pohybovala po kolejích. Po deseti minutách hladkého letu Dahlgren beze slova zvedl ruku a ukázal okénkem kokpitu směrem k jakémusi objektu na horizontu. Byla to bílá skvrna, která každým momentem rostla, až se z ní vyklubal poměrně velký člun i s kýlovou brázdou. Dirk rovněž beze slova lehce stlačil levý pedál a zařadil se s vrtulníkem do jedné linie se člunem. Jak se k němu přiblížili, zjistili, že se jedná o celokovový rybářský trauler, ujíždějící plnou rychlostí na jihozápad.

„No, jsou to nějaké necky, které by potřebovaly trochu vyleštit,“ poznamenal Dirk, zatímco zpomalil, aby srovnal svou rychlost s lodí.

I když rybářský člun nevypadal nějak moc starý, bylo na něm vidět, že je přece jen celá léta hojně používán. Jak na bocích trupu, tak i na palubě byly patrné četné škrábance, promáčkliny a mastné skvrny. Původní bílá barva byla odřená a někde dokonce prokvétala rzí. Podle zevního dojmu vypadala loď asi tak stejně unaveně jako ojeté pneumatiky, které visely na jejích bocích jako nějaká šňůra koblih. Avšak podobně jako v případě jiných člunů takto nepořádného vzhledu byl jeho dvojitý dieselový motor zřejmě nedávno opravený, protože hnal statečně loď přes vlny jen s nepatrnými obláčky černého kouře unikajícího z komínu.

Dirk si pečlivě člun prohlížel a se zájmem zaregistroval, že na stožáru nevlaje žádná vlajka, jež by identifikovala národnost plavidla. Stejně tak na bocích či na zádi chybělo jméno lodi i její domovský přístav. Ještě si prohlížel palubu člunu, když se na ní objevili dva Asiaté v modrých overalech a hněvivě se začali otáčet na vrtulník.

„Moc přátelsky nevypadají, co?“ poznamenal Dahlgren, než na člun zamával a zeširoka se usmál. Oba muži v montérkách se jen zamračili v odpověď.

„Ty bys nevypadal jinak, kdybys musel sloužit na takovém prašivém vraku,“ prohlásil Dirk, který nyní letěl s vrtulníkem těsně za uhánějícím člunem. „Nezdá se ti ale na té rybářské bárce něco divného?“ otázal se s očima upřenýma na záďovou palubu.

„Chceš říct, že nikde není vidět žádné rybářské vybavení?“

„Přesně,“ přitakal Dirk a poněkud se s vrtulníkem přiblížil k lodi. Povšiml si zvláštního kozlíku uprostřed paluby, který byl zhruba pět metrů vysoký. Jeho kovový rám nebyl ani trochu zrezivělý, což znamenalo, že se jedná o pozdější úpravu. Pod hvězdicovitou základnou konstrukce byla paluba zbarvena do temně šeda, jako by byla ožehnutá.

Jak se vrtulník přiblížil, oba muži na palubě člunu začali náhle něco drmolit a pak zmizeli na schůdkách do lodi. Nad schody leželo na palubě pět mrtvých lvounů, natažených vedle sebe jako sardinky v plechovce. Nalevo od nich stál ocelový kotec, v němž se nacházeli tři živí lvouni.

„Odkdypak poptávka po tulením tuku zastínila obchod s krabími klepety?“ otázal se Dahlgren lenivě.

„Nejsem si jistý, ale myslím, že velký Nanuk Severu by nebyl moc šťastný, kdyby viděl, jak mu tihle chlapi kradou večeři.“

Pak se náhle objevil záblesk výstřelu. Dirk ho zaznamenal koutkem oka a jenom instinktivně sešlápl levý pedál, čímž se sikorski pootočil kolem své osy. Tento manévr jim zachránil život. Zatímco se helikoptéra otáčela, stihla ji salva kulek. Avšak namísto toho, aby střely zasáhly přední část kokpitu, proletěly před pilotem a skončily v přístrojovém panelu. Monitory, ukazatele i vysílačka se přeměnily ve změť trosek, ale nejdůležitější mechanické komponenty vyvázly bez poškození.

„Počítám, že se jim nelíbil Nanúkův komentář,“ pronesl Dahlgren s kamennou tváří, zatímco sledoval, jak oba muži v kombinézách poskakují po palubě a pálí na vrtulník ze samopalů.

Dirk neodpověděl, ale přidal plyn na maximum v pokusu vyhnout se střelbě. Na levé polovině paluby trauleru dále muži o sto šest pálili z ruských AK-47. Bez velkého uvažování soustředili poněkud bláhově svůj útok na kabinu, namísto aby mířili na daleko zranitelnější rotory. Uvnitř helikoptéry byly zvuky střelby překryty rachocením motoru a hvízdáním vrtulí. Dirk s Dahlgrenem slyšeli pouze staccato kulek dopadajících na trup někde za nimi.

Dirk se strojem zakroužil širokým obloukem nad pravou stranu člunu, čímž se mezi ním a pistolníky ocitl lodní můstek, který je tak zastínil. S helikoptérou alespoň dočasně v úkrytu Dirk vyrovnal let a zamířil k ostrovu Amukta, rýsujícímu se v dálce.

Škoda však již byla napáchána. Kokpit se plnil kouřem a Dirk musel se zmítajícími se řídicími pákami bojovat vší silou. Olověná smršť prve zasáhla elektroniku, porušila hydraulické vedení a prostřílela kontrolní ukazatele. Dahlgren pocítil na noze něco teplého a teprve teď si všiml, že má hladce prostřelené lýtko. Několik ran zasáhlo i turbínu, ale vrtule se i nadále točila, i když s bafáním a kašláním.

„Pokusím se doletět na ten ostrov, ale buď připraven i na eventualitu, že půjdeme do vody,“ zakřičel Dirk přes řev pomalu se rozpadajícího motoru. Do kokpitu vnikal modrý smradlavý kouř, doprovázený štiplavým zápachem hořící izolace. Přes tuto clonu Dirk sotva rozeznával ostrov před sebou. Přesto se mu zdálo, že vidí cosi jako malou pláž.

Řídicí páka se mu chvěla v rukou jako nějaká vrtačka. Dirk musel vyvinout plnou sílu, aby udržel stroj v klidu a v pohybu vpřed. Přesto hrozilo, že se vrtulník každou chvíli rozpadne. Pobřeží ostrova bylo již zoufale blízko a nadějně kynulo helikoptéře, kymácející se nízko nad vlnami, chrlící kouř a podvozkem se téměř dotýkající příboje. Avšak těsně před linií pobřeží motor definitivně vypověděl. Turbína ze sebe vyvrhla několik součástek a po krátkém zavytí se s hlasitým bouchnutím zastavila.

V tom okamžiku Dirk vší silou zatáhl za řídicí páku, aby udržel nos vrtulníku nahoře, ale síla rotorů byla pryč. Záďová vrtule se zařízla do vody a jako kotva stroj zpomalila. Sikorski zůstal chvilku viset ve vzduchu, ale pak ho přemohla gravitace a kabina dopadla s hlasitým plácnutím do vody. Hlavní vrtule se dotkla hladiny a pokusila se vířit vodu, ale náhlý náraz ulomil její hlavní hřídel a celá vrtule odletěla dobrých patnáct metrů stranou, kde zmizela pod zpěněnou hladinou.

Kabina vrtulníku obdivuhodně přečkala náraz a několik vteřin se pohupovala na hladině, než ji vlny pohltily. Rozbitým oknem Dirk zahlédl, jak vlny narážejí na písečnou pláž, ale pak už kokpit zalila ledová voda, která palčivě zaútočila na jeho tělo. Dahlgren se pokoušel vykopnout boční dveře, ale rychle je obklopila zelená voda, která začala stoupat ke stropu kabiny. Oba muži jen zvedli hlavu, zhluboka se nadechli a pak už se nad nimi studená kalná voda zavřela. Tyrkysová helikoptéra beze zbytku zmizela pod hladinou a zůstalo po ní jen několik bublin vzduchu. Stroj se rychle potopil na skalnaté dno.

3

KAPITÁN BURCH VYSLAL pátrací a záchrannou výpravu okamžitě poté, co ztratil s Dirkem a Dahlgrenem spojení. Zavedl Deep Endeavor do míst, odkud se Dirk naposledy ohlásil, a pak po obou mužích zahájil pátrání. S lodí přitom křižoval v oblasti od ostrova Yunaska k Amuktě. Na palubu povolal každého volného člena posádky, aby vyhlíželi na horizontu helikoptéru, zatímco v rádiové kabině uvnitř radista neustával ve volání po zmizelém vrtulníku.

Avšak ani po třech hodinách hledání se nepodařilo najít ani stopu po helikoptéře a na lodní posádku padly vážné obavy. Deep Endeavor zamířil k ostrovu Amukta, což byl sotva víc než příkrý sopečný kužel strmící přímo z moře. Blížil se soumrak a obloha se na západním horizontu zbarvila do rudě purpurového odstínu. Světla pomalu ubývalo. Výkonný důstojník hlídky Leo Delgado právě studoval kolmé srázy hornatého ostrova, když zahlédl jakousi rozmazanou skvrnu.

„Kapitáne, na břehu je vidět kouř,“ ohlásil a ukázal prstem na mlhavé místo na ostrově.

Burch přitiskl k očím dalekohled a chvíli označené místo pečlivě pozoroval.

„Hořící trosky, pane?“ otázal se Delgado již předem s obavami.

„Možná. Nebo to je signální oheň. Odsud se to nedá určit. Delgado, vezměte si dva muže, zodiak a zajeďte se tam podívat. Já za vámi přijedu s lodí tak blízko, jak to jen bude možné.“

„Provedu, pane,“ odpověděl Delgado, který vyrazil z můstku ještě dříve, než kapitán domluvil.

Nárazová bríza mezitím zesílila, takže když posádka spustila nafukovací člun na hladinu, večerní moře bylo už poměrně zčeřené. Delgada se dvěma muži posádky opakovaně zmáčela vodní tříšť, jak člun poskakoval na vlnách během jejich dychtivé cesty ke břehu. Obloha byla téměř černá a kormidelník měl potíže sledovat kouř proti černému pozadí skal špičatého ostrova. Vypadalo to, že celý ostrov je obklopen příkrým skalnatým břehem, takže Delgado znejistěl, jestli budou schopni na ostrově vůbec přistát. Nakonec však přece jen zpozoroval záblesk ohně a se zodiakem k němu zamířil. Před přídí se mezi skalisky otevřel úzký kanál, vedoucí až k nevelké oblázkové pláži. Kormidelník přidal plyn, aby se gumový člun svezl po hřebenu vlny, takže loď hladce proklouzla kanálem a s křupáním narazila na oblázkový břeh.

Delgado vyskočil ze člunu a rozběhl se poněkud ustrašeně směrem k ohni. Nad kouřícím vyplaveným dřevem se snažily ohřát dva shrbené stíny, stojící zády k příchozímu.

„Pitte? Dahlgrene? Jste v pořádku, mládenci?“ vykřikl Delgado váhavě ještě dříve, než se k nim přiblížil.

Oba promočení trosečníci se pomalu otočili k Delgadovi, jako by je nevychovaně vyrušil z nějaké důležité schůze. Dahlgren držel v ruce napůl snědené krabí klepeto a z náprsní kapsičky mu vykukovala hlavička bílé myšky, která zvědavě nasávala noční vzduch. Dirk držel v ruce ostrý klacek, jehož koncem pronikal do krunýře velkého aljašského královského kraba, jehož ostnatá klepeta rozvěsil kolem ohně.

„No,“ poznamenal Dirk a odtrhl jedno teplé klepeto korýše, „docela by nám bodlo trochu másla a citron.“

*

KDYŽ POINFORMOVALI Burche o svém setkání s rybářským traulerem, Dirk s Dahlgrenem odkulhali na lodní ošetřovnu, aby si nechali ovázat rány a převlékli se do něčeho suchého. Dahlgrenův průstřel pronikl pouze svalovinou levého lýtka a naštěstí minul šlachy i nervy. Když mu lékař ránu zašíval, Dahlgren si na vyšetřovacím lehátku nonšalantně zapálil doutník. Jakmile se kouř donesl k nosu doktora, ten málem stehy zase rozpáral, aby přinutil Dahlgrena okamžitě ten páchnoucí tabák uhasit. Nakonec ale s úsměvem podal Dahlgrenovi berle a poradil mu, aby tři dny na nohu nedošlapoval.

Dirkovi lékař očistil a ovázal zakrvácenou tvář a čelo, které mu zasáhly skleněné střepy, když helikoptéra dopadla do vody. Bylo pozoruhodné štěstí, že oba muži z havárie sikorskiho vyvázli bez většího zranění. Dirk je zachránil před utopením, jelikož si všiml, že se při nárazu na hladinu otevřely dveře v trupu helikoptéry. Poté, co se kabina naplnila vodou, popadl Dirk Dahlgrena za ruku, zamířil k otvoru a vyplaval ven. Pak pomocí spolehlivého Dahlgrenova zapalovače Zippo podpálili nějaké dřevo vyplavené příbojem a tak zaháněli nebezpečí podchlazení až do chvíle, kdy na ostrov dorazil Delgado v nafukovacím člunu.

Kapitán Burch zatím nahlásil na ústředí NUMA ztrátu vrtulníku. Stejnou zprávu předal i Pobřežní stráži a příslušníkovi Veřejné bezpečnosti vesnice Atka. Nejbližší hlídkový člun Pobřežní stráže byl však stovky kilometrů daleko u ostrova Attu. Informace ohledně rybářského trauleru byly podány velice detailně, avšak naděje na nějakou intervenci byly přinejmenším sporné.

Dirk si vzal na sebe černý rolák a džíny a pak se vydal do kormidelny. Burch se tam skláněl nad mapovým stolkem a právě vynášel kurz k Aleutským ostrovům.

„Neplujeme tedy zpátky na Yunasku vyzvednout těla členů Pobřežní stráže?“ otázal se Dirk.

Burch zavrtěl hlavou. „To není naše starost. Radši je necháme příslušným úřadům k řádnému vyšetřování. My nasadíme kurz na Unalasku, kde vyložíme vědce z CKN.“

„Já bych raději šel po tom rybářském trauleru,“ namítl Dirk.

„Ztratili jsme helikoptéru a oni navíc mají osmihodinový náskok. Museli bychom mít hodně štěstí, abychom je našli, ovšem za předpokladu, že je dokážeme dohonit. Kromě toho byla upozorněna Pobřežní stráž, válečné námořnictvo i místní úřady a všem jsme předali tvůj popis. Oni mají větší naději než my, že objeví ten trauler.“

„Možná, ale jejich prostředky v téhle části světa jsou hodně omezené. Takže jejich šance je přinejmenším slabá.“

„Víc toho nemůžeme moc dělat. Náš průzkum je ukončen a ti zranění vědci potřebují řádnou lékařskou pomoc. Takže zdržovat se tady nemá opravdu cenu.“

Dirk přikývl: „Máš samozřejmě pravdu.“ S přáním, aby se ten trauler podařilo najít, zamířil Dirk po schůdcích do lodní kuchyně na šálek kávy. Čas večeře již dávno minul a v kuchyni členové posádky jen myli nádobí a uklízeli, než zavřou na noc. Dirk si z velké stříbrné konvice nalil kávu. Když se pak otočil, uviděl v kolečkovém křesle na konci jídelny Sarah. Zlatovláska seděla u stolu sama a dívala se velkým oknem ven na hladinu zalitou měsícem. Na sobě měla fádní nemocniční oblečení sestávající z bavlněného pyžama, trepek a modrého županu, ale i přesto by pohled na ni rozechvěl každého muže. Když se k ní teď Dirk přiblížil, vzhlédla a vesele zamrkala.

„Nejspíš příliš pozdě na večeři, že?“ otázal se omluvně Dirk.

„Obávám se, že ano. Přišel jste o specialitu šéfkuchaře — halibuta Oskara, který byl skutečně vynikající.“

„Moje smůla,“ odpověděl Dirk. Vytáhl židli a posadil se přímo proti ní.

„Co se vám to stalo?“ zeptala se Sarah se zájmem v hlasu, když si všimla Dirkových obvazů.

„Jenom taková drobná nehoda s vrtulníkem. Obávám se, že můj šéf ale nebude z té zprávy nějak nadšený,“ poznamenal s úšklebkem, jelikož si vybavil helikoptéru sedící na mořském dně. Nato se jal popisovat detaily posledního letu a co chvíli nahlížel do oříškově hnědých očí Sarah.

„Vy myslíte, že ten rybářsky člun má něco společného se smrtí příslušníků Pobřežní stráže a s našimi zdravotními problémy?“ otázala se.

„To je třeba prokázat. V žádném případě nebyli příliš nadšeni, když zjistili, že je vidíme, jak pytlačí ty lvouny, nebo co to s nimi vlastně tropili.“

„Lvouni,“ zamumlala Sarah. „Viděl jste nějaké lvouny na západním konci ostrova, když jste přes něj letěli?“

„Ano. Jack jich zpozoroval několik nedaleko stanice Pobřežní stráže na západním pobřeží. Všichni vypadali mrtví.“

„Myslíte, že Deep Endeavor by některé tělo mohl naložit k pozdějším vědeckým výzkumům? Mohla bych zařídit, aby ten vzorek byl poslán do laboratoře ve Washingtonu, pro kterou pracujeme.“

„Kapitán Burch není příliš nadšený z toho, že by se měl v téhle oblasti déle zdržovat, ale kvůli vědeckým účelům se ode mne určitě nechá umluvit, aby jednoho lvouna naložil,“ odpověděl Dirk a dlouze se napil kávy. „Míříme vlastně do přístavu v Seattlu, takže ho tam můžeme dopravit za pár dní.“

„Na tom zvířeti bychom mohli provést pitvu a poměrně rychle určit příčinu jeho smrti. Jsem si jistá, že aljašským úřadům bude chvíli trvat, než oznámí příčinu smrti těch dvou členů Pobřežní stráže, a nebude se jim moc líbit, aby se jim CKN koukala přes rameno.“

„Myslíte, že by tu mohla být nějaká spojitost s mrtvými lvouny, které jsme našli na jiných Aleutských ostrovech?“

„To nevím. Domníváme se, že mrtvoly nalezené v blízkosti pevniny byly infikovány virem psinky.“

„Psinky? Jakou mívají psi?“

„Ano. Virová infekce se nejspíš objevila po kontaktu domácího psa s jedním nebo více lvouny. Psinka je velice nakažlivá a dokáže se v husté populaci lvounů rychle šířit.“

„Nebyla podobná epidemie před několika lety v Rusku?“ pokusil se vzpomenout Dirk.

„Vlastně v Kazachstánu. Tenkrát v roce 2000 pošly tisíce kaspických tuleňů v důsledku epidemie psinky v okolí řeky Ural nedaleko Kaspického moře.“

„Irv mi povídal, že jste na Yunasce našli zdravé, nenakažené lvouny.“

„Ano, ta nemoc se takhle daleko na západ zřejmě nerozšířila. Takže právě vyšetření mrtvých zvířat, která jste viděli z helikoptéry, by bylo o to zajímavější.“

Mezi dvojicí se rozhostilo ticho a Sarah zaregistrovala v Dirkových očích poněkud zasněný výraz, jak mu v hlavě začaly vířit myšlenky. Po chvíli to byla ona, která ticho přerušila.

„Ti muži na člunu. Kdo si myslíte, že to byl? Co tam dělali?“

Dirk se dlouze zadíval lodním okénkem ven. „To nevím,“ odpověděl potichu, „ale hodlám to zjistit.“

4

DVANÁCTÁ JAMKA na hřišti golfového klubu Kasumigaseki měřila 290 metrů a její poměrně úzká dráha ostře zahýbala doleva nahoru na jamkoviště, zepředu těsně chráněné hlubokým bunkrem. Americký velvyslanec v Japonsku Edward Hamilton několikrát promávl holí s nadměrně velkou hlavou a pak mocným švihem napálil míček 175 metrů daleko od T-zóny doprostřed dráhy.

„Krásný úder, Ede,“ poznamenal David Monaco, britský velvyslanec v Japonsku, který byl už tři roky Hamiltonovým každotýdenním golfovým partnerem. Vytáhlý hubený Angličan položil míček na T-zónu a odpálil ho dlouhým obloukem zhruba dvacet metrů před Hamiltonův míček, kde však odskočil do ostrůvku vysoké trávy na levém okraji dráhy.

„To byla pořádná rána, Dave, ale myslím, že jsi skončil v rafu,“ poznamenal Hamilton, když pozoroval dopad soupeřova míčku. Oba muži se pak vydali po dráze, zatímco dvojice nosiček holí, zcela v intencích unikátní tradice nejstaršího japonského golfového klubu, táhla v uctivé vzdálenosti za nimi jejich golfové vaky. Postupující dvojici kryli zpovzdálí čtyři nepříliš nenápadní vládní osobní strážci, když kolem nich neustále udržovali obranný čtyřúhelník

Každotýdenní vycházky po golfovém hřišti, umístěném jižně od Tokia, sloužily k neformální výměně informací o tom, co se děje v hostitelské zemi a jejím okolí. Oba spřátelení ambasadoři zjistili, že takto využijí čas vlastně nejproduktivněji.

„Slyšel jsem, že jste úspěšně postoupili v ustavení ekonomického partnerství s Tokiem,“ poznamenal Monaco, zatímco se přesunovali po dráze.

„Všichni zúčastnění si prostě uvědomili, že je rozumné různá obchodní omezení uvolnit. Přesto však to může ještě ztroskotat na našich ocelářských tarifech. Přístupy k obchodu se pochopitelně mění. Myslím, že i taková Jižní Korea brzy ukuje s Japonskem partnerskou dohodu.“

„Když mluvíme o Koreji, slyšel jsem, že se pár chlapíků ze Soulu chystá v korejském Národním shromáždění příští týden vyhlásit další návrh na odchod amerických jednotek ze země,“ pronesl Monaco tichým, ale důrazným hlasem.

„Ano, také jsme to slyšeli. Jihokorejská Demokratická strana práce využívá tuto záležitost jako klín k získání většího politického vlivu. Naštěstí v Národním shromáždění reprezentují stále jen nevýznamnou menšinu.“

„Je záhadou, jak můžou takhle vůbec myslet, když s agresivním Severem mají své zkušenosti.“

„To je pravda, ale oni současně hrají na citlivou kulturní strunu. DSP se nás pokouší neustále přirovnávat k historickým okupantům jejich země, Číňanům a Japoncům, což nachází u obyčejného člověka z ulice určitou odezvu.“

„Jistě, ale moc bych se divil, kdyby vůdcové strany jednali z ryze altruistických důvodů,“ pronesl Monaco, když došli k Hamiltonově míčku.

„Můj protějšek v Soulu mi prozradil, že sice nemá nějaký evidentní důkaz, ale že si je docela jistý, že přinejmenším někteří partajní představitelé dostávají ze Severu podporu,“ odpověděl Hamilton. Vzal si od nosičky trojku železo a provedl přímý odpal přes zatáčku dráhy. Míček dopadl na vzdálené straně jamkoviště, čímž se vyhnul zrádnému bunkru.

„Pokud vím, tak tato pomoc sahá daleko za špičky DSP,“ pokračoval Monaco. „Ekonomické výhody ze sjednocení země začínají zajímat spoustu lidí. Slyšel jsem prezidenta jihokorejské společnosti Hyko Tractor Industries, že na obchodním semináři v Ósace poznamenal, jak by mohl snížit výrobní náklady a zvýšit mezinárodní konkurenceschopnost, jen kdyby měl přístup k severokorejským zdrojům pracovní síly.“

Monaco chvíli procházel vysokou trávu, až nalezl svůj míček, a pětkou železem ho zahrál na jamkoviště, kde se zastavil zhruba deset metrů od jamky.

„To znamená předpoklad, že znovuspojení by udrželo volný obchod,“ odpověděl Hamilton. „Je stále jasné, že Sever by na spojení obou zemí vydělal nejvíc, zejména kdyby ze hry vypadli Američani.“

„Pokusím se zjistit, jestli naši lidé dokáží objevit nějaké souvislosti,“ nabídl se Monaco, když se blížili kjamkovišti. „Prozatím jsem ale docela rád, že jsme na téhle straně Japonského moře.“

Hamilton kývl na znamení díků a pokusil se o čopovaný úder na jamku. Hlavice hole se však otřela o zem dřív, než zasáhla míček, a ten tedy skončil dobrých pět metrů před jamkou. Počkal, než Monaco odehraje své dva údery do par, pak se s putterem sám sklonil nad svým míčkem a připravil se také na dosažení par. Jak se však rozmáchl ke švihu, v hlavě se mu ozval jakýsi úder, o zlomek vteřiny později následovaný hlasitým zvukem výstřelu z dálky. Hamilton obrátil oči v sloup a z levého spánku vytryskla sprška krve a nějaké tkáně, která zasáhla Monacovy kalhoty a boty. Zatímco britský diplomat jen s hrůzou přihlížel, Hamilton padl na kolena do kaluže krve, putter stále pevně v rukou. Pokusil se něco říct, ale ze rtů vyloudil jen jakési zakloktání a pak se již bezvládně složil na pečlivě sestříhanou trávu.

O chvilku později se krví potřísněný míček dokutálel k okraji jamky a s jasným cinknutím do ní spadl.

Šest set metrů odsud se z bunkru na osmnácté jamce zvedl menší silnější Asiat oblečený v modrém. Slunce se odráželo od jeho holé hlavy a poněkud oživovalo mdlé, jako uhel černé oči, jež vypadaly ještě hrozivěji díky dlouhému kníru à la Fu Manchu. Takováto menší podsaditá postava se spíše hodila k zápasu než ke golfu, avšak jeho vláčné pohyby prozrazovaly, že vedle síly má v sobě i pružnost. Se znuděným výrazem dítěte, odkládajícího svou hračku, opatrně rozložil odstřelovačskou pušku M-40 a umístil ji po částech do několika tajných přihrádek golfového vaku. Pak vytáhl klínovou hůl do písku a odpálil poněkud přehnanou silou míček vzhůru, spolu s gejzírem písku. Nakonec zcela klidně na tři pokusy dokončil kolo, pomalu se odebral k autu a naložil golfový vak s holemi do kufru. Při výjezdu z parkoviště ještě dal trpělivě přednost celé šňůře policejních automobilů a sanitek, které se s vyjícími sirénami o překot sjížděly ke klubovně, a pak vyrazil na přilehlou silnici, kde se rychle ztratil v místním provozu.

5

DVA TECHNICI OBLEČENI do ochranných oděvů kormidlovali zodiak z Deep Endeavoru k západnímu břehu ostrova Yunaska, kde si z nabídky mrtvých savců, natažených vedle sebe na pláži, vybrali mladého lvouna. Zvíře pečlivě zabalili do plastikového obalu a pak uložili do těžkého vaku na mrtvoly, v němž ho transportovali na loď. Výzkumné plavidlo NUMA kotvilo nedaleko, světlomety ozařovalo hladinu a vyznačovalo tak gumovému člunu cestu zpátky. Byla vyklizena část kuchyně a zapečetěná mrtvola byla na zbytek cesty uložena do mrazicího boxu, hned vedle krabic se zmrzlou ovocnou šťávou.

Jakmile bylo vše hotovo, kapitán Burch prudce vyrazil směrem k ostrovu Unalaska se stejnojmenným přístavem, vzdáleným asi dvě stě mil. Pluli celou noc maximální rychlostí, takže Deep Endeavor vklouzl do rybářského přístavu již před desátou příštího rána. Na molu čekala poněkud postarší sanitka, aby převezla Sarah, Irva a Sandy na malé letiště, kde na ně čekalo najaté letadlo, jež je mělo dopravit do Anchorage. Dirk trval na tom, že odveze Sarah na vozíku do sanitky sám. Když ji tam dostrkal a naložil, rozloučil se s ní dlouhým polibkem na tvář.

„Máme tedy rande v Seattlu, je to tak? Stále ještě vám dlužím tu krabí večeři,“ pronesl Dirk s úsměvem.

„O to bych nerada přišla,“ odpověděla poněkud stydlivě Sarah. „Sandy i já tam budeme, jakmile dokážeme odjet z Anchorage.“

Když vyprovodili tým CKN, Dirk s Burchem se setkali s místním bezpečnostním pracovníkem a seznámili ho s detailní zprávou o celém incidentu. Dirk podal podrobný popis rybářského trauleru a přesvědčil pracovníka bezpečnosti, aby mu dal seznam rybářských lodí, zapsaných ve státní registrační kanceláři. Bezpečnostní technik dále souhlasil, že se poptá v místní rybářské obchodní komunitě, i když příliš naděje v to nevkládal. Japonské a ruské lodě totiž rády vstupovaly do výsostných vod ilegálně, zejména když pátraly po bohatých nalezištích ryb, načež měly ve zvyku zmizet, jakmile je místní úřady začaly pronásledovat.

Burch neztrácel v přístavu čas a zamířil s Deep Endeavorem na jih směrem do Seattlu. Členové posádky, a nejen oni, měli spoustu otázek ohledně událostí minulého dne, ale odpovědí bylo nakonec podstatně méně.

*

SARAH, IRV A SANDY přečkali hlučný a poněkud neklidný let do Anchorage jedním z místních dvoumotorových strojů spojujících ostrovy a pozdě večer dorazili na mezinárodní letiště. Na ploše je čekali dva hluční příslušníci místní kanceláře CKN, aby je okamžitě odvezli do Aljašské krajské nemocnice, kde se podrobili celé škále toxikologických testů a vyšetření. Tou dobou však již celá trojice nabrala dost sil, takže navenek nevykazovala žádné známky onemocnění. Lékařský personál nebyl kupodivu schopen u nikoho z nich odhalit sebemenší abnormální příznak otravy nebo jiného postižení. Po celonočním pozorování byli tedy Sarah, Irv i Sandy ráno z nemocnice propuštěni s negativním lékařským nálezem, jako by se jim vůbec nic nepřihodilo.

*

O ŠEST DNÍ POZDĚJI vplul Deep Endeavor do průlivu Puget a kousek na sever od Seattlu se otočil k východu směrem na Shilshole Bay. Výzkumná loď se dočasně vyvázala u Ballard Locks, kde zdymadla pozvedla plavidlo do sladké vody plavebního kanálu. Odtud Deep Endeavor pokračoval na jezero Union, aby nakonec zpomalil u jeho severního břehu. Tam ho Burch opatrně zavedl k soukromému přístavišti, jež vybíhalo do jezera v místě nevelké moderní skleněné budovy, v níž sídlila kancelář NUMA pro severozápad. Nábřeží již tou dobou lemoval dav manželek a dětí, nadšeně mávajících na blížící se loď.

„Skoro to vypadá, jako byste tu měl soukromý uvítací výbor, Dirku,“ poznamenal Burch a ukázal na dvě mávající osoby, stojící na samém konci mola. Dirk vyhlédl lodním okénkem a v jásajícím davu zdravícím tyrkysovou loď poznal Sarah se Sandy. Sarah zářila v modrých strečových kalhotách a saténové blůze barvy zralé kukuřice. Oblečení jen zdůrazňovalo její štíhlou postavu.

„Vy dvě vypadáte jako reklama na zdraví,“ poznamenal k nim Dirk, když se vřele přivítali.

„Hlavně díky vám,“ vyhrkla Sandy. „Strávili jsme v Aljašské krajské nemocnici jedinou noc a už jsme tady, zas jako nové.“

„Jak se daří Irvovi?“

„Je v pořádku,“ odpověděla Sarah. „Zůstal ale na pár týdnů v Anchorage, aby koordinoval dotažení naší studie s aljašským ministerstvem rybolovu a lovu zvěře. Souhlasili totiž, že nám poskytnou podporu, abychom mohli náš výzkum dokončit.“

„Jsem moc rád, že jsou všichni v pořádku. Takže k jaké diagnóze nakonec v Anchorage dospěli?“ chtěl vědět Dirk.

Sandy se Sarah se na sebe krátce tázavě podívaly, pak pokrčily rameny a současně zavrtěly hlavou.

„Nic nenašli,“ odpověděla Sarah nakonec. „Je to nějaká záhada. U všech sice prokázali známky zánětu dýchacích cest, ale to je všechno. Všechny krevní testy i vyšetření moče vyšly negativní. Jestli jsme vdechli nějaký jed, pak se v době, kdy jsme dorazili do Anchorage, již stačil z našeho těla vyloučit.“

„Proto jsme tady, abychom vyzvedli tělo toho lvouna. Snad se nám v jeho tkáních podaří nalézt nějaký důkaz,“ dodala Sandy.

„Takže jste nepřišly proto, abyste se se mnou setkaly?“ nadhodil smutným hlasem Dirk a na tváři vykouzlil poněkud přehnaný výraz zklamání.

„Omlouváme se, Dirku,“ pravila se smíchem Sarah. „Co kdybyste nás ale později odpoledne navštívil v laboratoři? To už budeme mít analýzy hotové. Mohli bychom pak spolu zajít na oběd.“

„Rád bych se samozřejmě dozvěděl výsledky,“ souhlasil Dirk a odvedl je na palubu, aby si mohly vyzvednout zmrzlou mrtvolu zvířete.

Když mohutného savce odnesli, Dirk s Dahlgrenem pomohli zajistit loď a přenést vysoce citlivé sledovací vybavení do nedalekého skladiště na břehu. Když posádka dokončila své povinnosti po přistání, postupně se rozešla, aby si užila pár dní oddechu před novou misí.

Dahlgren přistoupil k Dirkovi s batohem přes jedno rameno a s párem berlí pod paží. Když kráčel, kulhal kvůli tomu zranění lýtka jen zcela nepatrně.

„Dirku, jdu si zařídit rande s jednou sexy pokladní z banky, kterou jsem potkal těsně před naším odjezdem. Nemám se poptat, jestli nemá nějakou pěknou kamarádku?“

„Ne, díky. Myslím, že se osprchuju a pak se půjdu podívat, co objevily Sarah se Sandy na tom našem zmrzlém mořském lvounu.“

„Ty jsi byl vždycky spíš na ty inteligentní typy,“ zasmál se Dahlgren.

„Co budeš dělat s těmi berlemi? Už tři dny je přece nepoužíváš.“

„Nikdy nepodceňuj ženský soucit,“ ušklíbl se Dahlgren, zastrčil si jednu berli pod paži a předstíral bolestivé kulhání.

„Být tebou, nepodceňoval bych hlavně ženskou schopnost odhalit špatný herecký výkon,“ opáčil se smíchem Dirk. „Dobrý lov.“

Dirk si půjčil klíčky od tyrkysově natřeného džípu cherokee patřícího agentuře a zdolal s ním nevelkou vzdálenost ke svému pronajatému městskému domu s vyhlídkou na jezero Washington. Ačkoliv Washington, D. C, považoval za svůj domov, dočasné přidělení na severozápadě země se mu docela líbilo. Svěží šťavnaté lesy, chladná čistá voda a mladí pružní obyvatelé, kterým se evidentně dařilo i v občas drsném a vlhkém podnebí, to vše pro něj představovalo osvěžující zážitek.

Dirk se osprchoval, hodil na sebe tmavé volné kalhoty a tenký pulovr, namazal si sendvič burákovou pomazánkou, a zatímco si přehrával vzkazy z telefonního záznamníku, otevřel pivo Olympia. Konečně uspokojen, že se za jeho nepřítomnosti Země nezastavila, skočil znovu do džípu a zamířil po 1-5 na sever. Z dálnice odbočil na východ podél svěže zeleného golfového hřiště Jackson Park, poté zahnul opět na sever a zanedlouho vjel na pozemek Fircrest Campusu, připomínající nějaký park. Fircrest byl starý vojenský areál, který armáda předala Washingtonu a kde nyní sídlily kanceláře a základny různých vládních agentur. Dirk zahlédl komplex hranatých bílých budov, obklopených vzrostlými stromy, a zaparkoval na sousedním parkovišti, označeném nápisem VEŘEJNÉ ZDRAVOTNICKÉ LABORATOŘE STÁTU WASHINGTON.

Poněkud zpupná recepční zatelefonovala do nevelké pracovny CKN, kde sídlila státní laboratoř, a za okamžik se v hale objevila Sarah se Sandy. Část veselosti, která ráno zdobila jejich tváře, nyní evidentně zmizela.

„Dirku, to jste hodný, že jste přišel. Kousek dál je v ulici klidná italská restaurace, kde si budeme moct promluvit. Mají tam navíc skvělé těstoviny Alfredo,“ navrhla Sarah.

„Jasně. Dámy mají přednost,“ odpověděl Dirk a přidržel jim hlavní dveře.

Když se v nedalekém restaurantu tato trojice nasoukala do boxu z červeného vinylu, Sarah spustila o výsledku jejich pátrání.

„Vyšetření mrtvého lvouna jednoznačně prokázalo jako příčinu smrti typické dechové selhání. Přesto však první krevní testy nenalezly žádnou významnější koncentraci toxinů.“

„Podobně jako při vyšetření vás tří v Anchorage,“ poznamenal Dirk mezi dvěma sousty chleba.

„Přesně. Naše životně důležité funkce pracují normálně, i když jsme ještě při příjezdu do Anchorage pociťovali slabost, bolesti hlavy a známky podráždění dýchacích cest,“ dodala Sandy.

„Takže jsme se vrátili k našemu vzorku a znovu jsme pečlivě vyšetřili krev i tkáně toho zvířete, až jsme konečně našli stopu jednoho jedu,“ pokračovala Sarah. „I když si nejsme stoprocentně jistí, přece jen si myslíme, že lvoun zemřel na otravu kyanovodíkem.“

„Kyanidem?“ podivil se Dirk s tázavě povytaženým obočím.

„Ano,“ přitakala Sandy. „Dává to smysl. Kyanid se z těla rychle vylučuje. V našem případě, těla Sarah, Irva a moje vyloučila přirozenou cestou většinu, ne-li všechen kyanid ještě předtím, než jsme se dostali do nemocnice v Anchorage. Proto v našich krevních vzorcích žádný jed nenalezli.“

„Spojila jsem se s kanceláří koronera státu Aljaška a informovala jsem je o našem nálezu. Pitvu oněch dvou členů Pobřežní stráže zatím ještě nedokončili, ale teď alespoň budou vědět, po čem mají pátrat. Jsem přesvědčená, že půjde o stejnou příčinu smrti,“ dodala Sarah s nádechem smutku.

„Já vždycky myslel, že kyanid se musí polknout, aby byl smrtelný,“ poznamenal Dirk.

„To je všeobecně známo, ale není to jediná vražedná forma toho jedu. Všichni slyšeli o kyanidových kapslích, které za války nosili špioni, o smrtelné příměsi kyanidu v Kool-Aid Jima Jonese, která v Jonestownu v Guayaně zabila stovky lidí, či o otravě tylenolem, kde byl rovněž vinen kyanid. Jako jed byl ale použit i kyanidový plyn. Během první světové války ten plyn zkusili Francouzi v zákopech proti Němcům. A i když ho Němci nikdy nevypustili na bitevním poli, používal se podobný plyn v plynových komorách jejich koncentračních táborů za druhé světové války.“

„Nechvalně známý Cyklon B,“ vzpomněl si Dirk.

„Ano, zesílený dezinfekční prostředek, původně vyráběný k hubení hlodavců,“ pokračovala Sarah. „A v poslední době je to ještě případ Saddáma Husajna, který je podezříván, že použil nějaký druh kyanidového plynu proti kurdským vesnicím ve vlastní zemi, i když se to nikdy pozitivně prokázat nepodařilo.“

„Jelikož jsme veškeré naše jídlo i pití důsledně balili,“ vmísila se Sandy, „je otrava ze vzduchu docela dobře možná. Také by konečně vysvětlovala i smrt mořských lvounů.“

„Je možné, aby kyanid pocházel z nějakého přirozeného zdroje?“ vyzvídal Dirk.

„Kyanid se nachází v různých rostlinách a poživatinách, počínaje třeba fazolí měsíční a konče střemchou. Nejčastěji se ale vyskytuje v průmyslových rozpouštědlech,“ vysvětlovala Sarah. „Každoročně se vyrobí tuny této chemikálie pro galvanizování, rafinerii zlata a stříbra a na dezinfekční prostředky. Většina lidí nejspíš přichází denně do styku s nějakou formou kyanidu. Abych ale odpověděla na váš dotaz, je velmi nepravděpodobné, že by v přírodě existoval tak silný zdroj, aby bylo dosaženo smrtelné koncentrace. Sandy, co jsi našla o historii úmrtí na otravu kyanidem ve Spojených státech?“

„Byla jich spousta, ale většinou šlo o jednotlivé nehody nebo podezření na vraždu, či konečně sebevraždy v důsledku spolknutí pevné formy kyanidu.“ Sandy pozvedla manilovou obálku, kterou si přinesla, a přelétla očima jednu ze stránek.

„Jediné významné hromadné úmrtí se vztahuje k otravě tylenolem, která zabila sedm lidí, opět po požití pevného kyanidu. O podezření na otravu plynným kyanidem jsem nalezla pouze dvě zmínky. V roce 1942 zemřeli čtyři lidé ve městě Warrenton v Oregonu a v roce 1964 tři muži v Butte v Montaně. Ten případ z Montany byl uzavřen jako důlní nehoda, k níž došlo při extrakci rozpouštědla. Případ z Oregonu zůstal neobjasněn. A ohledně případných dřívějších nehod na Aljašce nebo v jejím okolí jsem nenalezla prakticky nic.“

„Takže přírodní zdroj toho zamoření není moc pravděpodobný,“ poznamenal Dirk.

„Jestliže byl ale původcem člověk, kdo to mohl být a proč?“ tázala se Sandy, zatímco vidličkou nabírala z misky jemné těstoviny.

„Myslím, že původci byli ti naši známí z rybářského člunu,“ odpověděl suše Dirk.

„Úřady je nenašly?“ ujišťovala se Sarah.

Dirk znechuceně zavrtěl hlavou. „Ne, ten jejich trauler zmizel. Když policie dorazila do příslušné oblasti, byli už dávno pryč. Oficiální závěr zní, že se jednalo nejspíše o cizí pytláky.“

„Počítám, že je to možné. I když mi to připadá poněkud nebezpečné, mohli vypustit ten kyanidový plyn směrem na kolonii lvounů ze člunu po větru,“ odpověděla Sarah a potřásla hlavou.

„Tak se dá během krátké doby pozabíjet spousta zvířat,“ dodal Dirk. „I když pytláci se samopalmi AK-47 přece jen vypadají trochu neobvykle. A navíc by mě zajímalo, jaká je asi poptávka v maloobchodě se lvouny.“

‚Je to trochu divné. Zatím jsem o něčem takovém ještě neslyšela.“

„Doufám, že vy dvě netrpíte žádnými následky,“ ozval se pln zájmu Dirk, s pohledem upřeným na Sarah.

„Díky,“ odpověděla Sarah. „Pro náš organismus to byl šok, ale už jsme v pořádku. A žádné dlouhodobé následky po tak minimální expozici nebyly nikdy prokázány.“

Dirk odstrčil prázdný talíř po těstovinách Alfredo a s uspokojením si zamnul naplněný žaludek.

„Skvěle vybraná večeře.“

„Jíme tady často,“ prohlásila Sarah, natáhla ruku a vzala Dirkovi účet.

„Takže trvám na tom, že vás pozvu na oplátku zase já,“ pronesl Dirk s upřímným úsměvem.

„Musíme se Sandy na pár dní odjet do laboratoří CKN ve Spokane, ale jak se vrátíme, ráda vašeho pozvání využiju,“ odpověděla, přičemž takticky vynechala Sandy.

Dirk se chápavě usmál. „Už se nemůžu dočkat.“

6

KDYŽ ŠTÍHLÝ LETOUN zamířil nosem ve směru přistávací dráhy, z trupu proudového letadla Gulfstream V se pomalu vysunul podvozek. Křídla prořezávala vlhký mlhavý vzduch jako ostrý skalpel. Luxusní podnikový tryskáč pro devatenáct cestujících se elegantně snášel z oblohy, až se nakonec gumová kola s jekotem a v obláčku modrého kouře dotkla asfaltu. Pilot zavedl letoun k terminálu společnosti moderního tokijského letiště Narita a pak kvílení turbín zmlklo. Když pozemní personál zajistil kola letounu klíny, předjela nablýskaná limuzína lincoln a zastavila přesně před ústím přistavených schůdků.

Chris Gavin vystoupil z letadla, a ještě než vklouzl do čekajícího automobilu, zašilhal do ostrého slunce. Po něm následovala celá suita asistentů a viceprezidentů. Jako nejvyšší výkonný ředitel společnosti SemCon Industries vedl Gavin největší impérium na výrobu polovodičů na světě. Smělý, ale poněkud rozhazovačný šéf společnosti, jenž zdědil podnik po svém vizionářském otci, si však znepřátelil mnohé krajany ve Spojených státech tím, že zavřel řadu výdělečných zařízení a zcela drsně propustil jejich zaměstnance, aby vzápětí přesunul výrobu do novějších a levnějších závodů v zámoří. Akcionářům slíbil vyšší výnosy a sám nalézal potěšení v možnosti rozšířit škálu rozmařilostí svého požitkářského života.

Když opustili areál letiště, nacházející se nějakých šestašedesát kilometrů severovýchodně od Tokia, řidič zahnul s limuzínou na dálnici Higaši kanto a s nákladem špičkově placených vedoucích kádrů společnosti zamířil k hlavnímu městu. O dvacet minut později odbočili na jih a zhruba dvacet kilometrů před Tokiem sjeli z dálnice. Brzy se ocitli v průmyslové zóně Čiba, rozlehlém přístavním městě na východním břehu tokijského zálivu. Řidič se prosmýkl kolem několika velkých fádních výrobních hal, až nakonec zastavil před štíhlou prosklenou budovou s vyhlídkou na záliv. Moderní stavba připomínala spíše budovu ředitelství než výrobní zařízení, kterým ve skutečnosti byla. Blýskavé průčelí zlatých reflexních oken se zvedalo do výše čtvrtého poschodí. Na střeše byl nápis z ohromných modrých neonových písmen, hlásající název firmy SEMCON, viditelných ze vzdálenosti několika kilometrů. Před budovou postával velký dav pracovníků. Všichni byli oblečeni v bleděmodrých laboratorních pláštích a dychtivě očekávali příjezd svých nejvyšších vedoucích při příležitosti otevření nového závodu.

Jakmile Gavin vystoupil z limuzíny, ozvaly se pozdravné výkřiky a rozblikaly se blesky fotoaparátů. Gavin zamával na pozdrav davům i zástupcům médií, na tváři široký úsměv. Po dlouhém mnohomluvném uvítacím projevu starosty Čiby a nového ředitele pobočky dodal Gavin několik uhlazených společenských frází díků a inspirace pracovníkům, pak pozvedl komicky velké nůžky a přestřihl širokou stuhu, napjatou přes vchod do nové budovy. Dav zdvořile zatleskal, načež se odněkud z nitra budovy ozvalo tlumené zadunění, které si mnozí vysvětlili jako zvuky slavnostního ohňostroje. Vzápětí však následovaly hlasitější exploze, jež otřásly budovou, a shromáždění zaměstnanců náhle začalo zmateně lapat po dechu.

V srdci budovy, jež měla co nevidět vyrábět silikonové čipy, vybuchla nevelká časovaná nálož vedle nádrže s plynem silan, vysoce hořlavou substancí, používanou při pěstování silikonových krystalů. Nádrž explodovala jako torpédo a svými úlomky s vysokou razancí zasáhla několik dalších kontejnerů se silanem a kapalným kyslíkem, které byly uskladněny v těsném sousedství. Následovala řada postupných výbuchů, jež vyvrcholila ohromnou ohnivou koulí uvnitř budovy. Prudce stoupající teplota vbrzku způsobila exploze venkovních oken, která se rozpadala ve střepy a trosky, zasypávající šokovaný dav před budovou.

Jak se celá budova zatřásla a ze střechy vyšlehly plameny, zaměstnanci, které zachvátila panika, se rozprchli na všechny strany. Gavin zůstal s obrovitými nůžkami v ruce stát na místě, v obličeji ohromený výraz naprostého zmatku. Náhle však pocítil bolestivé bodnutí na krku, které se dotklo všech jeho smyslů. Instinktivně si prsty přejel po kůži krku a šokovaně si uvědomil, že se mu tam zabodla jakási ostnatá ocelová kulička velikosti diabolky. Když si tu drobnou střelu za cenu jen mírného krvácení odstraňoval, proběhla kolem něho ječící žena, z jejíhož ramene vyčuhoval velký střep z okna. Dva vyděšení asistenti Gavina bleskově popadli a vedli jej k limuzíně. Cestou ho chránili před všetečnými fotografy, kteří by pochopitelně uvítali exkluzivní ponižující snímek velkého mogula před jeho hořící budovou.

Jak Gavina tlačili k autu, úplně mu ochably nohy. Obrátil se k jednomu asistentovi, aby mu něco řekl, ale přes rty nedostal jediné slovo. Otevřela se dvířka a on se svalil dovnitř hrudí na kobereček. Zmatený pomocník ho překulil na záda, aby zjistil, že jeho nejvyšší nadřízený nedýchá. Cestou do nedaleké nemocnice byly sice prováděny překotné oživovací pokusy, avšak bez výsledku. Temperamentní egoistický šéf mezinárodní společnosti byl mrtev.

Jen málokdo věnoval pozornost holohlavému muži s tmavýma očima a zplihlým knírem, který stál nedaleko řečnické tribuny. V modrém laboratorním plášti s plastickou jmenovkou vypadal jako kterýkoliv jiný zaměstnanec společnosti SemCon. Ještě méně lidí si povšimlo, že v ruce drží plastový kelímek, z jehož víčka trčí zvláštní bambusové brčko. A ve zmatku, jenž zavládl po explozích, už nikdo nezaregistroval, že ono brčko z kelímku vytáhl, přiložil ho k ústům a prudce vyfoukl otrávenou kuličku proti šéfovi oné gigantické společnosti.

Nato se holohlavý atentátník nenápadně ztratil v davu, propracoval se na okraj pozemku společnosti, kde do odpadkového koše odložil jak kalíšek, tak i modrý laboratorní plášť. Pak naskočil na kolo, chvilku počkal, než se zvonící hasičské auto prožene ulicí směrem k hořící budově, a nakonec šlápl do pedálů a bez jediného ohlédnutí zmizel.

*

CINKAVÉ ZVONĚNÍ Dahlgrenovi rezonovalo v hlavě jako nějaký vzdálený vlak na železničním přejezdu. Toužebné přání, aby šlo jenom o součást snu, vzalo za své, jakmile se probral k plnému vědomí a pochopil, že to zvoní telefon. Popadl sluchátko aparátu na nočním stolku a zazíval do něj své unavené „Haló.“

„Jacku, pořád ještě řežeš dříví?“ zasmál se Dirk v telefonu.

„Jo, díky za vzbuzení,“ odpověděl stále ještě nejistě.

„Já myslel, že bankéři neponocují.“

„Tahle ano. A navíc má ráda vodku. Bojím se, že se mi v noci do pusy vysral dinosaurus,“ odpověděl Dahlgren a škytl.

„To mě mrzí. Poslyš, hodlám si zajet do Portlandu, abych si trošku protáhl nohy a podíval se na automobilovou show. Nechtěl by sis pořídit pořádné žihadlo?“

„Ne, díky. Měl bych dneska vzít tu pokladní na projížďku kajakem. Teda, jestli se mi podaří vstát.“

„Oukej. Pošlu ti na vzbuzení bombajské martini.“

„Slyšel a rozuměl,“ odpověděl Dahlgren s úšklebkem.

*

DIRK ZAMÍŘIL s džípem agentury NUMA na jih ze Seattlu po mezistátní silnici číslo 5. Cestou si užíval pohledů na šťavnatou zalesněnou krajinu západního koutu státu Washington. Zjistil, že cestování napříč venkovem mu poskytuje příjemnou relaxaci, jelikož umožňuje i jeho myšlenkám volně se toulat otevřenou krajinou. Když zjistil, že má stále časovou rezervu, rozhodl se pro zajížďku západně po pobřeží, vedlejší silnicí do Willapa Bay a pak na jih podél pacifických vod velkého zálivu. Zanedlouho dorazil k širokému modrému ústí řeky Columbia a pokračoval po stejném břehu, kam v roce 1805 triumfálně vkročil Lewis s Clarkem.

Dirk překonal skoro sedmikilometrový most Astoria-Megler přes tuto mohutnou řeku a vjel do historického rybářského přístavu Astoria. Když na výjezdu z mostu zastavil na červenou, zrakem zavadil o jeden nápis. Na zeleném poli se skvělo bílými písmeny slovo WARRENTON 8 mil a před touto informací byla šipka ukazující na západ. Poháněn zvědavostí následoval doporučený směr. Vyjel z Portlandu a rychle překonal těch několik kilometrů do Warrentonu.

Malé městečko v severozápadním výběžku Oregonu, původně vybudované na pobřežní bažině jako brána pro rybářské a rekreační čluny vyplouvající do Tichého oceánu, živilo zhruba čtyři tisíce stálých obyvatel. Dirkovi trvalo jen několik minut město projet a najít to, po čem na Hlavní ulici pátral. Zaparkoval džíp vedle bílého služebního automobilu okresu Clatsop a přešel po betonovém chodníku k hlavnímu vchodu do Veřejné warrentonské knihovny.

Knihovna nebyla příliš velká, ale vypadala, jako by fungovala přinejmenším šest či sedm desítek let. Vzduch byl slabě cítit po starých knihách a ještě starším prachu. Dirk napochodoval přímo k velkému kovovému stolu, od něhož trochu podezíravě vzhlédla padesátnice v moderních brýlích s nakrátko ostříhanými světlými vlasy. Na blůzce měla připíchnutou plastikovou jmenovku, na níž se skvělo jméno MARGARET.

„Dobré jitro, Margaret. Já se jmenuju Dirk,“ pozdravil ji s úsměvem. „Rád bych věděl, jestli tu máte místní noviny ze čtyřicátých let.“

Knihovnice poněkud roztála. „Warrenton News, které přestaly vycházet v roce 1964. Máme samozřejmě všechny výtisky od třicátých až do šedesátých let. Pojďte, prosím, se mnou,“ vyzvala ho.

Margaret přešla do přeplněného koutu knihovny, kde povytahovala několik zásuvek kartotéky, až našla noviny ze čtyřicátých let.

„Co přesně hledáte, pane?“ otázala se spíše ze zvědavosti než z přehnané snahy pomoct.

„Zajímá mě příběh jedné místní rodiny, která v roce 1942 náhle zemřela na nějakou otravu.“

„Och, to bude Leigh Hunt,“ vykřikla Margaret poněkud samolibě. „Byl to přítel mého otce. Vyvolalo to tady pořádný šok, tenkrát. Podíváme se. Myslím, že k tomu došlo někdy v létě,“ pravila, zatímco listovala v jednotlivých novinových číslech. „Vy jste tu rodinu znal?“ zeptala se, aniž by zvedla hlavu.

„Ne, mám jenom rád historii a zajímá mě záhada jejich smrti.“

„Tady to je,“ pravila knihovnice a vytáhla vydání z neděle 21. června 1942. Noviny měly malý formát a kromě několika místních zpráv a reklam obsahovaly hlavně statistiky lovu lososů, předpověď počasí, plus tabulky přílivů a odlivů. Margaret položila noviny na horní desku kartotéky, takže si Dirk mohl přečíst titulek.

ČTYŘI MRTVÍ NA PLÁŽI DeLAURA

Místní občan Leigh Hunt, jeho dva synové Tad (13 let) a Tom (11 let) a synovec, kterého všichni znali pod přezdívkou Skip, byli v neděli 20. června nalezeni mrtví na pláži DeLaura. Podle Huntovy ženy Marie se všichni čtyři vydali odpoledne na sběr škeblí a nevrátili se domů k večeři. Okresní šerif Kit Edwards objevil těla, jež nejevila žádné známky rvačky nebo jiné fyzické újmy. „Jelikož jsme na mrtvolách nenašli žádné fyzické známky, okamžitě jsme pomysleli na to, že se nadýchali kouře nebo se otrávili. Leigh měl ve své dílně značnou zásobu kyanidových přípravků, jež používal k činění kůží,“ poznamenal Edwards. „On i ti chlapci museli být vystaveni expozici silné dávky předtím, než se odebrali na pláž, a teprve tam otravě podlehli,“ konstatoval. Pohřební přípravy budou následovat až po ohledání těl okresním koronerem.

„Není tam pokračování se závěry koronera?“ zeptal se. Margaret prolistovala další asi tucet čísel News, než objevila nenápadný článek vztahující se ke smrtelné nehodě. Přečetla ho nahlas. Konstatoval, že koronerův úřad potvrdil jako příčinu smrti náhodné vdechnutí kyanidu.

„Můj otec ale nikdy nevěřil, že šlo o nehodu,“ dodala k Dirkovu překvapení Margaret.

„To opravdu nedává smysl, že by zemřeli až později na pláži, kdyby se nadechli kyanidu v Huntově dílně,“ přemítal Dirk.

„Taťka říkal to samé,“ zareagovala Margaret živě a alespoň trochu povolila ve své upjatosti. „A taky povídal, že úřady nevzaly vůbec v potaz ty ptáky.“

„Ptáky?“

„Ano. V blízkosti mrtvol Hunta a chlapců našli asi stovku mrtvých racků. Těsně vedle pláže se tehdy nacházela vojenská základna Fort Stevens. Taťka si vždycky myslel, že je zabil nějaký vojenský experiment. Počítám, že už se to nikdo stoprocentně nedoví.“

„Válečná tajemství se někdy odhalují opravdu obtížně,“ odpověděl Dirk. „Díky za vaši pomoc, Margaret.“

Dirk se vrátil k džípu a projel městem na pobřežní dálnici, kde zabočil na jih. Poté, jen o kousek dál, narazil na úzkou vedlejší silnici, označenou jako SILNICE DELAURA BEACH. Cesta vedla otevřenými vraty, nesoucími označení STÁTNÍ PARK FORT STEVENS, zužovala se a po stranách ji lemovalo husté křoví. Dirk zařadil nižší rychlostní stupeň a přejel přes nerovný hřeben, aby pak začal sjíždět dolů na poměrně rozlehlé opuštěné dělostřelecké stanoviště, odkud se nabízel otevřený výhled na oceán. Baterie Russell patřila k těm několika obranným lokalitám, chránícím vjezd do řeky Columbia. Tato stanoviště byla vybudována již za Občanské války a za druhé světové války byla jen vybavena dalekonosnými děly. Z tohoto místa se Dirkovi nabízel pohled na lesknoucí se modrou hladinu v ústí řeky a dále na pláž DeLaura dole pod ním, celou posetou odpoledními výletníky. Dirk se několikrát zhluboka nadechl čerstvého mořského vzduchu a pak se vrátil zpět na úzkou cestu. V jednom místě musel sjet skoro až do křoví, aby se vyhnul protijedoucímu černému cadillacu. Popojel ještě asi čtyři sta metrů, ale pak znovu zastavil, jelikož koutkem oka zaznamenal jakýsi historický památník. Na mohutné žulové desce zde byla velice detailní rytina ponorky, pod níž četl nápis:

Dne 21. června 1942 vybuchl na tomto místě pětapůlpalcový granát. Jednalo se o jeden z celkových sedmnácti, vypálených na obranná postavení přístavu řeky Columbia z japonské ponorky 25. Šlo o jediný nepřátelský granát, který dopadl na vojenskou základnu pevninských Spojených států během druhé světové války a první od války v roce 1812.

Jak pročítal nápis, instinktivně sešel z cesty, jelikož cadillac, který před chvílí potkal, se právě vracel a jen pomalu ho míjel, aby příliš nevířil prach. Dirk dlouho studoval rytinu, než se rozhodl místo opustit. Vtom ale něco upoutalo jeho pozornost, a proto se znovu podíval do dokumentů. Jednadvacátý červen, pouhý den po smrti Hunta a jeho chlapců na pláži.

Dirk sáhl do palubní přihrádky džípu a vytáhl odsud mobilní telefon. Opřel se o kapotu a vytočil číslo. Po čtyřech zazvoněních ze sluchátka zaduněl hluboký žoviální hlas.

„Tady je Perlmutter.“

„Juliene, tady je Dirk. Jak se má můj oblíbený námořní historik?“

„Dirku, chlapče, jak rád tě slyším! Právě jsem si pochutnával na nakládaných zelených mangách, která mi z Filipín poslal tvůj otec. Prosím tě, pověz mi, jakpak si užíváš Velký bílý sever?“

„Právě jsme náš průzkum na Aleutách ukončili, takže jsem zase zpátky na pacifickém severozápadě. Ostrovy byly docela hezké, i když na mě trochu moc studené.“

„Proboha, to si dovedu představit,“ zaduněl Perlmutterův hlas. „Takže, co máš na srdci, Dirku?“

„Abych byl přesný, jednu japonskou ponorku z druhé světové války. Zajímaly by mě její záznamy útoků na americkou pevninu a také jakákoliv případná neobvyklá výzbroj.“

„Císařské ponorky? Vybavuji si, že provedly celkem neškodný útok na západní pobřeží, ale už jsem v japonských válečných záznamech dlouho nepátral. Musím se na to podívat.“

„Díky, Juliene. Ještě jednu věc. Prosím tě, dej mi vědět, kdybys narazil na nějakou zmínku o použití kyanidu jako zbraně.“

„Kyanidu. To by bylo pěkně hnusné, co?“ položil si Perlmutter řečnickou otázku těsně předtím, než zavěsil.

*

JAKMILE SE St. Julien Perlmutter zahloubal nad obrovskou sbírkou vzácných knih a rukopisů o námořní historii, namačkanou v původním georgetownském přístavku na kočáry, již po několika vteřinách přemítání nalezl materiál, který hledal. Perlmutter připomínal přerostlého Santa Clause, s jiskřivýma modrýma očima, mohutnou šedou bradkou a obrovským břichem, díky němuž se ručička na váze pokaždé blížila dvěma stům kilogramů. Kromě gurmánské záliby v dobrém jídle byl Perlmutter pověstný jako jeden z předních světových znalců námořní historie, v neposlední řadě i pro svou jedinečnou sbírku literárních pramenů o moři.

Oblečen jako obvykle do hedvábného pyžama a kašmírového županu Perlmutter tiše přešel po tlustém perském koberci k mahagonové knihovně, kde si prohlédl několik titulů a pak z police svou masitou rukou vytáhl jednu knihu a dva velké pořadače. S uspokojením, že to je přesně to, co potřebuje, se tento obr vrátil k červenému koženému křeslu, kde na něj čekal talíř čokoládových lanýžů a konvice horkého čaje.

*

DIRK POKRAČOVAL v cestě do Portlandu, kde posléze na prostorném travnatém výstavišti na okraji města navštívil aukci automobilových veteránů. Davy lidí proudily kolem nablýskaných strojů většinou ze čtyřicátých, padesátých a šedesátých let, jež stály úhledně vyrovnané na trávě. Dirk se nejprve potuloval mezi automobily a obdivoval jejich lakování i mechanickou renovaci, než po chvíli zamířil do velkého bílého stanu, kde probíhala vlastní aukce.

Uvnitř halasil megafon, z něhož se vrzavě ozýval ostrý hlas dražitele, který chrlil nabídky jako hodně rychlý kulomet. Dirk si vybral sedadlo stranou od největšího zmatku a pobaveně sledoval tým zaměstnanců aukční síně, oblečených do poněkud směšné kombinace smokingů a levných kovbojských klobouků, kteří tu poskakovali v marné snaze vzbudit zájem a vyšroubovat cenu každého auta. Po několika corvettách a jednom thunderbirdu Dirk náhle nadskočil, protože na pódium předjel Chrysler 300-D z roku 1958. Obrovité auto bylo nalakováno originální aztéckou tyrkysovou barvou, kterou ještě zkrášlovaly celé kilometry lesknoucího se chrómu a dvojice záďových žeber, čnící do vzduchu jako hřbetní ploutev žraloka. Při pohledu na uměleckou kompozici kovu a skla, kterou dokázal plně ocenit pouze opravdový fanatik veteránů, se Dirkovi rozbušilo srdce.

„Dokonale restaurován do původního stavu firmou Pastime Restoration z Goldenu v Coloradu,“ nadhodil dražebník. Znovu zapojil naplno své hlasivky, avšak dražba se překvapivě brzy zastavila. Dirk jako první zvedl ruku, ale vzápětí se k němu přidal nějaký tlouštík ve žlutých šlích. Dirk rychle zvyšoval nabídky svého soupeře způsobem, ze kterého bylo jasné, že má vážný zájem. Tato taktika uspěla. Žluté šle po třetím přihození zavrtěly hlavou a odebraly se k baru.

„Prodáno tomu muži s čepicí NUMA!“ zaznělo a ze sálu se ozval zdvořilý potlesk. Ačkoliv ho to stálo několikaměsíční plat, Dirk si byl jistý, že to byla výhodná koupě. Dobře totiž věděl, že v roce 1958 bylo vyrobeno pouze dvě stě kabrioletů Chrysler 300-D.

Sotva zařídil, aby auto poslali do Seattlu, zazvonil jeho mobilní telefon.

„Dirku, tady je St. Julien. Mám pro tebe nějaké informace.“

„To bylo hodně rychlé.“

„No, chtěl jsem se s tebou spojit ještě před večeří,“ odpověděl Perlmutter s myšlenkou na další jídlo.

„Co mi o tom můžeš říct, Juliene?“

„Po Pearl Harboru Japonci plánovali, že k západnímu pobřeží nasadí devět nebo deset ponorek, avšak postupně je museli stáhnout, protože se boje přesunuly do jižního Pacifiku. Japonské ponorky tu byly především se zpravodajským posláním. Měly pozorovat větší zálivy a přístavy a pokusit se sledovat významnější pohyby lodí. Na začátku války se jim podařilo dokonce potopit pár obchodních plavidel a současně tím psychologicky vyvolat v obyvatelstvu pocit strachu. Pokud jde o vlastní útoky na pevninu, tak první se odehrál na začátku roku 1942, kdy ponorka I-17 odpálila několik granátů nedaleko Santa Barbary. Podařilo se jí zničit přístavní molo a jeden jeřáb. V červnu 1942 I-25 zaútočila na Fort Stevens nedaleko Astorie v Oregonu a I-26 bombardovala rozhlasový vysílač na ostrově Vancouver v Kanadě. Při žádném z těchto útoků nebyla hlášena lidská oběť. V srpnu 1942 se I-25 vrátila ke Cape Blanco v Oregonu a vypustila palubní bombardér vybavený zápalnými pumami, aby způsobily požár nedalekého lesa. Útok však selhal a výsledkem byl pouze nevelký oheň v této oblasti.“

„To vypadá, jako by to všechno byly jen takové snahy znepříjemnit život,“ poznamenal Dirk.

„Jistě, na těch jejich útocích nebylo nic extra strategického. Po posledním pokusu založit požár jejich aktivity pohasly, jelikož ponorky byly přesunuty na sever, aby zaštítily aleutskou operaci. Císařské ponorky se intenzivně zapojily do obsazení a později evakuace ostrovů Attu a Kiska za bojů v roce 1943. Během aleutské operace Japonci ztratili celkem pět ponorek, jelikož naše sonarová technologie je už dokázala bezpečně odhalovat. Po pádu Kisky zůstalo v akci jen několik ponorek, které operovaly v severním a západním Pacifiku. I-180 byla napadena a potopena nedaleko Kodiaku na Aljašce v dubnu 1944 a pak byl na domácí frontě docela klid, až do ledna 1945, kdy byla nedaleko mysu Flattery ve státě Washington potopena I-403.“

„To je zvláštní, že se jedna z nich objevila u západního pobřeží koncem války, kdy už jejich námořnictvo mlelo z posledního.“

„Je to dokonce ještě záhadnější, když si uvědomíme, že I-403 patřila k jejich velkým plavidlům. Zjevně plánovala provést letecký útok, když ji překvapil americký torpédoborec.“

„Člověk může sotva uvěřit tomu, že tehdy stavěli ponorky schopné nést na palubě letadla,“ podivoval se Dirk.

„Ty jejich velké ponorky mohly nést ne jeden, ale tři letouny. Byly to impozantní bestie.“

„Narazil jsi na nějaký náznak, že námořní síly užívaly zbraně s kyanidem?“

„Během bitvy žádný náznak zaznamenán nebyl, avšak ty zbraně evidentně existovaly. Myslím, že to byla císařská armáda a její jednotka pro vedení biologické války v Číně, která experimentovala s biologickými a chemickými zbraněmi. Pohrávali si mimo jiné i s dělostřeleckými granáty plněnými kyanidem, takže je možné, že je zkoušelo rovněž námořnictvo, i když o tom neexistují žádné oficiální záznamy.“

„Obávám se, že to nikdy neprokážeme, ale domnívám se, že I-25 vypálila přinejmenším jeden granát s kyanidem, který zabil čtyři lidi. Bylo to přitom jenom pouhý den před útokem na Fort Stevens.“

„To je docela dobře možné. I když prokázat to bude rozhodně obtížné, protože I-25 se později ztratila v jižním Pacifiku. Nejspíše se potopila v roce 1943 nedaleko ostrova Espiritu Santo. Až na jedinou výjimku vypovídají všechny záznamy, které jsem viděl, o tom, že japonská plavidla byla vyzbrojena pouze konvenční municí.“

„Co ta výjimka?“

„Opět I-403. V jednom poválečném armádním časopise jsem narazil na konstatování, že ze skladů byla předána námořnictvu a naložena na ponorku na námořní základně Kure před její poslední cestou zásilka Makaze. Se zmínkou o Makaze jsem se přitom nikdy předtím nesetkal. Nenašel jsem také na ni žádný odkaz ve svých seznamech vojenských skladů a munice.“

„Máš nějakou představu, co to slovo znamená?“

„Nejlepší možný překlad říká ‚Černý vítr‘.“

*

DIRK KRÁTCE ZAVOLAL Leo Delgadovi a pak se spojil s Dahlgrenem, který po dopoledni stráveném s bankovní pokladní na kajaku právě popíjel pivo v hale, odkud přehlížel jezero Washington.

„Jacku, co bys říkal zítra troše potápění?“ zeptal se ho Dirk.

„Jistě. Vyrazíme do Průlivu na merlina?“

„Měl jsem na mysli něco většího.“

„Pro královského lososa jsem taky.“

„Ta ryba, která mě zajímá,“ pokračoval Dirk, „neplavala už přes šedesát let.“

7

IRV FOWLER SE PROBUDIL s krutou bolestí hlavy. Předcházejícího večera jsem to nejspíš přehnal s pivem, pomyslel si vědec, když se soukal z postele. Jakmile do sebe dostal šálek kávy a jednu koblihu, přesvědčil sám sebe, že se cítí líp. V průběhu dne však bolest hlavy zesílila, i když si opakovaně bral aspirin. Nakonec se připojila také záda, odkud vyzařovaly vlny bolesti při každičkém pohybu. Uprostřed odpoledne se cítil totálně zesláblý a unavený, takže ze své dočasné kanceláře v budově Státních zdravotních a sociálních služeb státu Aljaška odjel do svého apartmá, kde se uložil k odpočinku.

Poté, co pozřel misku slepičí polévky, začaly mu vystřelovat záblesky bolesti v břiše. S domácí léčbou je konec. Po několika krátkých chvilkách, kdy se mu podařilo zamhouřit oči, doklopýtal do koupelny pro další dávku aspirinu k utišení bolesti. Když pohlédl do zrcadla, zírala na něj unavená, vyčerpaná tvář. Povšiml si však, že má v obličeji jasně červenou vyrážku.

„To je ta nejzatracenější chřipka, co jsem kdy měl,“ zamumlal hlasitě a pak se svalil na postel.

*

V TOKIJSKÉM HOTELU Hilton panovala přísná bezpečnostní opatření, takže hosté soukromého banketu byli směrováni přes tři samostatná kontrolní stanoviště, než byli vpuštěni do luxusní jídelny. Výroční večeře Japonské asociace exportérů patřila k extravagantním akcím, jež byly vyhlášené nejlepšími místními kuchaři a baviči, kteří zde byli k uspokojení obchodních špiček celé země i vrcholných hodnostářů. Vedoucí představitelé všech větších japonských exportních společností pomáhali sponzorovat tuto večeři, pořádanou na počest jejich nejvýznamnějších obchodních partnerů. Vedle klíčových zákazníků byli jako zvláštní hosté přítomni zahraniční diplomaté všech západních a asijských zemí, reprezentujících sféru japonských obchodních zájmů.

Nedávný atentát na amerického velvyslance Hamiltona a zmatek u příležitosti otevření továrny SemCon vyvolaly mezi shromážděným davem šum, a když do sálu vešel zástupce vedoucího americké diplomatické mise Robert Bridges, doprovázený dvěma příslušníky tajné služby, všechny hlavy se obrátily jejich směrem.

I když byl Bridges kariérním diplomatem, cítil se daleko více ve své kůži doma nad vymýšlením politických strategií nebo prováděním bezpečnostních školení, než při takovýchto společenských příležitostech. Hamilton se uměl určitě chovat srdečněji než já, pomyslel si Bridges, když vedl nezávazné hovory s představiteli japonského obchodu. Zanedlouho k němu dorazil dnešní hostitel a odvedl jej k malému banketnímu stolu, kde ho usadil do společnosti evropských diplomatů.

Když byly naservírovány tradiční pokrmy sašimi a nudle soba, na vyvýšené pódium elegantně vklouzlo několik gejš, oblečených do barevných kimon a s bambusovými vějíři, které při jejich piruetách vesele vířily. Bridges se napil teplého saké, aby utišil bolest, kterou pocítil při slovech francouzského velvyslance, drmolícího cosi o špatné kvalitě asijských vín, zatímco sledoval rej tanečnic.

Když dojedli první chod, začalo se na pódiu střídat procesí výkonných šéfů různých společností, z nichž každý si zvyšoval sebedůvěru hlasitým vychloubáním. Bridges využil příležitosti k návštěvě toalet; v závěsu za mohutným osobním strážcem se odebral do postranní chodby a ke dveřím s příslušným označením.

Strážný vešel jako první a přehlédl vykachlíčkovanou místnost. Uviděl pouze jednoho číšníka, jak si u vzdáleného umývadla myje ruce. Teprve poté nechal Bridgese projít k pisoáru, zavřel dveře a postavil se čelem dovnitř.

Holohlavý číšník si pomalu domyl ruce, a když si je utíral do papírového ručníku, otočil se zády ke strážci. Když se znovu obrátil čelem k němu, šokovaný strážný spatřil v ruce číšníka automat .25. Na hlavni malé zbraně byl připevněný tlumič, který mířil strážci přímo do obličeje. Ten instinktivně sáhl po své zbrani, ale jen pohnul rukou, pětadvacítka tlumeně zakašlala. Nad strážcovým levým obočím se objevil rudý otvor s hladkými okraji. Mohutný muž zůstal chvilku stát, trochu se zaklonil, pak se ale s tupým žuchnutím složil na podlahu a z čela mu vytryskla červená krev.

Bridges si tlumeného výstřelu ani nevšiml, uslyšel až hluk způsobený pádem těla. Prudce se otočil a spatřil číšníka, jak na něj míří pistolí. Zmohl se na jediné: „Co se k sakru děje?“

Holohlavý muž oblečený jako číšník na něj hleděl jako smrt studenýma černýma očima, pak ale roztáhl rty do sadistického úšklebku, který odhalil jeho nepravidelné žluté zuby. Aniž by atentátník řekl jediné slovo, zmáčkl dvakrát spoušť a se zájmem sledoval, jak se Bridges chytá za prsa a klesá k zemi. Pak vytáhl z kapsy na stroji napsaný vzkaz a stočil ho do ruličky, předklonil se a zastrčil srolovaný papír diplomatovi do úst. Opatrně odšrouboval tlumič, schoval ho do kapsy, pak rázně překročil obě mrtvá těla a vyšel ze dveří na chodbu. Vzápětí zmizel směrem ke kuchyni.

8

PŘÍĎ ZE SKELNÉHO laminátu osmimetrového pracovního člunu Parker se prodírala hlubokými širokými vlnami. V údolí vlny zanechávala zpěněnou stopu a zařezávala se do vrcholků vln. I když se tato loď ve srovnání s ostatními plavidly flotily NUMA jevila jako malá kocábka, byl tento odolný člun, nesoucí na zádi jméno Grunion, ideální pro průzkum vnitrozemských a příbřežních vod. Stejně dobře sloužil jako základna pro potápění v mělkých vodách.

Leo Delgado pootočil kormidlem doprava a Grunion bystře uhnul na pravobok, aby se klidil z cesty velké rudé nákladní lodi, která k nim mířila nedaleko vjezdu do průlivu Juan de Fuca.

„Jak daleko je to od průlivu?“ zeptal se a zatočil kormidelním kolem na levobok, aby na záďovou vlnu nákladní lodi najel kolmo přídí.

V těsné kabině stáli vedle sebe Dirk s Dahlgrenem, skloněni nad mapou, na níž studovali svou současnou polohu nedaleko vjezdu do Tichého oceánu, nějakých 125 mil západně od Seattlu.

„Zhruba dvanáct mil jihozápadně od mysu Flattery,“ odvětil přes rameno Dirk a pak Delgadovi nadiktoval zeměpisnou šířku a délku. První důstojník z Deep Endeavoru naťukal čísla na klávesnici malého lodního navigačního systému. Za několik vteřin se v horním rohu plochého monitoru, zavěšeného pod stropem, objevil malý bílý čtvereček. Na spodním okraji obrazovky blikal drobný bílý trojúhelníček, představující Grunion, mířící do Tichého oceánu. S pomocí satelitního navigačního systému GPS mohl teď Delgado vést loď přímo k označené poloze.

„Tak, mládenci, víte určitě, že kapitán Burch nezjistí, kdo si to půjčil jeho podpůrný člun a spotřebovává teď palivo jenom proto, aby si trošku zapotápěl?“ otázal se poněkud úzkostlivě Delgado.

„To chceš říct, že tohle je Burchův soukromý člun?“ odpověděl Dirk s předstíranou hrůzou.

„Jestli začne vyzvídat, tak mu řekneme, že se tu stavil Bill Gates a nabídl nám pár milionů akcií, jen když si bude moct Grunion půjčit,“ navrhl Dahlgren.

„Díky. Věděl jsem, že se na vás můžu spolehnout, mládenci,“ zamumlal Delgado a potřásl hlavou. „Mimochodem, jak kvalitní je to vaše zaměření místa ztroskotané ponorky?“

„Máme ho přímo z oficiální zprávy námořnictva o jejím potopení, kterou mi nafaxoval Perlmutter,“ odpověděl Dirk a chytil se prahu dveří, aby vyrovnal náhlý náklon lodi, překonávající mimořádně velkou vlnu. „Začneme s polohou, kterou zaznamenal torpédoborec poté, co ponorku I-403 potopil.“

„Je strašná škoda, že námořnictvo tehdy na přelomu čtyřiačtyřicátého nemělo navigační systém GPS,“ naříkal Delgado.

„Ano, zprávy o válečných akcích nebývaly zrovna nejpřesnější, zejména pokud šlo o určení polohy. Ten torpédoborec ale nebyl příliš daleko od pobřeží, když narazil na ponorku, takže jejich udávaná poloha by nás měla docela dobře usměrnit.“

Když Grunion dosáhl zadané pozice, Delgado posunul plynovou páku na neutrál a do navigačního počítače zadal pokyny ohledně způsobu pátrání. Dirk a Dahlgren zatím na zadní palubě ze zpevněné plastové krabice vybalili systém širokoúhlého sonaru Klein model 3000. Dirk připojil kabely k operačnímu systému a Dahlgren vypustil žlutý válec vlečného přístroje přes záďové zábradlí.

„Ryba je ve vodě,“ křikl Dahlgren ze zadní paluby, načež Delgado přidal trochu plynu a člun se pohnul kupředu. Během pár minut Dirk přístroj okalibroval, takže přes barevnou obrazovku začal klouzat nepřetržitý proud stínů. Ty představovaly odrazy zvukových vln vysílaných „rybou“, které se odrážely ode dna a pak se znovu zachycovaly a převáděly do vizuální podoby, takže vykreslovaly veškeré vyvýšeniny či naopak prohloubeniny mořského dna.

„Nastavil jsem síť hledání na tři čtvereční kilometry kolem polohy, kterou udával Theodore Knight, když klounoval tu ponorku,“ oznámil Delgado.

„To zní jako správný začátek,“ poznamenal Dirk. „Když bude zapotřebí, můžeme tu oblast rozšířit.“

Delgado vedl loď po bílé čáře na monitoru, dokud nedospěl na okraj pátrací mřížky, pak zatočil kormidlem do protisměru a řídil loď paralelně v opačném kurzu. Grunion pak projížděla tam a zpátky ve dvousetmetrových rozestupech a pomalu ukrajovala z určené oblasti. Dirk pozorným pohledem pátral na obrazovce sonaru po dlouhém temném stínu, který by mohl být ponorkou ležící na dně.

Uběhla hodina a jediné, co se na obrazovce za tu dobu objevilo, byly dva dvousetlitrové barely. O dvě hodiny později Dahlgren vytáhl z chladicího boxu sendviče s tuňákem a pokusil se zahnat nudu vyprávěním vtipů o nádenících na jižanských plantážích. Po třech hodinách pátrání náhle vlhký vzduch prořízl Dirkův výkřik.

„Máme ji! Zaznamenat polohu.“

Přes obrazovku se posunoval poněkud rozmazaný obraz nějakého protáhlého objektu, na jednom konci doprovázeného dvěma menšími výběžky a jakýmsi velkým předmětem zhruba uprostřed lodi.

„Bože, smilování!“ vykřikl Dahlgren, když se zahleděl na monitor. „Mně to připadá jako ponorka.“

Dirk zkontroloval měřítko umístěné na spodním okraji obrazovky. „Je skoro sto dvacet metrů dlouhá, přesně jak říkají Perlmutterovy záznamy. Leo, přejeď nad ní ještě jednou, abychom si potvrdili polohu, a pak se pokus nad ní zaparkovat.“

„Zkusím to,“ odvětil Delgado a otočil Grunion k požadovanému manévru. Obrázek získaný při druhém přejezdu ukázal, že ponorka drží vcelku a sedí na dně zpříma. Když Delgado uložil její polohu do GPS navigačního přístroje, Dirk s Dahlgrenem vytáhli z vody sonarovou „rybu“ a pak otevřeli dva velké potápěčské vaky.

„Jakou tu máme hloubku, Leo?“ zavolal Dahlgren, když si navlékal kalhoty z černého neoprénu.

„Asi osmapadesát metrů,“ odpověděl Delgado s pohledem na bzučící hloubkoměr.

„To nám tedy k pobytu na dně zbývá jenom dvacet minut a pak pětadvacet minut na dekompresní zastávku při vynoření,“ poznamenal Dirk s myšlenkou na doporučované časové rozvrhy, uváděné v potápěčských tabulkách válečného námořnictva.

»To není moc dlouho na tak velký objekt,“ pronesl Dahlgren váhavě.

..Nejvíc mě bude zajímat výzbroj jejích letounů,“ poznamenal Dirk. „Podle zprávy námořnictva byly oba hydroplány v době útoku torpédoborce na palubě ponorky. Skoro bych se vsadil, že ty dva sonarové stíny vedle přídě jsou bombardéry seiran.“

„Budu jenom rád, když nebudeme muset dovnitř té rakve.“ Dahlgren krátce zavrtěl hlavou, když si představil scénu uvnitř ponorky, a připnul si poněkud obnošený pás s olověnou zátěží.

Když byli Dirk s Dahlgrenem oblečení do potápěčského neoprénu, Delgado zavedl Grunion zpátky přímo nad potopený vrak a vypustil boji na sedmdesátimetrovém kotevním laně. Pak oba potápěči udělali poslední dlouhý krok z potápěčské plošiny na zádi a nohama napřed vklouzli pod hladinu.

Studená voda Tichého oceánu způsobila Dirkově pokožce šok. Po ponoření se tedy chvíli vznášel v zelené kapalině a čekal, až se tenká vrstva vody mezi neoprénem a kůží ohřeje na teplotu těla.

„Zatraceně, já věděl, že jsme si měli vzít suchý neoprén,“ zaslechl Dirk Dahlgrenův hlas. Oba muži používali celoobličejové potápěčské masky AGA Divator MKII se zabudovaným rádiovým komunikačním systémem, takže spolu mohli mluvit i pod vodou.

„Co tím chceš říct, vždyť ta voda je stejná jako u Keys,“ zažertoval Dirk v narážce na teplé vody kolem ostrovů jižně od Floridy.

„Myslím, že jsi jedl příliš moc uzeného lososa,“ odsekl Dahlgren.

Dirk vytlačil vzduch z kompenzátoru vztlaku a zívnutím vyrovnal středoušní tlak. Poté začal kopat ploutvemi a podél kotevního lana boje se vydal směrem ke dnu. Dahlgren ho následoval v odstupu jen několika metrů. Mírný proud je snášel poněkud k východu, takže Dirk musel úchylku kompenzovat, aby zůstávali stále nad potopeným vrakem. Na cestě do hloubky minuli tepelný předěl, pod kterým byla voda zcela náhle znatelně chladnější. V šestatřiceti metrech zelené prostředí ztmavlo, protože zkalená voda značně pohlcovala světlo. Ve čtyřiceti metrech Dirk rozsvítil malý světlomet, který měl připevněný ke kapuci, podobně jako horníci v dolech kahany. Pak sestoupili už jen několik metrů a ze tmy se vynořil dlouhý temný obrys japonské ponorky.

Obrovitá černá ponorka ležela klidně na dně, němé železné mauzoleum námořníků, kteří v ní zahynuli. Na dno dosedla vzpřímeně, jako by byla připravená znovu vyrazit na další plavbu. Když k ní Dirk s Dahlgrenem připluli blíž, udělala na ně dojem už pouhá velikost tohoto plavidla. Jelikož se přiblížili k jeho přídi, mohli přehlédnout sotva čtvrtinu lodě, pak už trup mizel v kalné tmě. Dirk se chvíli vznášel nad přídí ponorky a obdivoval obrovský obvod jejího trupu. Pak se vydal prozkoumat rampu s katapultem, zvedající se ze střední paluby.

„Dirku, tamhle vidím jedno letadlo,“ ozval se Dahlgren a ukázal na kupu trosek nalevo od přídě. „Jdu se na to podívat.“

„Druhý letoun by měl být podle sonaru trochu vzadu. Plavu tam,“ odpověděl Dirk a vydal se tím směrem.

Dahlgren se rychle přesunul k troskám, které zjevně pocházely z jednomotorového hydroplánu a byly pokryté silnou vrstvou jemného sedimentu. Ajči M6A1 seiran byl štíhlý jednoplošník, speciálně navržený jako bombardér právě pro velké ponorky. Jeho elegantní tvar, poněkud připomínající stíhačku messerschmitt, téměř komicky kazily dva velké pontony připevněné pod křídly, delší než samotný trup, jež vypadaly jako nějaké obří klaunské boty. Dahlgren viděl jenom oddělenou část jednoho pontonu, protože levé křídlo a druhý plovák doslova odřízl útočící americký torpédoborec. Trup a pravé křídlo se zdály být nepoškozené a v nepřirozeném úhlu podepřené zničeným pontonem. Dahlgren se vydal na dno před letadlem, aby si prohlédl podvozek a spodní plochu křídla. Přiblížil se a rukou rozehnal mořský sediment. Objevily se držáky na bomby. Objímky, jež bomby přidržovaly, byly však prázdné.

Pak se jal zvolna klouzat vzhůru podle trupu. Několikerým kopnutím ploutvemi se dostal nad polorozpadlý kryt kokpitu, ze kterého setřel vrstvu usazeniny. Když si posvítil dovnitř, prudce se mu z té děsivé podívané rozběhlo srdce. Z pilotního sedadla na něj hleděla lidská lebka, obnažené zuby jako by se na něj cenily v hrůzostrašném šklebu. Když objel světlem celý kokpit, všiml si na podlaze polorozpadlých vysokých leteckých bot. Z jedné z nich vykukoval poměrně veliký kus kosti. Dahlgren si uvědomil, že v letadle stále ještě sedí rozsypaná kostra pilota, který šel ke dnu společně s lodí. Nakonec se Dahlgren pomalu odpoutal od letadla a pak radiotelefonem zavolal Dirkovi.

„Hej, starouši, mám tu bombardovací zařízení toho hydroplánu, ale nevypadá to, že by v nich něco bylo, když se potopili. Jo, a taky tě pozdravuje pilot Kostřička.“

„Já našel zbytky druhého letounu a ten je také čistý,“ odpověděl Dirk. „Sejdeme se u velitelské věže.“

Druhý bombardér ležel asi deset metrů od ponorky, převrácený na záda. Zpod křídel se odtrhly velké plováky, zřejmě ve chvíli, kdy se ponorka potápěla, následkem čehož šel trup letounu i s křídly ke dnu. Bylo jasně vidět, že pod křídly chybí přídatné zařízení a na podvozku není patrná ani známka, že by se odsud po dopadu letadla na dno uvolnila nějaká bomba nebo torpédo.

Vydal se zpátky k horní palubě ponorky a plaval podél osmadvacet metrů dlouhé rampy katapultu, až konečně narazil na velký kulatý poklop. Svislý příklop uzavíral mohutnou trubku třímetrového průměru, která byla připevněna u základny velitelské věže a pokračovala více než třicet metrů dozadu. Tato vodotěsná trubice představovala hangár pro letadla. Zde se skladovaly díly letounů až do chvíle, než byly venku na palubě smontovány. Nad válcovitým prostorem a za ním byla nevelká plošina, na níž stál protiletadlový kulomet 25 mm se třemi hlavněmi, jež stále ještě mířily vzhůru v očekávání neviditelného nepřítele.

Namísto velitelské věže Dirk nalezl uprostřed paluby zející otvor, označující místo, odkud byla tato část ponorky po kolizi s torpédoborcem doslova ustřižena. Nevelké hejno tresek se vznášelo v blízkosti kráteru, krmilo se drobným planktonem a tvořilo barevnou skvrnu na jinak temném pozadí.

„Ouha, skrz tu díru by člověk projel chryslerem,“ poznamenal Dahlgren, když se připojil k Dirkovi a spolu s ním se přiblížil k zubatému otvoru.

„Bohatě,“ přitakal Dirk. „Musela jít ke dnu pěkně rychle, když se odtrhla ta velitelská věž.“ Oba muži si v duchu tiše představili tu dlouhá léta starou srážku dvou válečných plavidel i agónii bezmocné posádky I-403, když jejich ponorka klesala do hlubin.

„Jacku, co kdybys prohlédl hangár a podíval se po nějakém přídatném zařízení?“ navrhl Dirk a rukou v rukavici mávl směrem k trhlině na stropu hangáru. „Já se vydám do podpalubí a také se podívám po něčem takovém.“

Dirk pohlédl na oranžové potápěčské hodinky Doxa, které dostal od svého otce k posledním narozeninám. „Zbývá nám už ale jenom osm minut pobytu na dně. Pospěšme si.“

„Sejdeme se tady za šest,“ slíbil Dahlgren a se zamáváním ploutvemi zmizel v otvoru hangáru.

Dirk vplul do ponuré štěrbiny vedle hangáru a minul ostré pokroucené ocelové okraje. Jak se přesouval do nitra ponorky, všiml si neobvyklých vysokotlakých trubic, které běžely vedle sebe a sahaly až ke kýlu. Vstoupil do otevřeného výklenku, který vzápětí identifikoval jako zbytek kontrolní místnosti, o čemž svědčilo velké kormidelní kolo, nyní celé porostlé lasturami. Na jedné stěně prostoru se nacházelo rádiové vybavení, zatímco z protější stěny a ze stropu vyčnívala řada různých mechanických pák a ovládacích prvků. Posvítil na jeden ventil, pod nímž svítil bílý nápis BARASUTO TANKU. Usoudil, že se jedná o ovládání balastních nádrží.

Jemně mával ploutvemi, aby nezvířil usazeniny na palubě, a hladce se přemisťoval z jedné místnosti do druhé. Ponorka se zdála obrážet život japonských námořníků. Na podlaze nevelké kuchyně se válely stříbrné talíře a příbory. Na policích v kabinách stály ještě porcelánové dózický. Dirk vklouzl do hlavní důstojnické jídelny, na jejíž jedné stěně se nacházely dveře do kajut důstojníků. S obdivem si všiml malého šintoistického oltáře, připevněného na stěně.

Pak pokračoval kupředu, vědom si sice plynoucího času, ale rozhodnut využít ho co nejvíc. Proplul kolem labyrintu trubek, drátů a hydraulických linek, až se ocitl v kajutě inženýra, nedaleko samotné lodní přídě. Konečně dosáhl svého cíle, předního torpédového prostoru, jehož vchod nyní zel před ním. Mohutným tempem nohama vyrazil kupředu k otevřenému průlezu, přichystán veplout dovnitř. Vtom se však zarazil.

Namáhavě mrkal ve snaze ujistit se, že ho nešálí zrak. Pak zhasl světlo a znovu pohlédl otevřenými dveřmi do torpédovny. To, co tam uviděl, byla skutečnost, nikoliv jeho představy.

V inkoustově temných vnitřnostech korodujícího válečného plavidla, šedesát let pohřbeného na mořském dně, Dirk spatřil slabé, ale zřetelné blikající zelené světlo.

9

DIRK SE PROTÁHL průlezem do černoty torpédového prostoru, který nyní osvětlovaly pronikající paprsky blikajícího světla. Když si jeho oči přivykly tmě, zdálo se mu zelené světlo jasnější. Jeho zdrojem byla dvojice svítilen, umístěných na vzdálené stěně ve výši očí.

Dirk znovu rozsvítil baterku a zahájil prohlídku místnosti. Nacházel se v horním torpédovém prostoru, jednom ze dvou, které byly na ponorce I-403 umístěny vertikálně nad sebou v přídi lodě. V blízkosti přední lodní přepážky byly vidět kulaté příklopy torpédových komor, jež mohly přijmout čtyři torpéda o průměru 53 centimetrů. Po obou stranách prostoru leželo po šesti obrovitých torpédech typu 95. Tyto mohutné a nebezpečné ryby se za války ukázaly být spolehlivější i smrtelnější než americké výrobky. Na podlaze se válela dvě další torpéda, která zřejmě vypadla ze svých držáků při nárazu ponorky na dno. Jedno torpédo leželo na podlaze naplocho, nosem směřovalo nepatrně stranou od přídě, odkud se zjevně skutálelo poté, co spadlo na zem. Druhé torpédo spočívalo na nějakých troskách, nahromaděných pod jeho špicí, a mířilo lehce vzhůru. Právě nad tímto druhým torpédem blikalo ono záhadné zelené světlo.

Dirk přeplul k jeho zdroji a přiblížil k němu masku. Nebylo to nic jiného než malý digitální budík, přilepený na konci torpédového nosiče. Fosforeskující zelená čísla blikala řadou nul, značící čas, který se naplnil před více než čtyřiadvaceti hodinami. Jestli šlo o dny, týdny nebo měsíce, to se nedalo s jistotou říct. Hodiny však sem rozhodně nikdo neumístil před šedesáti lety.

Dirk trhnutím plastový budík uvolnil a strčil ho do kapsy. Pak vzhlédl. Přitom zjistil, že vydechnuté vzduchové bubliny se neshromažďují pod stropem, jak by se dalo čekat, ale unikají vzhůru přes šachtu, ve které prosvítalo bledé světlo. Udělal několik temp a zjistil, že poklop palubního průlezu je pootevřený, takže umožňuje volný průchod pro potápěče z a do torpédovny.

Vtom se ve sluchátkách ozval praskavý ostrý hlas.

„Dirku, kde jsi? Je čas se vynořit,“ vyštěkl Dahlgren.

„Jsem v předním torpédovém prostoru. Přesuň se na příďovou palubu. Potřebuju ještě jednu minutu.“

Dirk pohlédl na hodinky a přesvědčil se, že osm minut už skutečně uplynulo. Přesto se ale znovu vydal zpět k držákům torpéd.

Pod jedním z uvolněných torpéd ležely dvě rozbité bedny, zející jako otevřené kufry. Dřevěné obaly byly z tvrdého mahagonového dřeva, takže překvapivě dobře přečkaly pustošení mořské vody a mikroorganismů a jevily jen minimální známky rozkladu. Se zájmem si povšiml, že bedny, na rozdíl od všech jiných povrchů, nepokrývá sebemenší vrstva sedimentu. Někdo je zjevně od usazenin očistil, aby se podíval, co obsahují.

Dirk se vydal k nejbližší bedně a nahlédl dovnitř. Šest stříbřitých leteckých bomb tam spočívalo v přihrádkách vyrobených na míru, ne nepodobných polovině kartonu na vajíčka. Každá bomba byla asi devadesát centimetrů dlouhá, tvarem připomínala párek a na konci byla opatřená stabilizačními křidélky. Polovina bomb byla stále zaklíněná pod torpédem, ale všech šest bylo v důsledku nárazu poškozených. Dirk zaregistroval, že obaly bomb nejsou kupodivu rozmačkané, ale jen naprasklé. Když přejel rukou po nepoškozené části jedné z nich, překvapilo ho, jak je její povrch na pohmat hladký.

Dirk jemně pohnul ploutvemi, přesunul se ke druhé bedně a zjistil, že i v ní je podobný nález. Také tady byly všechny obaly bomb po pádu torpéda prasklé. Jenom tentokrát napočítal bomb pět, nikoliv šest. Jedno pouzdro bylo prázdné. Posvítil si baterkou po okolí a torpédovnu pečlivě prohlédl. Paluba byla čistá a ani v pouzdře nebyly žádné úlomky. Jedna bomba prostě chyběla.

„Výtah odjíždí nahoru!“ ozval se náhle Dahlgrenův hlas.

„Přidrž dveře, hned jsem tam,“ odpověděl Dirk a mrkl na hodinky, aby zjistil, že pobyt na dně přetáhli už téměř o pět minut. Naposledy se ještě podíval na otevřenou bednu a uchopil jednu z méně poškozených bomb.

Granát vyklouzl ze svého uložení snadno, ale vzápětí se mu rozpadl v ruce na tři části. Uložil všechny kusy, jak jen mohl nejněžněji, do potápěčské síťovky, kterou měl u pasu, a pak zamířil k palubnímu průlezu. Proklouzl jím, vytáhl za sebou síťovku a narazil na Dahlgrena, vznášejícího se nad přídí ponorky jen několik metrů před ním. Oba se pak bez otálení vydali k hladině. Zastavili se na dekompresní zastávku v sedmi metrech, aby vyloučili zvýšené množství dusíku z krve.

„Těch pět minut na dně navíc nás bude stát třináct dekompresních minut. Než ale uplyne osmatřicet minut, budu mít prázdnou nádrž,“ poznamenal Dahlgren s pohledem na vyčerpaný ukazatel tlaku vzduchu. Než mohl Dirk odpovědět, ozvalo se odněkud zdálky tlumené kovové zařinčení.

„Žádný strach, Leo je tady,“ poznamenal Dirk a ukázal na předmět plovoucí asi třináct metrů od nich.

Na laně se značkou sedmi metrů tu visely dvě stříbrné potápěčské nádrže i s napojenými regulátory. Na druhém konci lana stál na zadní palubě Gruniona Delgado žvýkající banán, sledoval bubliny unikající na hladinu a staral se, aby od nich nebyl nikdy příliš vzdálen. Poté, co potápěči strávili na první dekompresní zastávce v sedmi metrech patnáct minut, chopili se regulátorů a nových nádrží a přesunuli se na dalších pětadvacet minut do hloubky tří metrů. Když se pak konečně vynořili a vyšplhali na palubu mateřské lodi, Delgado je pozdravil mávnutím ruky a věnoval se řízení člunu, se kterým zamířil k majáku.

Jak loď projížděla klidnými vodami průlivu Juan de Fuca, Dirk vybalil úlomky bomby a rozložil je na palubě.

„Neviděl jsi něco takového v letadle nebo v hangáru?“ otázal se.

„Určitě ne. V hangáru byla sice spousta dílů, nářadí a dalších krámů, ale nic, co by vypadalo takhle,“ odpověděl Dahlgren s očima upřenýma na bombu. „Proč se ale ta plechovka takhle roztrhla?“

„Protože je z porcelánu,“ odpověděl Dirk a pozvedl jeden střep, aby si ho Dahlgren mohl lépe prohlédnout.

Dahlgren po něm přejel prstem a pak zavrtěl hlavou. „Porcelánová bomba. Počítám, že se hodí zejména k útokům na společnost při odpoledním čaji.“

„Určitě to má něco společného s její náplní.“ Dirk srovnal úlomky jako skládanku tak, že do sebe zhruba zapadaly. Obsah byl samozřejmě už dávno mořem odplavený, ale uvnitř byly stále ještě vidět drobné přepážky.

„Skoro to vypadá, jako by tam bylo několik oddělených zápalných součástí, které by po výbuchu spolu začaly reagovat.“

„Zápalná puma?“ otázal se Dahlgren.

„Možná,“ odpověděl tiše Dirk. Pak sáhl do kapsy svého neoprénu a vytáhl digitální časový spínač. „Někdo zašel hodně daleko, jen aby získal jednu z těch bomb,“ poznamenal a hodil budík Dahlgrenovi.

Dahlgren si zařízení pečlivě prohlížel a obracel ho v rukou.

„Možná to byl původní vlastník,“ pravil nakonec vážně. Pozvedl ruku, na jejíž dlani časový spínač ležel, a ukázal Dirkovi jeho zadní stranu. Plastickými písmeny tu byla vyvedena nesrozumitelná řádka asijských znaků.

10

JAKO SMEČKA HYEN, rvoucích se nad čerstvě zabitou zebrou, na sebe prezidentovi bezpečnostní poradci vzájemně vrčeli a štěkali ve snaze zbavit se zodpovědnosti za události v Japonsku. V místnosti vlády, nacházející se v západním křídle Bílého domu, plály emoce.

„Je to krach zpravodajské činnosti, naprosto jasně. Našim konzulátům se nedostává zpravodajské podpory, jakou by potřebovaly, a výsledkem jsou moji dva mrtví lidé,“ stěžoval si hořce ministr zahraničí.

„O nárůstu terorismu v Japonsku jsme neměli žádné předběžné zprávy. Diplomatické zdroje hlásí, že ve tmě tápou i japonské bezpečnostní složky,“ odsekl ředitel CIA.

„Pánové, co se stalo, stalo se.“ vmísil se prezident, jenž se právě pokoušel zapálit si dlouhou starobylou dýmku. Prezident Garner Ward se fyzicky podobal Teddymu Rooseveltovi a měl rozhodné jednání Harryho Trumana. Byl všeobecně lidmi obdivován pro svůj zdravý rozum a pragmatický styl jednání. Pocházel z Montany a sloužil své první volební období. Měl rád intelektuální debaty svých spolupracovníků i členů vlády, chyběla mu však trpělivost se snahami svalovat vinu na někoho jiného a vyvlékat se ze zodpovědnosti.

„Musíme předně porozumět podstatě hrozby a motivům našich protivníků a teprve potom můžeme plánovat protiakce,“ pronesl prezident prostě. „Také bych rád slyšel názory, zda by Vnitřní bezpečnost neměla vyhlásit stav zvýšené pohotovosti.“ Hlavou pokynul Dennisu Jiménezovi, sedícímu na opačné straně stolu, který zastával funkci ministra Vnitřní bezpečnosti. „Nejdřív ale musíme zjistit, co to je za lidi. Martine, co kdybys nás informoval o tom, co zatím víme?“ vyzval prezident ředitele FBI Martina Finche.

Jakožto bývalý vojenský policista námořní pěchoty dával Finch stále přednost vojenskému sestřihu a mluvil hrubým hlasem seržanta základního vojenského výcviku.

„Pane, zdá se, že atentát na velvyslance Hamiltona a zástupce vedoucího americké mise Bridgese spáchala jedna a ta samá osoba. Bezpečnostní videonahrávka z hotelu, kde zabili Bridgese, zachytila podezřelého, který byl oblečený jako číšník, ale přitom nebyl zaměstnancem hotelu. Fotografie z tohoto videa pak souhlasí s popisem očitých svědků, kteří viděli toto individuum v Tokiu na golfovém hřišti krátce předtím, než velvyslance Hamiltona zastřelili.“

„Není tu nějaká spojitost i s vraždou ředitele Chrise Gavina a výbuchem v továrně SemCon?“ vyptával se prezident.

„Nebyli jsme schopni žádnou spojitost prokázat s jistotou, i když tady existuje určitá indicie, která by tím směrem mohla ukazovat. Je to ten vzkaz zanechaný na Bridgesově těle. Zatím tedy nějakou spojitost pouze předpokládáme.“

„Co ten podezřelý?“ zeptal se ministr zahraničí.

„Japonské úřady ho nebyly schopné ve svých kriminálních záznamech identifikovat. Nešlo o žádného bývalého příslušníka buňky Japonské rudé armády. Je to zjevně kdosi dosud neznámý. Japonské bezpečnostní složky při pátrání po tom člověku plně spolupracují. Uvedli také do plné pohotovosti všechna imigrační zařízení.“

„I když tedy nevíme nic o tom, že by byl v minulosti napojen na Japonskou rudou armádu, stejně se zdá velmi pravděpodobné, že operuje pod její záštitou,“ dodal zástupce ředitele CIA.

„Ten vzkaz zanechaný u Bridgese. Co se v něm psalo?“ chtěl vědět Jiménez.

Finch zalistoval ve složce a pak vytáhl strojem popsaný list papíru.

„V překladu z japonštiny se tu říká: ‚Buďte poraženi, američtí imperialisté, kteří zaneřáďujete zemi Nipon hrabivostí, jinak smrt ovane pobřeží Ameriky svým ledovým sladkým dechem. JRA‘ Klasická hyperbola okrajového tajného kultu.“

„Jaký je vlastně stav Japonské rudé armády? Já myslel, že se už před několika lety docela rozpadli,“ zeptal se prezident Ward. Čekal na Finchovu odpověď s hlavou zakloněnou a vyrukoval kouř z tabáku s třešňovou vůní ke kazetovému stropu.

„Jak jistě víte, Japonská rudá armáda je okrajová teroristická skupina, která vznikla v sedmdesátých letech z několika japonských komunistických frakcí. Vydávali různé protiimperialistické proklamace a podporovali svržení japonské vlády a monarchistického zřízení jak legitimními, tak i nelegitimními způsoby. JRA měla vazby na Střední východ a Severní Koreu a byla za řadou bombových útoků a únosů, které vyvrcholily v roce 1975 pokusem o obsazení americké ambasády v Kuala Lumpur. V devadesátých letech ‚armáda‘ ztratila podporu a v roce 2000 bylo její známé vedení zatčeno. I když si pak mnozí mysleli, že organizace je definitivně mrtvá, v posledních dvou letech se přece jen opět objevily jakési známky její aktivity. Zveřejňované doktríny a velice aktivní japonská média jim poskytly novou platformu, jejíž ohlasy jsou o to větší, čím závažnější problémy vykazuje japonská ekonomika v recesi. Jejich prohlášení jsou zaměřena hlavně na antiamerické a antiimperialistické nálady mezi lidmi. Myšlenky na provedení převratu už nejsou aktuální, jelikož se jim mezi mladou populací dostává stále menší podpory. Je s podivem, že v současnosti nemají žádného oficiálního představitele ani žádnou tvář na plakáty.“

„Můžu jenom potvrdit Martyho slova, pane prezidente,“ ozval se zástupce ředitele CIA. „Až do útoku na naše lidi jsme celá dlouhá léta nezaznamenali jedinou zjevnou známku jejich aktivity. Jejich známý vůdce je za mřížemi. Upřímně řečeno, vůbec nevíme, kdo je kočíruje.“

„Můžeme si být jistí, že tu není napojení na organizaci Al-Kajdá?“

„Možné by to snad bylo, ale určitě to není moc pravděpodobné,“ opáčil Finch. „Způsob atentátu rozhodně není její styl a navíc v Japonsku nikdy nebyl příliš patrný radikální islámský vliv. Za stávající úrovně informací nemáme absolutně žádný důkaz, který by podobné spojení potvrzoval.“

„Jak nám v této záležitosti pomáhá Japonsko?“ pokračoval v dotazováním prezident.

„Máme tam protiteroristický tým FBI, který úzce spolupracuje s japonskou národní policejní agenturou. Tamní úřady jsou si dobře vědomy zločinného charakteru těchto atentátů spáchaných v jejich zemi, a proto k vyšetřování vyčlenili silnou operační skupinu. Pokud jde o pomoc, je toho jenom velice málo, co nám sami nenabídli, o co musíme žádat.“

„Inicioval jsem požadavek našeho ministerstva zahraničí japonskému ministerstvu zahraničí, aby aktualizovali svou klasifikaci vysoce rizikových cizinců,“ vmísil se Jiménez. „My sami ve spolupráci s FBI vydáme pokyn k posílení pohraniční ostrahy.“

„Co děláte jinde v zahraničí, abyste zabránili dalšímu střílení?“ dotazoval se prezident ministra zahraničí.

„Vyhlásili jsme stav pohotovosti na všech našich velvyslanectvích,“ odpověděl ministr. „Dále jsme zdokonalili osobní ochranu vyšších diplomatů a zavedli dočasné omezení pohybu všech příslušníků ministerstva zahraničí po hostitelských zemích. Prozatím jsou naši ambasadoři v zahraničí prakticky pod zámkem.“

„Máte nějaké podezření na hrozící nebezpečí na domácí půdě, Dennisi?“

„V současnosti nikoliv, pane prezidente,“ odpověděl ředitel Vnitřní bezpečnosti. „Posílili jsme turistické a imigrační kontroly na linkách přijíždějících z Japonska, ale zatím se nedomníváme, že by bylo nutné vyhlásit na domácí scéně vyšší stupeň pohotovosti.“

„Souhlasíš, Marty?“

„Ano, pane. Jak říkal Dennis, všechny naše stopy, zdá se, napovídají, že incidenty jsou izolovány pouze na Japonsko.“

„Výborně. Teď tedy, co smrt oněch dvou členů Pobřežní stráže na Aljašce?“ zeptal se prezident a potáhl z dýmky.

Než Finch odpověděl, prolistoval nějaký dokument na stole před sebou. „Jedná se o ostrov Yunaska v Aleutách. V současnosti tam máme tým vyšetřovatelů, který spolupracuje s místními úřady. Další věcí, která snad má s touto událostí spojitost, může být také havárie helikoptéry NUMA. Předběžně se zdá, že se o to zasloužili ničemní pytláci, kteří předtím použili kyanidový plyn, aby zlikvidovali stádo mořských lvounů. Pokoušíme se vystopovat jeden ruský trauler, o němž víme, že v tamních vodách ilegálně lovil. Místní pracovníci jsou přesvědčeni, že ono plavidlo zadrží.“

„Kyanidový plyn k lovu na lvouny? Šílenci jsou všude. Dobře tedy, pánové, udělejme všechno, abychom ty vrahy našli. Rozhodně nechci, aby to vypadalo, že si kdekdo může beztrestně dovolit střílet naše diplomaty. Navíc jsem znal jak Hamiltona, tak Bridgese. Oba to byli správní chlapi.“

„My je najdeme,“ slíbil Finch.

„To jistě,“ pravil prezident a zdůraznil svá slova poklepáním otočené hlavičky dýmky o nerezový popelník. „Obávám se ale, že ti darebáci mají v rukávu víc trumfu, než si uvědomujeme, a mně se nic z toho ani trochu nelíbí.“ Jak mluvil, vypadl do popelníku chumáč hořícího tabáku. Nikdo neřekl ani slovo.

11

AČKOLIV BYL KEITH CATANA v Jižní Koreji teprve tři měsíce, už si stačil najít svou oblíbenou hospůdku mimo základnu. Changův bar se poněkud lišil od zhruba tuctu dalších podobných zařízení „Města A“, poněkud podřadné zábavní čtvrti na okraji Kunsan City, jež sloužila americkým vojákům z letecké základny Kunsan. Chang ve svém podniku nepouštěl hlasitou vřeštivou hudbu jako ve většině ostatních barů a nabízel pivo OB, jednu z místních korejských značek, za slušnou cenu. Co však bylo ještě důležitější, alespoň v Catanových očích, že Chang do svého podniku nalákal nejhezčí děvčata z celého Města A jako personál.

Před chvílí ho opustili dva kamarádi, kteří se rozhodli následovat skupinu amerických příslušnic branných sil, mířících do jednoho tanečního klubu za rohem. Catana zůstal sám, v tichosti se věnoval svému čtvrtému pivu a těšil se z přicházejícího vlahého pocitu opojení. Třiadvacetiletý vrchní seržant byl specialistou na leteckou elektroniku. Místní základna hostila útočné proudové letouny F-16, jež byly součástí osmé bojové perutě. Vzhledem k tomu, že se letadla nacházela pouhých pár minut letu od demilitarizované zóny, byla jeho letka prakticky v trvalé pohotovosti, připravena k protiútoku v případě zahájení invaze ze strany Severní Koreje.

Sentimentální vzpomínky na rodinu daleko v Arkansasu z jeho mozku náhle vypudila nejkrásnější Korejka, jakou Catana kdy spatřil, která otevřela dveře a vešla do baru. Čtyři piva nebylo dost na to, aby se mu ta krása jen zdála, ona dívka byla doopravdy půvabná. Její dlouhé černé vlasy zdůrazňovaly jemnou, téměř porcelánovou pleť obličeje s jemným nosem a ústy, ale také ohromujícíma smělýma černýma očima. Těsná kožená sukně a hedvábná blůza zdůrazňovaly její drobné tělo a současně podtrhovaly tělesnou asymetrii, způsobenou velkými, chirurgicky zvětšenými prsy.

Jako tygřice pátrající po kořisti přejela žena pohledem po zaplněném baru odpředu dozadu, až nakonec zaostřila na osamělého letce sedícího v koutě. S upřeným pohledem se přivlnila ke Catanově stolku a hladce vklouzla na protější židli.

„Ahoj, Joe. Budeš kamarád a koupíš mi drink?“ zavrněla.

„Rád,“ zakoktal se Catana. Byla rozhodně úplně něco jiného než běžná prostitutka Města A, a nebyla ani ten typ, jaký bývá obvykle k dispozici řadovým vojenským dobrovolníkům. Proč by se ale měl nějak dohadovat? Jestliže se nebesa rozhodla posadit mu ve výplatní den do klína tuhle krásku, pak mu skutečně přálo štěstí.

Stačilo jediné pivo, než ho prostitutka pozvala na pokoj. Catanu příjemně překvapilo, že se ta žena nedohadovala o ceně, dokonce se o ní ani nezmínila, což mu připadalo přece jen poněkud zvláštní.

Zavedla ho do nedalekého levného hotelu. Zavěšeni do sebe kráčeli ošuntělou halou, kde byla všude červená světýlka. Na konci chodby jim nějaká žena odemkla dveře do malého rozpáleného rohového pokoje. Ta místnost neláká ke spánku, napadlo Catanu. Dokazoval to i automat na kondomy umístěný vedle postele.

Když za nimi zapadly dveře, žena ze sebe bleskově svlékla blůzu a vášnivým francouzským polibkem se ke Catanovi přisála. Ten se nechal unášet exotickou ženou do žhavých hlubin, opojen kombinací její krásy, alkoholu a jejího drahého parfému. Ani si nevšiml jakéhosi hluku někde v blízkosti šatníku. Rozkošné delirium však náhle přerušilo prudké bodnutí do zadku, následované žhavou, pronikavou bolestí. Nepříliš jistě se obrátil, aby zjistil, ze proti němu stojí nějaký cizí chlap. Podsaditý holohlavý muž s dlouhým knírem se křivě usmál a jeho černé oči jako by pronikaly celou Catanovou lebkou. V ruce držel vyprázdněnou injekční stříkačku.

Catanu přemohl zmatek a bolest a z jeho těla zmizel veškerý cit. Pokusil se zvednout ruku, ale nemohl s ní pohnout. Dokonce i jeho rty odmítly spolupracovat s mozkem, jenž jim nařizoval, aby formulovaly slova protestu. Trvalo jen několik vteřin, než se nakonec přes něj převalila vlna černé tmy a všechny jeho smysly přestaly vnímat.

Uplynula celá hodina, než ho z bezvědomí vzbudilo nepřetržité bušení. Ty rány nepocházely z jeho hlavy, jak si původně myslel, ale zvenčí, ode dveří. Když se pokoušel očistit svou mysl od cárů mlhy, nahmatal cosi teplého, lepkavého. Proč to mlácení? Proč ta lepkavost? Tlumeně osvětlený pokoj i závojem zahalený mozek mu odmítaly to tajemství odhalit.

Mlácení na dveře na okamžik utichlo, pak se ale ozvala mohutná rána, dveře se rozletěly a do pokoje vniklo světlo. Mžouraje proti světu rozeznal policisty, jak se hrnou do pokoje, následováni dvěma muži s fotoaparáty. Když se konečně adaptoval na světlo, zjistil, co ta vlhkost kolem něho znamená.

Krev. Byla všude; na prostěradle, na polštářích, rozmazaná po celém jeho těle. Největší kaluž však byla kolem mrtvé nahé ženy, jež ležela natažená vedle něho.

Catana od ležícího těla instinktivně ucukl, šokovaný pohledem na mrtvolu. Když ho dva policisté zvedli z postele a nasadili mu želízka, hrůzou vykřikl.

„Co se stalo? Kdo to udělal?“ ptal se stále ještě celý omámený.

Šokovaně pohlédl na třetího policistu, jenž stáhl prostěradlo zakrývající ženskou oběť a naplno odhalil mrtvé, těžce znetvořené tělo. Catanu překvapilo, když zjistil, že se nejedná o onu krásnou prostitutku, kterou potkal včera večer, ale že jde o jakousi mladou dívku, kterou neznal.

Když ho vyvedli z pokoje, Catana se uprostřed hordy fotografů zhroutil. Kolem poledne téhož dne se již v celém okolí hovořilo o hrůzné vraždě třináctileté korejské dívky americkým vojákem. Večer zpráva způsobila celonárodní pobouření. A za osmačtyřicet hodin, v den dívčina pohřbu, šlo již o plnohodnotný mezinárodní incident.

12

VYSOKÉ POLEDNÍ SLUNCE se jasně třpytilo na hladině safírové vody Boholského moře, takže Raul Biazon musel pořádně mhouřit oči, když hleděl na velkou výzkumnou loď zakotvenou v dálce. Na okamžik si tento biolog pracující pro filipínskou vládu pomyslel, že slunce ho nějak mate. Žádná slušná výzkumná loď by přece nikdy nebyla vyšňořená tak živým nátěrem. Když se však jeho omlácený člun trochu více přiblížil, ujistil se, že mu oči slouží dobře. Ta loď byla od přídě k zádi doopravdy natřená tyrkysovou barvou, což vyvolávalo dojem, jako by to plavidlo patřilo spíše pod vodu než na hladinu. Američani, pomyslel si Biazon, umějí být trochu nevšední.

Lodivod zavedl odřený dřevěný člun podél žebříku, zavěšeného na boku lodi. Biazon neztrácel čas a přeskočil na něj. Krátce promluvil s lodivodem v Tagalog, obrátil se, vyběhl po žebříku, a když seskočil na palubu, málem se srazil s vysokým svalnatým mužem, který se opíral o zábradlí. Díky poněkud řídnoucím světlým vlasům a statné postavě připomínal onen muž Vikinga. Byl však oblečen do neposkvrněné letní kapitánské uniformy.

„Doktor Biazon? Vítejte na palubě Mariana Exploreru. Já jsem kapitán Bill Stenseth,“ usmály se vřele kapitánovy šedé oči.

„Díky, že jste mě tak nahonem přijal, kapitáne,“ odpověděl Biazon, jenž se zatím stačil vzpamatovat a uklidnit. „Když mi jeden místní rybář řekl, že byla v oblasti spatřena výzkumná loď NUMA, napadlo mě, že byste nám mohli trochu pomoct.“

„Pojďme se na můstek schovat před horkem,“ navrhl Stenseth, „a tam nás můžete seznámit s podrobnostmi té ekologické kalamity, o které jste se zmínil v rádiu.“

„Jenom doufám, že vám nezasahuji do vašich výzkumných aktivit,“ poznamenal Biazon, když s kapitánem šplhali po schůdkách.

„Ale vůbec ne. Právě jsme dokončili seismické mapování oblasti nedaleko Mindanaa a máme přestávku, ve které chceme otestovat nějaké nové zařízení, než zamíříme k Manile. Kromě toho,“ dodal Stenseth s úsměvem, „když můj šéf řekne ‚Zastavte loď‘, pak zastavím loď.“

„Váš šéf?“ opakoval Biazon poněkud zmateně.

„Ano,“ přitakal Stenseth, právě když dosáhli venkovního křídla můstku a on otevřel postranní dveře. „Je na palubě s námi.“

Biazon vešel na uzavřený můstek a mimoděk se otřásl, jak jeho zpocené tělo zasáhl závan chladného klimatizovaného vzduchu. V pozadí prostoru můstku si povšiml vysokého, důstojně vyhlížejícího muže v krátkých kalhotách a sportovní košili, který se právě skláněl nad mapovým stolkem a pečlivě studoval mapu.

„Doktore Biazone, dovolte, abych vám představil ředitele agentury NUMA Dirka Pitta,“ ujal se společenských povinností Stenseth. „Dirku, toto je doktor Raul Biazon, ředitel sekce nebezpečného odpadu filipínského Úřadu ochrany životního prostředí.“

Biazon byl docela šokovaný, že potkává šéfa velké vládní agentury, pracujícího na moři tak daleko od Washingtonu. Ale stačil mu jediný pohled, aby si uvědomil, že Pitt není typickým vládním vykonavatelem. Šéf NUMA čněl dobrého čtvrt metru nad jeho sto šedesát centimetrů, měl opálenou, štíhlou, ale svalnatou postavu, která rozhodně nesvědčila o tom, že by trávil příliš mnoho času v kanceláři. I když to Biazon nemohl vědět, byl Pitt téměř dokonalým obrazem svého syna stejného jména. Obličej měl ošlehaný, ebenově černé vlasy mu na spáncích začínaly prokvétat, ale opálově zelené oči živě jiskřily. Tyhle oči toho už za celý život hodně viděly, odhadoval Biazon, který v nich nalézal směs inteligence, smyslu pro humor i houževnatosti.

„Vítejte na palubě,“ pozdravil ho vřele Pitt a s pevným stiskem potřásl Biazonovi rukou. „Tohle je můj ředitel pro podmořské technologie Al Giordino,“ dodal a ukázal palcem přes rameno do vzdáleného kouta můstku. Na lavici tam stočený do klubíčka ležel nevysoký silný muž s černými kudrnatými vlasy. Z jeho rtů se při každém výdechu, jak mu unikal vzduch ze sudovitého hrudníku, ozývalo tiché chrápání. Giordinovo mohutné tělo připomnělo Biazonovi nosorožce.

„Ale, pojď se k nám připojit,“ zavolal na něj Pitt.

Giordino zvědavě otevřel oči a okamžitě procitl. Rychle se zvedl a stoupl si k mužům vedle mapového stolku, bez sebemenší známky letargie.

„Jak jsem už říkal vašemu kapitánovi, velice si ceníme vaší pomoci,“ pravil Biazon.

„Filipínská vláda nám vždycky při výzkumech vašich pobřežních vod vycházela vstříc,“ odpověděl Pitt. „Když jsme tedy zachytili vaše rádiové volání s prosbou o pomoc při identifikaci oné toxické pohromy mořského života, rádi jsme vyhověli. Možná byste nám teď mohl povědět nějaké podrobnosti ohledně té katastrofy.“

„Před několika týdny se na náš úřad obrátil jeden lázeňský hotel z ostrova Panglao. Vedení hotelu bylo znepokojené, protože na hotelové pláže začalo být vyplavováno kvantum mrtvých ryb.“

„Umím si představit, že to dokázalo pořádně zchladit nadšení rekreantů,“ ušklíbl se Giordino.

„To tedy zchladilo,“ přitakal poněkud příkře Biazon. „Začali jsme monitorovat pobřeží a zjistili, že ryby opravdu znepokojivě rychle hynou. Mrtví živočichové jsou pak vyplavováni na břeh v délce asi deseti kilometrů. Tento úsek se ale den ode dne zvětšuje. Majitelé zařízení jsou v pohotovosti a my se pochopitelně obáváme i případných škod na korálovém útesu.“

„Dokázali jste odhalit příčinu úhynu ryb?“ otázal se Stenseth.

„Zatím ne. Jediné, co jsme schopni říct, je, že jde o otravu nějakým jedem. Poslali jsme vzorky k analýze do naší laboratoře v Cebu, ale stále ještě čekáme na výsledky.“ Výraz v Biazonově obličeji jasně napovídal, co si myslí o šnečí rychlosti vlastní laboratoře.

„Nějaké podezření, pokud jde o zdroj?“ otázal se Pitt.

Biazon zavrtěl hlavou. „Zpočátku jsme se domnívali, že jde o nějaké průmyslové znečištění, které v mé zemi bývá bohužel dost běžné. Náš tým však prošel celou oblast a pátral po zjevných zdrojích i po ilegálních skládkách, ale neobjevil vůbec nic. Jsem tedy přesvědčen, že zdroj znečištění je někde v moři.“

„Co třeba rudý proud?“ nadhodil Giordino.

„U nás na Filipínách se opravdu setkáváme s výskytem toxického fytoplanktonu,“ připustil Biazon, „i když ten je typický spíše v teplejších letních měsících.“

„Taky by to mohlo být ilegální vyvážení průmyslového odpadu do moře,“ nadhodil Pitt. „Kde přesně se nachází ta postižená oblast, doktore Biazone?“

Ten pohlédl na mapu zachycující Mindanao a jižní skupinu filipínských ostrovů. „Na pobřeží provincie Bohol,“ odpověděl a ukázal na velký ostrov severně od Mindanaa. „Panglao je nevelký rekreační ostrůvek tady, těsně u jihozápadního pobřeží. Je to asi padesát kilometrů odsud.“

„Můžeme tam být během dvou hodin,“ poznamenal Stenseth, který pohledem odhadl vzdálenost.

Pitt pokývl k mapě. „Máme loď plnou vědců, kteří by mohli najít odpověď na tuhle hádanku. Bille, nasaď kurz na ostrov Panglao. Podíváme se na to.“

„Děkuji vám,“ vydechl Biazon, kterému se zjevně ulevilo.

„Pane doktore, nechtěl byste si zatím prohlédnout celou loď?“ nabídl mu Pitt.

„To bych moc rád.“

„Ale, připojíš se k nám?“

Giordino zamyšleně pohlédl na hodinky. „Ne, díky. Ty dvě hodiny budou akorát stačit na to, abych dokončil svůj projekt,“ dodal, složil se zpátky na lavici a rychle znovu usnul.

*

LOĎ Mariana Explorer plula lehce po klidné hladině, takže k ostrovu Panglao dorazila asi za devadesát minut. Pitt se zahleděl na elektronickou navigační mapu oblasti, zobrazenou na barevném monitoru. Biazon označil čtverec, kde docházelo k hromadnému úhynu ryb.

„Takže, Bille, proud tu směřuje od východu na západ, což znamená, že naše horká oblast je umístěna na východní hraně toho pole, které vyznačil doktor Biazon. Co kdybychom začali na západním okraji a postupovali směrem k východu proti proudu a každých čtyři sta metrů nabrali vzorek vody?“

Stenseth souhlasně přikývl. „Pojedeme cik-cak, takže uvidíme, jak daleko od pobřeží je ten toxin koncentrovaný.“

„A zapněme také boční sonar. Kdyby tam byl nějaký umělý objekt, mohli bychom ho vidět.“

Doktor Biazon se zájmem sledoval, jak se ze zádě spouští do vody vlečná ryba sonaru a jak poté Mariana Explorer sleduje tečkovanou trasu, vyznačenou na navigační obrazovce. Tým mořských biologů v pravidelných intervalech odebíral vzorky vody z různých hloubek. Loď se pohybovala stále dál a vzorky byly průběžně posílány dolů do lodní laboratoře k okamžité analýze.

Na můstku zatím Giordino sledoval signály z bočního sonaru. Elektronická kresba profilu odhalila střídání plochého písčitého dna s hrbolatými korálovými formacemi, to když loď přeplouvala nad okraji korálových útesů. Během krátké doby jeho trénované oči rozeznaly lodní kotvu a přívěsný motor, oba předměty ležící v oblasti živého lodního provozu. Jakmile se nějaký objekt objevil na monitoru, Giordino se natáhl a stiskl knoflík na kontrolním panelu s nápisem OZNAČENÍ, čímž zaznamenal příslušnou polohu pro budoucí rozbor.

Pitt s Biazonem stáli vedle sebe a obdivovali tropické pláže ostrova Panglao, ležícího necelý kilometr před nimi. Pitt pohlédl na hladinu v sousedství lodi, kde se vznášely mrtvé želvy a spousta ryb břichem vzhůru.

„Právě jsme vstoupili do mrtvé zóny,“ oznámil Pitt. „Brzy bychom měli mít nějaké výsledky.“

Jak se výzkumná loď propracovávala na západ, koncentrace mrtvých ryb nejprve rostla, pak postupně opět začala slábnout, až bylo nakonec modré moře v okolí lodě opět čisté.

„Jsme kilometr za hranicí oblasti označené doktorem Biazonem,“ hlásil Stenseth. „Podle vzhledu moře jsme bezpečně mimo toxickou zónu.“

„Taky si myslím,“ odpověděl Pitt. „Počkejme tady na místě, dokud nedostaneme z laboratoře nějaké výsledky.“

Když se loď zastavila a sonarové těleso bylo vytaženo z vody, Pitt zavedl Biazona o jednu palubu dolů, do konferenční místnosti obložené týkovým dřevem. Giordino se Stensethem je následovali. Biazon si prohlédl portréty několika slavných podmořských badatelů, lemující celou jednu stěnu. Poznal mezi nimi takové osobnosti, jakými byli William Beebe, Sylvia Earle a Don Walsh. Když se posadili ke stolu, objevili se dva mořští biologové v nezbytných bílých pláštích. Jedním z dvojice byla menší atraktivní zena s kaštanovými vlasy svázanými do ohonu. Zamířila k obrazovce zavěšené pod stropem v přední části místnosti, zatímco její mužský kolega začal vyťukávat příkazy do dataprojektoru.

„Dokončili jsme analýzu celkem čtyřiačtyřiceti odebraných vzorků vody za použití molekulární separace toxických molekul,“ zahájila jasným hlasem svou přednášku. Současně se na obrazovce za ní objevil obraz shodný se schématem na navigačním monitoru, dokumentujícím trasu lodi, který Biazon viděl již dříve. Klikatá čára byla doplněná čtyřiceti čtyřmi velkými tečkami, umístěnými rovnoběžně s linií pobřeží ostrova Panglao. Každá tečka měla nějakou barvu, i když většina z nich zářila zeleně.

„Vzorky byly zkoumány na toxický obsah v počtu částic na jednu miliardu. Pozitivní výsledky jsme obdrželi v patnácti vzorcích,“ konstatovala bioložka s poukazem na řadu žlutých teček. „Jak můžete vidět na mapě, koncentrace stoupá směrem k východu, s nejvyšším výsledkem tady,“ pravila a přesunula se podle několika oranžových bodů k poslednímu červenému na samém horním okraji mapy.

„Takže zdroj znečištění je v jednom izolovaném místě,“ poznamenal Pitt.

„Za tímhle červeným bodem byly vzorky už negativní, což naznačuje bodový zdroj znečištění a jeho šíření směrem na východ mořským proudem.“

„To tedy vylučuje teorii rudého proudu. Ale, porovnej prosím výsledky s tím, co jsme viděli na sonaru.“

Giordino přešel ke kontrolnímu panelu, naklonil se přes operátorovo rameno a na klávesnici vyťukal několik příkazů. Na monitoru se náhle objevila řada křížků, náhodně rozmístěných podél klikaté čáry. Každý křížek měl u sebe písmeno, počínaje „A“ u spodního okraje obrazovky a konče „L“ nahoře.

„Právě vidíte Alův seznam ‚Tuctu špinavců‘,“ usmál se a znovu se pohodlně posadil. „Přepluli jsme celkem nad dvanácti předměty, které vypadaly jako lidské výtvory. Většinou šlo o kusy trubek, rezaté kotvy a tak. Podezřelé by mohly být tři předměty,“ pravil s pohledem upřeným do seznamu. „Pod značkou C jsou tři dvousetlitrové sudy ležící v písku.“

Všechny oči se obrátily na křížek s písmenem C. Značky vzorků vody odebraných po obou stranách tohoto bodu svítily zeleně, což znamenalo negativní nález.

„V jejich blízkosti nebyl nalezen žádný jed,“ pravil Pitt nahlas. „Další.“

„Značka F vypadá na dřevěnou plachetnici, možná místní rybářský člun. Sedí na dně pěkně zpříma, se stěžněm pořád trčícím vzhůru.“

Tento křížek byl v blízkosti prvního žlutého bodu. Pitt konstatoval, že je to lokalita umístěná po proudu od maxima toxického zamoření.

„Tuhle možnost také vynech. Ale začíná přihořívat.“

„Moje poslední značka je trochu zvláštní, protože se nachází na samém okraji dosahu sonaru,“ pravil Giordino a trochu nejistě se zarazil.

„No, tak jak to vypadá?“ naléhal Stenseth.

„Je to lodní šroub. Skoro jako by vyčuhoval z útesu. Žádnou další část lodě, která by k tomu šroubu patřila, jsem ale neobjevil. Mohl by to být samotný šroub, který se třeba ulomil nárazem o útes. Označil jsem ho písmenem K.“

Všichni v místnosti ztichli a očima vyhledali křížek označený K. Nacházel se těsně nad červenou tečkou.

„Zdá se, že se jedná o něco víc než jenom o lodní šroub,“ ozval se Pitt konečně. „Unikající palivo z potopené lodi nebo možná lodní náklad?“

„Ve vodních vzorcích jsme ale neprokázali nějak vysoké procento ropných produktů,“ konstatovala bioložka NUMA.

„Ještě jste nám ale neřekla, co jste našli,“ poznamenal Giordino s tázavě pozvednutým obočím.

„Ano, jen jste konstatovala, že jste ve vodě nalezli nějaký jed, že?“ otázal se znepokojeně Biazon. „Co to bylo zač?“

„Něco, s čím jsem se v mořské vodě ještě nesetkala,“ odpověděla a pomalu zavrtěla hlavou. „Arzen.“

13

KORÁLOVÝ ÚTES jako by explodoval duhou barev v obrazci čisté krásy, která by zahanbila třeba i Monetovu krajinu. Jasně červené mořské sasanky uprostřed fuchsiově zbarveného koberce mořských hub líně mávaly v mořském proudění svými chapadly. Jemně zelené mořské kapradiny se podél okrouhlých masivů fialového korálu připomínajícího mozek elegantně natahovaly k hladině. Z korálových zákoutí svítily zářivě modré hvězdice jako jasné neony, zatímco desítky mořských ježovek pokrývaly dno jako koberec růžových jehelníčků.

Jen málo věcí v přírodě se dokáže rovnat půvabu zdravého korálového útesu, uvědomil si Pitt, zatímco se očima vpíjel do celého spektra barev. Plaval těsně nade dnem a zblízka pobaveně pozoroval dvojici pestrých rybek, jak mizí v úzké štěrbině v momentě, kdy nad nimi proplul skvrnitý rejnok, pátrající po něčem k snědku. Ze všech vyhlášených míst k potápění na celém světě považoval právě teplé vody západního Pacifiku za moře s nejkrásnějšími korálovými útesy.

„Ten vrak by měl být nedaleko před námi a kousek severně,“ zapraskal mu v uších Giordinův hlas, který narušil božský klid. Poté, co Mariana Explorer zakotvila nad místem s největší nalezenou koncentrací toxinu, Pitt s Giordinem si navlékli pogumovaný potápěčský suchý oblek a kompletní obličejovou masku, aby se chránili před případnou chemickou a biologickou kontaminací vody. Sklouzli přes palubu, s cáknutím dopadli na hladinu a ponořili se ke dnu do hloubky čtyřiceti metrů.

Nález arzenu v mořské vodě byl překvapením pro všechny. Doktor Biazon připomněl, že únik arzenu byl popsán při těžbě nerostů a dále že na ostrově Bohol existuje několik dolů na mangan. Žádný z nich se však nenalézá na Panglau. Arzen se používá také jako insekticid, nadhodila bioložka NUMA. Třeba z nějaké lodi spadl do moře kontejner s insekticidem, nebo ho dokonce někdo vyhodil úmyslně. Existuje jediný způsob, jak to zjistit, uzavřel diskusi Pitt. Znamenalo to jít pod vodu a podívat se.

S Giordinem po boku Pitt zkontroloval kompas, pak zamával ploutvemi a zamířil napříč neviditelným proudem. Viditelnost dosahovala téměř pětadvaceti metrů, takže Pitt, klouzaje nade dnem, mohl sledovat, jak se korálový útes postupně zvedá k hladině. Pod suchým potápěčským oblekem cítil, jak se potí. Ochranná vrstva představovala v místních tropických vodách až příliš dokonalou izolaci.

„Ať někdo zapne klimatizaci,“ zaslechl mumlat Giordina, který tak vyjadřoval i jeho pocity.

Přestože upíral pohled před sebe, stále ještě nespatřil žádnou známku lodního vraku. Korálové dno však nyní prudce stoupalo. Napravo od něj se proti útesu navalila velká písečná duna, jejíž zvlněný povrch se ztrácel kdesi mimo Pittův dohled. Když doplul ke stěně útesu, zamířil horní polovinou těla k hladině a střihl nohama, takže se rázem ocitl nad rozeklanou hranou korálů. Překvapilo ho, že i na druhé straně spadá útes ostře dolů, takže vytváří velkou podmořskou rokli. Ještě překvapivější však byl pohled na dno úžlabiny. Seděla tu celá příďová část nějaké lodě.

„Co to sakra je?“ zamumlal Giordino, když uviděl poloviční vrak.

Pitt si chvíli prohlížel zbytky lodě, pak se zasmál. „Taky mě to málem dostalo. Je to ale jenom zraková iluze. Je tady samozřejmě i zbytek lodi, ten je ale pochovaný pod tou velkou písečnou dunou.“

Giordino se zahleděl pozorněji a zjistil, že má Pitt pravdu. Písečná vlna, přiléhající ke korálovému útesu, zasahovala zčásti do rokliny a bezpečně zakrývala záďovou část potopené lodi. Vodní proud, kroužící kamennou strží, pak další ukládání písku skoro v polovině paluby zarazil a ostrá hranice nánosu vyvolávala dojem, že tu je jen polovina lodě.

Pitt se odvrátil od volné části vraku a několik metrů plaval nad písečnou dunou, dokud pod ním náhle neskončila.

»Tady je ten tvůj šroub, Ale,“ pronesl a ukázal pod sebe.

Pod jeho ploutvemi vykukovala z písku nevelká část lodní zádě. Hnědě povlečený povrch ubíhal k velké mosazné vrtuli, která čněla z písku jako větrný mlýn. Giordino několikrát pohnul ploutvemi a připlaval si šroub prohlédnout. Pak se vydal k zádi lodi a začal z ní odstraňovat písek. Podle křivky zádě usoudil, že loď sedí na dně v ostrém náklonu na levobok, jak konečně napovídala i poloha příďové poloviny vraku. Pitt ho míjel, právě když očistil několik písmen z nápisu na zádi.

„Přečtu tady jenom MARU a před tím ještě něco,“ oznámil poté, co namáhavě vyhloubil stále se zaplňující tunel v písku.

„Je to japonská loď,“ shrnul Pitt, „a soudě podle stupně koroze tu leží už nějakou dobu. Jestli se z ní vyplavuje nějaký toxin, pak je to z její příďové sekce.“

Giordino přestal hrabat v písku a následoval Pitta směrem k volné přídi vraku. Plavidlo se poněkud tajemně tyčilo z písku na úrovni hlavního komínu, který díky náklonu čněl téměř horizontálně a horním okrajem byl zabořený do korálového útesu. Podle malého můstku a dlouhé přední paluby Pitt usoudil, že se jedná o běžnou oceánskou nákladní loď. Její délku odhadl na téměř sedmdesát metrů. Když plavali nad nakloněným trupem, viděli, že paluba prakticky zcela zmizela, jelikož původně dřevěný kryt již dávno rozložily teplé vody Filipínského moře.

„To jsou pěkně stará zvedací zařízení,“ poznamenal Giordino s pohledem upřeným na pár zrezivělých jeřábů, jež nad palubou rozpínaly svá holá ramena jako natažené paže.

„Kdybych měl říct svůj odhad, pak bych si tipnul, že ji postavili někdy ve dvacátých letech,“ zareagoval Pitt a přesouval se nad zábradlím, které vypadalo jako mosazné.

Pokračoval stále dopředu, až objevil dva hranaté poklopy, kryjící palubní průlezy do dvojice příďových nákladových prostorů. Vzhledem k výraznému náklonu lodi Pitt očekával, že příklopy nalezne někde odtržené z průlezů, ale nebylo tomu tak. Oba muži uzávěry prohlédli a na jejich obvodu pátrali po nějakém poškození nebo známkách prosakování obsahu.

„Zavřené hermeticky jako kůže na bubnu,“ poznamenal Giordino, když dokončili prohlídku.

„Tak musí být trhlina někde jinde.“

Pitt se vydal pomalu podle paluby nahoru, dokud nemohl přehlédnout prohnutý pravobok a volnou část trupu. Lodní vrak ze všech stran těsně obklopoval korálový útes. Pitt se instinktivně přesunoval podél celé výšky trupu, až se dostal ke kýlu. Uplaval jen několik metrů, když se náhle zastavil. Před ním se objevil minimálně metrový otvor s ostrými okraji, táhnoucí se po trupu na pravoboku až téměř k přídi. V uších se mu ozvalo ostré zapískání, to když ho Giordino dohonil a také spatřil zející otvor.

„Přesně jako Titanic,“ podivil se. „Jenomže tahle loď se potopila po nárazu na korálový útes, a ne na ledovec.“

„Určitě se pokoušela najet na mělčinu,“ dohadoval se Pitt.

„Třeba utíkala před tajfunem.“

„Nebo před korzáry válečného námořnictva. Záliv Leyte, kde byla v roce 1944 japonská flotila téměř zdecimovaná, je tady prakticky za rohem.“

Pitt si připomněl, že filipínské souostroví bylo během druhé světové války místem, o něž se bojovalo nejvíce. Život zde ztratilo přes šedesát tisíc Američanů, nejprve při neúspěšné obraně a pak při znovudobývání ostrovů. O počtu obětí se mnoho nemluví, i když předčil dokonce i americké ztráty ve vietnamské válce. Těsně po překvapivém útoku na Pearl Harbor se Japonci vylodili nedaleko Manily a bleskově přemohli americké i filipínské síly umístěné na Luzonu, Bataanu a Corregidoru. Po kvapném stažení generála MacArthura následovaly tři roky japonské krutovlády, ukončené až postupem Američanů na tichomořském bojišti, vedoucím nakonec v říjnu 1944 k invazi na jižní ostrov Leyte.

Oblast Leyte a sousedních zálivů, vzdálená pouhých sto mil od Panglaa, se stala svědkem největší kombinované letecké a námořní bitvy v historii. Několik dní poté, co se generál MacArthur vylodil se svými invazními jednotkami na Leyte, podařilo se Japonskému císařskému námořnictvu odříznout ho od zásobovací flotily. Japonci se tak ocitli na dosah od zničení Sedmé flotily. Nakonec však byli přece jen odraženi a naopak utrpěli těžkou porážku, když přišli o čtyři letadlové a tři bitevní lodi, včetně mamutího plavidla Musaši. Tyto ochromující ztráty ukončily krátkou převahu císařského námořnictva ve vodách Pacifiku a během jednoho roku vedly k vojenskému kolapsu Japonska.

Mořské průlivy v okolí filipínských ostrovů Leyte, Samar, Mindanao a Bohol byly doslova posety potopenými nákladními, transportními i válečnými plavidly. Pittovi tedy nepřipadalo nic divného na představě, že toxiny jsou vyplavovány z nějakého potopeného vojenského vraku. Pohled na zející otvor v boku lodního trupu jej pouze utvrdil v myšlence, že jde o válečnou oběť.

Pitt si v duchu představil tuto nákladní loď pod japonskou vlajkou, na kterou útočí nepřátelská letadla, jejího zoufalého kapitána, který se rozhoduje raději najet s lodí na mělčinu, v nebezpečném pokusu zachránit loď a její posádku. Poté, co příď rozřízl ostrý korálový útes, loď se rychle naplila vodou a po několika nárazech do úbočí podmořské rokle sklouzla ke dnu. Plavidlo, pohybující se plnou parou vpřed, se doslova převrátilo na levobok. Ať už chtěl kapitán zachránit jakýkoliv náklad, ten zůstal ležet v nákladovém prostoru, skrytý jako potencionální hrozba po celé následující desítky let.

„Myslím, že jsme udělali terno,“ zabručel Giordino. Pitt se obrátil a uviděl, jak Giordino rukou v rukavici ukazuje od trupu lodě směrem k blízkému útesu. Zářivě červená, modrá a zelená barva korálů, jak je viděli ještě před chvílí, zmizela. Kolem lodní přídě se rozprostíraly jen vějířovité koraly, které byly všechny matně bílé. Pitt si také smutně povšiml, že v okolí není jediná ryba. „Dočista vybílené arzenem,“ poznamenal.

Otočil se zpět k vraku, od kompenzátoru vztlaku odpojil malou baterku a protáhl se otvorem v trupu. Pomalu postupoval do podpalubí a osvětloval černé prostory před sebou. Spodní část přední sekce byla prázdná, až na hromadu silného kotevního řetězu, který vypadal jako nějaký železný had. Odsud se Pitt posunoval dozadu, dokud nenarazil na lodní přepážku. To už jej dovnitř následoval Giordino. Pitt přejel světlem po přepážce, která je oddělovala od předního nákladového prostoru. Na pravoboku, v místě spojení dolní části přepážky s pláštěm trupu, nalezl to, po čem pátral. Náraz zevní obšívky proti útesu zdeformoval jeden ocelový plát přepážky, který tak vytvořil asi metr široké okno do nákladového prostoru.

Pitt se přiblížil k otvoru, opatrně, aby nezvířil usazený kal, strčil dovnitř hlavu a rozsvítil baterku. Ze vzdálenosti jen několika centimetrů na něj zíralo obrovské neživé oko. Málem s trhnutím uskočil, ale ještě včas si uvědomil, že se dívá na kanice. Pětadvacetikilogramová zelená ryba se v uzavřeném prostoru vznášela sem a tam, šedým břichem vzhůru, směrem k proudu bublin vydechovaných Pittem. Ten se rozhlédl po černé kobce s mrtvou rybou a ledová ruka mu sevřela srdce. V různých kupách se tu jako obří slepičí vejce na podlaze válely stovky rozpadajících se dělostřeleckých granátů. Dvaadvacetikilogramové projektily představovaly munici pro děla ráže 105 mm, tedy výzbroj používanou za války Japonskou císařskou armádou.

„Dárek na uvítanou na Filipínách pro generála MacArthura,“ nadhodil Giordino, který vedle Pitta také nahlížel dovnitř.

Pitt beze slova přikývl, pak vytáhl plastový potápěčský sáček. Giordino pochopil, natáhl dovnitř ruku a uchopil jeden granát, uložil jej do pytlíku, který Pitt zavřel a zalepil. Giordino znovu sáhl dovnitř a vybral si další těžce zkorodovaný granát, který přidržel několik centimetrů nad palubou. Oba muži pak zvědavě sledovali, jak z něj pomalu vytéká hnědá olejovitá substance. „To nevypadá na žádnou výbušninu, kterou znám,“ poznamenal a opatrně granát odložil.

„Myslím, že to také nejsou obyčejné dělostřelecké projektily,“ poznamenal Pitt, který si všiml hnědé kaluže pod nejbližší kupou granátů. „Pojďme tenhle jeden odnést do naší lodní laboratoře a hned uvidíme, co obsahuje,“ navrhl se zabaleným granátem v podpaží, jako by nesl fotbalový míč. Potom se vydal zpátky předním kolizním prostorem k otvoru v trupu a jím pak ven do vody plné světla.

Pitt nepochyboval, že nalezená munice pochází z druhé světové války. Proč však obsahovala arzen, to mu nebylo jasné. Japonci však byli v inovaci svých válečných zbraní značně vynalézaví, takže náboje obsahující tento jed mohly být další součástí jejich smrtícího arzenálu. Ztráta Filipín pro ně významně pozměnila konec války, takže se mohli připravovat k použití podobných zbraní jako na poslední možnost v boji proti odhodlanému nepříteli.

Když se se záhadným projektilem vynořili konečně nad hladinu, Pitt pocítil zvláštní úlevu. Smrtící náklad, který tato loď před dlouhými roky vezla, nikdy nedojel do přístavu. Potěšilo ho, že tyto projektily skončily na korálovém útesu a nebyly nikdy použity v boji.

ČÁST DRUHÁ

CHIMÉRA

Japonská císařská ponorka I-411 a miniponorka agentury NUMA Starfish

14

4. ČERVNA 2007

Ostrov Kjodongdo, Jižní Korea

PĚTAPADESÁT METRŮ dlouhá Benettiho jachta s ocelovým trupem by vyvolávala impozantní dojem i v tak blahobytném prostředí, jakým je Monte Carlo. Přepychový interiér na míru postavené italské jachty zahrnoval mramorové podlahy, perské koberce i vzácné čínské starožitnosti, jež dodávaly kajutám i salonkům útulnou eleganci. Stěny pokrývala sbírka olejů vlámského malíře z patnáctého století Hanse Memlinga, přispívající rovněž k vybrané atmosféře. Lesknoucí se bílo-kaštanový exteriér, doplněný širokým pásem panoramatických, kouřově zabarvených oken, se přece jen poněkud více blížil tradičnímu pojetí jachty. Nechyběla tu samozřejmě týková paluba a mosazné kování zábradlí zevní plošiny. Výsledným dojmem byla vkusná kombinace starosvětského šarmu s rychlostí a funkčností moderního designu a technologie. Na řece Hangang a v okolí Soulu, všude, kde se pohybovala, přitahovala pozornost a obdiv. Pro členy místní smetanky představovalo pozvání na její palubu vysoce žádanou známku společenské prestiže, spojenou se vzácnou možností přiblížit se záhadnému vlastníkovi lodi.

Kong Te-džong byl čelným představitelem jihokorejského průmyslu a měl prsty snad ve všech oborech. O samotných začátcích čilého podnikavce se toho mnoho nevědělo. Zjevil se náhle uprostřed ekonomického boomu devadesátých let. Tehdy vystupoval jako představitel jedné regionální stavební společnosti. Jakmile však tuto technicky nenáročnou firmu převzal, rychle se změnila ve společnost Pac-Man, která zakrátko prostřednictvím nuceného odprodeje či násilným převzetím pohltila podniky zabývající se lodní dopravou, elektronikou, polovodiči a telekomunikačním zařízením. Všechny tyto aktivity se pak soustředily pod deštník Kongových závodů. Samotný Kong se v nejmenším neobával pozornosti médií, takže se bez skrupulí spolčoval s politiky i dalšími průmyslníky a členstvím v rozličných výkonných radách největších korejských společností získával další vliv a moc.

Padesátiletý starý mládenec pečlivě chránil své soukromí. Velkou část času trávil sám na svém rozsáhlém panství v oddělené části ostrova Kjodong-do, bujném hornatém kousku země nedaleko ústí řeky Hangang na západním korejském pobřeží. Tam si hrál ve stájích s rakouskými výstavními koňmi nebo piloval svůj golf, alespoň podle těch několika jedinců, kterým se dostalo pozvání do této soukromé enklávy. Ještě pečlivěji bylo skryto temné tajemství tohoto obrazoboreckého obchodníka, jež by zaručeně šokovalo jeho obchodní přátele a politické ochránce. Skrytě dokonce i před nejbližšími společníky Kong již pětadvacet let pracoval jako spící agent Korejské lidově demokratické republiky, neboli Severní Koreje, jak tuto zemi nazýval zbytek světa.

Kong se narodil v provincii Hwanghe v Severní Koreji krátce po korejské válce. Když mu byly tři roky, jeho rodiče zemřeli při železničním neštěstí. Ze záměrného vykolejení vlaku byli obviněni jihokorejští vzbouřenci. Chlapce poté adoptoval strýc z matčiny strany. Tento strýc, v roce 1945 zakládající člen Korejské dělnické strany, bojoval v průběhu druhé světové války po boku Kim Ir-sena s jeho protijaponskými partyzánskými oddíly, jež měly základnu v Sovětském svazu. Když se později Kim Ir-sen dostal v Severní Koreji k moci, strýc byl bohatě odměněn. Stal se guvernérem řady provincií, což mu pomohlo proniknout do každé důležitější sféry vlivu, až nakonec, jako elitní člen strany, získal křeslo v Ústředním lidovém výboru, nejvyšším rozhodujícím orgánu Severní Koreje.

Během strýcovy cesty vzhůru byla Kongovi pečlivě vštěpována dogmata Korejské dělnické strany. Dostalo se mu nejlepšího státem sponzorovaného vzdělání, jaké mohla mladá země vůbec nabídnout. Kong se brzy proslavil jako pilný, excelující student, a proto byl pod patronací svého strýce od počátku připravován pro zahraniční službu.

Díky svému vkladu v podobě bystrého mozku finančníka, velitelského nadání a bezcitného srdce byl Kong ve dvaadvaceti letech tajně propašován do Jižní Koreje, kde se usadil jako dělník v jedné malé stavební firmě. Se svou brutální výkonností se brzy propracoval na místo předáka a pak se mu podařilo zařídit sérii „náhodných“ pracovních úrazů, při nichž přišel o život ředitel a pár dalších vrcholných představitelů firmy. Následně zfalšoval několik dokumentů o převodu vlastnictví, takže do dvou let po svém příchodu do země ovládl celý podnik. Za tajného vedení a s pomocí finančních infuzí z Pchjongjangu rozšiřoval mladý komunistický podnikatel v průběhu let síť komerčních podniků, přičemž se zaměřoval na produkty a služby, jež byly pro Sever nejužitečnější. Kongovy loupežné výpady do oblasti telekomunikací mu umožnily získat přístup k západní počítačové technologii, používané na velitelské úrovni v armádě a v různých řídicích systémech. Jeho závod na výrobu polovodičů tajně produkoval čipy ke střelám krátkého doletu. A flotila nákladních lodí umožňovala tajný transport obranné technologie do jeho původní vlasti. Zbytek výdělku celé společnosti, který nebyl ve formě západního zboží a technologie propašován do Severní Koreje, byl použit na uplácení klíčových politiků za účelem přidělování lukrativních zakázek, nebo k násilné akvizici dalších podniků. Přesto však Kongovo celkem oblíbené přivlastňování moci a moderních technologií bylo až druhořadé. Nejdůležitější cíl stanovily jeho řídicí orgány již před mnoha lety. Kongovo poslání spočívalo, stručně řečeno, v podpoře sjednocení obou Korejí, avšak samozřejmě podle představ Severní Koreje.

Štíhlá Benettiho jachta ztlumila motory a vplula do úzkého zálivu při ústí říčky Hangang, která pak v četných zátočinách směřovala do chráněné zátoky. Jakmile loď proplula úžinou, kormidelník opět přidal plyn a člun klouzal po hladké hladině vnitřní laguny. U protějšího břehu se na hladině lehce kolébalo žluté plovoucí přístaviště. Rychle rostlo před očima, jak se k němu jachta blížila. Plavidlo doplulo k přístavišti a těsně před vypnutím motoru se k němu obrátilo bokem. Dva muži v černých uniformách se chopili příďového i záďového lana a loď vyvázali, zatímco kormidelník ještě dokončoval manévr přiblížení. Pozemní personál rychle přisunul vyvýšenou plošinku k boku lodi, takže její horní schod přesně odpovídal úrovni paluby.

Dveře kajuty se rozletěly a v nich se objevili tři zamračení muži v tmavomodrých oblecích. Vystoupili na přístavní molo a okamžitě instinktivně pohlédli vzhůru na mohutnou kamennou stavbu trůnící nad nimi. Z téměř kolmého útesu tam čněl obrovitý kamenný dům, který byl zčásti vytesaný do vrcholu skály. Dům obklopovaly tlusté zdi, propůjčující místu středověký vzhled, ačkoliv stavení samo bylo zřetelně asijského stylu, s hlubokou prohnutou taškovou střechou překrývající pískovcové zdi. Celá stavba se nalézala sedmdesát metrů nad hladinou, přístupná po příkrém schodišti, vytesaném po jedné straně skály. Trojice mužů zaregistrovala, že čtyřmetrové kamenné zdi dosahují až k vodě, takže zabezpečují vysoký stupeň soukromí. Jeho další zárukou byl přísně se tvářící strážný s automatickou puškou přes rameno, který stál u přístavního můstku.

Když muži v oblecích přešli po přístavišti, otevřely se dveře malého domku v sousedství mola a z nich vyšel jejich hostitel, aby je pozdravil. Nebylo pochyb, že Kong Te-džong vzbudil impozantní dojem. Se svými sto osmdesáti centimetry a sto kilogramy se rozhodně vymykal okolí a na korejské standardy byl značně mohutný. Přísný obličej a pronikavý pohled prozrazovaly umíněnou osobnost. Za vhodných okolností by mohl bodavým pohledem přeříznout člověka vedví. Pokud bylo zapotřebí, naučený, i když neupřímný úsměv mu pomáhal překonat bariéry, ale stejně se nad ním stále jako mrak vznášela jeho ledová rezervovanost. Byl mužem načichlým mocí, který se ji nebál použít.

„Vítejte, pánové,“ pronesl Kong uhlazeně. „Doufám, že jste měli ze Soulu příjemnou cestu?“

Tři příchozí, všichni čelní představitelé politických stran v jihokorejském parlamentu, společně přikývli. Senior politického tria, téměř holohlavý I Jong-nok, odpověděl za sebe i za své kolegy: „Výlet po řece Hangang v takovéto luxusní lodi je rozkoš.“

„Je to můj oblíbený způsob komunikace se Soulem,“ odpověděl Kong, který tak naznačil, že létat soukromou helikoptérou považuje za otravné. „Prosím tudy,“ ukázal hostům k domku u paty útesu.

Politikové ho poslušně následovali kolem strážního stanoviště a pak úzkou chodbou do výtahu, jehož šachta byla vytesána přímo do skalního masivu. Když se výtahová kabina svižně vydala na cestu vzhůru do hlavní budovy, návštěvníci obdivovali starodávnou kresbu tygra, zavěšenou na zadní stěně výtahu. Jakmile se otevřely dveře, muži vystoupili do drahé, bohatě vyzdobené jídelny. Za elegantním mahagonovým jídelním stolem nabízela plně prosklená zadní stěna úchvatný pohled na deltu řeky Hangang, kde se vody obrovského toku vlévaly do Žlutého moře. Horizont byl poset několika zchátralými sampany a nákladními čluny, prodírajícími se s nákladem zboží proti proudu směrem k Soulu. Většina člunů se přidržovala jižního břehu řeky, dostatečně daleko od pomyslné demarkační čáry probíhající prostředkem řeky a oddělující Jižní a Severní Koreu.

„Neuvěřitelný pohled, pane Kongu,“ poznamenal obdivně nejvyšší z trojice, muž jménem Ho Won.

„Mám tu vyhlídku rád hlavně proto, že umožňuje pohled na obě naše země,“ odpověděl záměrně Kong. „Prosím, posaďte se.“ Pokynul rukou a sám usedl do čela stolu. Vzápětí se objevil zástup uniformovaných sloužících, přinášejících rozličná jemná vína a lahůdky. Konverzace u stolu mezitím sklouzla na politiku. Vzduch v jídelně naplnila směsice dráždivých vůní, když bylo servírováno twedži pulkogi, neboli vepřové maso marinované v kořeněném česnekovém nálevu, a jačcheku, směs marinované zeleniny. Kong hrál společenského hostitele, dokud se všichni do sytosti nenapojili a nenajedli, a teprve pak přitlačil.

„Pánové, je nejvyšší čas zabývat se vážně snahou o sjednocení našich dvou zemí.“ Mluvil pomalu a na efekt. „Jako Korejec vím, že jsme vlastně jeden národ; jazykem, kulturou i srdcem. Jako obchodník si dovedu představit, o kolik bychom byli silnější ekonomicky na světovém trhu. Čínsko-americká hrozba, která tak dlouho ospravedlňovala využívání našich dvou zemí jako figurek na šachovnici supermocností, už zmizela. Je nejvyšší čas odhodit okovy cizí nadvlády a začít dělat to, co je nejlepší pro Koreu. Naším osudem je být jednou zemí a teď k tomu nadešel čas.“

„Touha po sjednocení bije silně v srdcích nás všech, avšak hazardní vedení a hrozivý vojenský potenciál Severní Koreje nás nutí postupovat ostražitě,“ odpověděl třetí politik s očima jako trnky, jménem Kim.

Kong odbyl jeho komentář mávnutím ruky. „Jak jistě víte, nedávno jsem procestoval Severní Koreu kvůli získání nejnovějších informací. Celou záležitost sponzorovalo ministerstvo pro sjednocení. Na místě jsme zjistili, že jejich ekonomika v podstatě skomírá a všude je naprostý nedostatek jídla. Stav vyčerpaného hospodářství se projevil i na severokorejské armádě. Vojenské jednotky, které jsme viděli, se zdají špatně vybavené a s velice nízkou morálkou,“ lhal Kong.

„Ano, jejich zoufalé snahy o nápravu mohu potvrdit,“ ozval se Ho Won. „Myslíte si ale, že znovusjednocení by mělo pozitivní dopad i na naši ekonomiku?“

„Severní provincie nabízejí spoustu levné pracovní síly. Okamžitě bychom se tak stali na světových trzích konkurenceschopnějšími, jelikož průměrná cena naší pracovní síly by podstatně poklesla. Odhadl jsem dopad na mé vlastní podniky a není žádným tajemstvím, že by se mé zisky obrovskou měrou zvýšily. Severní provincie by navíc otevřely nový nedotčený trh, který by Jižní Korea byla schopna zahltit. Nikoliv, pánové, není sporu o tom, že sjednocení by pro nás všechny z jihu znamenalo opravdové terno.“

„Existuje tu ale stále ještě velice tvrdý odpor ze strany Severní Koreje,“ konstatoval Ho. „A jednostranně sjednocení prostě nedosáhneme.“

„Jistě,“ přitakal Kim. „Opakovaně proklamovali, že trvají na tom, aby se americké jednotky stáhly z našeho území ještě předtím, než o sjednocení začneme vůbec uvažovat.“

„Proto také,“ pokračoval klidně Kong, „se na vás obracím se žádostí, abyste podpořili rezoluci nedávno předloženou Národnímu shromáždění, jež požaduje odstranění veškerých amerických vojenských sil z Jižní Koreje.“

V místnosti se rozhostilo ohromené ticho. Tři politici mlčky přemítali o Kongových slovech. Věděli, že je sem pozval s nějakým záměrem, avšak domnívali se, že tento obchodní gigant bude nejspíš orodovat za nějakou daňovou úlevu nebo jinou výhodu pro své impérium. Žádný z nich neočekával požadavek tak riskantní pro jejich politickou kariéru. I Jong-nok, jako nejstarší z nich, si nakonec odkašlal a uváženě pronesl.

„Tuto konkrétní rezoluci předložili radikální členové shromáždění. Je jen malá naděje, že by prošla hlasováním.“

„Ale ano, v případě, že ji vy tři podpoříte,“ poznamenal Kong.

„To je nemožné,“ zamumlal Kim. „Já přece nemůžu podporovat oslabení obranyschopnosti země, když Severní Korea naopak i nadále soustřeďuje veškeré zdroje na posílení své vojenské síly.“

„Ale můžete a také to uděláte. S tou poslední vraždou onoho děvčátka, které se dopustil americký voják ve městě Kusan, se rozpoutala bouře nenávisti proti americké armádě i v průměrné běžné populaci. Záleží na vás, abyste vyvinuli tlak na prezidenta, aby konal, a to hned.“

„Jenže americké síly jsou pro naši bezpečnost nezbytné. V zemi je umístěno pětatřicet tisíc jejich vojáků, připravených nás bránit,“ přel se Kim, dokud nebyl umlčen.

„Možná bych vám měl připomenout,“ sykl Kong, obličej pokřivený do ďábelského úšklebku, „že jsem to byl já, kdo zaplatil a dojednal váš politický růst až na dnešní úroveň.“ V očích mu planul stěží ovládaný vztek jako žhavé uhlíky.

I Jong-nok a Ho Won se sesunuli do křesel a uváženě přikyvovali. Byli si vědomi, že jejich politická kariéra končí, jestliže se případu jejich dlouholeté korupce zmocní někdy média. „Ano, uděláme to,“ pravil pokorně Ho Won.

Nicméně Kim si, jak se zdálo, Kongův hněv nepřipouštěl. Zavrtěl hlavou a pevným hlasem opakoval: „Je mi líto, ale nedopustím, aby naší zemi hrozila vojenská porážka. Pro tuto rezoluci ruku nezvednu.“ Otočil hlavu a zahleděl se na své kolegy s opovržením.

Místnost opět na chvíli ztichla. Teprve pak se objevili sloužící, aby sklidili ze stolu. Kong se naklonil a jednomu z nich něco zašeptal do ucha. Ten rychle odešel do kuchyně. Jen pár vteřin poté se otevřely dveře a do jídelny vešli dva mohutní strážní, oblečení od hlavy po paty do černého. Bez jediného slova přistoupili ke Kimově křeslu, popadli politika za paže a hrubě ho zvedli na nohy.

„Co má tohle znamenat, Kongu?“ vykřikl.

„Nebudu už dál snášet vaše bláznovství,“ odpověděl chladně Kong. Na jeho pokyn rukou oba hrdlořezové odvedli Kima ke dveřím na venkovní balkon. Ten kolem sebe mlátil, pral se s daleko silnějšími kolohnáty, ale ti ho přesto odtáhli až k zábradlí, jež vyčnívalo přes čelní stěnu skály. Kimovi se z úst řinulo klení i prosby, aby ho pustili, avšak marně. I Jong-nok a Ho Won hrůzou přihlíželi, jak muži v černém Kima zvedají a pak jeho zmítající se tělo beze všech cavyků házejí do hlubiny pod sebou.

Ještě chvíli bylo slyšet Kimův křik, který se rychle vzdaloval, jak nešťastník padal podél kolmé stěny útesu. Tupý náraz napověděl, že tělo dopadlo na přístaviště, a křik zmlkl. I Jong-nok i Ho Won zbledli, když se oba hromotluci klidně vrátili do jídelny. Kong usrkl z poháru trochu vína a pak se členy bezpečnostní služby prohodil pár nenucených slov.

„Vyzvedněte tělo a dopravte ho do Soulu. Odložte ho na ulici někde v blízkosti jeho domu a postarejte se, aby to vypadalo jako dopravní nehoda,“ nařídil.

Když dvojice odešla z místnosti, Kong se obrátil k vyděšeným politikům a s ledovou zdvořilostí se jich otázal: „Zůstanete na moučník, že ano?“

*

KONG HLEDĚL z okna jídelny a pozoroval, jak I Jong-nok a Ho Won ustrašeně nastupují na jeho jachtu. Kimovo tělo, zabalené do hnědé pokrývky, bylo bez jakýchkoliv ceremonií pohozeno na zadní palubu a zakryto plachtou. Pro oba jeho otřesené bývalé kolegy však bylo až příliš dobře patrné. Kong sledoval, jak jachta odplouvá od přístaviště a vydává se na devadesátikilometrový úsek proti proudu řeky do Soulu. Otočil se, až když mu za zády do místnosti vstoupil nějaký člověk. Byl vychrtlý na kost, s černými vlasy ulíznutými dozadu a bledou kůží, jež zřídkakdy viděla slunce. Modrý oblek byl značně obnošený, kravata staromódní, ale bílou košili měl dokonale naškrobenou. Co Kongův správní asistent postrádal na eleganci, doháněl šetrností a výkonností. „Byla vaše schůzka úspěšná?“ otázal se muž Konga poněkud poníženě.

„Ano, Kwane. I Jong-nok a Ho Won podpoří v Národním shromáždění iniciativu k vypovězení amerických vojsk z našeho území. Byla smůla, že jsem musel nechat odstranit Kima, ale bohužel se ukázalo, že k nám přestal být loajální. Jeho smrt však alespoň bude znamenat dost významnou výstrahu pro ty dva zbývající.“

„To je rozumné rozhodnutí. Pane, kurýr z Jonanu připluje dnes večer pro prototyp čipu na navádění raket, který prošel posledními testy v továrně na polovodiče. Přejete si připojit rovněž stručné shrnutí?“

Podobně jako cizí ambasáda v nepřátelské zemi, Kong a jeho nadřízení v Severní Koreji se při předávání informací, kontrabandu a technologie z Jihu spoléhali na kurýry. Ačkoliv internet se stal nejlepším přítelem špionů, pokud šlo o odesílání zpráv, stále tu existovala potřeba přímého individuálního kontaktu pro předávání zboží. Starý rybář v omláceném sampanu, velice často přehlížený hraniční hlídkou, byl tím nejlepším prostředníkem, který se zcela volně pohyboval i přes demilitarizovanou zónu.

„Ano, můžeme ohlásit, že Národní shromáždění bude během několika týdnů hlasovat o návrhu na vypovězení amerických jednotek ze země a že v přípravách na jeho schválení se dosáhlo pokroku. Naše organizované studentské demonstrace začínají nabírat na síle a uplacená média zajistí, že zprávy o zavraždění mladé dívky americkým vojákem zůstanou ve středu zájmu,“ odpověděl s kyselým úsměvem Kong. „Náš plán rozvratu zvenčí se ukazuje být velice efektivní. Zbývá ještě vyčkat, zda se nám podaří uskutečnit ten projekt Chiméra dostatečně rychle, aby se dosáhlo co nejvyostřenějšího sporu s Američany. Jaké jsou poslední zprávy z biochemické laboratoře?“

„Novinky jsou velice slibné. Zdá se, že laboratorní tým dokončil zpracování výsledků testů z Aleutských ostrovů a potvrdil, že virus se během uvolnění do vzduchu výrazně posílil. Navíc se jeho rozptýlení při modelovém použití nebulizačního mechanismu v raketách projeví zásahem většího území, než jsme původně předpokládali. Programoví inženýři se domnívají, že již zabudovaný definitivní systém uvolňování náplně bude plně úspěšný.“

„Za předpokladu, že budeme schopni vyrobit dostatečné množství viru. Bylo velice nešťastné, že všechny kontejnery z ponorky I-403, až na jeden jediný, jsou zničené.“

„To se nedalo předvídat. Jelikož větší část zachráněné látky byla využita při pokusné střelbě na Aleutských ostrovech, zůstalo nám pro pěstování v laboratoři jen velice malé množství. Doktor Sargov z biologické laboratoře mě informoval, že potrvá minimálně tři měsíce, než vypěstují dostatečné množství viru, jaké vyžaduje náš plán. Z tohoto důvodu jsme přijali váš návrh abychom se pokusili zachránit druhý japonský sklad této munice.“

„Druhou japonskou ponorku,“ zamumlal Kong a představil si torpédovanou japonskou ponorku, ležící na mořském dně. „To byl obdivuhodný zpravodajský úspěch, když jsme se dozvěděli, že neexistovala pouze jedna, ale dvě zničené ponorky s tak virulentním nákladem. Jak dlouho potrvá, než bude zahájena záchranná operace?“

„Ponorku bude třeba nejprve objevit. V současnosti už loď Baekje směřuje do Jokohamy, aby tam naložila pronajatý podmořský modul, který bude pro záchranu nákladu z velkých hloubek potřeba. Jakmile se pak dostane loď na místo, počítáme, že průzkum potrvá asi tak dva dny, takže celá záchranná operace by neměla trvat déle než nějakých deset dní.“

„Co Tong-džu?“

„Ten se v Jokohamě setká se záchranářským plavidlem a z jeho paluby pak bude řídit bezpečnostní operace.“

„Výborně,“ pravil Kong a spokojeně si zamnul ruce. „Všechno pokračuje hladce, Kwane. Domácí tlak na Američany bude brzy velice silný a projekt Chiméra bude dalším kopancem do jejich boku. Musíme se připravit na nadcházející ofenzivu a obnovu naší země pod správnou vlajkou.“

„V nové Koreji budete určitě zaujímat velice čestné postavení,“ vyhrkl podlézavě Kwan.

Kong se znovu zahleděl na panorama na severním obzoru. Povlovné kopce jeho rodné Severní Koreje ležely hned za řekou Hangang a táhly se až ke vzdálenému horizontu.

„Je na čase, abychom znovu získali svou zem,“ zamumlal tiše.

Kwan se chystal opustit jídelnu, pak se ale zarazil a obrátil se.

„Pane, v souvislosti s projektem Chiméra se tu objevila ještě jedna věc.“

Kong kývnutím vyzval asistenta, aby pokračoval.

„Ta helikoptéra, která byla sestřelená na Aleutách, pocházela z americké vládní výzkumné lodi z flotily Národní podmořské a oceánské agentury. Naše posádka se domnívala, že pilot i ostatní při nehodě zemřeli, což bylo také původně potvrzeno aleutským tiskem, který o havárii informoval. Nicméně tým pozorovatelů v Americe, monitorující americké reakce na probíhající testy, hlásí, že pilot, ředitel speciálních projektů jménem Pitt, a jeho druhý pilot nehodu přežili.“

„To nemá velký význam,“ pronesl podrážděně Kong.

Kwan si nervózně odkašlal. „No, pane, nechal jsem naším týmem toho Pittta sledovat až do jeho domácího přístavu v Seattlu. Dva dny po svém návratu viděli ty dva muže v malé průzkumné lodi, která mířila k místu potopené I-403.“

„Cože? To není možné,“ vzplanul Kong náhlým hněvem a na čele mu naběhla žíla. Jak by se mohli dozvědět o našich aktivitách?“

„Já tomu také nerozumím. Jsou to ale podmořští profesionálové. Třeba byla naše záchranná operace někým monitorována a oni pouze I-403 sledují, aby ji ochránili před rabováním. Nebo je to jen obyčejná shoda okolností. Třeba provádějí stavební či archeologické hodnocení terénu.“

„Možná. Teď ale není vhodná doba, aby byl celý projekt ohrožen. Postarejte se o oba,“ nařídil Kong.

„Jistě, pane,“ odpověděl Kwan a rychle vycouval z místnosti. „Okamžitě to zařídím.“

15

STARODÁVNÝM AZTÉKŮM z centrálního Mexika byla ta nemoc známá jako „Velké malomocenství“. Tato děsivá smrtelná pohroma se objevila někdy po příchodu Hernanda Cortése a jeho vojsk v roce 1518. Někteří se domnívají, že nemoc sem dovezl z Kuby konkurenční dobyvatel jménem Narváez. Ať ji sem už zavlekl kdokoliv, následky byly strašné. Když Cortés po čtyřměsíčním obléhání Montezumových vojsk v roce 1521 vstoupil do Mexico City, byl šokován tím, co zde nalezl. Všude se tu válely hromady mrtvých rozkládajících se těl, v domech, na ulicích, po celém městě, kam se jen člověk podíval. Nebyly to žádné oběti bitev, ale pouze důsledky oné choroby.

Nikdo tehdy neznal příčinu Variola major, avšak smrtelný virus, více známý pod jménem „neštovice“, zanechával na celé zeměkouli stále širší pás tragédií. I když epidemie neštovic byly zaznamenávány v civilizovaných zemích již od dob starého Egypta, historie hovoří o této nemoci povětšinou jako o metle obou Amerik, kde po ní zůstala děsivá památka zejména mezi vysoce vnímavou populací původních obyvatel západních kontinentů. Poprvé sem byla zavlečena námořníky z Kolumbových lodí. Neštovice způsobily pohromu v celé Západní Indii a doslova zdecimovaly původní karibské indiány, kteří vítali Kolumba na jeho první cestě na západ.

Zavlečení neštovic Cortésem či Narváezem do Mexika způsobilo v roce 1521 smrt odhadem polovině ze tří set tisíc obyvatel Mexico City. Celkový počet úmrtí v zemi na tuto vysoce nakažlivou chorobu mohl snadno dosáhnout milionu. Podobná hrůzná tragédie se odehrála i v Jižní Americe. Když Pizzaro v roce 1531 na své velké výpravě za zlatem přistál v Peru, virus neštovic již vybíjel populaci Inků. Se svou armádou čítající méně než dvě stě mužů by Pizzaro také nebyl celou říši Inků nikdy vyloupil, kdyby místní obyvatelstvo nebylo zaměstnáno chaotickým bojem proti pustošící chorobě. Na neštovice zemřelo celkem více než pět milionů Inků, čímž došlo téměř k vyhlazení jejich civilizace.

V Severní Americe nebylo původní domorodé obyvatelstvo rovněž proti útoku této choroby imunní. Některé kmeny z oblasti říčního údolí Mound Builders v důsledku infekce úplně zmizely, zatímco kmeny Massachusetts a Narragansett byly vyhlazeny z velké části. Podle odhadu se počet obyvatel Nového světa ve století následujícím po Kolumbově příjezdu snížil o pětadevadesát procent, a to primárně díky neštovicím.

Smrtelný virus se však ani tady nezastavil a v následujících dvou stech letech opakovaně vzplanul v lokální epidemie v Evropě, kde zabil další tisíce obětí. Podlé vojenské mozky dokonce později využívaly této nemoci jako zbraně a záměrně infikovali nepřátelská vojska. Historické prameny uvádějí, že Britové v roce 1760 rozdávali neštovicemi nakažené pokrývky válčícím kmenům a podobnou taktiku použili i proti americkým vojákům během bitvy o Quebec za Americké revoluce.

Na počátku devatenáctého století se objevilo jakési primitivní očkování, při kterém se podával příbuzný virus kravských neštovic, což přispělo alespoň k částečné kontrole onemocnění. Sporadické exploze choroby a obavy vycházející z probíhající studené války podnítily zavedení povinného očkování proti neštovicím, které se ve Spojených státech provádělo až do sedmdesátých let dvacátého století. Zejména díky Světové zdravotnické organizaci a jejímu úspěšnému globálnímu tažení proti neštovicím byla však v roce 1977 tato choroba prohlášena za vymýcenou. Až na malé vzorky uchovávané pro výzkum v americkém Centru pro kontrolu nemocí a dále na neznámé množství vyvinuté pro vojenské účely v bývalém Sovětském svazu byly zbývající zásoby viru neštovic na celém světě kompletně zničeny. Neštovice se staly takřka zapomenutou chorobou, dokud teroristické útoky na prahu nového století nevzbudily obavy, že je opět nutno počítat s možností propuknutí nějaké nakažlivé epidemie jako s reálným nebezpečím.

*

HISTORICKÉ REMINISCENCE ohledně pustošivé potence neštovic nedělaly v dané chvíli Irvu Fowlerovi příliš těžkou hlavu. Poté, co se mu podařilo sebrat síly a dopravit se na pohotovost Aljašské krajské nemocnice, toužil jedině po klidném pokoji a nějaké atraktivní sestřičce, která by mu pomohla vzpamatovat se ze stavu, do nějž ho uvrhla nějaká zatracená chřipka. Byl příliš slabý, než aby jej vzrušilo, že ho navštěvují a chodí se na něj dívat průvody pochmurně se tvářících lékařů, kteří ho navíc po určité době nechali převézt do karantény. Teprve když ho dva doktoři v maskách informovali, že u něj pozitivně prokázali neštovice, začaly mu v hlavě vířit neradostné myšlenky. Než se propadl do deliria, vytanuly mu na mysli zejména dvě otázky: Bude schopen vzepřít se třicetiprocentní úmrtnosti této nemoci? A koho dalšího ještě nakazil?

16

DIRKU, MÁM TU jednu zlou zprávu.“ Strach v hlasu Sarah byl téměř hmatatelný, dokonce i v telefonu.

„Co se děje?“

„Jde o Irva. Leží v nemocnici v Anchorage. Doktoři tvrdí, že se nakazil neštovicemi. Nemůžu tomu uvěřit.“

„Neštovice? Já myslel, že už byly úplně vymýcené.“

„Z praktického hlediska skutečně byly. Jestli mají doktoři s tou diagnózou pravdu, pak by to byl první dokumentovaný případ ve Spojených státech za posledních třicet let. Oficiální lékařské kruhy o tom zatím mlčí, ale CKN v současné době už na Aljašku dopravuje zásoby vakcíny pro případ, že by vypukla nějaká epidemie.“

„Jak se Irv drží?“

„Je v kritickém stavu,“ odpověděla Sarah a málem se rozplakala. „Příští dva tři dny budou rozhodující. Je umístěný v karanténě Aljašské krajské nemocnice v Anchorage, spolu s dalšími třemi lidmi, se kterými byl v bližším kontaktu.“

„To je mi líto,“ pronesl Dirk s upřímným zájmem v hlase. „Irv je ale starý tvrďák, takže věřím, že se s tím popere úspěšně a bez zádrhelů. Nemáte ponětí, jak se mohl nakazit neštovicemi?“

„No,“ odpověděla Sarah poté, co namáhavě polkla, „inkubační doba je zhruba čtrnáct dní. To znamená, že se nakazil, když jsme byli na ostrově Yunaska… a na palubě Deep Endeavoru.“

„Že by se mohl infikovat na naší lodi?“ otázal se Dirk nevěřícně.

„Já nevím. Bylo to buď na lodi nebo na ostrově, na tom ale teď moc nezáleží. Virus neštovic je nesmírně nakažlivý. Musíme si pospíšit a zkontrolovat všechny, kteří byli na palubě Deep Endeavoru, a ty postižené izolovat. Čas v tomto případě hraje rozhodující roli.“

„Co vy a Sandy? Přece jste pracovaly a žily spolu s Irvem. Jste v pořádku?“

„Jako zaměstnanci CKN jsme byly se Sandy očkované už před dvěma lety když se poprvé začalo hovořit o neštovicích jako o potencionální hrozbě v rukou teroristů. Irv k nám byl vlastně zapůjčený z aljašského státního epidemiologického ústavu a očkován dosud nebyl.“

„Dala by se ještě očkovat posádka Deep Endeavoru?“

„To by bohužel už nepomohlo. Vakcína je účinná, jenom když je aplikovaná do dvou dnů od expozice, podaná později už nefunguje. Je to hrozná nemoc, a jakmile se jí jednou člověk nakazí, nezbývá než snažit se ji přečkat.“

„Spojím se s kapitánem Burchem a necháme zkontrolovat každého člena posádky, co nejdříve to bude možné.“

„Přijedu ze Spokane dnes večer. Jestli se vám podaří shromáždit posádku, mohla bych ráno pomoct doktorovi je vyšetřit.“

„Můžete se spolehnout, Sarah. Mám ale na vás ještě jednu prosbu. Bude v pořádku, když vás ráno vyzvednu?“

„Jistě, to bude prima. A, Dirku… z duše doufám, že vy nakažený nejste.“

„Nemějte obavy,“ ujišťoval ji. „Mám v krvi až příliš vysokou hladinu rumu, než aby to nějaká breberka přežila.“

*

DIRK PAK OKAMŽITĚ zatelefonoval kapitánu Burchovi a s pomocí Lea Delgada bryskně kontaktoval všechny členy posádky, kteří se plavili na Deep Endeavoru. K jejich veliké úlevě žádný z nich nevykazoval známky onemocnění a všichni se následujícího rána dostavili do místní kanceláře NUMA.

Jak Dirk slíbil, časně ráno vyzvedl Sarah v jejím bytě. Pro tuto příležitost si vybral chrysler z roku 1958.

„Tedy, to je ale obrovské auto,“ prohlásila obdivně Sarah, když nastupovala do monstra s křidýlky na zadních blatnících.

„Tohle je originální naplnění pojmu ‚heavy metal‘,“ ušklíbl se Dirk, když s vozem vyrazil z parkoviště a zamířil k budově NUMA.

Mnozí členové posádky Deep Endeavoru Sarah srdečně zdravili, jakmile se objevila před jejich shromážděním. Uvědomila si, že se chovají daleko spíše jako členové jedné rodiny než pouze jako spolupracovníci.

„Je skvělé, že mohu zase vidět své přátele z NUMA,“ oslovila posádku. „Jak asi víte, u mého společníka Irva Fowlera, který byl s námi na lodi, se objevily neštovice. Virus neštovic je velice snadno přenosný a je tedy nezbytné, aby všichni infikovaní byli co nejdříve izolováni. Potřebuju vědět, jestli někdo z vás od chvíle, kdy jsme Irv, Sandy a já opustili palubu Deep Endeavoru, nepociťoval následující příznaky: teplotu, bolesti hlavy, bolesti v zádech, výraznější bolesti břicha, nevolnost, blouznění nebo vyrážku v obličeji, na rukou či nohou.“

Pak začala vyšetřovat vystrašenou posádku, jednoho po druhém, každému měřila teplotu a přísně ho vyslýchala ohledně známek oné smrtelné choroby. Objekty její pozornosti se stali dokonce i Dirk a kapitán Burch. Po jejich vyšetření si Sarah ulehčeně oddechla.

„Kapitáne, pouze tři členové vaší posádky vykazují drobné známky chřipkového onemocnění, jež by mohly být úvodními symptomy neštovic. Proto požaduji, aby tito tři muži byli izolováni, dokud neprovedeme vyšetření jejich krve. Zbývající členové posádky by se měli alespoň ještě několik dní vyhýbat větším společenským akcím. Ráda bych vás všechny koncem týdne zkontrolovala, ale zatím se zdá, že mezi členy posádky tato choroba nepropukla.“

„To je dobrá zpráva,“ odpověděl Burch s patrnou úlevou. „I když se mi zdá divné, že se virus po uzavřené lodní společnosti nerozšířil.“

„Pacienti jsou nejvíce nakažliví, jakmile se jim objeví vyrážka, což se stává tak dvanáctý až čtrnáctý den po vystavení infekci. Irv byl tou dobou mimo loď, pracoval v Anchorage, takže je možné, že když jsme byli na palubě, virus se ještě nešířil. Kapitáne, byla bych ráda, kdybyste zařídil, aby jeho kajuta byla pečlivě dezinfikována, spolu s veškerým prádlem a nádobím na palubě. To pro jistotu.“

„Hned se o to postarám.“

„Zdá se, že zdroj neštovic byl na ostrově Yunaska,“ dohadoval se Dirk.

„Myslím, že ano,“ odpověděla Sarah. „Je zázrak, že jste se ani vy, ani Jack nenakazili, když jste nás z toho ostrova vyzvedávali.“

„Možná nás zachránily naše ochranné obleky.“

„Díky bohu,“ poznamenala vděčně.

„Vypadá to, že ti naši záhadní přátelé na rybářském člunu dělali do něčeho ještě ohavnějšího, než je kyanid. Což mi připomíná… co ta laskavost, o kterou jsem vás žádal?“

Dirk odvedl Sarah ke chrysleru, kde otevřel veliké víko kufru. Uvnitř byl porcelánový vnitřek bomby z ponorky I-403, pečlivě zabalený v krabici od mléka. Sarah si předmět zvídavě prohlédla.

„Oukej, vzdávám se. Co je to?“

Dirk jí stručně vylíčil výlet do Fort Stevens a potápěčskou expedici k japonské ponorce.

„Mohla byste zařídit, aby se vaše laboratoře pokusily prozkoumat její obsah? Mám takové tušení, že by v tom mohlo něco být.“

Sarah chvíli zůstala potichu a teprve pak promluvila.

„Ano, můžeme to nechat prozkoumat,“ pravila vážným tónem. „Bude vás to ale stát oběd,“ dodala a konečně se jí rty zvlnily v úsměvu.

17

DIRK ODVEZL SARAH do Veřejné zdravotnické laboratoře v areálu Fircrest, kde s maximální opatrností přenesl popraskaný obal bomby do jedné malé laboratorní místnosti. Poté, co Dirka nejprve vyplísnil, že přináší do budovy výbušninu, bodrý, plešatějící výzkumník jménem Hal přivolil, že se na ten předmět podívá, jen co skončí schůzi zaměstnanců.

„Vypadá to na hodně dlouhý oběd. Kam půjdeme?“ otázala se Sarah.

„Znám jedno tiché místo, odkud je překrásný výhled na vodu,“ poznamenal s rozpustilým úsměvem Dirk.

„Tak mě tedy odvezte tou zelenou příšerou,“ zasmála se a nastoupila do tyrkysového chrysleru.

Dirk vycouval z úzkého parkoviště laboratoří a minul jeden povědomý černý Cadillac CTS, který tam stál s běžícím motorem. Vyjel z areálu, vyrazil na jih přes rušné centrum Seattlu a pak zahnul na západ, po silnici směrem na Fauntleroy. Na břehu průlivu Puget zabočil do přístavu fauntleroyského trajektu, kde najel s chryslerem po nájezdové rampě na palubu plavidla pro automobily. Když zaparkovali chrysler mezi těsně vyrovnanými vozy, Sarah k Dirkovi natáhla ruku a pevně mu ji stiskla.

„Takže to bude snackbar na trajektu? Koblihy a káva?“ otázala se.

„Myslím, že bychom mohli dostat něco lepšího. Pojďme nahoru a potěšme se výhledem.“

Sarah ho následovala po schodech ústících na otevřenou horní palubu, kde nalezli volnou lavičku otočenou směrem k severním prostorám průlivu puget. Hlasité zaječení sirény a slabé škubnutí paluby je upozornily, že se přívoz pohnul. Dva dieselové motory o výkonu 2500 koňských sil začaly jemně posouvat sto devatenáct metrů dlouhý kolos od přístavní hráze.

V průlivu panoval průzračně jasný den, takový druh počasí, jaký připomíná místním usedlíkům, proč jsou ochotni trpět dlouhými drsnými zimami severozápadního Pacifiku, jen aby mohli tento kraj považovat za svůj domov. V dálce na horizontu zářily pohoří Cascade a Olympic, blyštící se proti azurové obloze a zdánlivě na dosah ruky. Centrum Seattlu vytvářelo siluetu města se zářivými odlesky oceli a skla, s nepřehlédnutelným orientačním bodem věže Space Needle, vzpínající se jako futuristický monolit z kreseb George Jetsona. Dirk ukázal na půltucet dalších trajektů, převážejících po přístavu svůj lidský náklad, které se vyhýbaly obrovitým nákladním lodím, jež sledovaly mezinárodní lodní trasy.

Do cíle jejich cesty na ostrov Vashon to bylo jen nějakých patnáct minut, a když kapitán zahájil přistávací manévr, Dirk se Sarah se vrátili do podpalubí ke chrysleru. Dirk jí přidržel dvířka a přitom se podíval na řadu aut za sebou. O čtyři místa dál stál černý cadillac. Stejný černý sedan cadillac, jaký viděli zaparkovaný s běžícím motorem u Veřejných zdravotnických laboratoří. A, jak si teď uvědomoval, byl to stejný vůz, jaký zpozoroval i cestou kolem Fort Stevens.

„Myslím, že jsem zahlédl jednoho přítele,“ pravil Dirk Sarah. „Počítám, že za ním zajdu a pozdravím ho. Hned jsem zpátky.“

Nenuceně se vydal podél řady aut. Z cadillacu na něj nehnutě zírali dva Asiaté. Když se přiblížil na úroveň řidiče, náhle se předklonil a vrazil obličej do otevřeného okénka.

„Promiňte, mládenci, nevíte, kde tu jsou záchody?“ otázal se jich Dirk veskrze buranským hlasem.

Řidič, rozložitý hrdlořez s velice krátkým sestřihem vlasů, se díval nepohnutě stále dopředu, aby se vyhnul přímému kontaktu očí, a jen pomalu zavrtěl hlavou. Dirk po něm přejel pohledem a objevil malou nerovnost pod jeho pláštěm v blízkosti levého podpaždí, bezpečnou známku zbraně v pouzdře. Řidičův komplic na sedadle spolujezdce žádnou nadměrnou plachostí netrpěl. Byl vyzáblý, měl dlouhé vlasy, kozí bradku a hleděl na Dirka s výhružným úšklebkem, s napůl vykouřenou cigaretou přilepenou k dolnímu rtu. Na podlážce mezi nohama měl velký kožený kufřík, který, jak Dirk tušil, zjevně ukrýval něco víc než jen příruční počítač a mobilní telefon.

„Našel jste toho svého přítele?“ zeptala se Sarah, když se Dirk vrátil do chrysleru.

„Ne,“ odpověděl Dirk a zavrtěl hlavou. „Zmýlil jsem se.“

Dlouhý zvuk lodní píšťaly následovaný dvěma krátkými hvizdy oznámil, že trajekt přistál. Za moment již Dirk s chryslerem opouštěl krytou palubu a vyjížděl do jasného slunečného dne. Přejel rampu a pokračoval po dlouhém molu, aby nakonec vyjel z přístavního komplexu a vstoupil na vlastní ostrov Vashon.

Tento ostrov se nachází v dolní části průlivu Puget. Představuje pětadevadesát čtverečních kilometrů krajinného ráje a je jenom několik minut vzdálený od koncentrovaného zmatku měst Seattle a Tacoma. Jelikož se sem dá dojet pouze lodí, ostrov si zachovává tichý venkovský poklid, tak odlišný od ruchu u jeho velkoměstských sousedů. Plantáže jahod a malin oživují šťavnatou lesnatou krajinu, v níž žije bohémská směsice farmářů a počítačových intelektuálů, kteří se rozhodli hledat pozvolnější životní tempo, než jaké jim vnucovalo nedaleké město.

Dirk nejprve stáhl střechu kabrioletu, aby si mohli více užívat pohledů na krajinu i jejích vůní, a pak se vydal po hlavní vashonské silnici na jih, pryč od přístavu trajektů, umístěného na severním konci ostrova. Neustále si hlídal zpětné zrcátko, ve kterém viděl, jak černý cadillac opouští areál doků a zařazuje se s kilometrovým odstupem za ně. Několik kilometrů tak pokračovali k jihu a cestou míjeli roztodivné chaty a farmy, roztroušené mezi hustými borovicovými hájky.

„Připadá mi to nádherné,“ vyhrkla Sarah, zvedla ruce nad hlavu a nechala chladný vítr proudit mezi roztaženými prsty. Dirk se pro sebe usmál. Znal mnoho žen, které jízdu v kabrioletu neměly rády, protože jim vítr čechral účes. Pro něj rychlá jízda v otevřeném voze znamenala zhruba totéž co plavba v bouři nebo potápění se k neznámému vraku. Byla to prostě taková malá porce dobrodružství, jaká činí život zábavnějším.

Když uviděl směrovku s označením Burton, zpomalil, sjel z hlavní tepny na východ a kousek se vrátil po vedlejší silnici, jež vedla k nevelké vísce. Proplétali se mezi skupinami domků, kde se vozovka postupně vytrácela, až se nakonec přeměnila v příjezdovou cestu ke groteskní viktoriánské hospodě, stojící na samém břehu moře. Dům nechal na přelomu století postavit jeden tiskový magnát ze Seattlu. Celá dvouposchoďová budova zářila pastelovými odstíny zelené a modré. Z velkých květináčů tu bujně vyrážely barevné květy a kvetoucí truhlíky byly prostě všude. To všechno dohromady představovalo velkolepou barevnou pastvu pro oči.

„Dirku, tady je to nádherné,“ rozzářila se Sarah, když zaparkovali vedle vyzdobené vyhlídkové terasy. „Jak jste tohle místo objevil?“

„Jeden z našich vědeckých pracovníků má na ostrově letní sídlo. Prohlašuje že tady mají nejlepšího královského lososa, což si hodlám ověřit.“

Dirk zavedl Sarah do intimního prostoru restaurace, nacházející se na jednom konci domu s viktoriánskou výzdobou. Vzhledem k tomu, že tu bylo téměř prázdno, vybrali si stůl u velkého panoramatického okna, vedoucího na východ přes průliv. Objednali si místní chardonnay a pak již jen obdivovali pohled přes zásobovací přístav na malý ostrůvek Maury. Jihovýchodně odtud se v dálce majestátně vypínal Mt. Rainier.

„Trochu mi to připomíná Grand Tetons,“ poznamenala Sarah, se zalíbením vzpomínající na rozeklané vrcholky v severozápadním Wyomingu. „Projezdila jsem tam dlouhé kilometry na koni kolem jezera Jackson na úpatí Tetons.“

„Vsadím se, že umíte také skvěle jezdit na sjezdovkách,“ nadhodil Dirk.

„Otloukla jsem pěkných pár lyží, než jsem vyrostla,“ zasmála se. „Jak tohle všechno víte?“

„Jackson Hole je jenom kousek odsud. Jednou, před řádkou let, jsem tam lyžoval. Nádherný sníh.“

„Miluju to tam,“ vyhrkla, oči celé rozzářené. „Udivuje mě, že jste byl v Jackson Hole. Já myslela, že ředitelé speciálních projektů NUMA se nesmějí vzdalovat od oceánů.“

Teď bylo na Dirkovi, aby se zasmál. „Kromě dovolených. Letos je kupříkladu na řadě poušť Gobi,“ usmál se. „Povězte mi ale, jak se tak pěkné děvče z Wyomingu dostane k práci v Centru pro kontrolu nemocí?“

„To proto, že jsem pěkné děvče z Wyomingu,“ zacukrovala. „Vyrostla jsem na ranči svých rodičů. Vždycky jsem se starala o nějaké nemocné tele nebo pečovala o kulhavého koně. Můj táta o mně pořád říkal, že jsem měkkota, ale já to milovala, být neustále kolem zvířat a pomáhat jim. Takže jsem vystudovala veterinu a poté, co mě postupně vyhodili z několika míst, jsem nakonec získala práci epidemiologa v CKN. Teď cestuju po světě v programu prevence proti epidemiím a pomáhám zvířatům. Navíc jsem za to dokonce placená,“ usmála se.

Dirk si byl jistý, že její soucit je nefalšovaný. Sarah měla vřelé srdce, které prostupovalo veškeré její konání. Kdyby nebyla zaměstnaná u CKN, pak by nejspíše provozovala nějaký psí útulek nebo pomáhala zachraňovat divokou zvěr, ať už za mzdu nebo zadarmo. Jak teď na Dirka upírala své něžné oči, byl rád, že je tady s ním.

Číšník, který se náhle zjevil u stolu, narušil jejich soukromí, ale zato donesl výborné jídlo. Dirk si pochutnával na grilovaném filé z královského lososa, zatímco Sarah si objednala aljašské větrníkové mušle, jež se zdály tak jemné, že se skoro rozpouštěly na jazyku. Jako zákusek si dali tvarohový koláč s jahodami. Po obědě se vydali ruku v ruce na malou procházku po břehu. Dirk stále vyhlížel ony dva muže z cadillacu, až je nakonec objevil v zaparkovaném autě několik bloků dál v Burtonu.

„Je tady nádherně, ale myslím, že bychom se měli pomalu vrátit,“ pronesla smutně Sarah. „Už asi nejspíš budou hotové výsledky krevních testů nemocných členů posádky a také Hal má nejspíš ten váš kontejner kompletně zanalyzovaný.“

Když se přiblížili k vozu, otočila se a Dirka objala.

„Díky za rozkošný oběd,“ zašeptala.

„Odpolední únosy krásných žen jsou moje specialita,“ usmál se, pak ji vzal do náručí a dlouze a vášnivě ji políbil. V odpověď ho objala pažemi a pevně ho stiskla kolem pasu.

Dirk vycouval z parkoviště a pak pomalu kličkoval jednoproudovou hlavní ulicí Burtonu. Jak míjel cadillac zaparkovaný v jedné boční uličce, v němž dva muži vyčkávali, až je mine, nasupeně se na ně podíval. Když se pak ohlédl do zpětného zrcátka, překvapilo ho, že je černý sedan sleduje těsně v závěsu. Takže už přestali předstírat, že jsou neviditelní, pomyslel si Dirk. A to je špatné znamení.

Cadillac je sledoval až ke křižovatce s vashonskou hlavní silnicí. Dirk zastavil, aby na ni odbočil, a znovu se podíval do zrcátka. Viděl, že spolujezdec s kozí bradkou právě sahá mezi nohy na podlážku a něco vytahuje z koženého kufříku.

Udělalo se mu až špatně od žaludku, takže bez dalšího přemýšlení dupl na plyn. S kvílejícími pneumatikami chrysler vyrazil na silnici a zamířil k severu.

„Dirku, co to děláš?“ zeptala se Sarah s výrazem úžasu ve tváři, jak ji náhlé zrychlení přitisklo k opěradlu.

V okamžiku se však na ně se zaječením pneumatik zavěsil i černý sedan, s odletující sprškou kamínků od kol. Tentokrát se však cadillac nehodlal spokojit se sledováním, ale začal se dočasně prázdným protějším pruhem tlačit kupředu, vedle starého chryslera.

„Lehni si na podlážku!“ vykřikl Dirk na Sarah, když se k nim černý automobil začal přibližovat. Zmatená, ale reagující na tón jeho hlasu, Sarah sklouzla do prostoru před sedadlem a stočila se do klubíčka. Dirk poněkud zpomalil a pozoroval levou stranu, kam se rychle blížil cadillac. Ten měl u spolujezdce stažené okénko a z něho se na Dirka sardonicky zašklebil mladý tvrďák. Pak zvedl z klína automatickou pušku Ingram Mac-10 a zamířil Dirkovi na hlavu.

Pistolník byl asi mladší, ale Dirk měl zato rychlejší reflexy. V okamžiku, kdy zabiják stiskl spoušť, stál už Dirk na brzdě. Krátká salva střel tedy neškodně přelétla nad přední kapotou chrysleru, který náhle v oblaku spálené gumy zpomalil a dostal se tak za úroveň ženoucího se cadillacu. Úzké pneumatiky chrysleru zapištěly, jak se kola na okamžik zablokovala, než Dirk brzdu opět uvolnil. Okamžik počkal, co cadillac provede, ale pak uviděl přesně to, na co čekal. Když se rozsvítila brzdová světla auta před nimi, zmáčkl knoflík druhého stupně poloautomatické převodovky a stiskl pedál plynu až k podlaze.

Hrdla dvojitých čtyřokruhových karburátorů zaplavil příval nafty a z nich se do spalovacího prostoru lačného motoru o obsahu přes 6 litrů vstříkl vysoce hořlavý oblak. Se svými 380 koňskými silami byl Chrysler 300-D v roce 1958 tím nejrychlejším a nejsilnějším sériově vyráběným automobilem v zemi. Bez ohledu na svůj věk se mohutný stroj vzepjal a vyrazil kupředu jako útočící nosorožec.

Samozvané atentátníky tento manévr prudce zrychlujícího chrysleru upřímně překvapil, a když se zelené těleso jako šipka mihlo kolem nich, jenom svorně zakleli. Střelec se sice pokusil vypálit další dávku, ale zareagoval pozdě, takže celý zásobník automatu vyprázdnil neškodně do lesa. Jelikož v protisměru stále ještě nebyl žádný provoz, Dirk se pořád držel v levém pruhu, aby co možná nejvíc ztížil útočníkovi míření.

„Co se to děje? Proč na nás střílejí?“ vykřikla Sarah z podlahy.

„Vsadím se, že to jsou příbuzní našich starých známých z Aljašky,“ zakřičel Dirk přes rachot motoru a zařadil třetí stupeň. „Už nás chvíli sledují.“

„Dokážeme jim uniknout?“ zeptala se Sarah se strachem v hlase.

„Můžeme s nimi držet krok na rovinkách, ale v zatáčkách nás budou dohánět. Jestli se nám ale podaří dostat do blízkosti přístaviště a mezi lidi, pak určitě odpadnou,“ odpověděl v naději, že se nemýlí.

Chrysler se mezitím pronásledovatelům značně vzdálil, i když cadillac začal brzy z oné mezery ukrajovat. Úzká zatáčka přinutila Dirka poněkud zpomalit, aby dva a čtvrt tuny těžké monstrum udržel na silnici. Tím umožnil lehčímu a mnohem mrštnějšímu cadillacu získat opět několik drahocenných metrů. Střelec z tohoto auta, nedisciplinovaný a rozzlobený, začal ve vztekli vyprazdňovat druhý zásobník, aniž by nějak zvlášť mířil. Většina kulek jen neškodně zazvonila o kufr velkého auta, na jehož víku vytvořila malými okrouhlými otvory zajímavý síťovaný vzor. Dirk se na sedadle přikrčil a začal s autem nepravidelně křižovat po vozovce, aby nepředstavoval snadný cíl.

„Jak ještě daleko?“ chtěla vědět Sarah, která se stále krčila na podlaze.

„Jenom tři až čtyři kilometry. To dokážeme,“ odpověděl Dirk a sebejistě na ni mrkl.

V duchu si ale upřímně nadával. Proklínal se, že vystavil Sarah takovému nebezpečí a nezavolal o pomoc již ve chvíli, kdy zjistil, že je sledován. A proklínal se i za to, že je neozbrojený a nemá tedy ke své obraně jiný prostředek než tento skoro padesát let starý automobil.

Jako nějaký sup plížící se za kořistí kopíroval černý cadillac každičký pohyb chrysleru a zoufale se snažil snížit odstup mezi oběma uhánějícími vozy. Když se dostali na dlouhý rovný úsek vashonské silnice, Dirk pohlédl na tachometr a zjistil, že se řítí rychlostí dvou set kilometrů za hodinu. Z protisměru se objevil modrý pick-up, takže Dirk se musel zařadit do pravého pruhu, ale stále udržoval rychlost a mačkal pedál plynu k podlaze. Řidič cadillacu, až příliš soustředěný na předjetí chrysleru, si rychle přijíždějícího náklaďáčku zprvu nevšiml, takže strhl vůz napravo až v posledním okamžiku a reflexivně přitom přibrzdil. To umožnilo chrysleru získat několik metrů a uniknout tak proudu neuctivostí ze strany zklamaného pistolníka.

Dirkova dočasná výhoda však měla brzy skončit. Vashonská silnice se na severním okraji ostrova vinula v sérii zatáček, kterými sestupovala dolů k přístavišti trajektů, takže se rychlostní závody změnily v boj o zvládnutí cesty. Jelikož přijížděl z rovného úseku, Dirk musel tvrdě brzdit, aby se vešel do ostré levotočivé zatáčky. Byl nucen se rázně prát, aby udržel těžký kabriolet na silnici. Pružnější cadillac ho mezitím snadno dohnal, takže se vzápětí ocitl těsně za Dirkovým nárazníkem. Dirk znovu zaslechl štěkot samopalu a reflexivně se přikrčil. Několik kulek zasáhlo přední sklo a změnilo ho v labyrint prasklin, dolíčků a otvorů. Jedna střela šla hodně nízko, protože Dirk cítil, jak se mu téměř otřela o tvář a vzápětí se zabořila do palubní desky.

„Už jsem se dneska holil, ty parchante,“ zamumlal spíše v hněvu než ve strachu. Když se vrhl s chryslerem do další zatáčky, starobylé diagonální pneumatiky hlasitě zakvílely a nechaly na vozovce za sebou kouřící černé šmouhy. Střelec, který mezitím vyprázdnil už druhý zásobník, začal pálit poněkud uvážlivěji, aby šetřil zbývající munici. Počkal, dokud se chrysler nedostane do pravotočivé zatáčky, a pak vůz pokropil rychlou salvou z bezprostřední blízkosti. Poněkud nerozumně se však nezaměřil na pneumatiky, ale mířil stále do prostoru pro cestující.

Dirka i Sarah uvnitř auta neustále zasypával proud skleněných, kovových a plastových střepin, jak se kulky zarývaly do interiéru. Dirk se ze všech sil snažil udržet vůz uprostřed silnice a opakovaně kontroloval zpětné zrcátko, aby se ujistil, že se ho cadillac nesnaží předjet a získat tak pozici k poslednímu rozhodujícímu úderu. Chrysler několikrát ostře změnil směr, přičemž pokaždé málem narazil do předku cadillacu a nutil ho tak udržovat alespoň půldruhametrový odstup od jeho zadního nárazníku.

Dirk si připadal jako boxer v ringu, když se střídavě přikrčoval a vystrkoval hlavu i tělo, pohyboval se ze strany na stranu, aby viděl na cestu, a přitom se vyhnul proudu olova. Nahrbil se, když smykem projížděl další pravou zatáčku, a náhle zpozoroval, jak se objevuje řada otvorů na přední kapotě. Tato salva zasáhla chladič, ze kterého se vyvalil syčící oblak páry, prodírající se ozdobnou mřížkou a otvory v kapotě. Uvědomil si, že teď už mu příliš času nezbývá. Bez chlazení se motor brzy přehřeje a zadře. Pak on i Sarah budou pro lovce snadným cílem.

Jelikož mezitím dojeli na severní cíp ostrova, pokusil se o poslední trik. Jakmile se přiblížili k úzké levotočivé zatáčce, zavedl Dirk automobil do středu silnice a nepatrně zpomalil, aby se mu cadillac mohl přiblížit. Pak náhle oběma nohama vší silou dupl na brzdu. V oblaku pálící se gumy z ječících pneumatik narazil cadillac do zadku chryslera dřív, než jeho řidič dokázal zareagovat. Tento zoufalý pokus poškodit předek cadillacu však nevyšel. Staré bubnové brzdy chrysleru se nemohly samozřejmě rovnat kotoučovým brzdám s antiblokovým systémem na všech čtyřech kolech cadillacu, takže moderní vůz už dávno stál, když se chrysler stále ještě pohyboval smykem kupředu. Řidič cadillacu pochopil hrozící nebezpečí, takže si nyní udržoval bezpečný odstup. Dirk uvolnil brzdový pedál a dupl zase na plyn ve snaze získat nějaký náskok. Moc jiného toho dělat už nemohl.

Obě auta dosáhla vrcholku posledního stoupání v severní části ostrova. Z tohoto místa se silnice pomalu vinula dolů k pobřeží, přičemž cestou míjela řadu obchůdků a domků, až nakonec ústila do přístaviště trajektů. Dirk zaregistroval nevelkou frontu aut, jež se vyrojila na silnici z protisměru. Napadlo ho, že jde o automobily přijíždějící z posledního trajektů.

I přes hustší provoz střelba ze zadního auta neustávala. Atentátníci již překročili veškeré meze a byli rozhodnuti zabít Dirka i Sarah za jakoukoliv cenu, bez ohledu na to, kdo se jim případně připlete do cesty. Dirk rychle pohlédl na Sarah a násilím se přiměl usmát. V jejích něžných očích se nyní misii strach i důvěra. Důvěra v to, že Dirk nalezne nějaký způsob, jak je spasit. Pevně stiskl volant s ještě upřímnějším předsevzetím, že ji musí ochránit.

Na jakýkoliv pokus mu však zbývaly jen vteřiny. Starý chrysler, který nyní spíše připomínal cíl po bombardování letadly B-2, zjevně mlel z posledního. Zpod kapoty se valil kouř, doprovázený hlučnou melodií mlácení a skřípání téměř zničeného motoru. Pod autem se jiskřilo, jak utržený výfuk mučivě drhnul o vozovku. Dokonce i na pneumatikách se objevila hladká místa, kde byl vzorek sedřený opakovaným prudkým bržděním, a gumy se teď otáčely s hlasitým mlácením. Ukazatel teploty se již chvíli pohyboval v červeném poli.

Když se přiblížili ke břehu, zaslechli nad řevem motoru zahoukání sirény. Do toho se zezadu ozývalo kvílení pneumatik cadillacu a do uší se zarývalo staccato střelby z automatické zbraně. Velký chrysler se náhle zakymácel, jak se jeho přehřátý motor začínal zadírat. Dirk zoufale přejel očima po krajině, pátraje po automobilu šerifa, ozbrojené bankovní stráži, prostě po někom, ke komu by se mohli utéci jako k poslední instanci obrany. Avšak jediné, co viděl, byly bizarní domky na nábřeží, obklopené malými květinovými zahrádkami.

V zoufalství pohlédl dolů na blížící se přístaviště trajektů a konečně ho cosi napadlo. Bylo to jistě velice nepravděpodobné, ale v této chvíli neměl už co ztratit.

Když Sarah vzhlédla, povšimla si, že se mu ve tváři náhle objevil výraz sebevědomého odhodlání.

„Co se děje, Dirku?“ zakřičela nad hlasitým hřmotem.

„Drahá Sarah,“ odpověděl Dirk sebejistě, „myslím, že právě dorazila naše loď.“

18

LARRY HATALA sledoval, jak poslední vozidlo ve frontě, hráškově zelený mikrobus volkswagen, rok výroby 1968, pomalu supí po rampě na trajekt. Šedovlasý zaměstnanec terminálu, třicetiletý veterán ministerstva dopravy státu Washington, potřásl hlavou a usmál se na staré vozidlo hippíků, které řídil vousatý muž s pestrým šátkem na hlavě a s lenonkami na očích. Jakmile se volkswagen ocitl bezpečně na palubě, Hatala spustil dřevěnou oranžovo-bílou signální závoru, jež na konci mola uzavírala veškerý provoz. Tím skončily jeho povinnosti, až do příjezdu dalšího trajektů za třicet minut. Hatala si tedy sundal značně obnošenou baseballovou čapku, rukávem si otřel čelo a pak čepicí vesele zamával na svého kolegu na odjíždějícím trajektů. Mladík v šedivé kombinéze trhnutím zatáhl ochranné zábradlí na zádi a pak Hatalovi na oplátku vysekl imitaci vojenského zasalutování. Kapitán znovu houkl lodní píšťalou, načež Hatala odpoutal bezpečnostní přístavní lano a jeho volný konec hodil na palubu lodi, kde ho jeho kolega úhledně svinul pro použití v příštím přístavu.

Sotva nad vodou doznělo houkání lodní píšťaly, Hatala zaslechl nějaký zvláštní zvuk. Připomínalo to divoké kvílivé skřípání pneumatik po asfaltu. Když pohlédl vzhůru na cestu nad přístavištěm, zahlédl mezi stromy opakované záblesky dvou aut, ženoucích se jedno za druhým. Ječení motorů ve vysokých otáčkách a skřípění pneumatik se neustále blížilo. Na tomto pozadí se ozývaly praskavé zvuky, které si Hatala pamatoval ještě z dob strávených v námořnictvu. Byly to výstřely. Konečně obě auta vyjela zpoza stromů, a jak se blížila ke břehu, Hatala na ně jen nevěřícně zíral.

Velký zelený chrysler vypadal jako ženoucí se drak, včetně čoudícího ohně a oblaku páry chrlené mřížkou. Černovlasý muž, hluboko skrčený na předním sedadle, obratně udržoval kouřící příšeru na vozovce v rychlosti, jež byla vzhledem k jejímu stavu zjevně příliš vysoká. Deset metrů za ním ho pronásledoval elegantní černý cadillac, z jehož okénka visel jakýsi mladý Asiat, divoce pálící z automatu. Střelba však viditelně více škodila okolním stromům než zamýšlenému cíli před ním. K Hatalově hrůze zelený kabriolet najednou prudce zabočil do vjezdu k přístavišti a zamířil na přístavní molo.

Podle všech pravidel měl být chrysler již dávno nepojízdný, mrtvý stroj. Spalující déšť střel pokryl auto olovem, proděravěl kdejakou hadici, drát či řemen a navíc způsobil v karoserii i interiéru vozu spoustu otvorů. Hořící olej se míchal s chladicí kapalinou, stříkající z rozpáleného motoru, který již téměř nebyl vůbec chlazen. Nicméně starý chrysler měl statečné srdce, zjevně se stále nehodlal vzdát a namísto toho nabízel ještě poslední zbytky své síly.

„Dirku, kde teď jsme?“ zeptala se Sarah, která ze své pozice na zemi před předním sedadlem ven neviděla. Rachocení pneumatik jí však prozradilo, že už nejedou po silnici.

„Musíme chytit loď,“ ušklíbl se Dirk. „Pevně se drž.“

Před sebou uviděl muže, stojícího nějakých padesát metrů od nich na konci mola a divoce mávajícího rukama. Za okrajem mola byla již vidět voda vířená šrouby trajektu, který se pomalu začínal vzdalovat od břehu. Bude to velice těsné.

Cadillac za Dirkem poněkud ztratil přehled, protože málem nestačil zahnout, když to Dirk strhl na molo. Jeho řidič však byl pevně rozhodnut zůstat s Dirkem v těsném kontaktu, takže opět přidal, nedbaje na rychle se přibližující konec mola a odjíždějící trajekt. Také střelce na vedlejším sedadle plně pohltila horečka pronásledování a touha zasáhnout konečně toho neústupného řidiče před sebou, kterému se zatím dařilo všem střelám vyhnout.

Rovněž Dirk držel plyn na podlaze, i když z jiného důvodu. Zadržoval dech a úpěnlivě si přál, aby chrysler vydržel ještě těch posledních pár vteřin. I když byl konec mola už jen několik metrů před nimi, připadalo mu to jako celá věčnost. A mezitím se trajekt po centimetrech posunoval do volných vod průlivu.

Dva chlapci, hodlající rybařit na konci mola, sotva stačili uskočit za hromady zboží, když se kolem nich přehnaly dva automobily. Rybářské pruty nechali napospas. K Dirkovu překvapení muž na konci mola přestal mávat rukama a namísto toho zvedl dřevěnou oranžovo-bílou závoru. Pravděpodobně si uvědomil marnost své předchozí snahy zastavit valící se masu detroitského železa, jež na něj mířila. Když Dirk Hatalu míjel, kývl na něj svůj dík a vznešeným gestem mu zamával. Hatala zůstal ohromeně zírat.

Chryslerův mohutný motor V-8 vydával nyní klepavé zvuky jako rány perlíkem, ale ta stará bestie se stále držela a poskytovala Dirkovi poslední zbytky energie, které v ní ještě zůstaly. Mohutný kabriolet zaburácel po rampě na konci mola a vznesl se do vzduchu jako dělová koule. Dirk pevně stiskl volant a připravil se na náraz. Pod sebou totiž spatřil třináctimetrovou modrou stuhu vody. Vzduch rozřízly výkřiky vyděšených cestujících na zadní palubě, jak se hnali z cesty zelenému monstru, jež se na ně vzduchem řítilo. Rychlost auta a pozvednutá rampa poslaly chrysler do vzduchu v téměř pitoreskně přesném oblouku. Teprve pak převzala vládu přitažlivost a sklonila přední část auta k zemi. Nezvyklý vzduchoplavec však mezitím překonal vodní překážku a dopadl na trajekt.

Chrysler narazil předními koly na otevřenou záď jen jeden nebo dva metry od jejího okraje. Pneumatiky v okamžiku kontaktu hlasitě praskly. Jen o zlomek vteřiny později dopadla i zadní kola, která cestou smetla nízké zábradlí pouhý metr od kraje zádi. Část tohoto zábradlí se dostala do podběhu kol a dopadem auta celou vahou na palubu se zde zaklínila. Jak se ukázalo, právě toto cestujícím zachránilo život. Namísto toho, aby vrak nekontrolovaně vletěl mezi zaparkované automobily, zaklíněná část zábradlí se zaryla do dřevěné paluby jako nějaká kotva. Masivní automobil ještě dvakrát poskočil a pak se pomalu zastavil pouhých sedm metrů od místa dopadu, přičemž jen lehce narazil do hráškově zeleného mikrobusu volkswagen.

Černý cadillac tak dobře nedopadl. Na konec mola dorazil o několik vteřin později. Jeho řidič si teprve tam všiml, že trajekt se už vzdálil od břehu. Příliš překvapen, než aby se pokusil zastavit, řidič cadillacu přidal plyn a vznesl se za chryslerem. Trajekt se však mezitím dostal z jeho dosahu.

Doprovázen hrůzostrašným jekotem střelce, cadillac se elegantně vznesl do vzduchu, ale pak zamířil nosem přímo do zádě lodi, do níž také vzápětí s hromovým třeskem narazil. Přední nárazník se dotkl namalovaného jména Issaquah těsně nad vodolinkou a vzápětí se už celý automobil zmačkal jako harmonika. Z hladiny vystříkl mohutný gejzír vody, když těžce poškozený vrak dopadl do vody a potopil se do třinácti metrů, kde se stal vodním hrobem rozdrcených těl pronásledovatelů.

V chrysleru ze sebe Dirk setřásl chvilkové omráčení z nárazu a začal sčítat utrpěná zranění. Zjistil, že má naražené koleno a bolavou kyčel a krvácí z dolního rtu, který si roztrhl nárazem o volant. Ostatní části těla však vypadaly v pořádku. Sarah vzhlížela z podlahy poněkud pokroucená, avšak přes bolestivou grimasu vykouzlila úsměv.

„Myslím, že mám zlomenou pravou nohu,“ pronesla klidně, „ale jinak jsem v pořádku.“

Dirk ji vyzvedl z auta a něžně ji položil na palubu. Mezitím se již přiblížily davy cestujících a nabízely svou pomoc. Před nimi se rozletěly dveře mikrobusu VW a z nich vyskočil postarší řidič, hippie s vlasy sčesanými do koňského ohonu a pivním břichem napůl skrytým pod tričkem s nápisem Grateřul Dead. Když spatřil scénu kolem sebe, vykulil oči. Z doutnajícího vraku chrysleru stoupal kouř, zamořující vzduch zápachem spáleného oleje a gumy. Karoserie auta byla posetá otvory po kulkách odpředu až dozadu, interiér pokrývaly úlomky skla a cáry koženého polstrování. Přední pneumatiky byly po roztržení při dopadu celé rozšklebené, zatímco z podběhu jednoho zadního kola podivně vyčníval kus lodního zábradlí. Od vraku směrem k zádi se táhla hluboká rýha v palubě, jako nějaká mohutná stopa chlebových drobečků. Dirk se na muže lehce usmál. Starý hippie za neustálého prohlížení místa činu přistoupil blíž.

Pak potřásl hlavou a konečně prohodil: „Úžasné, člověče. Jenom doufám, že máte pojistku.“

*

MÍSTNÍM ÚŘADŮM trvalo jen pár hodin, než zabraly jeden blízký pracovní člun a zakotvily ho před koncem trajektového mola. Jeho dvacetitunový jeřáb snadno vyzvedl pomačkaný cadillac ze dna a odložil ho na špinavou palubu člunu. Zdravotníci pak pečlivě uvolnili zmrzačená těla z vraku a odvezli je do místní márnice. Za příčinu jejich smrti byla prohlášena vážná zranění v důsledku autohavárie.

Na požádání NUMA se do případu vložila FBI a zahájila federální vyšetřování celého incidentu. Počáteční pokusy identifikovat oběti byly neúspěšné, jelikož na tělech nebyla nalezena jediná identifikační známka a z cadillacu se vyklubal ukradený automobil z půjčovny. Nakonec však imigrační úřady potvrdily, že muži jsou japonské národnosti a do země se dostali ilegálně z Kanady.

V márnici okresu Seattle/King potřásl vrchní koroner podrážděně hlavou, když dorazili další vyšetřovatelé, aby si prohlédli mrtvoly.

„Tady se nedá nic dělat, dokud tu budeme mít ty japonské gangstery,“ mumlal ke svému pomocníkovi, když z márnice vyšli, další dva členové FBI. Druhý soudní lékař, bývalý vojenský doktor, který pracoval kdysi celý rok v Soulu, souhlasně přikývl.

„Mohli bychom do mrazírny rovnou nechat přidělat turniket,“ zažertoval.

„Budu šťastný, až dostaneme papír, že je máme nechat odvézt zpátky do Japonska.“

„Doufám, že je to jejich domov,“ poznamenal druhý patolog a pomalu zasunul těla zpět do mrazicího boxu. „Jestli ale chcete znát můj názor, tak bych řekl, že vypadají spíš jako Korejci.“

19

PO DVANÁCTI HODINÁCH strávených u nemocniční postele Sarah se Dirkovi podařilo přesvědčit doktory ve Švédském lékařském centru Prozřetelnosti v Seattlu, aby ji následujícího rána propustili do domácího ošetření. Ačkoliv zlomená noha obvykle nevyžadovala hospitalizaci, opatrný lékařský personál se obával případných dalších zranění, která mohla Sarah při nehodě utrpět, a proto ji přijali na pozorování. Měla štěstí, že zlomenina holenní kosti nevyžadovala žádné dlahy ani šrouby. Lékaři jí pouze zafixovali končetinu mohutnou sádrou, nacpali ji léky proti bolesti a podepsali propouštěcí papíry.

„Počítám, že tě nějaký čas nemůžu vyvést na tancovačku,“ žertoval Dirk, když ji na vozíčku tlačil z nemocnice.

„Ne, pokud nechceš mít nohy celé modré,“ odpověděla s pohledem na těžkou sádru.

I přesto, že Sarah trvala na tom, že může normálně pracovat, Dirk ji zavezl domů do jejího stylového apartmá v okrsku Capitol Hill v Seattlu. Tam ji něžně přenesl na kožený gauč a zlomenou nohu jí podložil velkým polštářem.

„Obávám se, že se musím vrátit do Washingtonu,“ poznamenal, pohladil jí hedvábné vlasy a urovnal polštář za zády. „Odjedu dnes večer. Zařídím, aby se na tebe přišla podívat Sandy.“

„Nejspíš ji nedokážu odehnat,“ ušklíbla se. „Co ale ti nemocní členové posádky z Deep Endeavoru? Musíme zjistit, jestli se jim daří dobře,“ vyhrkla a pokusila se posadit. Léky proti bolesti způsobily, že měla pocit, jako by celé její tělo i mysl byly zahaleny povlakem medu. Navíc se musela velice snažit zůstat při vědomí a bojovat s neodolatelnou touhou spát.

„Oukej,“ řekl a jemně ji zatlačil do polštářů. Pak jí přinesl ke gauči telefon. „Můžeš si jednou zavolat, ale pak zhasínáme.“

Zatímco mluvila s Veřejnou zdravotnickou laboratoří, Dirk zkontroloval zásoby jídla v kuchyni. Nakoukl do téměř prázdné chladničky a pomyslel si, proč jenom svobodné ženy mají doma vždycky podstatně méně jídla než staří mládenci.

„Skvělá zpráva,“ zavolala na něj již trochu setřelým hlasem, když zavěsila. „Všechny testy členů posádky podezřelých z nemoci vyšly negativně. Ani stopa po viru neštovic.“

„To je výborné,“ odpověděl Dirk a vrátil se ke gauči. „Dám to vědět kapitánu Burchovi, ještě než odjedu na letiště.“

„Kdy tě zase uvidím?“ zeptala se a stiskla mu ruku.

„Tohle bude jenom takový rychlý záskok na ředitelství. Budu zpátky, dřív než se naděješ.“

„To bys radši měl,“ odpověděla již s klesajícími víčky. Dirk se nad ní sklonil, odhrnul jí vlasy stranou a jemně ji políbil na čelo. Když se narovnal, uviděl, že už spí.

*

DIRK SE BĚHEM nočního letu napříč celým kontinentem dobře prospal, takže jakmile se kola proudového letounu NUMA po osmé hodině ranní dotkla plochy Národního letiště Ronalda Reagana ve Washingtonu, byl báječně odpočatý. U vládního terminálu na něj čekalo auto agentury, takže za drobného mrholení vyrazil z parkoviště. Na cestě z letiště pohlédl dlouze na zchátrale vypadající hangár vedle jedné ranveje. I když byl jeho otec v zahraničí, měl přesto nutkání stavit se u něj doma a povrtat se v jednom z jeho starodávných aut, jež tam uchovával. Nejdřív práce, potom zábava, řekl si a zamířil k vjezdu na dálnici.

Z letiště se vydal po Memorial Parkway George Washingtona na sever. Po levé ruce minul Pentagon a pokračoval podél řeky Potomac. Zanedlouho sjel z dálnice a zabočil k výškové budově ze zeleného skla, kde sídlilo ředitelství NUMA. Projel bezpečnostním vjezdem pro zaměstnance a zabočil do podzemních garáží, kde zaparkoval. Otevřel kufr auta, hodil si přes rameno velký cestovní vak a vyjel služebním výtahem do desátého patra, kde se před ním otevřely dveře do komplikovaného bludiště tiše bzučící elektroniky.

NUMA při svém vzniku dostala rozpočet, jaký by kdejakého diktátora z třetího světa přiměl jen závistivě zavýt. Z těchto peněz se podařilo vybudovat počítačovou síť mořského datacentra NUMA, které je doslova zázrakem moderního zpracovává informací. V masivní počítačové paměti byl uložen nejdokonalejší soubor oceánografických dat z celého světa. Aktuální údaje o počasí, proudění, teplotě a biodiverzních hodnotách, shromažďované pomocí satelitů ze stovek různých mořských lokalizací po celé zeměkouli, poskytují v každém okamžiku globální přehled o stavu moří i o výhledu do nejbližší budoucnosti. Napojení na významné univerzity navíc zprostředkuje výsledky aktuálního geologického výzkumu, novinky v oblasti námořní biologie, výzkumu podmořské flóry a fauny, stejně jako nové poznatky z oblasti technologie a techniky. Vlastní agenturní knihovna historických odkazů obsahuje doslova miliony dat a představuje trvalý zdroj informací pro výzkumná zařízení po celém světě.

Dirk nalezl mistra a vládce celé rozsáhlé počítačové sítě, jak sedí za ovládacím pultem ve tvaru podkovy, v jedné ruce žmoulá medvědí dráp a druhou vyťukává cosi na klávesnici. Pro nezasvěceného cizince Hiram Yaeger připomínal spíš fanouška Boba Dylana. Štíhlou postavu zakrývaly obnošené džíny Levi’s s odpovídající bundičkou, oblečenou přes bílé tričko. Na nohou měl ošoupané kovbojské boty. S dlouhými vlasy svázanými do ohonu jeho celkový zjev dosti úspěšně maskoval, že žije na přepychovém předměstí Marylandu, má za manželku bývalou modelku a řídí BMW série 7. Když se přes lenonky podíval na Dirka, usmál se na pozdrav.

„Hele, mladý pan Pitt,“ poznamenal vřele.

„Hirame, jak se máš?“

„Vzhledem k tomu, že jsem neroztřískal svoje auto ani nezničil žádnou agenturní helikoptéru, musím říct, že se mám dobře,“ zažertoval. „Mimochodem, byl už náš velevážený ředitel informován o ztrátě jednoho kusu leteckého vybavení NUMA?“

„Ano, byl. Naštěstí je táta s Alem stále ještě na Filipínách, takže to mytí hlavy bylo přeci jen trochu mírnější.“

„Mají plné ruce práce s tím toxickým znečištěním na Mindanau, takže sis to dobře načasoval,“ poznamenal Yaeger. „Pověz mi, čemu vděčím za potěšení z tvé návštěvy?“

„No,“ zaváhal Dirk, „jsou to tvé dcery. Rád bych si s nimi vyšel.“

Z Yaegerova chlapeckého obličeje na okamžik zmizela veškerá krev, protože Dirkův návrh vzal zprvu vážně. Yaegerovy dcery — dvojčata, navštěvující poslední ročník soukromé střední školy — byly Yaegerovou radostí a pýchou. Celých sedmnáct let se mu úspěšně dařilo zastrašovat každého mužského nápadníka, který projevil třeba jen vzdálený úmysl dotknout se některé z dívek. Bůh je ale chraň před závratěmi, jež by se jich nejspíš zmocnily při pohledu na neotesaného a charismatického Dirka.

„Jestli přede mnou ještě jenom zmíníš jejich jména, budeš vyškrtnutý z výplatnice tohoto podniku s tak mizernou pověstí, že by ti trvalo přinejmenším pět lidských životů, než by sis tu reputaci napravil,“ pohrozil s vážnou tváří Yaeger.

Teď byla řada na Dirkovi, aby se hlasitě zasmál té slabině, kde byl Yaeger tak snadno zranitelný. Teprve pak počítačový génius změkl a Dirkovu planému vtipu se zasmál.

„Oukej, takže tvé dcery nepřicházejí v úvahu. Vážně bych si ale přál strávit chvíli s tebou a s Max, ještě než dopoledne půjdu za Rudim.“

„No, tak s tím souhlasím,“ odpověděl Yaeger s rozhodným kývnutím. Jelikož medvědí dráp byl tou dobou již zničený, spustil tanec na klávesnici obouruč, aby si přičaroval bionickou důvěrnici Max.

Nejednalo se o žádného kolegu programátora, ale o systém umělé inteligence s virtuálním propojením na holografické zobrazení. Max byla výplodem Yaegerova mozku a jejím hlavním úkolem byla pomoc při hledání v obsáhlých archivech. Velice moudře jí přiřkl podobu své ženy Elsie, k níž přidal svádivý hlas a rozpustilou osobnost. Na plošině proti ovládacímu panelu se teď náhle objevila atraktivní žena s kaštanovými vlasy a očima barvy topasu. Byla oblečená do velice skromného topu, jenž odhaloval pupík, a značně krátké kožené sukně.

„Dobré jitro, pánové,“ zamumlal trojrozměrný obraz.

„Ahoj, Max. Pamatuješ se na mladého Dirka Pitta?“

„Samozřejmě. Ráda vás zase vidím, Dirku.“

„Vypadáte skvěle, Max.“

„Vypadala bych líp, kdyby mě Hiram neoblékal jako Britney Spears,“ odpověděla s opovržením a přejela si rukama po těle.

„Dobře tedy. Zítra to bude Prada,“ slíbil Yaeger.

„Děkuji.“

„Dirku, co ses to chtěl Max zeptat?“ vybídl ho Yaeger.

„Max, co mi můžete povědět o japonských aktivitách v oblasti chemických a biologických zbraní během druhé světové války?“ zeptal se náhle zcela vážně Dirk.

Max na chvilku zaváhala, jelikož položená otázka spustila masivní pátrání v tisícovkách databází. Yaeger se totiž neomezoval pouze na oceánografické zdroje, ale napojil svou síť i na vládní a veřejné informační zdroje, počínaje knihovnou Kongresu a konče Komisí pro cenné papíry a devizy. Max se bleskově probrala všemi těmito záznamy, vybrala z nich požadované údaje a sestavila je do zhuštěné podoby.

„Japonská armáda prováděla rozsáhlý výzkum a pokusy v oblasti biologických a chemických zbraní jak za druhé světové války, tak i před ní. Primární výzkum a jeho praktické nasazení probíhaly v Mandžusku pod vedením okupantské Japonské císařské armády, jež v roce 1931 obsadila severovýchodní Čínu. V této oblasti byla postavena řada zařízení, sloužících jako pokusné stanice, ale maskovaných jako pily nebo podobné závody. Největším japonským chemickým výzkumným a pokusným střediskem byl Qiqihar, kterému velela armádní jednotka 100. Vlastní výroba chemických zbraní však byla nicméně v samotném Japonsku. Čangčun, pod velením armádní jednotky 100, a rozrůstající se komplex Ping fan, spravovaný armádní jednotkou 731, představovaly zase střediska výzkumu a testování biologických zbraní. Šlo vlastně o velká vězeňská zařízení, kam byli odesíláni místní kriminálníci a bezdomovci, aby zde sloužili jako pokusné objekty. Jen minimum těchto vězňů přežilo.“

„O jednotce 731 jsem četl,“ poznamenal Dirk. „Vedle některých jejich experimentů vypadají němečtí nacisté jako skauti.“

„Údaje o nelidských pokusech prováděných Japonci, zejména jejich jednotkou 731, jsou téměř nekonečné. Čínští vězni, a dokonce i nějací spojenečtí váleční zajatci, byli běžně očkováni různými patogenními zárodky, protože jejich věznitelé chtěli přesně určit smrtelné dávky. Na vězně zčásti zakopané do země pouštěli biologické bomby, aby si vyzkoušeli nejvhodnější způsoby transportu. Spousta pokusů probíhala i mimo hranice zařízení. Do studní ve vesnicích byly záměrně nasazovány bacily tyfu, což mělo za následek prudké epidemie horeček a smrt. V hustě zabydlených městech vypouštěli krysy s blechami přenášejícími mor a zkoumali rychlost šířeni a závažnost infekce. Za vhodné cíle pokusů byly považovány dokonce i děti. Při jednom experimentu rozdali místním venkovským dětem čokoládu nakaženou antraxem. Děti se po té pochoutce mohly samozřejmě utlouct, ale efekt byl strašlivý.“

„To je hnusné,“ vyhrkl Yaeger a vrtěl hlavou. „Doufám, že pachatelé za své zločiny zaplatili.“

„Z větší části nikoliv,“ pokračovala Max. „Ti, kteří veleli jednotkám s biologickými a chemickými zbraněmi, se obžalobě z válečných zločinů vyhnuli. Japonci totiž zničili většinu dokumentace i samotné tábory ještě dřív, než se vzdali. Americké zpravodajské služby si buď nebyly vědomy hrozného rozsahu těch zvěrstev, nebo dokonce chtěly samy získat výsledky oněch strašlivých pokusů a dívaly se proto jednoduše jinam a ty hrůzy nechaly spát. Z mnoha lékařských odborníků císařské armády, kteří za války pracovali v táborech smrti, se poté stali uznávaní představitelé japonského poválečného farmaceutického průmyslu.“

„S rukama od krve,“ zavrčel Dirk.

„Nikdo to neví přesně, ale odborníci odhadují, že v důsledku chemických a biologických aktivit Japonců v třicátých a čtyřicátých letech zemřelo přinejmenším dvě stě tisíc Číňanů. Velkou část obětí tvořili nevinní civilisté. Byla to válečná tragédie, které se teprve v poslední době dostává určité pozornosti ze strany historiků a badatelů.“

„Člověka nepřestane ohromovat nelidskost, s jakou se chová člověk k člověku,“ pravil vážně Yaeger.

„Max, se kterými patogeny a chemikáliemi konkrétně Japonci pracovali?“ chtěl vědět Dirk.

„Bylo by jednodušší zeptat se, se kterými patogeny neexperimentovali. Jejich výzkum bakterií a virů sahá od antraxu, cholery a dýmějového moru až po psinku, neštovice či tyfus, se spoustou dalších nemocí mezitím. Mezi chemické bojové látky použité do výzbroje patřil fosgen, kyanovodík, yperit a lewisit. Není známo, kolik z těchto látek bylo skutečně použito v poli, opět hlavně proto, že Japonci většinu svých záznamů zničili, když se koncem války začali stahovat z Číny.“

„Jak by všechny ty látky mohly být použity na bitevním poli?“

„Chemikálie, které mají dlouhou trvanlivost, se dokonale hodí do nábojů. Japonci skutečně vyrobili spoustu chemické munice, většinou ve formě granátů, pum a široké řady dělostřeleckých nábojů. Tisíce těchto zbraní dokonce zanechali koncem války v Mandžusku. Ve výrobě nosičů biologických zbraní Japonci tolik úspěšní nebyli, zejména díky přirozené citlivosti biologického materiálu. Vývoj použitelných biologických dělostřeleckých granátů se ukázal být příliš komplikovaný, takže se Japonci soustředili na letecké bomby. Dostupné prameny nicméně naznačují, že japonští vědci nebyli nikdy plně spokojeni s efektivitou biologických bomb, jež vyvinuli.“

„Max, víte o tom, že by se používaly chemické nebo biologické bomby s porcelánovým obalem?“

„No, vlastně ano. Ocelové bomby vyvíjejí při výbuchu vysokou teplotu a ta by biologické agens zničila, takže proto se Japonci obrátili ke keramice. Je známo, že v Číně byla odzkoušena celá řada porcelánových nádržek jako možných nosičů biologických zbraní.“

Dirk měl pocit, jako by mu v žaludku náhle vyrostl kámen. Takže tehdy v roce 1945 byla I-403 s biologickými bombami doopravdy na smrtící misi. Šťastnou náhodou byla tato ponorka potopena. Byla to ale skutečně její poslední neúspěšná výprava?

Do toho promluvil Yaeger. „Max, tohle je pro mě úplná novinka. Netušil jsem, že by Japonci skutečně v nějaké bitvě použili biologické či chemické zbraně. Nasadili je vůbec někdy mimo Čínu, například proti americkým vojákům?“

„Japonské použití chemických a biologických zbraní se primárně omezovalo pouze na čínské válčiště. Nicméně určitý omezený výskyt byl hlášen též z Barmy, Thajska a Malajsie. Podle mých záznamů nebyly biologické či chemické zbraně nikdy použity v boji se západními Spojenci, možná z obavy Japonců před odplatou. Lze však předpokládat, že by tyto zbraně byly použity při obraně vlastního území v případě potřeby invaze do Japonska. Samozřejmě, objev vašeho otce dokazuje, že chemický arzenál měl být uskladněn na Filipínách pro případné použití při obraně japonských ostrovů.“

„Objev mého otce?“ opakoval Dirk. „Tomu nerozumím.“

„Omlouvám se, Dirku. Dovolte, abych to objasnila. Obdržela jsem z lodi Mariana Explorer posudek o tom toxinu, který byl odebrán z dělostřeleckého náboje, objeveného vaším otcem a Alem Giordinem.“

„Už jsi dokončila pátrání v záznamech ohledně toho vzorku arzenu? Já myslel, že jsi povídala, že výsledky budeš mít až někdy po obědě,“ oslovil Yaeger holografický obraz.

„Já totiž někdy dokážu být brutálně výkonná,“ odsekla a pyšně zvedla nos.

„Co je to tu za souvislost?“ vmísil se stále ještě zmatený Dirk.

„Tvůj otec s Alem vystopovali únik arzenu ze staré nákladní lodi, která se za druhé světové války potopila na korálovém útesu nedaleko Mindanaa. Arzen unikal z dělostřeleckých granátů, které loď vezla v nákladovém prostoru,“ vysvětloval Yaeger.

„Ve stopětimilimetrových granátech, řečeno přesně,“ dodala Max. „Tedy v dělostřelecké munici, kterou Japonská císařská armáda běžně používala. Jenomže jejich obsahem nebyl arzen jako takový.“

„Co jsi zjistila?“ zeptal se Yaeger.

„Skutečný obsah tvořila směs yperitu a lewisitu. Tedy oblíbená chemická koncentrovaná náplň granátů, pocházející z třicátých let, která vyvolává smrtelné puchýře, jakmile se uvolní jako plyn. Lewisit je derivát arzenu, což vysvětluje jeho nález na Filipínách. Japonci v Mandžusku vyrobili tisíce projektilů s náplní yperitu a lewisitu, z nichž pár použili proti Číňanům. Některé z těchto starých pohřbených granátů se nacházejí ještě dnes.“

„Mělo japonské námořnictvo co do činění s nasazením těchto zbraní?“ chtěl vědět Dirk.

„Japonské císařské námořnictvo se aktivně zúčastnilo výroby chemické munice v námořním zařízení Sagami a my si myslíme, že kromě toho měli ještě čtyři další sklady: v Kure, Yokosuce, Hirošimě a Sasebu. Námořnictvo však vlastnilo pouze zlomek z odhadovaného počtu 1,7 milionu kusů chemických bomb a střel, vyrobených během války. Přitom žádné záznamy nesvědčí o tom, že by taková munice byla použita v nějaké námořní bitvě. Výzkum biologických zbraní probíhal v kompetencích císařské armády a soustředil se, jak jsem už uvedla, na okupovanou Čínu. Primárním prostředníkem výzkumných aktivit byla Armádní lékařská škola v Tokiu. Není známo, jestli s touto školou mělo nějaké spojení rovněž námořnictvo, jelikož při bombardování v roce 1945 byla tato instituce zničena.“

„Takže neexistují žádné válečné záznamy, jež by svědčily o nalodění chemické či biologické munice na palubu nějakého plavidla válečného námořnictva?“

„Nic takového nebylo nikdy publikováno,“ odpověděla Max a zavrtěla svou holografickou hlavou. „Velká většina zadržených válečných záznamů Japonska, včetně těch pocházejících z ministerstva válečného námořnictva, byla uložena do Národního archivu. Jako gesto dobré vůle jsme však většinu listinného materiálu později navrátili Japonsku. Pouze malá část byla okopírována a ještě menší zlomek byl přeložen.“

„Max, rád bych si prohlédl záznamy ministerstva válečného námořnictva a podíval se v nich na informaci o misi jedné konkrétní ponorky, I-403. Mohla byste zjistit, jestli tyto záznamy stále existují?“

„Je mi líto, Dirku, ale k téhle části Národního archivu nemám přístup.“

Dirk se obrátil na Yaegera s povytaženým obočím a dlouhým významným pohledem.

„Tak Národní archiv, že? No, nabourat se do něj by bylo daleko méně nebezpečné než do Langley,“ souhlasil s pokrčením ramen Yaeger.

„Tak to je ten starý hacker ze Silicon Valley, kterého dobře znám a kterého mám rád,“ poznamenal se smíchem Dirk.

„Dej mi pár hodin a uvidím, co se dá dělat.“

„Milá Max,“ pravil Dirk a zahleděl se průhledné postavě přímo do očí, „díky za informace.“

„Bylo mi potěšením, Dirku,“ odpověděla svádivě. „Jsem šťastná, když vám můžu být kdykoliv nápomocná.“

Pak v okamžení zmizela. Yaeger měl již nos u monitoru, s prsty poletujícími nad klávesnicí, kompletně ponořen do své nejnovější podvratné činnosti.

*

PŘESNĚ V DESET hodin vstoupil Dirk s cestovním vakem přes rameno do přepychové konferenční místnosti vedení. Tlustý modrý koberec vkusně doplňoval tmavý konferenční stůl z třešňového dřeva i podobné dřevěné obložení stěn, ozdobené starodávnými oleji válečných lodí z období Americké revoluce. Jednu stěnu tvořila silná tabule skla, nabízející pohled z ptačí perspektivy na řeku Potomac a na Washington Mall na protějším břehu. U stolu seděli dva muži v tmavých oblecích a s kamenným výrazem ve tváři pozorně naslouchali drobnému muži s brýlemi s obroučkami z rohoviny, který hovořil o posledních událostech na Deep Endeavoru na Aleutských ostrovech. Jak Dirk vstoupil do místnosti, Rudi Gunn se uprostřed věty zarazil a vyskočil na nohy.

„Dirku, to je dobře, že ses vrátil do Washingtonu tak rychle,“ pozdravil ho vřele, až mu modré oči za silnými skly doslova zářily. „Jsem moc rád, že ta tvoje zranění utržená při přistání na trajektu jsou jenom povrchová,“ dodal s pohledem na Dirkův oteklý ret a obvaz na tváři.

„Má společnice si zlomila nohu, mně se ale podařilo uniknout jenom s nateklou hubou. Pořád jsme ale dopadli líp, než ti další dva mládenci,“ podotkl s úšklebkem, „ať už to byl kdokoliv. Rád tě zase vidím, Rudi,“ dodal a potřásl si rukou s dlouholetým zástupcem ředitele NUMA.

Gunn ho pak představil dalším dvěma přítomným mužům.

„Dirku, tohle je Jim Webster, zvláštní asistent ministerstva vnitřní bezpečnosti, z oddělení Analýzy informací a ochrany infrastruktury,“ pravil a mávl rukou směrem k bledému muži s krátkým sestřihem blonďatých vlasů, „a Rob Jost, zástupce ředitele Námořní a pevninské bezpečnosti ze Správy bezpečnosti dopravy v rámci ministerstva vnitřní bezpečnosti.“ Kulaťoučký chlapík s červeným nosem, podobající se medvídkovi, Dirkovi vážně přikývl.

„Bavíme se o zprávě kapitána Burche ohledně toho, jak jste zachránili tým Centra kontroly nemocí z ostrova Yunaska,“ pokračoval Gunn.

„Bylo štěstí, že jsme byli jen kousek odtamtud. Jenom lituji, že jsme nepřišli natolik včas, abychom zachránili ty dva příslušníky Pobřežní stráže.“

„Jelikož byli evidentně zasaženi vysokou dávkou toxinu, který byl vypuštěn nedaleko jejich stanice, neměli vlastně od samého začátku žádnou naději,“ poznamenal Webster.

„Potvrzujete tedy, že zemřeli na otravu kyanidem?“ otázal se Dirk.

„Ano. Jak jste to věděl? Tato informace ještě nebyla zveřejněna.“

„Vyzvedli jsme z ostrova mrtvého lvouna, kterého po našem návratu do Seattlu analyzoval tým laboratoří Centra kontroly nemocí. Ti zjistili, že zvíře zahynulo na otravu po vdechnutí kyanidu.“

„To souhlasí s pitevní zprávou o obou členech Pobřežní stráže.“

„Neodhalili jste nějakou informaci o tom člunu, který na nás střílel a z něhož se nejspíš ten kyanid vypouštěl?“

Po poněkud trapné odmlce se ozval Webster. „Nezískali jsme žádnou další informaci. Naneštěstí ten popis, který jsme dostali, je velice vágní a odpovídají mu tisícovky rybářských lodí. Myslíme, že ta loď nebyla místní, a v současnosti spolupracujeme s japonskými úřady na indiciích, jež vedou do jejich země.“

„Takže věříte, že tu je nějaká souvislost s Japonskem. Máte představu, proč by měl kdokoliv zaútočit chemickými zbraněmi na vzdálenou meteorologickou stanici na Aleutách?“

„Pane Pitte,“ vmísil se Jost, „znal jste ty muže, kteří se vás v Seattlu pokusili zabít?“

„Nikdy předtím jsem je neviděl. Zdálo se mi, že jsou to takoví poloprofesionálové, jenom o chlup lepší než dva najatí pouliční grázlové.“

Webster otevřel složku na stole před sebou a přisunul Dirkovi pomačkanou fotografii velikosti pohlednice. Dirk beze slova pohlédl na černobílý obrázek asi padesátileté tvrdě vypadající Japonky, která nenávistně zírala do čočky objektivu.

„Památeční portrét Fusako Šigenobu, bývalé revoluční velitelky JRA,“ pokračoval Webster. „Našel jsem to v peněžence jednoho z těch rádoby atentátníků, které jsme vylovili z vody.“

„Co to je, ta JRA?“ chtěl vědět Dirk.

„Japonská rudá armáda. Mezinárodní teroristická buňka, která se datuje někdy do sedmdesátých let. Věřilo se, že se ji podařilo rozbít, když v roce 2000 zatkli Šigenobu, ale jak se zdá, došlo ke znovuzrození jejich vražedných aktivit.“

„Někde jsem četl, že dlouhodobé oslabení japonské ekonomiky vyvolalo vzrůst zájmu japonské mládeže o krajní frakce,“ dodal Gunn.

„JRA přitáhla mnohem víc lidí než jenom pár znuděných mladíků. Hlásí se k zodpovědnosti za atentát na našeho velvyslance v Japonsku a na zástupce vedoucího diplomatické mise, stejně jako za explozi v závodě SemCon v Čibě. To všechno byly vysoce profesionální útoky. Taková veřejná potupa, jak jste si zajisté vědomi, samozřejmě zhoršuje naše vztahy s Tokiem.“

„Podezíráme JRA, že byla možná i za kyanidovým útokem na ostrově Yunaska, který mohl sloužit jako předehra k daleko smrtelnějšímu útoku na nějaké větší město,“ dodal Jost.

„A rovněž tak i za neštovicemi, kterými se nakazil Irv Fowler,“ přidal se Dirk.

„Toto spojení jsme zatím neprokázali,“ oponoval Webster. „Naši analytici mají podezření, že se onen vědec mohl nakazit na Unalasce, a to od místních Aleutů. Japonské úřady nevěří, že by byla JRA dostatečně na výši, aby dokázala virus neštovic získat a rozšířit.“

„Skoro bych si myslel něco jiného,“ namítl Dirk.

„Pane Pitte, nejsme tady, abychom se zabývali vašimi konspiračními teoriemi,“ pronesl poněkud s despektem Jost. „Daleko radši bychom se dozvěděli, co dělali dva agenti JRA v této zemi a proč se pokusili zabít potápěče z agentury NUMA.“

„Šlo o ředitele speciálních projektů,“ zdůraznil Dirk a na konferenční stůl odložil vak, který dosud držel v ruce. Pak ho mocným pohybem poslal po desce směrem k Jostovi. Arogantní ředitel bezpečnosti dopravy sebou musel hodit, aby odstranil z cesty šálek s kávou. Nakonec mu vak narazil do prsou.

„Vaše odpověď je tady,“ konstatoval drsně Dirk.

Webster se zvedl a rozepnul vak. Jak Jost, tak i Gunn napjatě přihlíželi. Opatrně zabalená v pěnové gumě tu ležela velká část keramického pouzdra bomby, kterou Dirk vyzvedl z ponorky 1—403. Obal ze stříbřitého porcelánu byl prasklý a otvíral pohled na segmentovaný vnitřek s několika prázdnými buňkami, umístěnými pod malou součástkou ve špici.

„Co je to?“ otázal se Gunn.

„Šedesát let stará špinavá bomba,“ odpověděl Dirk. Pak zopakoval historku o útoku na Fort Stevens během druhé světové války, o objevení ponorky i o získání obalu bomby.

„Je to geniální zbraň,“ pokračoval Dirk. „Požádal jsem epidemiologickou laboratoř ve Washingtonu o analýzu stopových prvků, abychom zjistili, jaká byla původní náplň té bomby.“

„Je to vyrobené z porcelánu,“ poznamenal Webster.

„Ten se používal k ochraně živých mikroorganismů. V přední části bomby byla jednoduchá roznětka s náloží nastavená tak, aby vybuchla v určité výšce nad zemí a rozptýlila tak obsah bomby na co nejširší území. Jak vidíte, ta nálož byla jen docela malá. Dost silná na to, aby roztříštila porcelánový obal ale nikoliv příliš brizantní, aby nadměrným teplem nebo tlakem nezničila biologický náklad.“

Dirk ukázal na vnitřní oddíly, v nichž byla původně smrtící náplň. Měly doutníkový tvar a sahaly až téměř ke křidélkům bomby.

‚Není jasné, jestli se jednotlivé části náplně smísily dohromady až při dopadu, nebo už během letu. Takováto bomba však evidentně mohla nést několik druhů náplně. Mohlo to být jedno či více biologických agens nebo i kombinace biologické a chemické složky. Centrum kontroly nemocí prokázalo určitou chemickou sloučeninu jen v jednom z vnitřních oddělení téhle bomby.“

„Kyanid?“ otázal se Gunn.

„Přesně ten,“ přitakal Dirk.

„Proč by ale používali víc než jeden typ náplně?“ dohadoval se Webster.

„Aby v určité zóně zaručili dokonalé vyhubení živých organismů nebo, možná, aby zmátli nepřítele. Řekněme, že tady byl kyanid kombinovaný s biologickou zbraní. Kyanidový plyn by dosáhl kritické koncentrace jen na velice omezeném území, zatímco biologické agens by působilo postupně a ve větší oblasti. Kyanidový plyn se také rychle rozptýlí, takže ti, kteří by původní útok přežili, by vstoupili do cílové zóny, aniž by si byli vědomi druhotného ohrožení. To všechno je ale pouhá spekulace. Je docela dobře možné, že ta schránka byla původně zamýšlena k jinému účelu, například k transportu několika chemických či biologických bojových látek, které v určité kombinaci zaručí silnější účinek.“

„Takže, jaké další látky tu byly přítomny?“ chtěl vědět Gunn.

Dirk zvolna zavrtěl hlavou. „To nevíme. Laboratorním technikům se z dalších přihrádek nepodařilo izolovat sebemenší stopu. Víme jen, že důvodem pro užití porcelánu byla ochrana nějakého biologického substrátu. Japonci však experimentovali se všemi možnými mikroorganismy, takže to mohlo být cokoliv od dýmějového moru až ke žluté zimnici.“

„Třeba neštovice?“ nadhodil Gunn.

„Třeba neštovice,“ potvrdil Dirk.

Jost zrudl v obličeji jako červená řepa. „To je jenom vaše absurdní fantazírování,“ reptal. „Tahle lekce z historie je sice zajímavá, ale naprosto neopodstatněná. Moderní teroristická skupina, která zachraňuje zbraně z potopené ponorky z druhé světové války? Pěkná historka, jak ale ten váš slavný virus mohl pod mořem přežít šedesát let, pane Pitte? Navíc známe Japonskou rudou armádu. Je malá, pevně organizovaná, avšak jen s omezenými zkušenostmi. V jejich možnostech jsou tak akorát politické atentáty a pokládání výbušnin. Vyzvedávání nákladu z velkých hloubek a mikrobiologie naopak jejich schopnosti rozhodně přesahují.“

„Musím souhlasit s Robem,“ dodal Webster tlumeným hlasem. „Ačkoliv nádobka s kyanidem představuje rozhodně zajímavou souvislost s útokem na ostrově Yunaska, je skutečností, že kyanid je možné jednoduše sehnat z celé řady zdrojů. Sám jste připustil, že neexistuje žádný použitelný důkaz ohledně zdroje neštovic. A nevíme jistě ani to, zda chybějící obal bomby nebyl zašantročený někde jinde na ponorce, či zda byl vůbec na palubě.“

Dirk se natáhl k vaku a otevřel postranní kapsu, odkud vytáhl stále ještě blikající digitální časový spínač, který nalezl v torpédovně ponorky. „Možná byste dokázal zjistit, odkud pochází tohle,“ poznamenal a podal spínač Websterovi.

„Mohl to tam nechat třeba nějaký sportovní potápěč,“ nadhodil Jost.

„Nejspíš sportovní potápěč s majetnickými sklony,“ poznamenal suše Dirk. „Dvakrát po mně totiž někdo střílel. Nevím, co to bylo za lidi, ale rozhodně to myslí vážně.“

„Ujišťuji vás, že provádíme široké šetření,“ konstatoval Webster. „Zařídím, aby naše laboratoře v Quanticu znovu analyzovaly ten porcelánový obal bomby a podívaly se i na časový spínač. Ty pachatele, kteří zavinili smrt dvou příslušníků Pobřežní stráže, rozhodně najdeme.“ Slova zněla pevně, ale neupřímný tón v hlasu prozrazoval přece jen nedostatek důvěry v konečný výsledek.

„Můžeme vám nabídnout bezpečný dům, pane Pitte, dokud nedojde k zadržení těch lidí,“ dodal.

„Ne, díky. Jestli jde opravdu o ty lidi, jak říkáte, pak bych se jich už nemusel bát. Koneckonců, kolikpak agentů JRA mohou v zemi mít?“ pronesl Dirk s pronikavým pohledem.

Webster s Jostem se na sebe podívali, ale jelikož nedokázali odpovědět, zůstali zticha. Mlčení diplomaticky přerušil až Gunn.

„Oceňujeme, že vyšetřujete ztrátu naší helikoptéry,“ pravil a jemně návštěvníky vybídl k odchodu. „Informujte nás, prosím, o všem, co by se objevilo nového. NUMA bude samozřejmě kdykoliv velice ráda k dispozici.“

Když odešli, Dirk němě zavrtěl hlavou.

„Tutlají ten incident na Yunasce, protože jsou stále pod palbou kritiky za nevyřešené atentáty v Japonsku,“ poznamenal Gunn. „Vnitřní bezpečnost i FBI jsou v prekérní situaci a spoléhají se na to, že pachatele dopadnou japonské úřady. Poslední věc, kterou by si přáli přiznat, je skutečnost, že kanystr s neštovicemi byl součástí útoku, jehož výsledkem byla jedna oběť a žádný terorista.“

„Důkazy jsou možná slabé, ale bylo by bláznovství ignorovat útok provedený na naší půdě,“ konstatoval Dirk.

„Promluvím o tom s admirálem,“ slíbil Gunn. „Ředitel FBI je jeho dlouholetý partner v tenise. Ten se postará, aby se celá věc nezametla pod koberec.“

Vtom je vyrušilo zaťukání na dveře. Když se otevřely, do místnosti nakoukl pohublý Yaegerův obličej.

„Omlouvám se, že vyrušuju, Dirku, ale něco pro tebe mám.“

‚Pojď dál, Hirame. Právě jsme tady s Rudim plánovali, jak svrhnout vládu. Dokázala se Max dostat k těm záznamům v Národním archivu?“

„Má McDonald nad svými restauracemi zlaté oblouky?“ odsekl Yaeger s předstíraným dotčením.

Gunn se na Dirka úkosem podíval, pak pobaveně potřásl hlavou. „Jestli vás, mládenci, někdy nachytají při narušování bezpečnostních opatření, tak to, prosím tě, sveď laskavě na svého otce, jo?“

Dirk se zasmál. „Jistě, Rudi. Co jsi našel, Hirame?“

„Záznamy ministerstva námořnictva byly poněkud omezené. Je ostuda, že většina originálů byla v padesátých letech vrácena japonské vládě. Zbývající dostupné listiny jsou pochopitelně psány v japonštině, ale v různých dialektech, takže jsem musel do počítače zavést několik překladatelských programů, než jsem mohl spustit vyhledávání.“

Yaeger se odmlčel, z velkého kávovaru si nalil šálek horké tekutiny a teprve pak pokračoval.

„Při tom všem máš obrovské štěstí. Objevil jsem záznamy operačních rozkazů Šesté japonské flotily z období posledních šesti měsíců roku 1944.“

„Včetně rozkazů pro ponorku I-403?“ zbystřil Dirk.

„Jo. Její akce v prosinci 1944 byla zjevně krajně důležitá. Rozkaz k jejímu provedení vydal sám admirál. Vlastní rozkaz k vyplutí byl krátký a roztomilý.“

Yaeger vytáhl z tenkých desek list papíru a nahlas ho přečetl. „Postupujte po severovýchodní trase k pacifickému západnímu pobřeží. Doplnění pohonných hmot v Amčitce (Morioka). Úvodní letecký úder za použití Makaze z lodního skladu zahajte co nejdříve. Primární cíle: Tacoma, Seattle, Vancouver, Victoria. Náhradní cíle: Almeda, Oakland, San Francisco. S císařským požehnáním.“

„To je docela náročný program pro dvě letadla,“ poznamenal Gunn.

„No, když se nad tím zamyslíte,“ ozval se Dirk, „tak všechna ta města jsou dostatečně blízko u sebe, aby se dala zvládnout jedním přeletem. Dvě až tři biologické bomby na město by způsobily smrtelnou pohromu, jestli se skutečně jednalo o to, co předpokládáme. Hirame, říkal jsi, že o tom vojenském materiálu se mluví jako o Makaze. St. Julien Perlmutter nalezl ve svých archivech poukaz na stejný název. Máš nějakou informaci, o co se mohlo jednat?“

„Byl jsem samozřejmě zvědavý,“ odpověděl Yaeger. „Našel jsem si ve slovníku, že to znamená ‚ďábelský vítr‘ nebo ‚černý vítr‘. V oficiálních námořních záznamech však žádné další vysvětlení nebylo.“

Yaeger se odmlčel a s tajuplným výrazem se posadil.

„No tak, nenašel jsi ještě něco jiného?“ pobídl ho konečně Gunn.

„Byla to vlastně Max,“ pronesl Yaeger pyšně. „Když jsme vyčerpali záznamy z Národního archivu, nechal jsem ji prohledávat obecně přístupné databáze v Americe a v Japonsku. V japonské genealogické databázi pak konečně narazila na poklad. Našla zde jakýsi bezvýznamný deník jednoho námořníka, který během války sloužil na ponorce I-403.“ Yaeger pozvedl potištěnou stránku k obličeji a pak pokračoval. „Mechanik první třídy Hiroši Sakora z letectva císařského námořnictva měl z pekla štěstí. Během osudné cesty ponorky přes Tichý oceán v prosinci 1944 dostal zánět slepého střeva, takže byl převezen na zásobovací loď na Aleutských ostrovech. Všichni jeho kolegové samozřejmě pokračovali v plnění úkolu, aby zakrátko zahynuli při potopení ponorky nedaleko pobřeží státu Washington.“

„A on se zmiňuje o akci I-403?“ otázal se Dirk.

„V živých detailech. Zdá se, že mladý pan Sakora měl vedle svých povinností mechanika rovněž na starosti munici pro letouny ponorky. V deníku píše, že před odjezdem z přístavu na poslední misi dopravil na jejich palubu jakýsi armádní důstojník jménem Tanaka neobvyklý typ leteckých bomb, jež měly být použity právě na této akci. Dodává, že morálka na lodi výrazně vzrostla, když se členové posádky dozvěděli, že se chystají k útoku na Spojené státy. Ohledně neznámých zbraní však panovala spousta tajemství a dohadů.“

„Dozvěděl se nějak, o jaké zbraně se jedná?“ ptal se Gunn.

„Pokusil se o to, ale kontakt s Tanakou byl značně obtížný. ‚Zasmušilý, arogantní, neústupný patron,‘ píše o něm. Zní to jako typická rivalita mezi armádou a námořnictvem, a navíc se posádce ponorky určitě nelíbilo, že na poslední chvíli dostali takový přírůstek. V každém případě se snažil z Tanaky dostat nějaké bližší informace docela zbytečně. Nakonec, těsné předtím, než onemocněl a byl převezen na Aleuty, vypáčil něco z jednoho pilota. Povídalo se totiž, že ten pilot se s Tanakou jednou mohutně opil a to tajemství se dozvěděl. Šlo o neštovice.“

„Dobrý bože, takže je to pravda!“ vykřikl Gunn.

„Nejspíš ano. V deníku se píše, že obsah bomb tvoří zmrazený vysušený virus, který se měl explozí uvolnit v ovzduší nad oblastmi s největší hustotou městské populace. Do dvou týdnů se pak očekávalo vypuknutí epidemie neštovic na celém západním pobřeží. S mortalitou kolem 30 % by ztráty na životech byly enormní. Japonci odhadovali, že následná panika jim umožní vyjednat si mírovou smlouvu podle vlastních podmínek,“

„Hrozba dalších bomb s neštovicovou nákazou, které by mohly být svrženy na naše domovy, by přiměla mnoho lidí k velice radikálnímu odhodlání skončit válku,“ dohadoval se Gunn.

V místnosti se rozhostil nepříjemný pocit, když trojice začala zvažovat, jak podstatně jinak by mohla historie dopadnout, kdyby ponorka I-403 dokončila úspěšně svou misi. Jejich myšlenky se pak přenesly k aktuálnějším hrozbám.

„Zmínil ses, že ten virus byl zmražen a vysušen. Tudíž měli možnost dlouhodobého skladování viru a jeho následného oživení,“ poznamenal Dirk.

„To bylo pro dlouhou námořní přepravu nezbytné,“ dodal Yaeger. „Podle Max měli Japonci zprvu problémy s časově neomezeným uchováváním životné virové nákazy ve skladech munice. Nakonec však vyvinuli metodu zmrazení vysušeného viru, jež umožňovala snazší manipulaci a delší dobu uskladnění, tedy až do doby, kdy chtěli virus znovu aktivovat.“

„Takže virus mohl stále představovat živé nebezpečí, dokonce i po šedesáti letech na mořském dně,“ poznamenal Gunn. „Počítám, že to odpovídá na Jostovu otázku.“

„Neexistuje důvod, proč by neštovice nemohly přežít ve zmrazené a vysušené formě, jestliže se při potopení nerozbily nádobky, ve kterých byly uchovávány. Jelikož byl obal z porcelánu, mohly kontejnery vydržet nepoškozené pod vodou celé stovky let,“ dodal Dirk. „To by rovněž vysvětlovalo ono segmentární uspořádání vnitřku bomb. Pro oživení viru zde byl nezbytný i prostor s vodou.“

„Možná bylo větší štěstí, než si vůbec dokážeme představit, že při havárii I-430 byly s výjimkou jednoho jediného všechny kontejnery poškozeny,“ pravil Gunn.

„To ale pořád znamená, že jeden kanystr stále schází,“ upozornil Dirk.

„Ano, stejně jako ostatní munice na další misi,“ dodal Yaeger.

Dirk s Gunnem se na sebe podívali. Jaké další misi?“ otázal se nevěřícně Gunn.

„I-411.“

Yaeger cítil, jak se jejich pohledy provrtávají jeho tělem.

„Copak jste to nevěděli?“ zeptal se udiveně. „Existovala ještě jedna ponorka, s číslem I-411. Rovněž ona měla na palubě bomby Makaze a byla vyslána k východnímu pobřeží Spojených států,“ dodal kvapně Yaeger, který si teprve teď uvědomil, že také on právě vypustil bombu.

20

PRO TAKEO JOŠIDU to byl dlouhý den. Jako jeřábník Společnosti pro zvelebení jokohamského přístavu se Jošida lopotil již od šesti hodin ráno, kdy začal na postarší iberskou nákladní loď nakládat jeden kontejner za druhým. Všechny obsahovaly japonskou spotřební elektroniku určenou na vývoz. Právě upevnil poslední kovový kontejner na palubu lodi, když v ovládací kabině jeřábu zapraskala vysílačka.

„Jošido, tady je Takagi,“ zavrčel hluboký hlas předáka. „Ohlas se na nakládací rampě číslo D-5 ohledně dokončení San Sebastiana. Jednoduchá nakládka pro Baekje. Takagi, konec.“

„Rozumím, pane Takagi,“ odpověděl Jošida, který jen stěží potlačil opovržení. Do konce jeho směny zbývalo deset minut a Takagi ho přidělí na práci na zcela opačném konci přístavu. Jošida zajistil jeřáb a pak se pěšky vydal asi osm set metrů přes přístavní terminál Honmoku k nakládacímu prostoru číslo 5. S každým krokem Takagiho proklínal. Když se přiblížil ke konci mola, ohlédl se na vodu jokohamského rušného přístavu, kde se neustále pohybovalo několik lodí, manévrujících na svá kotviště, aby vyčkaly svého vyložení nebo naložení.

Se třemi sty metry nábřeží byl kontejnerový přístav dost veliký, aby dokázal obsloužit i tu největší plovoucí nákladní kontejnerovou loď. Jošidu proto překvapilo, že namísto nějakého obrovitého plavidla, očekávajícího nakládku nebo vykládku zboží, zde nalezl speciální kabelovou loď. Jošida dokonce poznal, že Baekje byla postavena v blízkých docích společnosti Mitsubishi Heavy Industry. Loď měřila 112 metrů na délku a 44 metrů na šířku a byla celkově statná a dostatečně stabilní, jelikož jejím úkolem bylo klást na mořské dno fibrooptické kabely, a to i v bouřlivých vodách severního Pacifiku. Díky moderně vyhlížející nástavbě, natřené stále ještě svítivou bílou barvou, bylo Jošidovi zřejmé, že od spuštění tohoto technicky sofistikovaného plavidla na vodu v Jokohamském zálivu mnoho roků neuplynulo. Na můstkovém stěžni nesla loď korejskou vlajku a na komínu se skvěl modrý blesk. Jošida si vybavil, že tento znak je vlastní lodím společnosti Kong Enterprises. Jelikož však nebyl zběhlý v korejské historii, už nevěděl, že slovo Baekje je totožné se jménem jednoho z nejranějších korejských kmenových království, jež ovládalo poloostrov ve třetím století našeho letopočtu.

Dva dělníci z doků právě upevňovali lana pod jakýmsi oblým předmětem, spočívajícím na ložné ploše obrovitého trajleru, když se jeden z mužů otočil a uviděl přicházejícího Jošidu.

„Hej, Takeo, už jsi někdy zvedal ponorku?“ zavolal na něj.

Jošida se v odpověď zatvářil nechápavě, ale pak si uvědomil, že onen předmět na ložné ploše je miniaturní bílá ponorka.

„Takagi povídal, že nám končí směna v okamžiku, kdy ji dostaneme na palubu,“ pokračoval ten muž, kterému byla při řeči vidět mezera po chybějícím zubu. „Ulož ji na palubu a půjdeme na pivo.“

„Je bezpečně zajištěná?“ zeptal se Jošida a ukázal na ponorku.

„Je připravená,“ odvětil úslužně druhý muž. Byl to vlastně pouze devatenáctiletý chlapec, o němž Jošida věděl, že začal pracovat v docích jen před několika týdny.

Jošida si povšiml podsaditého holohlavého muže, jenž stál jen několik metrů stranou a tmavýma očima pozoroval celou scénu v blízkosti lodní lávky. Jošidu napadlo, že z toho člověka vyzařuje jakási hrozivá síla. Zúčastnil se dostatečného počtu rvaček v nedalekých barech a hospodách, aby dokázal rozpoznat skutečně drsné chlapíky od těch, kteří to jen předstírají. Tento muž nic nepředstíral.

Jošida zapudil myšlenky na chuť chladného piva značky Sapporo, vylezl po dlouhém žebříku do kabiny jeřábu a nastartoval dieselový motor.

Zkušeně rozehrál různé páky se stejnou bravurou, s jakou se klavírista do týká kláves, zručně nastavil pohyblivé rameno a na něm posuvný vozík s kladkostrojem a pak spustil hák k zemi. Zastavil ho přesně několik centimetrů nad středem ponorky. Dělníci z doků rychle na hák navlékli kabely a dali Jošidovi znamení zdviženými palci. Jeřáb velice jemně zabral a silné ocelové lano se napjalo, jak se začalo navíjet na buben umístěný za kontrolní kabinou. Jošida zvolna zvedl celou čtyřiadvacetitunovou ponorku do výšky asi sedmnácti metrů. Tam na chvíli zastavil další pohyb a počkal, až se náklad přestane otáčet, aby ho pak mohl přesunout na připravenou plošinu na zadní palubě Baekje. K tomu se však již nedostal.

Dříve, než bylo něco skutečně vidět, a téměř ještě předtím, než se to fakticky stálo, ucítil Jošida zkušenýma rukama, že je cosi v nepořádku. Jeden z kabelů nebyl k ponorce řádně upevněn, takže její zadní část se náhle vysmekla z úvazu a proklouzla smyčkou lana. Záď ponorky vzápětí visela kolmo dolů a celý bílý trup se vznášel vertikálně v groteskním úhlu, nejistě zavěšený na jediném laně, připevněném kolem přídě. Jošida přestal dýchat. Na okamžik to vypadalo, že ponorka zůstane na laně. Než se však dokázal pohnout, rozlehlo se hlasité brnknutí a jediné lano prasklo. Ponorka se jako náklad cihel zřítila na zem, dopadla na ocas, který se zmačkal jako harmonika, a pak se převrátila na bok.

Jošida stáhl obličej do bolestivé grimasy, protože si představil, jaký hněv Takagiho na sebe přivolal, a vybavil si tu haldu pojišťovacích papírů, které bude muset vyplnit. Naštěstí nebyl na molu nikdo zraněn. Když slézal z kabiny dolů, aby se přesvědčil o rozsahu škod, ohlédl se na holohlavého muže na lodní lávce. Očekával, že uvidí obraz vzkypělé zuřivosti. Záhadný cizinec však na něj hleděl naprosto klidně, s ledově kamennou tváří. Jeho tmavé oči ho však doslova propalovaly.

Ponorka Šinkai pro tříčlennou posádku byla na jednom konci těžce pomačkaná a zjevně nebyla schopná provozu. Bude muset být poslána zpět do Japonského centra mořských věd a technologií, kde ji během dobrých tří měsíců opraví, aby byla opět plně funkční. Ani oběma dokařským dělníkům se příliš nedařilo. I když nebyli oficiálně vyhozeni, Jošida zaregistroval, že už druhý den do práce nepřišli, a co víc, od té doby je už nikdy nikdo neviděl.

*

O DVACET HODIN později a o 450 kilometrů dál na jihozápad dosedl podvozkem na přistávací dráhu moderního mezinárodního letiště Kansai v Usace americký soukromý proudový letoun a začal rolovat směrem k mezinárodní sekci. Dirk si při vystupování konečně mohl protáhnout své stodevadesáticentimetrové tělo. Pocítil nesmírnou úlevu, že se konečně zbaví nepohodlí sedadla, které mohlo vyhovovat maximálně tak nějakému žokejovi. Rychle prošel celní kontrolou a ocitl se v rušné budově hlavního terminálu, plného různých obchodníků, strkajících se, aby stihli svůj let. Krátce se zastavil a rychle se rozhlédl. Vzápětí v zástupu lidí spatřil ženu, kterou hledal.

Měřila téměř sto osmdesát centimetrů a měla až na ramena splývající dlouhé ohnivě rudé vlasy. Jmenovala se Summer, byla Dirkovým dvojčetem a zde čněla nad mořem černovlasých Japonců jako maják. V perlově šedých očích se zablesklo a měkká ústa se roztáhla do úsměvu, když zpozorovala bratra a zamávala na něj.

„Vítej v Japonsku,“ pozdravila ho vřele a krátce jej objala. „Jaký byl let?“

„Jako jízda v plechovce od sardinek s křídly.“

„Dobře, to se tedy budeš v kajutě, kterou se mi podařilo pro tebe zajistit na lodi Sea Rover, cítit jako doma,“ zasmála se.

„Bál jsem se, že tu nebudeš,“ poznamenal Dirk, když si vyzvedl zavazadlo z dopravníkového pásu a vydali se společně k parkovišti.

„Když kapitán Morgan dostal Rudiho vzkaz, že máme ukončit průzkum znečištění podél východního pobřeží Japonska, abychom pomohli při naléhavé pátrací a záchranné akci, neztrácel ani minutu. Naštěstí jsme tou dobou byli nedaleko Šikoku, takže jsme do Ósaky dorazili už dnes ráno.“

Podobně jako její bratr, i Summer již od svého dětství hluboce milovala moře. Poté, co získala absolutorium z oceánografie na Scrippsově institutu, připojila se k bratrovi v agentuře NUMA, kterou v poslední době vedl jejich otec. Stejně tvrdohlavá i vynalézavá jako její sourozenec, získala si zakrátko respekt na odborném poli díky svým znalostem a praktickým schopnostem, přičemž její atraktivní zjev ještě navíc upoutal nejednoho muže.

Vedla Dirka kolem řady zaparkovaných aut, až se nakonec zastavila před malým oranžovým autíčkem Suzuki, stojícím poněkud stranou.

„Ach ne, už žádný další drtič kolen,“ povzdechl si Dirk, když viděl tento dopravní prostředek.

„Je to zápůjčka od správy přístavu. Budeš se divit.“

Dirk opatrně vtěsnal své vybavení do miniaturního kufru, pak otevřel levá dvířka a připravil se zalomit své dlouhé tělo, aby je nasoukal na sedadlo spolujezdce. Ke svému překvapení zjistil, že interiér vozu s řízením na pravé straně je poměrně prostorný, se sedadlem umístěným natolik nízko, že zbývalo dost místa pro hlavy dokonce i dvou sto osmdesát centimetrů vysokých postav. Summer se posadila za volant, propletla se s vozem z parkoviště a najela na rychlostní komunikaci Hanšin. Zde zamířila na sever do centra Ósaky. Bystře přejížděla z jednoho jízdního pruhu do druhého, takže dvanáctikilometrovou vzdálenost k přístavu překonali poměrně rychle. Když sjela z dálnice, zabočila k terminálu Jižního víceúčelového ósackého přístavu a poté po nábřeží až k zakotvenému plavidlu Sea Rover.

Tato výzkumná loď NUMA byla o něco mladší a větší než Deep Endeavor ale i ona byla natřena tyrkysovou barvou. Dirkův pohled přilákala zadní paluba, kde se v zapadajícím slunci blyštěl jasně oranžový modul jménem Starfish.

„Vítej na palubě, Dirku,“ rozlehl se znělý bas Roberta Morgana, kapitána Sea Roveru. Vousatý medvěd Morgan připomínal svalnatou verzi Burla Ivese. Tento žoviální kapitán se vyznačoval obdivuhodným rozsahem námořnických zkušeností, protože za svou dlouhou kariéru velel snad již všemu — od remorkéru na řece Mississippi až po tanker patřící Saudské Arábii. Za léta fungování ve funkci kapitána pro různé komerční společnosti si našetřil docela slušný kapitál, takže po odchodu do penze vstoupil do agentury NUMA jen kvůli zážitkům při plavbách do těch nejzajímavějších koutů světa. Hluboce ctěný posádkou, kapitán Sea Roveru byl vysoce výkonným velitelem s neobvykle přesným smyslem pro detail.

Nejdříve uložili Dirkovo zavazadlo a pak se všichni tři odebrali do konferenční místnosti na pravoboku, z níž bylo lodními okénky vidět na poklidný ósacký přístav. Na místě se k nim připojil první důstojník Tim Ryan, vytáhlý chlapík s ledově modrýma očima. Dirk se chopil šálku s kávou, aby se po dlouhém letu trochu probral, a Morgan zatím šel přímo k věci.

„Pověz nám o té naléhavé pátrací a záchranné akci. Gunn byl v satelitním telefonu poněkud neurčitý, pokud se jednalo o podrobnosti.“

Dirk zopakoval informace o nedávném incidentu na Yunasce, o objevení ponorky I-403 s bombami v podpalubí a všechny zprávy o zmařené operaci této ponorky, které se podařilo sehnat.

„Když se Hiram Yaeger probíral záznamy japonského válečného námořnictva v Národním archivu, objevil jiný, téměř totožný operační rozkaz, vydaný druhé ponorce I-411. Měla stejné poslání, jenom se počítalo, že po přeplutí Atlantiku udeří na New York a Filadelfii, namísto na západní pobřeží.“

„Co se stalo s tou I-411?“ zeptala se Summer.

„Proto jsme teď tady, abychom to zjistili. Yaeger nebyl schopen vypátrat něco bližšího o tom, kde ta ponorka skončila. Objevil pouze hlášení, že se neukázala na domluvené schůzce k doplnění paliva v blízkosti Singapuru a že se nejspíš ztratila v Jihočínském moři. Spojil jsem se se St. Julienem Perlmutterem, který se přece jenom dostal o krok dál a objevil oficiální zápis ze šetření japonského námořnictva, který lokalizuje místo potopení ponorky doprostřed Východočínského moře, a to někdy v prvních týdnech roku 1945. Perlmutter si všiml, že tato fakta odpovídají zprávě americké ponorky Swordfish o tom, že se utkala s velkou nepřátelskou ponorkou a potopila ji zhruba ve stejné oblasti a přibližně ve stejném časovém období. Naneštěstí byla Swordfish později při této misi zničena, takže nikdo už nikdy celou příhodu nepotvrdil. Nicméně jejich rádiové vysílání určilo přibližnou polohu střetnutí.“

„Takže je to na nás, abychom I-411 našli.“

Dirk přikývl. „Musíme se přesvědčit, že biologické bomby byly buď zničeny, když šla ponorka ke dnu, anebo je vyzvednout a odvézt, pakliže jsou stále neporušené.“

Summer se zadívala lodním okénkem na mrakodrap ve vzdáleném centru Osaky. „Dirku, Rudi Gunn se zmínil o Japonské rudé armádě. Nemohli právě oni zachránit nějakou biologickou munici z té ponorky?“

„Ano, to je určitá možnost. Vnitřní bezpečnost a FBI si ale zřejmě nemyslí, že by JRA disponovala takovými prostředky, aby dokázala uskutečnit záchrannou operaci z velkých hloubek, a nejspíš mají pravdu. Na druhou stranu je to ale všechno jenom otázka peněz, a kdo ví, jak jsou finančně silní buď oni sami, nebo nějaká jim příbuzná teroristická skupina. Rudi souhlasí, že bychom se měli raději přesvědčit.“

V místnosti se rozhostilo ticho, jak si všichni v duchu představovali smrtelné biologické zbraně, nacházející se hluboko pod hladinou oceánu, a veškeré následné souvislosti v případě, že by padly do rukou nevhodných lidí.

„Máte k dispozici nejlepší loď i posádku z celé NUMA,“ pronesl nakonec Morgan. „Dokážeme to.“

„Kapitáne, bude asi nezbytné prohledat pořádný kus oceánu. Jak brzo můžeme vyrazit?“ otázal se Dirk.

„Musíme dočerpat pohonné hmoty a navíc jsou dva nebo tři členové posádky stále ještě na břehu a shánějí nějaké dodatečné zásoby. Počítám, že bychom mohli vyplout tak za šest hodin,“ odpověděl Morgan s pohledem na chronometr na stěně.

„Prima. Já mezitím najdu souřadnice pátrání a zadám je do lodního navigačního systému.“

Když vycházeli z konferenční místnosti, Summer zatahala Dirka za loket.

„Kolik tě stály ty údaje od Perlmuttera?“ zeptala se zkoumavě, protože znala sklon tohoto gurmánského historika ke kulinárnímu vydírání.

„Nic moc. Jenom sklenici marinovaných mořských ježků a láhev osmdesát let staré saké.“

„To jsi sehnal ve Washingtonu, D. C?“

Dirk věnoval sestře prosebný pohled plný bezmoci.

„No,“ zasmála se, „máme ještě šest hodin v přístavu.“

21

„NICMÉNĚ, MILÝ DAE-JONGU, tím, že otevřu brány do Severní Koreje, žádnou použitelnou zkušenou pracovní sílu nezískám,“ prohlásil výkonný ředitel největší jihokorejské automobilky a zhluboka potáhl z obrovitého kubánského doutníku.

Na opačné straně mahagonového konferenčního stolku Dae-jong Kong zdvořile zavrtěl hlavou, když dlouhonohá servírka donesla ke stolu druhou rundu. Konverzace u stolu umlkla, zatímco mladá servírka klubu Čchebol rozdávala nápoje. Klub byl soukromou enklávou těch nejbohatších a nejmocnějších Korejců. Představoval bezpečné a neutrální místo schůzek, kde se nad kimči a martini stvrdila spousta obchodů. Tento aristokratický klub byl vhodně umístěn ve stém patře nejvyšší budovy světa, nedávno dokončeného věžáku Obchodního centra, nacházejícího se v západní části Soulu.

„Musíte zvážit i podstatně úspornější mzdové náklady. Cena zacvičení bude velice nízká, a tudíž brzy návratná. Moji lidé zanalyzovali výhled do budoucna a oznámili mi, že bych mohl ušetřit na dvacet milionů dolarů za rok pouze na mzdách, pokud se nám podaří využívat pracovní sílu ze Severní Koreje za současný ekvivalent jejich platu. Dokážu si představit, co by znamenala vaše potencionální úsporná opatření. Co kdybyste tedy namísto rozšiřování vaší výroby v Ulsanu vybudoval úplně nový závod v severní provincii Yanggang? To by dokázalo výrazně zvýšit naši konkurenceschopnost na světových trzích, nemluvě už o otevření trhu pro naše severní sousedy.“

„Ano, ale pro mě to není tak snadné. Musím zápasit s odbory, stejně jako s omezením rozpočtu na investice. Nemůžu v Ulsanu prostě jenom tak vyhodit lidi na ulici a na jejich místo přijmout za poloviční mzdu pracovníky ze severu. Kromě toho tu je psychologický rozměr, se kterým bychom se museli poprat, kdybychom se orientovali na severokorejské dělníky. Koneckonců žádný socialistický stát si ještě nevydobyl obdiv za to, že by ho zajímala kvalita výroby.“

„To stále není nic, co by řádné přeškolení a vidina kapitalistických výdělků nedokázaly rychle vyřešit,“ oponoval Kong.

„Možná. Ale řekněme si otevřeně, na severu žádný trh pro osobní auta neexistuje. Země je v ekonomickém rozkladu, průměrný člověk z ulice se zajímá spíš o to, jak naplnit talíř jídlem. Neexistuje tam žádný volný kapitál, který by mohl mé podnikání podpořit.“

„Jistě, ale teď se díváte do přítomnosti, nikoliv do budoucnosti. Naše dvě země jsou na nevyhnutelné cestě ke sjednocení a ti, kteří jsou připraveni dnes, budou mít zítra bohatou žeň. Vy jste měl vizi, podle které jste rozšířil podnikání do Indie a Spojených států, a dnes hrajete jednu z hlavních rolí v automobilovém průmyslu. Přijměte vizi sjednocené Koreje a pomozte naší vlasti vyšvihnout se mezi přední státy světa.“

Vrcholný představitel obchodu vyfoukl oblak modrého doutníkového dýmu ke stropu a zvažoval Kongova slova. „Ve vašem myšlení cítím určitou moudrost. Nechám své prognostické oddělení, aby se na to podívalo a možná i vypracovalo nějakou analýzu rizik. Nejsem si ale jistý, že budu mít žaludek na řešení politických problémů a shánění různých povolení jak od Severní, tak i od Jižní Koreje, jen abych se na severu vůbec mohl etablovat,“ ohradil se.

Kong odložil koktejl s vodkou a usmál se. „Mám přátele a hodně velký vliv v obou vládách, takže až nastane čas, můžete počítat s jejich pomocí,“ odpověděl s až příliš velkou skromností.

„Jste velice laskav. A můžu já něco udělat na oplátku pro vás, můj drahý příteli?“ zareagoval trochu zdrženlivě magnát.

„V Národním shromáždění se začíná projednávat rezoluce ohledně vypovězení amerických vojáků ze země,“ odpověděl Kong. „Vaše podpora by zaručeně znamenala výrazný posun ve veřejném mínění.“

„Ty trapné incidenty s americkými vojáky, o kterých se píše v novinách, samozřejmě představují v našich záležitostech neuralgické body. Nicméně nejsem přesvědčený, že by vypovězení Američanů neohrozilo bezpečnost našeho státu.“

„Ale samozřejmě že neohrozilo,“ lhal Kong. „Americká přítomnost pouze podněcuje agresivnost Severu. Stažení cizích jednotek vztahy mezi oběma našimi zeměmi jenom stabilizuje a ve výhledu do budoucna umožní sjednocení země.“

„Skutečně si myslíte, že je to správná věc?“

„Mohlo by to z nás udělat opravdové boháče, Song-vu,“ odpověděl Kong. Vždyť už jimi jsme,“ zasmál se ředitel automobilky a uhasil doutník v porcelánovém popelníku. „Už jsme.“

*

KONG SI S KOLEGOU průmyslníkem potřásl na rozloučenou rukou a pak vstoupil do expresního výtahu. Bleskovou jízdou, při níž mu zalehly bubínky v uších, sjel o sto pater níž, do haly kypícího obchodního centra. Doprovázející osobní strážce oblečený do černého promluvil krátce do vysílačky a jen o několik vteřin později přirazila k obrubníku červená limuzína Bentley Arnage RL. Kong v tichosti spočinul na koženém zadním sedadle a nechal se hýčkat pocitem sebeuspokojení.

Plán mu vycházel ještě lépe, než očekával. Narežírovaná vražda mladé dívky vyvolala po celé zemi vlnu masivního rozhořčení. Matky se shromažďovaly před americkými základnami a protestovaly zde, davy hlasitých a buřičských studentů se vydávaly na pochod k americké ambasádě. Administrativa Kongovy společnosti koordinovala velkou dopisovou kampaň, bombardující řadu místních politiků požadavkem na vypovězení cizích vojenských jednotek. Navíc Kongovy nátlakové akce a vydírání několika předních členů Národního shromáždění daly vzniknout politické rezoluci, se kterou se bude muset brzy utkat sám jihokorejský prezident. Mocný mogul se zatím soustředil na působení v komunitě nejvyšších obchodních představitelů, kteří mají skutečný vliv jak na média, tak i na Národní shromáždění.

Severokorejské vedení v Pchjongjangu zatím hrálo svou úlohu v klamavé operaci především tím, že při každé veřejné příležitosti nepřestávalo hovořit o sjednocení země. Jako gesto dobré vůle, na důkaz zlepšování vzájemných vztahů, vedení země dočasně uvolnilo většinu omezení cestování na sever. S dodatečnými fanfárami oznámilo stažení obrněné divize z demilitarizované zóny, jež mělo svědčit o mírumilovných záměrech země. Co již zamlčeli, byla skutečnost, že jednotky byly přemístěny jen velice nedaleko. I když fakta vypovídala něco jiného, mírová a přátelská fasáda byla povýšena na pravdivý obraz, který by našel obdiv i v prestižní reklamní agentuře z Madison Avenue.

Bentley dorazil do centra Soulu, kde zabočil do otevřených vrat nenápadné nízké prosklené budovy, na níž se skvěl jen nevelký nápis: KANGOVY ZÁVODY — DIVIZE POLOVODIČŮ. Luxusní vůz pak pokračoval podle hustě zaparkovaných aut a nakonec krátkou slepou uličkou, vedoucí k zadnímu traktu budovy, na nábřeží řeky Hangang. Řidič zastavil před soukromým přístavištěm, kde kotvila Kongova italská motorová jachta. Sluha uvítal na palubě Konga i jeho osobního strážce a vzápětí se rozběhly motory. Ještě než Kong vešel do hlavní kajuty, jachta se už vzdálila od břehu a vyrazila směrem ke Kongově usedlosti.

Jeho zástupce Kwan se uklonil, když magnát vkročil do malé vnitřní kabiny, kterou používal jako mobilní pracovnu. Jak bylo zvykem, Kwan informoval svého šéfa o aktuální situaci na souši i na vodě na konci každého pracovního dne. Na stole ležela hromada dvoustránkových hlášení, jež jasně předčila zdroje mnoha představitelů západu. Kong rychle prolistoval roztříděné informace týkající se všech záležitostí, počínaje předpovědí čtvrtletního zisku jeho telekomunikační divize a konče vojenským cvičením jihokorejské armády nebo osobními profily politiků podvádějících své manželky. Zprávy ohledně podvratných akcí či od chráněných zdrojů byly vytištěny na speciálním oranžovém papíře, který se po přečtení zcela rozpustil ve vodě, jakmile byl do ní ponořen.

Kong se nejprve věnoval několika obchodním záležitostem, pak si ale promnul oči a zeptal se: „Co jsme slyšeli od Tong-džua na Baekje?“

Kwan v obličeji viditelně zbledl. „Máme problém s mořským vybavením pro záchrannou operaci,“ odpověděl zkusmo. „Ta japonská ponorka, kterou jsme si vypůjčili, byla během transportu na Baekje poškozena. Byla to vina nějakých neopatrných dělníků z doků.“

Kwan sledoval, jak Kongovi na spánku nabíhá tepna a začíná divoce pulzovat. Vztek v jeho šéfovi prudce narůstal, ale navenek se projevoval pouze hlasitým syčením.

„Tohle břídilství musí skončit! Nejdřív v Americe ztratíme dva naše agenty při obyčejném pokusu o atentát a teď tohle. Jak dlouho budou trvat opravy?“

„Přinejmenším tři měsíce. Shinkai je pryč,“ odpověděl potichu Kwan.

„Musíme dodržet časový plán,“ odpověděl popuzeně Kong. „Tady se jedná o dny, ne o měsíce.“

„Už jsem zahájil pátrání po nějaké vhodné ponorce v té oblasti. Jedna další japonská ponorka právě prochází generálkou a ruská plavidla v současnosti operují v západních vodách. Nejbližší vhodnou ponorkou je ukrajinské plavidlo které se nyní nachází v Indickém oceánu. Přesto by ale trvalo asi tři týdny, než bychom je dopravili na místo.“

„To je příliš pozdě,“ zamumlal Kong. „To, co jsme dali do pohybu v Národním shromáždění, se blíží ke svému vyvrcholení. Během několika týdnů proběhne vynucené hlasování. Musíme jednat ještě předtím. Nemusím vám připomínat, že jsme rozhodnuti udeřit během zasedání G8,“ dodal, stále kypící hněvem.

V kajutě se rozhostilo úzkostné ticho. Teprve po chvíli se Kwan odvážil promluvit.

„Pane, mohla by tu být jiná možnost. Dozvěděli jsme se, že v japonských vodách se nachází americká výzkumná loď s hlubokomořskou ponorkou na palubě. Během dnešního dne se mi ji podařilo vystopovat, když brala palivo v Ósace. Je to loď NUMA a je kompletně vybavená pro hloubkové záchranné práce.“

„Zase NUMA?“ podivil se Kong. Obličej se mu napjal, jak uvažoval o úspěšném základu, který položil celé operaci, a o riziku potencionálního zdržení. Konečně na Kwana kývl.

„Je nezbytné, abychom zahájili záchranné práce co nejdříve. Získejte tedy tu americkou ponorku, ale udělejte to potichu a bez zbytečného humbuku.“

„Tong-džu je na místě, takže může operaci velet,“ poznamenal s patrnou jistotou Kwan. „Bude jednat podle vašich instrukcí. Ten nás nezklame.“

„Dohlédněte na to,“ odpověděl Kong a provrtal ho pohledem svých tmavých očí, plných divoké nesnášenlivostí.

22

DVOUMETROVÉ VLNY s bílými čepičkami pěny postrkovaly Sea Rover, jehož paluba se lehce kolébala. Fronta vysokého tlaku vzduchu se pomalu pohybovala směrem od Východočínského moře a kapitán Morgan s uspokojením registroval, že doposud silný jižní vítr postupně slábne od chvíle, kdy minulé noci vpluli do oblasti jihovýchodně od japonských ostrovů. Morgan stál na můstku, když šedé svítání zaplavilo výzkumnou loď tlumeným světlem. Kousek od střídavě stoupající a klesající přídě teď uviděl osamocenou postavu, stála u zábradlí a rozhlížela se po horizontu. Nad vyhrnutým límcem modrého námořnického kabátce mu ve větru povlávaly černé vlnité vlasy.

Dirk se zhluboka nadechl čerstvého mořského vzduchu a jazykem vychutnal jeho slanou vlhkost. Oceán ho vždy povzbuzoval, fyzicky i duševně. Modrá nekonečná rozloha na něj působila jako uklidňující tonikum, jež mu dovolovalo jasněji myslet i jednat. Nebyl schopen pracovat za kancelářským stolem, byl závislý na pobytu venku a nejlépe se mu dařilo, když se mohl cítit součástí toho, co mu matka příroda nabízela.

Chvíli se díval na párek racků kroužících líně nad lodí a pátrajících po snídani, pak se vydal na záď a vyšplhal po žebříku na můstek. Sotva vstoupil do řídicí místnosti, Morgan mu vrazil do ruky kouřící hrnec kávy.

„Jsi vzhůru pěkně brzo,“ zahlaholil kapitán, dokonce i v tuto časnou hodinu s žoviálním úsměvem na tváři.

„Nechtěl jsem přijít o tu legraci,“ odpověděl Dirk a dlouze se napil kávy.

„Odhadoval jsem, že někdy po svítání dorazíme na místo pátrání.“

„Skoro,“ připustil Morgan. „Jsme zhruba čtyřicet minut od místa, kde Stvordfish údajné potopila tu japonskou ponorku.“

„Jaká je tu hloubka?“

Mladý kormidelník v modré kombinéze mrkl na monitor hloubkoměru a rázně ohlásil: „Hloubka je tři sta sedm metrů, pane.“

„To vypadá na ideální podmínky pro hlubokomořské pátrání pomocí autonomního podvodního modulu,“ poznamenal Dirk.

„Nechám Summer, aby probudila Audry a připravila ji na plnění povinností,“ odpověděl Morgan s úsměvem.

Audry představovala variantu autonomního podmořského prostředku, který vědci z NUMA překřtili podle počátečních písmen „Autonomous Underwater Data Recovery Vehicle“. Audry byla nejmodernější průzkumná jednotka s vlastním pohonem. Na palubě nesla postranní sonar, magnetometr, přístroj na zaznamenávání profilu dna, to vše uzavřené v pouzdře připomínajícím torpédo, které bylo možné prostě jen volně spustit přes zábradlí do vody vedle lodi. Kombinované senzory umožňovaly seismické mapování mořského dna, kterým se dají objevit jak přírodní, tak i umělé objekty. Navíc přístroje dokázaly dokonce i nahlížet pod povrch dna a pátrat po skrytých anomáliích. Senzor ve tvaru ryby, poháněný výkonnými bateriemi, mohl klouzat nade dnem v hloubce sedmnácti set metrů, což eliminovalo nutnost použití dlouhého a nešikovného vlečného kabelu.

Když se Sea Rover přiblížil k oblasti pátrání, Dirk pomohl Summer natáhnout příslušné parametry do počítačového navigačního přístroje Audry.

„Použijeme stranový sonar, takže budeme moct pokrývat širší záběry,“ instruoval Dirk. „Jestli tam někde I-411 je, pak bychom ji měli uvidět, jak sedí na dně.“

„Jak velká bude oblast pátrání?“ chtěla vědět Summer, jež ťukala instrukce do přenosného počítače.

„Díky údajům ze Swordfish máme jenom velice hrubou polohu, takže budeme nejspíš muset pokrýt dost velkou oblast. Pro začátek bychom mohli nastavit pátrací vzor na rozlohu osm krát osm kilometrů.“

„To je stále bezpečně v dosahu systému předávání dat. Ještě jenom rychle zkontroluju jednotlivé systémy a můžeme to spustit.“

Než přeprogramovali software Audry, Sea Rover vypustil do moře dvojici automatických měničů, po jednom na protilehlých okrajích oblasti pátrání. Se zabudovanými přijímači satelitního systému GPS budou měniče provádět pod vodou navádění Audry takovým způsobem, že sonda bude křižovat sem a tam v naprosto přesných úsecích několik desítek metrů nade dnem. Audry na oplátku bude v pravidelných intervalech přenášet do měničů získaná data, zejména detaily výsledků sonarového párání.

„Naviják připraven,“ vykřikl jeden z členů posádky.

Dirk zvedl palec na znamení souhlasu a pak spolu se Summer pozoroval, jak jeřáb zvedá téměř tři metry dlouhý citrónově žlutý objekt z nosiče na zadní palubě a pokládá ho do vody po boku lodi. Bílý chochol vodní tříště za zádí značil, že drobný šroub Audry začal pracovat. Nakonec byly z podvodního modulu uvolněny úchyty navijáku. Předmět připomínající torpédo vyrazil jako plnokrevník ze vrat Santa Anita, minul celou délku lodi Sea Rover a pak zamířil do hlubin.

„Audry sebou umí mrsknout,“ poznamenal Dirk.

„Prošla nedávno nějakými úpravami, takže teď provádí průzkum rychlostí 9 uzlů.“

„Tímhle tempem mi možná ani nedopřeje dost času na mou oblíbenou součást pátrání.“

‚A to kterou?“ chtěla vědět Summer, ve tváři zmatený výraz.

„No, při čekání na výsledek pátrání si vždycky dávám pivo a sendvič s burákovou pomazánkou,“ ušklíbl se.

*

ZATÍMCO AUDRY projížděla sem a tam v předem stanoveném schématu třiceti metrů nade dnem, Summer na palubě Sea Roveru sledovala pohyb automatického dopravního prostředku na obrazovce počítače. Soubory údajů byly ve dvacetiminutových intervalech přenášeny z měničů do palubního počítače, kde byla data dále elektronicky zpracována a binární údaje převedeny do grafického znázornění toho, co objevil sonar. Dirk se střídal se Summer v pozorování záznamu mořského dna. Soustředili se na pátraní po nějakém rovném nebo naopak obloukovitém tvaru, jenž by mohl svědčit o přítomnosti vraku.

„Vypadá to jako pizza s feferonkami,“ zamumlal Dirk, pozoruje dno poseté sem tam balvany prapodivných tvarů, vrhajících na ploché pozadí oble stíny.

„Neříkej, že máš zase hlad,“ odpověděla Summer a zavrtěla hlavou.

„Ne, ale vsadil bych se, že Audry hlad má. Kolikpak kilometrů asi urazí na jedno nabití baterií?“

„Baterie vydrží pro operace ve vysoké rychlosti osm hodin. Doposud jsme ji ale ještě nikdy nepoužívali déle než sedm hodin, abychom měli jistotu, že jí zbyde dost šťávy na návrat z hlubin k hladině. Teď je ve vodě zhruba šest hodin,“ poznamenala Summer s pohledem na hodinky, „takže ji budeme muset povolat k výměně baterií nejdéle do jedné hodiny.“

Na obrazovce počítače se náhle objevilo prázdné okno, signalizující příjem další várky údajů.

„Ještě jeden soubor dat a budeme mít první fázi průzkumu kompletní,“ poznamenal Dirk, vstal z křesla před panelem počítače a protáhl si ruce. „Radši bych měl jít vložit koordináty dalšího prostoru pátrání. Mohla by ses podívat na ty nové údaje?“

„Jistě, pustím se do toho a prostě ti ten vrak najdu,“ žertovala Summer, když si sedala na jeho místo a jala se na klávesnici vyťukávat řadu příkazů. Na obrazovce se objevila nová série záběrů, zobrazující pětisetmetrový pruh mořského dna, odvíjející se od vrchní ke spodní části obrazovky, jako by se jednalo o letecký pohled na udusanou prašnou pouštní cestu. Summer upravila barevnost obrazu do zlatova, takže občasné skalisko či vyvýšenina dna vrhaly hnědě zbarvený stín. Pozorně sledovala monitor, na němž jí před očima klouzal monotónní obraz mořského dna. Náhle se v pravém horním rohu obrazovky objevila jakási neurčitá temná skvrna, která se posunovala dolů a přitom stále rostla. Vzápětí si Summer uvědomila, že šmouha je vlastně stín vrhaný nějakým dlouhým válcovitým předmětem, jenž se svou tmavou rudohnědou barvou barevně jasně odlišoval od okolí.

„Bože můj, je to tady!“ vyjekla, překvapená svým vlastním hlasem.

Vzápětí se kolem ní seběhl malý dav. Summer několikrát zpomaleně přehrála inkriminovanou část záznamu. Typický tvar ponorky byl teď jasně patrný, včetně vzhůru čnící velitelské věže, jež vrhala dlouhý stín. Obrazový záznam na jednom konci poněkud zdrsněl, ale Summer se podařilo změřit celkovou délku objektu. Byl delší než sto metrů.

„Určitě to vypadá na ponorku, a pěkně velikou,“ vydechla, stále ještě nevěříc svým očím.

„To je ta naše,“ konstatoval Dirk přesvědčeně. „Vypadá přesně jako obrázek I-403, který jsme si prohlíželi.“

„Skvělá práce, Summer,“ pochválil ji kapitán Morgan, který se rovněž připojil k všeobecnému rozruchu.

„Díky, kapitáne, ale všechnu práci tady udělala Audry. Radši bychom ji měli vytáhnout na palubu, než se vydá někam do Číny.“

Summer napsala další sérii pokynů a signál byl předán z měničů do podmořského modulu. Během několika vteřin Audry ukončila pátrání a zamířila vzhůru k hladině, na které se vynořila zhruba čtyři sta metrů od Sea Roveru. Summer, Dirk a Morgan sledovali, jak se pátrací tým v gumovém člunu přibližuje k nehybně plovoucímu žlutému senzoru a připevňuje ho k boku člunu. Pak se tým pomalu vrátil k mateřské lodi, kde jeřáb vyzdvihl Audry z vody a usadil ji opět do dřevěné kolébky na zádi.

V době, kdy byl druhý z měničů vyzdvihován na palubu, Dirk právě obdivoval velkou výzkumnou loď, které je míjela ve vzdálenosti asi dvou kilometrů. Na vysoké plošině na přídi nesla japonskou vlajku.

„Kabelová loď,“ poznamenal Morgan, když si všiml Dirkova pohledu. „Sleduje nás už od vnitřního moře.“

„Je nádherná. Nezdá se ale, že by měla nějak naspěch,“ poznamenal Dirk, který si všiml, jak pomalu se pohybuje.

„Určitě pracují za denní sazbu,“ zasmál se Morgan, pak ale přesunul pozornost na bezpečné zajištění obou měničů na vlastní palubě.

„Možná,“ odpověděl Dirk s úsměvem, ale někde v koutku mysli mu krátce bleskl jakýsi neurčitý dojem. Zavrtěl hlavou, aby ho zahnal, a znovu se soustředil na úkol před sebou. Bylo načase podívat se na I-411 pěkně zblízka a osobně.

23

POSÁDKA Sea Roveru neztrácela čas sáhodlouhými přípravami na průzkum podvodního cíle. Kapitán Morgan přivedl loď a zastavil ji přímo nad potopeným vrakem. Využil přitom souřadnic, jež zjistila a zaznamenala Audry. Následně byly aktivovány boční trysky výzkumné lodi a Sea Rover byl zaparkován na centimetry přesně. Jeho trysky se totiž automaticky zapínaly a vypínaly a kompenzovaly tak vliv větru a proudu.

Na zadní palubě Dirk, Summer a první důstojník Ryan pečlivě procházeli předstartovní kontrolu Starfish. Speciálně navržená pro hlubokomořský vědecký průzkum, Starfish představovala nejmodernější ponorku, schopnou ponořit se až do hloubky dvou tisíc metrů. Vzhledem připomínala průhlednou kouli na vysokozdvižném vozíku. Uvnitř patnáct centimetrů tlusté vyztužené akrylátové bubliny, umožňující panoramatický výhled, bylo místo pro dva piloty. Zaklíněné mezi jasně oranžové podpěry se ve volném prostoru nacházely desítky senzorů, fotoaparátů, kamer a vrtných zařízení. Za a pod bublinou byly připevněny čtyři sady nastavitelných trysek, jež ponorce dodávaly vysoký stupeň pohyblivosti. K funkčnosti zařízeni přispívala dvě kloubovitá ocelová ramena, připevněná po obou bocích bubliny, jež mohla být použita ke shromažďování vzorků a k manipulaci s mnohými analytickými přístroji. Jelikož pravé rameno bylo větší než levé, celá ponorka při práci na mořském dně připomínala nejvíce ze všeho kraba.

„Myslím, že jsme hotovi,“ pronesla Summer, když zkontrolovala poslední zápis v předstartovní listině. „Jsi připravený se namočit?“

„Jenom když budu moct řídit,“ odpověděl Dirk s úsměvem.

Oblečeni do světlemodré kombinézy NUMA se oba sourozenci nasoukali zadním průlezem do těsné kabiny. Ačkoliv byli uvnitř trochu stěsnaní, Dirk i Summer seděli na pohodlných polstrovaných sedačkách, z nichž bylo vidět ven. Dirk si na hlavu nasadil komunikační soupravu a oslovil prvního důstojníka Ryana.

„Tady je Starfish,“ ohlásil se, zatímco kontroloval různé ukazatele. „Jakmile budete připraveni, my můžeme, Time.“

„Připravte se ke startu,“ zazvonil Ryanův hlas.

Příčné rameno začalo navíjet silný kabel, který byl připevněn dvěma uchy k ponorce, a zvedlo Starfish do vzduchu, až visela zhruba metr nad palubou. Když se takto bezpečně vznášela, Ryan stiskl knoflík na postranním ovládacím panelu a paluba se náhle pod ponorkou rozestoupila, jak se její okraje odsunuly na ložiscích ke straně. Pod zavěšenou ponorkou se teď objevila světlezelená voda Východočínského moře. Ryan stiskl další vypínač, načež se rozzářil celý kruh reflektorů, zvýrazňující obvod velkého otvoru v zadní části trupu Sea Roveru. V záři světel se náhle ocitl velký kanic, který však z onoho podivného světelného kruhu pod lodí bleskově zmizel. Oranžový modul byl opatrně uložen na hladinu tohoto vnitřního bazénu, a jakmile Dirk ohlásil, že všechny palubní systémy Starfish pracují normálně, byl odpojen i závěsný kabel.

„Kabel uvolněn,“ oznámil Ryanův hlas v Dirkově sluchátku. „Můžete volně plout. Šťastný lov, přátelé.“

„Díky za spuštění,“ odpověděl Dirk. „Až se vrátíme z nákupu, zahoukám.“

Dirk ještě naposledy zkoušel trysky, když Summer již otevřela vztlakové balastní nádrže, do nichž se začala hrnout slaná voda. Záhy byl modul těžší než okolní voda a začal se pomalu nořit do hloubky.

Světlezelená barva moře se postupně měnila do hnědé a nakonec přešla do inkoustové černi, jak se Starfish ponořila hlouběji. Summer zapnula výkonné xenonové obloukové světlomety, které ozářily okolí modulu, i když v kalné vodě toho moc vidět nebylo. Jelikož ponoření se dělo výhradně působením gravitace, trvalo přibližně čtvrt hodiny, než modul překonal zhruba tři sta metrů ke dnu. Přestože venkovní voda byla dosti chladná, mořeplavcům uvnitř izolované akrylátové bubliny brzy začalo být horko díky teplu vyzařovanému vším elektronickým vybavením. Summer musela dokonce zapnout klimatizaci, aby udržela vnitřní teplotu snesitelnou. Aby jim lépe utíkal čas, Dirk oprášil několik starých otřepaných vtipů Jacka Dahlgrena, zatímco Summer poučila svého bratra ohledně výsledků průzkumu znečištění moře v blízkosti východních japonských břehů.

Ve třech stech metrech začala Summer pomalu upravovat hodnotu vztlaku aby zpomalila klesání a modul nenarazil na dno příliš prudce. Dirk si povšiml, že voda je náhle čistší a průhlednější. Známky života byly v této hloubce jen velice sporé. Pak se jejich pohledům postupně začal dole objevovat povědomý temný tvar.

„Tamhle je. Jsme přímo na ní.“

Když Starfish klesala ke středu paluby obrovité ponorky, šedočerná nástavba velitelské věže ponorky I-411 se k nim vzpínala jako nějaký mrakodrap. Dirk zjistil, že podobně jako v případě I-403, i tato ponorka sedí na dně prakticky zpříma, jen s lehkým, asi patnáctistupňovým náklonem. Nánosy na povrchu byly ve srovnání s I-403 daleko řidší, takže obří ponorka vypadala, jako by byla ponořená jen několik měsíců, nikoliv spoustu let. Dirk zapnul trysky Starfish a od přibližujícího se cíle kousek couvl, zatímco Summer upravila vztlak tak, aby byl neutrální ve 320 metrech, tedy v úrovni paluby vraku.

„Je obrovská!“ vydechla Summer, když očima přejela po jejím obvodu. Dokonce i přes osvětlení výkonnými reflektory Starfish dohlédla jen na část plavidla.

„Rozhodně to není běžná ponorka z druhé světové,“ připojil se Dirk. „Pojďme se podívat, kde dostala zásah.“

Dirk manévroval s tryskami, až vyrazil podél tělesa ponorky po pravoboku, jen několik metrů nad palubou. Když zahýbali podél zádi, Summer ukázala na bronzové lodní šrouby, částečně vyčnívající z bahnitého dna. Od zádi se vydali podél levoboku k přídi. Urazili sotva patnáct metrů, když se pod nimi objevila široká trhlina zhruba na úrovni vodolinky.

„Zásah torpéda číslo jedna,“ ohlásil Dirk s pohledem upřeným na výsledek torpédování lodí Swordfish. Manévroval plavidlem Starfish tak dlouho, až reflektory zamířily mezi nerovnými okraji dovnitř. Uvnitř trupu byla vidět změť zubatých a pokroucených kusů kovu, od kterých se odrážely paprsky jako od otevřených čelistí nějakého žraloka s ocelovými zuby. Po chvíli pokračovali kupředu dalších asi deset metrů, kde narazili na nový otvor.

„Zásah torpéda číslo dvě,“ ohlásil Dirk.

Na rozdíl od prvního zásahu na levoboku se druhý otvor nacházel daleko výš, prakticky na hraně paluby, téměř jako by výbušnina působila na ponorku shora.

„Máš pravdu, tohle byl určitě zásah druhého torpéda,“ spekulovala Summer. „Záď musela po prvním zásahu už klesnout pod hladinu a ponorka se začala po počátečním nárazu otáčet zpátky, když ji sem zasáhlo druhé torpédo.“

„To byla od Swordftsh zatraceně dobrá práce. Přitom ji museli zasáhnout v noci, když plula na hladině.“

„Není tohle hangár pro palubní letadla?“ otázala se Summer s poukazem na velkou válcovitou přístavbu, přilepenou podélně od velitelské věže k zadní palubě.

„Ano. Vypadá, jako by ho roztrhla exploze,“ poznamenal Dirk a sklouzl k otvoru. Asi sedm metrů dlouhá sekce hangáru těsně sousedící s palubou prostě zmizela. Když se vznášeli před otvorem ve stěně a nahlíželi dovnitř, v paprscích reflektorů uviděli motor s trojlistou vrtulí, zavěšený na zadní přepážce hangáru. Dirk poté přidal tryskám energii, otočil modul a zamířil s ním k přídi. Proplul nad velitelskou věží s několika palebnými plošinami stále ještě v pohotovosti. Starfish pak pokračovala nad přední palubou až do blízkosti přídě, kde zůstala viset nad jednou z horizontálních kormidelních ploch, jež vyčnívala z trupu velké ponorky jako nějaké obří křídlo.

„To je konec vyhlídkové trasy,“ oznámil Dirk. „Pojďme se podívat, jestli objevíme náklad.“

„Měli bychom se ale radši nejdřív ohlásit našim lidem nahoře,“ poznamenala Summer, nasadila si sluchátka s mikrofonem a zapnula vypínač do polohy VYSÍLÁNÍ.

„Sea Rover, tady je Starfish. Našli jsme velikonočního zajíčka a teď se chystáme podívat po vajíčkách.“

„Rozumím,“ zapraskal v odpověď Ryanův hlas. „Pozor na košíček.“

„Připadá mi, že má daleko větší starost o tu svou ponorku než o nás,“ pravil Dirk s kamennou tváří.

„Typický mužský,“ zamumlala Summer a zavrtěla hlavou. „Obrací emoce vůči neživým mechanickým objektům.“

„Nevím, o čem mluvíš,“ odvětil poněkud nejapně Dirk.

I při této konverzaci vedl jemně Starfish nad přídí ponorky a pečlivě prohlížel její přední palubu. Po několika minutách objevil to, co hledal.

„Tamhle je přední poklop k horní torpédové místnosti. Jestli se chovali podobně jako jejich kolegové na I-403, pak by biologická munice měla být uskladněna právě tam.“

Dirk vmanévroval Starfish těsně před poklop, dosedl na palubu I-411 a pak vypnul trysky.

„Co tvoje lupičské schopnosti?“ otázal se Summer.

Na rozdíl od ponorky I-403 byl přední poklop uzavřený a pečlivě zajištěný zapuštěným kolem. Summer zapnula hydraulické ovládání pravého manipulačního ramene, jehož vypínač byl skrytý v opěradle jejího křesla. V důsledku manipulace s kontrolními prvky se od trupu Starfish vzápětí oddělila a poněkud neobratně napřímila kovová ruka. Summer ji pak zvolna nasměrovala k palubnímu příklopu. Krátkými záběry servomotorů upravovala pohyb v kloubech. S precizností chirurga otevřela drápovitou ruku a položila ji na poklop. Poté se jí hned na první pokus podařilo zasunout mechanické prsty do výřezů zapuštěného kola.

„Skvělé,“ pochválil ji obdivně Dirk.

„Teď ještě aby se to podařilo otevřít,“ odpověděla Summer. Po dotyku druhého spínače, ovládajícího pohyb v kloubech, se sevřená mechanická pěst začala otáčet. Dirk i Summer tiskli obličeje k průhledu z bubliny, ve snaze zahlédnout sebemenší náznak pohybu uzavíracího kola. Avšak šedesát let staré spojení nepovolilo. Summer se pokusila pootočit kolem dopředu i dozadu alespoň pětkrát, ale marně.

„Tolik tedy můj hydraulický úchop,“ zamumlala nakonec.

„Nepouštěj to kolo,“ radil jí Dirk. „Pokusíme se využít páky.“

Zapnul trysky a nadzvedl Starfish několik centimetrů nad palubu. Zatímco Summer stále pevně mechanickou rukou třímala kolo, Dirk dal plný zpětný chod, aby se pokusil uvolnit spojení silou celé ponorky. Příklop však stále pevně držel, takže začal se Starfish kolébat dopředu a dozadu ve snaze odtrhnout příklop od těsnění.

„Bojím se, že to rameno ulomíš,“ varovala ho Summer.

Dirk však s tichou rozhodností v pokusech pokračoval. Při dalším záběru se mu zdálo, že se kolo nepatrně pohnulo. Znovu zalomcoval s ramenem a spojení příklopu se zbytkem ponorky se konečně uvolnilo. Kolo se otočilo o čtvrt kruhu.

„Tady je vidět, kdo je šéf,“ poznamenala Summer.

„Jenom neříkej Ryanovi, že pravá ruka tohohle děťátka je teď o pár centimetrů delší než bývala,“ ušklíbl se Dirk.

Vzhledem k tomu, že se vznášeli přímo nad palubním poklopem, dokázala Summer kloubovitou rukou otáčet kolem uzávěru až na doraz. Dirk Pak se Starfish kousek couvl a natažené pracovní rameno příklop oddělilo. Modul se znovu přiblížil přímo před otevřený průlez, ale když Dirk se Summer nahlédli dovnitř, viděli jenom černou prázdnotu.

„Počítám, že to je práce pro Snoopyho. Ovládací prvky máš ty,“ řekla Summer.

Dirk vytáhl kontrolní modul s laptopem a stiskl knoflík ZAPNUTO. Rozsvítila se celá baterie zelených světýlek. „Připrav se, běž a přines,“ zamumlal a kloubovým vypínačem aktivoval drobné trysky.

Z vidlice umístěné pod akrylátovou bublinou vyrazil malý, dálkově ovládaný modul (DOM), upevněný na ocelovém laně. DOM nebyl větší než takový příruční kufřík a kromě automaticky nasvěcující videokamery se skládal ještě z několika elektronických trysek. Snoopy se dokázal protáhnout i hodně těsným průlezem, a představoval tudíž ideální prostředek k prozkoumávání hlubokých a nebezpečných zákoutí potopených vraků.

Summer pozorovala, jak se Snoopy nejprve krátce mihl ve volném prostoru, aby pak vplul, obklopen oblakem drobných bublin, do ústí palubního průlezu. Dirk stiskl další knoflík a na barevné obrazovce se objevilo živé video z DOM. Dirk pak řídil modul podle monitoru do již známého torpédového prostoru. Snoopy proplul podél řady torpéd, kde kamera ukázala všech pět velikých ocelových ryb, stále spočívajících na svých policích. Na protější straně torpédovny byl stejný obrázek. Ponorka I-411 evidentně žádnou bitvu neočekávala, když ji Swordfish překvapivě napadla a potopila.

Dirka však nezajímala torpéda. Vodil Snoopyho metodicky sem a tam, aby prohlédl doslova každý kout prostoru, každý čtvereční metr torpédovny.

„Není tu ani stopa po nějakých kontejnerech nebo bednách. Pod námi je ale ještě druhá torpédovna a ty věci by mohly být uskladněné tam.“

„Dokážeš tam dostat Snoopyho?“ otázala se Summer.

„V podlaze je tady poklop, ale pochybuji, že by ho Snoopy dokázal zvednout. Možná ale vím o jiné cestě.“

Pomocí kamery umístěné na Snoopym přehlédl místnost a objevil zadní stropní otvor, vedoucí přímo do kabiny prvního strojního důstojníka. Dveře byly otevřené, takže během několika vteřin do nich Dirk svého posla zavedl.

„Tamhle,“ ozvala se Summer a ukázala do jednoho rohu obrazovky. „Je tady žebřík, který vypadá, že vede na spodní palubu.“

Dirk zavedl DOM elegantním obloukem kolem změti trosek a pak se s ním vydal otevřeným palubním příklopem dolů. DOM Snoopy se ocitl na nižší palubě, vstoupil do spodní torpédovny a přiblížil se ke druhé várce výbušných hlavic. Až na to, že prostor byl díky mírné sbíhavosti trupu o něco užší, byl tento oddíl věrnou kopií horního skladu torpéd. A stejně jako to viděli prve, i zde kamera ukázala všech deset smrtících torpéd typu 95, mírumilovně spočívajících v držácích. Přestože Snoopy málem dosáhl plné délky odvíjeného kabelu, kterým dostával potřebnou energii, Dirk s ním opatrně manévroval tak, aby DOM prohlédl celou místnost. Kamera však ukázala pouze plný stav torpéd, ale nic jiného. Zírala na ně stále jen prázdná místnost.

„Zdálo by se,“ poznamenala Summer a zklamaně potřásla hlavou, „ze tu žádná vejce nejsou.“

24

KDYŽ PAK DlRK opatrně vedl malý DOM zpátky ke Starfish, začal si pískat starou klasiku Stephena Fostera „Swanee River“. Summer na bratra pohlédla s rozpačitou zvědavostí.

„Vypadáš, jako bys byl bůhvíjak šťastný, a přitom jsou ty biologické bomby nezvěstné,“ poznamenala.

„Sestřičko, možná nevíme, kde ty bomby jsou, ale můžeme si být jistí tím, kde nejsou. Kdyby ale bylo podle mého, tak bych držel ta vejce co nejblíž u slepic.“

Summer trvalo jenom okamžik, než strávila novou informaci, pak se jí ale obličej poněkud rozjasnil.

„Palubní hangár? Tam, kde jsou uložena letadla?“

„Palubní hangár,“ potvrdil Dirk. „A Swordfish byla dokonce tak laskavá, že nám nechala otevřené dveře.“

Jakmile byl Snoopy bezpečně zpátky na svém místě, Dirk aktivoval hlavní trysku a Starfish poskočila nad palubou ponorky k místu druhého torpédového zásahu. Otvor po výbuchu byl dostatečně velký, takže Starfish mohla volně vplout do nitra hangáru. Avšak světlý průměr necelé čtyři metry neposkytoval ponorce žádný velký prostor k manévrování. Dirk si nejprve pozorně prohlédl otvor ve stěně hangáru a teprve pak po centimetrech vplul dovnitř. Paluba byla místy vytrhána, takže zde zbyly četné otvory, vedoucí do mokrého interiéru ponorky. Dirk se Starfish zvolna klesal, až blízko předního okraje otvoru narazil na pevnou oporu, jež byla dostatečně velká, aby se na ni s ponorkou vešel. Koutkem oka přitom zahlédl, že letecká vrtule, kterou objevili již při první prohlídce hangáru, visí na stěně po jeho pravé ruce. Jemně se neustále nořil hlouběji, dokud neucítil, že se ližiny Starfish dotkly pevného zbytku paluby.

Když vypnul pohon trysek, rozhostilo se v ponorce ticho. Dirk se Summer hleděli do těsného hangáru, jenž se před nimi táhl do tmy jako nějaký nekonečný tunel. Pak ticho náhle přerušilo jakési kovové cinknutí, které se hlasitě rozlehlo vodou.

„Dirku, ta vrtule!“ vykřikla Summer a ukázala pravým průhledem v akrylátové skořepině ven.

Kovový držák, na němž visela náhradní trojlistá vrtule bombardéru seiran, už dávno ve slané vodě zkorodoval, ale přesto si nějakým způsobem zachoval dost pevnosti, aby po celých šedesát let přidržoval těžkou vrtuli na stěně. Až do chvíle, kdy do něj narazila zvířená voda z trysek Starfish. Teprve tehdy přestala konzole konat svou povinnost, utrhla se ze stěny a rozpadla se v oblak rzi. Jak držák povolil, spadla těžká vrtule na palubu, kde s hlasitým cvaknutím narazila na špičky spodních dvou listů.

To ale nebylo všechno. Oba výzkumníci fascinovaně a bezmocně sledovali, jak se vrtule kácí kupředu, takže její horní list těsně minul průhled akrylátové bubliny Starfish, jen centimetry daleko od dívčina obličeje. Zdálo se, že všechny pohyby probíhají zpomaleně, což bylo důsledkem odporu vody proti ocelovým listům vrtule. Vodou se rozlehlo druhé zařinčení, to jak nosní část vrtule dopadla na palubu, přičemž zalehla pravé pracovní rameno ponorky a přitiskla její ližiny k palubě. Nárazem se zvedl hnědý oblak sedimentu a na chvíli jim zastřel výhled. Když se voda pročistila, všimla si Summer, že před nimi uniká vzhůru slabý pramínek nějaké tmavé tekutiny, skoro jako by Starfish krvácela.

„Jsme tady přišpendlení,“ zalapala po dechu Summer s pohledem upřeným na těžkou vrtuli, ležící nyní napříč předních částí ližin.

„Zkus pravé rameno. Snaž se tu vrtuli zvednout a já zkusím vycouvat,“ radil Dirk, jenž znovu zapnul trysky.

Summer uchopila ovládací páku a stáhla ji zpět, ve snaze zvednout pracovní rameno. Kovová konstrukce se nejprve lehce nadzvedla, ale pak padla bezvládně na palubu. Summer poté opakovaně zkoušela pohybovat vidlicí, ale marně.

„To není dobré,“ pravila chladnokrevně. „Ta vrtule určitě přerušila hydrauliku. Takže pravé rameno je jako amputované.“

„To musela být ta tekutina, kterou jsme prve viděli. Zkus levé rameno,“ odpověděl Dirk.

Summer připravila druhou ovládací páku a pustila proud do levé mechanické ruky. Hrála si s ovládáním, jak se snažila dosáhnout před akrylátovou bublinu na opačnou stranu a zvednout vrtuli. Jelikož však levé rameno bylo kratší a menší než pravé, bylo manévrování s ním poněkud obtížnější. Po několika minutách ohýbání a kroucení do různých konfigurací se jí konečně podařilo dostat do pozice, ve které mohla uchopit kraj jednoho listu vrtule.

„Držím to, ale jenom v takovém nevyhovujícím úhlu, takže asi nedokážu vyvinout plnou sílu,“ oznámila.

Jakmile začala pohybovat řídicími prvky, ukázalo se, že má pravdu. Rameno se snažilo hnout s vrtulí, ale bezúspěšně. I několik následujících pokusů dopadlo stejně.

„Počítám, že si budeme muset prorazit cestu silou,“ poznamenal Dirk a zaťal zuby.

Otevřel trysky naplno a pokusil se Starfish pozvednout a vyklouznout zpod vrtule. Elektronické trysky se rozhučely a divoce rozechvěly, jak se snažily vyvinout ve vodě co největší tlak, avšak váha vrtule byla prostě příliš veliká. Ponorka seděla dál nehybně, zatímco se voda valila z trysek a zviřovala sediment všude kolem. Dirk otočil trysky dopředu a dozadu a pokusil se ponorku rozhoupat, avšak marně. Po několika neplodných pokusech Dirk trysky vypnul a vyčkával, až se okolní hnědý mrak usadí.

„Jestli budeme pokračovat a pokoušet se vyklouznout, jenom si zbytečně vybijeme baterie,“ prohlásil sklíčeně. „Nemáme prostě dost síly, abychom se zpod té vrtule dokázali osvobodit.“

Summer v duchu viděla, jak se jejímu bratrovi rozbíhají v hlavě kolečka. Nebylo to poprvé, co se s ním ocitla uvězněná pod vodou, takže cítila úlevu v tom, že je s ní i tentokrát. Jenom před několika měsíci málem zahynuli na mělčině Navidad, když se jejich dočasné podmořské bydliště za bouře o síle hurikánu uvolnilo ode dna a sklouzlo do podmořské rokle. Pouze příchod jejich otce a Al Giordina je na poslední chvíli spasil před smrtí udušením. Tentokrát byl ale jejich otec i s Giordinem tisíce kilometrů daleko.

Z ponurých temnot se začínaly ozývat hlasy minulosti. Dávno mrtví členové posádky I-411 teď lákali Dirka se Summer, aby se k nim připojili v chladném vodním hrobě tři sta metrů pod hladinou. Tichá černá ponorka v nich vzbuzovala morbidní pocit, který naháněl Summer husí kůži. Rozvířená voda kolem nich se opět uklidnila, takže znovu nahlíželi do temných hlubin hangáru. Summer se nemohla zbavit dojmu, že v kovové hrobce uvázli vlastně v odvetu za několik tuctů statečných příslušníků císařského námořnictva. Ve snaze vypudit tuto strašidelnou představu z hlavy se pokusila soustředit na logická východiska ze stávající situace.

‚Kolik nám zbývá času?“ zeptala se, jak jí začínala docházet zoufalost situace v plné šíři.

Dirk pohlédl na řadu ukazatelů vedle sebe. „Budeme v pořádku, dokud neztratíme energii a nepřestanou fungovat čističky vzduchu. Tak do tří hodin zhasnou světla a za další hodinu přestane být vzduch dýchatelný. Radši bychom se měli spojit se Sea Roverem.“ Hlas měl poněkud zastřený, ale naprosto nevzrušený.

Summer zapnula komunikační systém a zavolala Ryana na Sea Rover. V odpověď se jí však ozvalo jen ticho. Po několika dalších pokusech ve sluchátku náhle zapraskalo.

„Starfish, tady je Sea Rover. Nerozumíme vám, prosím, opakujte, přepínám,“ ozvala se slabá a mlhavá Ryanova slova.

„Náš signál zaručeně blokuje ta kovová masa ponorky,“ poznamenal Dirk. „My je slyšíme, ale oni neslyší nás.“

„Budu to zkoušet dál pro případ, že by zachytili alespoň něco.“

Summer pokračovala ve vysílání ještě dalších deset minut. Mluvila jasně, zřetelně, ale v odpověď se jí ozývala pouze stále stejná Ryanova slova.

„Nemá to cenu. Neslyší nás. Jsme v tom sami,“ připustila Summer nakonec.

Dirk začal vypínat spínače na palubní desce, aby v rámci šetření energií v bateriích odpojil všechny zbytné elektrické obvody. Když se přiblížil k vypínači systému Snoopyho, zaváhal.

„Máš nějakou námitku proti tomu, kdybych poslal Snoopyho na procházku?“

„Přijeli jsme sem prozkoumat hangár, takže můžeme klidně svůj úkol dokončit. Stále ještě musíme prokázat, jestli se na palubě nenacházejí biologické zbraně nebo jestli nenajdeme stopy po jejich odstranění.“

„Přesně to si myslím,“ odpověděl Dirk a obvod ovládající DOM znovu zapnul. Uchopil kontrolní páčku, uvolnil vozítko z podpěry, vykličkoval s ním kolem ležící vrtule a nakonec s ním vystoupal před Starfish do výše očí. Před nimi teď zela hluboká černá šachta hangáru, mizícího v temnotě směrem k velitelské věži. Rychle zapnul trysky dálkově ovládaného vozítka k pohybu vpřed a Snoopy se vydal do tmy.

Oči obou sourozenců přeskočily z osvětleného DOM, který jasně zářil za průhledem kabiny, na barevný monitor, na němž se objevil obraz viděný očima Snoopyho. Ten se mezitím dost vzdálil od ponorky. Hangár se zprvu zdál prázdný, ale jak se Snoopy přesunoval kupředu, začaly se objevovat různé předměty pokryté sedimentem. Objektiv kamery sklouzl k velké vyvýšenině pokryté nánosy, umístěné na jakémsi stupínku po jedné straně, za níž na stěnách hangáru visela řada objemných skříněk.

„Náhradní letecký motor,“ ohlásil Dirk a zaměřil Snoopyho na podlouhlý kovový blok.

„Vsadila bych se, že tohle jsou police na další náhradní díly a na nástroje,“ poznamenala Summer s poukazem na skříňky na obrazovce.

„Určitě tam někde je také pořádný hever,“ povzdechl si Dirk, protože si dobře uvědomoval, že jakékoliv nářadí, jež by mohli využít k záchraně, je mimo jejich dosah.

Pomalu vedl DOM obrovskými prostorami hangáru dál a dál, až málem narazil do několika tenkých kovových plechů, visících volně od stropu. Dirk poněkud couvl s kamerou a vzápětí v kovových deskách poznal ocasní konstrukci s vrcholkem stabilizátoru ohnutým dolů, spolu s horizontálními křidélky. Popojel se Snoopym kousek stranou a kupředu. Poté bylo už lépe patrné, že konstrukce je součástí trupu obojživelného letadla Aichi M6A1 Seiran.

„Ouha,“ zamumlala Summer, na kterou udělal značný dojem jak stav dvoj sedadlového bombardéru, tak i jeho velikost. „Člověk by skoro nevěřil, že dokáží to letadlo takhle složit a zastrčit ho sem.“

Dirk vedl Snoopyho podél letadla, aby se na něj podíval ze strany. Kamera ukázala, že křídla jsou ještě stále připevněná ke trupu, ale sklopená dozadu k ocasu jako křídla kachny. Pod vrstvou nánosu byly poněkud slabě patrné známé rudé japonské insignie podoby rudé koule v bílém kruhu, namalované na křídlech letounu.

„Stále mi připadá neuvěřitelné, že tehdy dokázali uskladnit letadlo na ponorku, odstartovat ho a pak ho znovu na ponorku naložit,“ přemítala Summer.

„Stačilo vystrkat trup na přední palubu, vztyčit ocasní stabilizátory, připojit křídla i plováky a letadlo se dalo s pomocí katapultovacího zařízeni vypustit. Vycvičený tým čtyř mužů byl schopen letadlo složit a odstartovat během necelých třiceti minut.“

„Počítám, že bylo moc dobře, že na začátku války tyhle obrovské čluny Sen Toku ještě neexistovaly,“ odpověděla Summer.

Dirk i nadále se Snoopym prozkoumával hangár. DOM proklouzl kolem trupu, načež kamera ukázala dvojici gigantických pontonů, připevněných k dřevěné palandě na palubě. Proud vody z trysek DOM rozvířil vrstvu usazenin a bahna na jednom plováku a odhalil tak luční zeleň, jíž byla natřená vrchní strana pontonu, zatímco spodek měl barvu šedého žraloka. Podobné kamuflážní krytí měla i křídla a trup.

Když DOM minul pontony, hangár byl několik následujících metrů prázdný. Snoopy tímto samostatným oddílem hladce projel. Podobně jako jeho psí jmenovec Snoopy, věrný svému jménu značícímu čmuchání, pečlivě a čile pátral. Pod jemným vedením Dirkových prstů dál prohledával každičký předmět pokrytý sedimentem. Z temnoty se postupně po obou stranách trupu vynořily přihrádky s nízko zavěšenými předměty, v nichž Dirk okamžitě poznal torpéda. Každá police obsahovala čtyři kovové ryby. Vzdušná torpéda s náplní 650 kilogramů výbušniny byla mnohem menší než obrovité střely, jež prve nalezli v dolní torpédovně.

Dirk se Summer zírali na monitor ve snaze zahlédnout jakoukoliv další případnou výzbroj. Nic jiného však nebylo stále vidět. Když se Dirk obrátil na Summer, všiml si, že se právě dívá na hodinky a neradostně si zřejmě uvědomuje každičkou uplynulou minutu.

„Pojďme pokračovat. Mělo by tu být přinejmenším ještě jedno letadlo,“ řekl Dirk ve snaze odvést její myšlenky od nevyhnutelného. DOM se opět pohnul kupředu, překonal jedno prázdné oddělení a vplul do další části hangáru. Zakrátko se na obrazovce objevil ocas a trup druhého bombardéru seiran i se složenými křídly. Těsně za ním se nacházela dvojice plováků, kabely upevněných k palubě. Následovala řada nástěnných polic s nářadím a dále sedm metrů prázdného prostoru. Teprve pak Snoopy konečně narazil na obrovská kulatá vrata s příklopem, ústící na přední palubu ponorky.

„Tak, a je to,“ poznamenal Dirk významně. „Prohlédli jsme celou délku hangáru a nenarazili jsme na žádnou bombu, pouze na torpéda.“

Summer chvíli neříkala nic, jenom si celá sklíčená podvědomě hryzala spodní ret. „No… nenašli jsme žádné příznaky násilného vniknutí. Ani sediment nenaznačoval nějakou aktivitu v poslední době. Nemohly být ty pumy zničené kupříkladu při výbuchu torpéda?“

„Mohly. Je tu ale ještě nevelký úsek hangáru za námi, kam bychom se mohli podívat.“

Dirk beze slova přivedl Snoopyho zpátky. Cestou plynule navíjel řídicí kabel. Kokpit ztichl, oba sourozenci společně zvažovali svůj osud. Dirk v duchu proklínal jak jejich smůlu, tak i neúspěch v pátrání po leteckých bombách. Když DOM minul trup druhého letadla a přiblížil se k první dvojici pontonů, Summer se v obličeji mihl zvídavý výraz.

„Dirku, zastav to na chvilku,“ pravila potichu s očima upřenýma na monitor.

„Co se děje?“ zeptal se, ale modul zarazil.

„Podívej se na ty pontony. Nevidíš nic divného?“

Dirk pár vteřin studoval obraz na monitoru, ale pak zavrtěl hlavou.

„Ten pár na konci tunelu byl připevněn přímo k palubě,“ pokračovala Summer. „Tyhle dva ale mají pod sebou takové pódium.“

Dirk znovu pohlédl na obrazovku a zamračil se. Každý z pontonů spočíval na čtvercové rampě něco přes půl metrů vysoké.

Dirk zavedl DOM do blízkosti jednoho stupínku a zastavil vedle něj. Obrátil vozítko čelem vzad, zamířil proud z trysek na zanesený povrch rampy a pokusil se ho omýt a odplavit nečistotu. Pak se znovu s vozítkem otočil a vyčkával, dokud se sediment neusadí. Zvědavě se snažil proniknout pohledem kalnou vodou, až konečně opravdu zahlédl povrch konstrukce. Byla to dřevěná bedna, zjevně vyrobená z nějakého tvrdého dřeva připomínajícího mahagon. Dirk si celý stupínek pečlivě prohlédl.

„Bože, to je určitě ono!“

„Jseš si jistý?“ dotazovala se Summer.

„No, nemůžu samozřejmě říct, co je uvnitř, ale zvenčí to má stejnou velikost i tvar jako ta bedna a nádržky s bombami, které jsem našel poškozené na I-403.“

Dirk zkoumal stupínky ze všech stran, aby nakonec potvrdil, že druhá bedna je zaklíněná pod dalším pontonem. Summer provedla videozáznam, čímž zadokumentovala přesné místo v hangáru, kde byly bedny nalezeny. Pitt si povšiml, že každou bednu přidržuje na místě váha pontonu, který je navíc bezpečně připoután k palubě silnými ocelovými lany, jež se kříží na vrcholu pontonu.

„Skvělý postřeh, Summer. Za tenhle úlovek máš u mě pivo.“

„Radši bych láhev Martin Ray Chardonnay,“ odpověděla s úsměvem. „Jsem ráda, že víme, kde to teď je.“

„Někomu to dá ještě dost práce, než to odsud dostane ven.“

„Nás mimochodem také,“ poznamenala posmutněle Summer.

Kolečka v Dirkově hlavě se stále divoce otáčela, jak se snažil vymyslet nějaký únikový plán, zatímco se s DOM vracel zpět k jejich ponorce. Přitom dočasně poněkud ztratil koncentraci, takže když se k nim Snoopy přiblížil a jeho zářivě jasné světlo dopadlo na chvíli do kokpitu, Dirka to přechodně oslepilo. Instinktivně strhl DOM blíž ke Starfish a dolů k palubě hangáru. Vozítko se pomalu blížilo, náhle se však zarazilo a zůstalo se vznášet v prostoru, jen pár desítek centimetrů od svého hnízda v podpěrách ponorky.

„Dírku, Snoopyho pupeční šňůra se za něco zachytila,“ povšimla si Summer a ukázala průhledem ven.

Dirk sledoval směr jejího gesta a v kalné vodě uviděl, že kabel DOM se skutečně asi sedm metrů před akrylátovou bublinou zachytil o nějaké trosky ležící na podlaze hangáru.

„Je s podivem, že jsme se vůbec dostali po téhle překážkové trati tak daleko,“ odpověděl.

Zapnul zpětný chod a vrátil DOM, dokud se kabel neuvolnil a nesesmekl z jakéhosi předmětu, připomínajícího malý motorek v trubkovém rámu asi metr vysokém.

„Kompresor na plyn, řekl bych,“ poznamenal, když si všiml dvou rozpadlých hadic, připojených na jeden konec motorku.

„K čemu je ta velká klika?“ chtěla vědět Summer, dívajíc se na velkou kovovou tyč, vyčnívající z jedné strany bloku. Na konci měla držadlo, jaké bývá na násadě rýče.

„To je starý mechanický startér. Je to podobný princip, jako kdybys startovala sekačku na trávu taháním za lanko; tady se místo toho motor natočí zapumpováním klikou. Viděl jsem jednou švýcarský kompresor na člunu pro potápěče, který měl stejný systém.“ Dirk chvíli zůstal na kliku hledět. DOM se zatím bez hnutí vznášel.

„Přivedeš Snoopyho domů?“ zeptala se Summer nakonec.

„Ano,“ odpověděl s náhlým zábleskem v očích. „Nejdřív ho ale nechám, aby nám pomohl se odsud dostat.“

*

NA PALUBĚ Sea Roveru se kapitána i posádky zatím postupně zmocňovala nervozita. Od posledního spojení se Starfish uplynulo téměř devadesát minut a Morgan se již pomalu chystal povolat naléhavou pomoc. Sea Rover však neměl záložní ponorku a nejbližší ponorka NUMA byla přinejmenším dvanáct hodin vzdálená.

„Ryane, spojte se s Jednotkou hlubokého ponoru námořnictva. Informujte je o našem problému a požádejte o udání přibližného času příjezdu jejich zařízení pro hlubokomořské záchranné operace,“ vyštěkl Morgan a v duchu mu při té myšlence zatrnulo.

Jestli jsou Dirk se Summer ve skutečně vážných problémech, pak mají pouze minuty, nikoliv hodiny. Jejich šance na záchranu by byly mizivé.

25

„OUKEJ, SUMMER, zastav navíjecí kolečko.“ Dirk ustavil Snoopyho do blízkosti stropu hangáru jen pár desítek centimetrů za kompresor a pak vydal Summer tento rozkaz. Ta stiskla spínač na ovládacím panelu, který zablokoval automatické navíjení napájecího kabelu DOM. Dirk s ním lehce pohnul zpátky směrem ke kompresoru. Bylo vidět, jak se pod ním popouští lano. Jako anakonda, která utahuje smyčky kolem své kořisti, manipuloval opatrně s DOM, kroužil s ním nad kompresorem a uvolněný kabel omotával kolem čnící kliky. Když dokončil tyto tanečky, bylo na kovové tyči pět smyček, které utáhl tím, že s DOM poodjel nahoru a stranou.

„Oukej, zapni navíjecí cívku a já se Snoopym zatáhnu.“

„Ten kompresor musí vážit dobrých sto padesát kilo. Dokonce ani pod vodou s ním nedokážeš ani hnout,“ odpověděla Summer s pocitem, že se její bratr zbláznil.

„Já také nejdu po kompresoru, ale po té klice.“

Pohrával si s ovládáním DOM, přidal proud a obrátil Snoopyho směrem k ponorce. DOM vyrazil kupředu, až se napájecí kabel kolem kovové kliky zatáhl. Malými tryskami čeřil kolem sebe vodu, ale nevyvinul dost síly, aby s klikou pohnul. Vtom se připojila Summer a navíjecí cívkou utáhla kabel kolem spodní části kliky. I když byl teď vyvíjen tah za oba konce kabelu, byla to ta spodní smyčka, kterou manipulovala Summer, jež nakonec uspěla. Dutý konec kovové tyče vyklouzl ze zubu kloubového spoje, kterým se otáčelo setrvačníkem, a celá klika se uvolnila od kompresoru a vydala se směrem ke Starfish. Dirk ji opatrně sklopil do horizontální polohy, aby na ní nepovolily smyčky, a pomaloučku ji přitáhl před ponorku.

‚Myslím, že Ryan nebude mít radost z toho, jak s DOM zacházíš,“ poznamenala Summer s předstíranou starostlivostí.

„Jestli to bude fungovat, tak mu koupím nové vozítko.“

„A co přesně teď zamýšlíš?“ zeptala se Sumer, stále ještě nejistá, co chce vlastně dělat.

„No, chci to použít jako páku, sestřičko. Kdybys byla tak hodná a uchopila tenhle nový sochor do levého mechanického ramena, viděla bys, co mám na mysli.“

Dirk navedl DOM k levému boku Starfish, kliku samozřejmě stále s sebou. Nato Summer zapnula levé manipulační rameno a otevřela jeho spár. Ve vzájemné souhře pak obě zařízení přibližovali, dokud Summer nedokázala jeden konec kliky ocelovým stiskem chytit. Dirk poté povolil kabel DOM a pomalu se Snoopym vycouval, přičemž odvinul jeho smyčky z volného konce kliky. Jakmile byl DOM volný, zapnul kabelovou cívku a vrátil Snoopyho na jeho místo, kde ho zajistil.

„Na bígla aportuje Snoopy docela dobře,“ poznamenala Summer.

„Tak se podíváme, jestli z našeho mechanického ramena bude dobrý hever,“ odpověděl Dirk.

Přejel pohledem po ampérmetrech na palubní desce. Manipulováním s DOM strávili víc než hodinu a úroveň nabití akumulátorů klesla na třicet procent. Čas jim hrozivě ubíhal, jestli se měli dostat zpátky na hladinu vlastní silou.

„Uděláme to na jeden pokus. Vyprazdňuju nádrže,“ oznámil Dirk a stiskl knoflíky čerpadel, jež vypumpovaly z balastních nádrží vodu, aby se zvýšil vztlak. Pak zapnul hlavní trysky ponorky. Summer mezitím přesunula pracovní rameno před jejich ponorku, maximálně je natáhla a pozorně se zahleděla na zaklíněnou vrtuli. Bude ji muset nadzvednout a odsunout stranou. K nějaké větší manipulaci tu však nebylo dost místa. Opřela se klikou o jednu ližinu a přesunula úchop níž, čímž se jí podařilo zasunout asi dvacet centimetrů kovové tyče pod špičku vrtule.

„Připravená,“ ohlásila nejistě a otřela si zpocené dlaně o kalhoty. Také Dirk se intenzivně potil. Interiér nevelkého kokpitu se mohutně zahříval od chvíle, kdy v rámci šetření energií vypnuli klimatizaci.

„Dostaň nás odsud,“ prohlásil Dirk, ruku připravenou nad ovládacími prvky. S napjatým očekáváním Summer jemně pohnula řídicími pákami a pozvedla mechanickou ruku. Když hydraulická síla nestačila ruku zvednout, pomohla si úspěšně zapáčením za kliku, opřenou o kovovou palubu. Vrtule se pohnula. Pomalu sice, její list se posunul nejdříve o centimetr, pak o pět a nakonec ještě o víc. Dirk ucítil, jak se zadní část ponorky díky zvýšenému vztlaku lehce nadnáší a naklání nad palubou. Když Summer bezpečně vypáčila vrtuli nad úroveň předních ližin, přidal náhle energii na maximum a začal couvat.

Nenásledoval žádný výbuch nezměrné síly, ani zrychlení hodné mezikontinentální rakety, ale pocítila jen slabé trhnutí, jak se Starfish, ocasem napřed, začala pozadu vyvlékat z těsného sevření. Modul vyklouzl vzhůru a mimo smrtící past. Pak vrtule sklouzla po klice od kompresoru a dopadla na podlahu hangáru, jen několik centimetrů před ližinami Starfish.

„Skvělá práce, sestřičko. Co bys říkala tomu, kdybychom si dojeli pro trochu čerstvého vzduchu?“ zeptal se Dirk a upravil směrování trysek, aby se Starfish nadzvedla a vyplula ven z hangáru na palubě I-411.

„Jsem pro,“ odpověděla Summer s patrnou úlevou.

Téměř ve stejnou vteřinu, kdy vyklouzli ze sevření stěn hangáru, ozval se ve sluchátkách hluboký burácivý Ryanův hlas.

„Starfish, tady je Sea Rover. Slyšíte mě? Přepínám,“ opakoval monotónně slova, která v posledních hodinách zřejmě říkal již nejméně tisíckrát.

„Tady je Starfish,“ odpověděla Summer. „Slyšíme vás hlasitě a čistě. Právě jsme zahájili vynoření. Připravte se, prosím, nás vylovit.“

„Rozumím, Starfish,“ odpověděl Ryan náhle vzrušeným tónem. „Několika lidem tady na palubě jste přidělali trochu starostí. Nepotřebujete nějakou pomoc?“

„Negativní. Jenom jsme si tam dole narazili palec. Všechno je ale v pořádku a zanedlouho jsme na hladině.“

„Rozumím. Jsme připraveni na vyzdvižení.“

Jejich výstup byl vzhledem k pozitivnímu vztlaku poněkud rychlejší než ponor, takže za deset minut již rozeznávali jasně planoucí světla přistávacího bazénu mateřské lodi Sea Rover. Jak se modul přiblížil, zjevila se poněkud nejasná kontura lodi a Dirk ještě několikrát pustil do trysek zbytky energie z akumulátorů, aby zavedl svůj stroj doprostřed mezi naváděcí reflektory. Dirk se Summer si s úlevou vydechli, když se konečně ocitli v otvoru lodního dna a vynořili se nad hladinu. Morgan, Ryan a půl tuctu členů posádky se namačkali kolem bazénu a se zájmem sledovali, jak se Starfish s trhnutím zvedá z vody a kladkostroj ji pak jemně pokládá na palubu. Dirk vypnul elektrické obvody ponorky, Summer otevřela zadní poklop a pak se oba vysoukali ven a vděčně lapali po čerstvém vzduchu.

„Už jsme se báli, že jste se tam dole ztratili,“ usmál se Morgan, pak se ale tázavě podíval na kliku od kompresoru, kterou stále ještě držel ocelový stisk levého pracovního ramene.

„To je naše špacírka,“ objasňovala Summer. „Vydali jsme se někam, kam jsme neměli chodit, a pak jsme měli trochu problémy se odtamtud dostat.“

„Tak tedy,“ zeptal se Morgan, který se nedokázal odpoutat od dalších starostí, jež mu ležely na srdci, „co jste tam našli?“

„Dva kartony vajec čekajících na odeslání,“ pravil s úsměvem Dirk.

*

POSÁDKA LODI Sea Rover horečně pracovala na opravě mechanické ruky Starfish a na dobití téměř prázdných baterií ponorky, zatímco Dirk, Summer a Morgan vymýšleli strategii záchranných prací. Znovu a znovu si pouštěli videozáznam, který tam dole pořídil Snoopy, a vypočítávali polohu, kde přesně jsou v hangáru umístěny inkriminované bedny. Při podrobnějším studiu videa objevili, že stěny tunelu jsou sestaveny z asi třímetrových sekcí.

„Měli bychom prořezat stěnu v místech původních spojů a odstranit třímetrový úsek v co možná největší blízkosti těch pontonů,“ navrhl Dirk a poklepal tužkou na nehybný záběr na obrazovce videa. „Starfish je něco přes dva a půl metru široká, což by nám mohlo poskytnout dost prostoru na manévrování a vyzvednutí těch beden mechanickými rameny.“

„Máme štěstí v tom, že proudy v okolí vraku jsou jenom asi jeden nebo dva uzly silné, takže moře nám nebude naši práci příliš ztěžovat. Přesto se ale určitě budeme muset ponořit několikrát,“ dodala Summer.

„Ryan může vás dva při potápění střídat,“ poznamenal Morgan. „Co kdybyste si nejdřív pár hodin odpočinuli, zatímco my budeme připravovat Starfish a dávat dohromady řezací zařízení?“

„Mně nemusíte říkat dvakrát,“ odpověděla Summer se zívnutím.

Její spánek byl nicméně hodně krátký, protože Dirk ji vzbudil již za hodinu a oba se začali připravovat k dalšímu ponoření. S čerstvou soupravou nabitých baterií byla Starfish znovu spuštěna na vodu a pomalu se vydala na dno k vraku ponorky. Ponorné vozítko se chvíli vznášelo vedle otvoru ve stěně hangáru a pak se začalo přesouvat směrem k velitelské věži. Dirk posunoval modul kupředu ve dvoumetrových intervalech, měřených podle vzdálenosti mezi oběma napůl nataženými mechanickými pažemi, přičemž levou mechanickou rukou pokaždé udělal na povrchu tunelu pokrytém inkrustacemi čárku. Po desátém intervalu, tedy dvacet metrů od otvoru po torpédu, naškrábal na stěnu velké X.

„Tady budeme řezat,“ pravil k Summer. „Pojďme se pokusit najít švy.“

Dirk táhl jedno rameno po povrchu stěny hangáru, pak cukl s modulem stranou, až zanechal dlouhý šrám po celé délce. Poté couvl a zblízka si prohlédl porušenou část stěny, která krvácela špinavou rzí a zlatem. Velice brzy nalezli vertikální záhyb, který odpovídal švu, v němž byly dva kovové pláty vodotěsně svařené. Jak očekávali, další podobný šev se nacházel i o tři metry dál. Starfish se vznášela na místě, zatímco Summer drápem mechanické ruky očistila linie svarů. Když skončila, byl na stěně hangáru vyrytý čtvercový obrys velikosti vrat do tunelu.

„Zatím to byla legrace,“ poznamenal Dirk. „Jsi připravená řezat?“

„Nasaď si tohle a začneme,“ odpověděla Summer a podala mu svářečské brýle. Sama si nasadila druhé. Uchopila ovládání mechanických ramen a sáhla jedním z nich do košíku, připevněného na přední části ližiny. Pravou rukou odsud vytáhla držák elektrod, propojený pancéřovaným kabelem s 230ampérovým zdrojem umístěným v ponorce. Levým ramenem nasadila do držáku ferooxidovou nonexotermickou řezací elektrodu a zapnula proud. Na rozdíl od běžně používaných podvodních elektrod, jež ke svému hoření vyžadují přívod kyslíku, ferooxidové elektrody potřebují prostě jen dostatečný elektrický proud, aby vytvořily elektrický oblouk o vysoké teplotě. Tento méně komplikovaný typ byl vhodnější pro řezání ve větších hloubkách. Kabelem teď proběhl elektrický výboj, a když dosáhl konce elektrody, objevil se zářící žlutý oblouk, svítící z vrcholku elektrody a dosahující teploty několika tisíc stupňů.

„Začneme v pravém horním rohu a odtud budeme pokračovat dolů,“ nařídila Summer. Dirk manévroval ponorkou k rohovému švu a tam zastavil. Summer napřímila pravé mechanické rameno ke stěně hangáru a přiblížila se natolik, že se vysokoteplotní plamen dotýkal stěny. Starfish visela v mírném proudu téměř nehybně a Summer horkem elektrického oblouku řezala šedesát let starý svar. Postup se dal měřit v centimetrech, jelikož i mírné kolébání ponorky ovlivňovalo efektivnost řezání. Pozvolna se však na stěně hangáru začal rýsovat chirurgický řez, který se stále prodlužoval, jak Dirk se Starfish pomalu klesal. Po patnácti minutách elektroda až na krátký pahýl dohořela. Summer vypnula proud a z košíku si vybrala další elektrodu. Pak znovu proud zapnula a pokračovala v řezání. Tento únavný proces pokračoval, dokud se netáhl jemný řez téměř po celém obvodu ocelové desky stěny hangáru. Když už zbývalo jen posledních pár centimetrů, Summer zasunula do mezery drápy volné mechanické ruky a pevně kovový panel uchopila. Pak prořízla i zbytek švu a rukou celým panelem škubla. Odříznutá část stěny se vmžiku oddělila a v oblaku zvířených usazenin dopadla na hlavní palubu vraku.

Dirk se Starfish couvl a počkal, než se voda opět vyčistí. Teprve pak se přiblížil k čerstvě vytvořenému otvoru. Když manévroval s podvodním modulem do nitra hangáru, uvědomil si, jak přesně měřili. Oba letecké plováky se nacházely přímo proti vyříznutému otvoru. Seděly jim přímo před očima na dřevěných bednách. Pomalu a opatrně se přesunul se svým strojem co nejblíž, přitom jednou či dvakrát narazil do stropu hangáru. Nakonec usadil ponorku na palubu nedaleko velkého vyčnívajícího kovového ucha, Jeho okrouhlým otvorem probíhalo několik kabelů, jež přidržovaly nejbližší ponton k palubě, během plavby zajisté poněkud neklidné.

„Nejdřív přeřízneme ty kabely a pak najdeme způsob, jak ty pontony odstrčit stranou,“ navrhl.

Summer znovu zažehla podvodní oblouk a rychle přerušila první ze tří opletených ocelových kabelů. Zkorodované kabely pod plamenem rychle povolovaly, takže brzy bylo přerušeno i druhé lano. Summer překvapilo, když se po uvolnění druhého kabelu začal plovák lehce kolébat. Když odpadlo i třetí lano, ponton se sám elegantně nadzvedl a vznesl se ke čtyři metry vysokému stropu hangáru. „Má v sobě pořád vzduch,“ vyhrkla.

„Klobouk dolů před techniky, kteří ho vyrobili. To nám trochu usnadní práci,“ podotkl Dirk a posunul Starfish k dřevěné bedně. Summer se ujala obou mechanických ramen a jejich drápovitými zakončeními se jemně natáhla nad první bednu. Mechanickými prsty opatrně popadla po obou stranách její víko a zvedla ramena vzhůru. Kdysi pevné tvrdé dřevo se nadzdvihlo jako mokrá omeleta a vzápětí, když ho chtěla Summer odložit stranou, se rozpadlo na dva kusy.

„Tak, a je po dárkovém balení,“ poznamenal suše Dirk. Uvnitř bedny se však objevil doslova poklad. Leželo tam šest leteckých pum ve stříbřitém porcelánu, všechny neporušené, pěkně vyrovnané do řady. Dirk se Summer na sebe pohlédli s hlubokým pocitem úlevy.

„Zdá se, že to je dnes prese všechno náš šťastný den,“ pronesla triumfálně Summer. „Tady jsou, v bezpečí a v pořádku.“

Dirk se opatrně blížil se Starfish do nitra hangáru, zatímco Summer se připravovala na znervózňující transport křehkých bomb z rozpadající se bedny.

„Buď jemná, sestřičko. Pamatuj, že jsou z porcelánu,“ varoval ji Dirk. Summer sotva potřebovala podobné upozornění, protože s mechanickými rameny manipulovala skutečně s nevšední opatrností. Začala s nejbližší bombou. Nejprve jemně oddělila porcelánovou schránku od ostatních a pak něžně zastrčila mechanické ruce pod oba její konce. S trpělivou rozvážností bombu zvedla a odsunula ji stranou, aby ji nakonec položila do vypolstrované drátěné klece, která byla spěšně připevněna k přední stěně jejich podvodního vozítka. Teprve když se přesvědčila, že je bezpečně uložena, vrátila se s mechanickými rameny do nitra hangáru, aby se ujala další bomby v řadě. Zvedla ji a přemístila do drátěné klece, kde ji uložila těsně vedle první tak, že se ocasní plochy první bomby vklínily mezi plošky bomby druhé.

„Bombometčík pilotovi. Připravena ke startu,“ ohlásila. Z obav před poškozením nebezpečného nákladu představovaly dvě bomby maximální náklad, jaký se odvážili najednou převážet.

Pak se tedy modul vydal pomalu k hladině, kde byly bomby opatrně vyloženy a uskladněny v provizorní schránce, kterou spěšně vyrobil lodní tesař.

„Dvě uklizené, deset jich zbývá,“ ohlásil Dirk Morganovi a Ryanovi. „Obě bedny jsou docela dobře přístupné pro mechanická ramena, takže jestli je ta druhá várka také nepoškozená, měli bychom být schopni vylovit všech dvanáct bomb.“

„Počasí vypadá stálé,“ dodal Morgan. „Bude-li práce pokračovat stejným tempem i v noci, do rána bychom mohli být hotovi.“

Jsem všemi deseti pro,“ odpověděl s úsměvem Dirk. „Díky všem těm cestám na dno a zpátky si už teď připadám jako jojo.“

*

VZDÁLEN JEN NĚCO přes kilometr odsud si Tong-džu silným námořním dalekohledem prohlížel plavidlo NUMA. Kongův osobní popravčí téměř čtyřicet minut studoval Sea Rover a do paměti si vrýval veškeré její schůdky, spojovací chodby, palubní průlezy a další drobnosti, jež byl schopen z dálky identifikovat. Konečně, spokojen s výsledky svého pozorování, se holohlavý atentátník vrátil na můstek Baekje a vešel do nevelké postranní oddělené místnosti. V dřevěném křesle tam seděl muž s boxersky spláclým obličejem a úplně nakrátko ostříhanými vlasy a intenzivně studoval plány lodi. Když vešel Tong-džu, viditelně ztuhl.

„Pane, útočný tým prostudoval plány té výzkumné lodi NUMA, jež dodala kancelář Kongova loďařství. Vypracovali jsme strategii útoku a převzetí lodi a jsme připraveni na váš pokyn zahájit akci.“ Kim Ki-rim mluvil neosobním tónem, jaký se dal očekávat od bývalého příslušníka komanda speciálních operací Korejské lidové armády.

„Z útržků podvodní komunikace, jež jsme dokázali zachytit, se zdá, že lokalizovali zbraně a nyní je vyzvedávají ze dna,“ oznámil klidným hlasem Tong-džu. „Už jsem uvědomil kapitána, že dnes v noci spustíme naši operaci.“

Po tváři příslušníka přepadového oddílu se rozlil úsměv a vyhrkl jediné slovo: „Skvělé.“

„Jak jsme již naplánovali dříve,“ pokračoval Tong-džu, „já povedu tým A, který obsadí pravobok a příďovou sekci, zatímco vy povedete tým B, který bude mít na starosti levobok a záď. Nechteě muže nastoupit ke konečné instruktáži v 01.00. Útok zahájíme v 02.00 hodin.“

„Mí muži budou připraveni. Nicméně by rádi věděli, jestli máme očekávat nějaký odpor.“

„Ne, vůbec žádný,“ zabručel Tong-džu sebejistou odpověď.

*

Krátce po půlnoci vyklouzla Starfish opět na hladinu vnitřního bazénu. Jasnou oranžovou barvou rámu odrážela zlaté paprsky rozsvícených podvodních reflektorů. Dirk se Summer stáli na palubě lodi a pozorovali, jak se ponorka pomalu zvedá z vody a ukládá na podstavec. Dva technici ze směny těsně po půlnoci přitlačili posuvný jeřáb k předním ližinám ponorky a zahájili opatrný proces uvolňování dvou zaklíněných porcelánových bomb z košíku.

Dirk k nim přistoupil, zúčastnil se otevření zadního průlezu do Starfish a pak pomohl Ryanovi a Miku Farleyovi vysoukat se z nepříliš prostorné kabiny.

„Dobrá práce, Time. To je dohromady už osm. Takže jste se ke druhé bedně dostali bez potíží?“ otázal se Dirk.

„Brnkačka. Přeřízli jsme kabely na druhém plováku a on se sám odklidil z cesty, stejně jako ten první. I tak si ale tady Mike zaslouží uznání. S těmi mechanickými rameny operuje jako chirurg.“

Příjemný, potichu mluvící Farley, který se neustále usmíval, se zatvářil skromně. „Ta druhá bedna se rozsypala, jako by byla z bramborové kaše. Všech šest bomb ale leželo uvnitř naprosto netknutých. Vyzvedli jsme první dvě a i zbývající čtyři jsou dobře přístupné. Jen si dejte pozor na proud, zdá se, že od posledního ponoru zesílil.“

„Díky, Miku, budu si to pamatovat.“

Dirk pomohl technikům vyměnit na Starfish baterie a pak zahájil metodickou kontrolu před potopením, aby se přesvědčil, že všechny palubní systémy pracují normálně. Krátce po jedné hodině po půlnoci se společné se Summer vmáčkl do ponorky a z vnitřního bazénu vyrazili opět k vraku I-411 na dně. Během pomalého sestupu se oba uvolnili, i když sotva promluvili. Prakticky nepřetržitě opakované ponory si začínaly vybírat svou daň a postupně halily oba závojem únavy. Nicméně Dirka stále udržovalo vzhůru vědomí, že zachraňují nepoškozené bomby a že se tedy brzy dozvědí, jaké biologické agens obsahují.

Summer zeširoka zívla. „Kéž bych byla ve své kajutě a krásně spala, jako celý zbytek posádky,“ zamumlala. „Máme před sebou dvě ponoření, ještě než se ostatní vzbudí.“

„Podívej se na to z té lepší stránky,“ usmál se Dirk. „Budeme zase první ve frontě na snídani.“

26

VYNOŘILI SE ZE TMY jako nějací němí démoni, kteří v absolutní tichosti přišli po vodě. Černě odění muži s černými gumovými botami se přihnali po hladině temného moře. Tong-džu velel útoku z prvního člunu. Doprovázelo ho pět drsně vyhlížejících, po zuby ozbrojených commandos. Kim ho následoval ve druhém člunu s podobným kontingentem. Společně se přiblížili k plavidlu NUMA Sea Rover v gumových člunech zodiak s výkonnými přívěsnými elektrickými motory, jaké používají rybáři k tichým přesunům. S tím rozdílem, že tyto čluny dokázaly vyvinout rychlost až třiceti uzlů, přičemž vydávaly jen sotva slyšitelné hučení. Když se tak uprostřed noci přesouvali, jedinými zvuky, které svědčily o jejich přítomnosti, byly údery vln do polotuhých boků člunů.

Na můstku Sea Roveru kormidelník na hlídce přejel očima obrazovku radaru, na níž byla patrná velká skvrna před přídí na pravoboku. Velká kabelová loď stála na jednom místě asi dva kilometry od Sea Roveru již od chvíle, kdy dorazila. Kormidelník pozoroval, jak se na zeleném pozadí monitoru kdesi mezi oběma loděmi periodicky objevují dvě bílé šmouhy, které nedokázal identifikovat. Na nějaké lodičky takhle daleko od břehu jsou ale příliš nezřetelné, pomyslel si. Daleko spíš se jedná o vlny s hřebenem, které jejich zařízení zachycuje.

Dvě vlny s hřebenem, ale z gumy, zpomalily, když se přiblížily na sto metrů k plavidlu NUMA, a zbývající vzdálenost se téměř plížily. Tong-džu přirazil se svým člunem k pravoboku Sea Roveru a chvíli počkal, než se Kimův člun prosmekne kolem lodní zádě a zarazí vedle levoboku. V nevídané souhře vylétly od hladiny po obou stranách lodi házecí kotvy s háky obalenými gumou a pevně se zaklesly za zábradlí dolní paluby. Od kotvic se táhly tenké lanové žebříky, které umožnily přístup na palubu. Nato commandos spořádaně, ale rychle vyšplhali po kývajících se lanech.

Na palubě na levoboku pozoroval oblohu jeden mořský biolog, který nemohl spát. Náhle uslyšel, jak cosi narazilo do lodi, a na zábradlí jen pár metrů od něj se z ničeho nic objevil hák. Zvědavě se naklonil přes zábradlí, aby se přesvědčil, kam míří lanko, na němž byla kotva uvázaná. Právě v tom okamžiku se proti němu vynořila hlava v černé kukle. Vzájemně překvapeni se oba muži prudce srazili hlavami. Vyděšený vědec upadl na záda, ale když v duchu začal pátrat po slovech, která by vykřikl, byl útočník již na palubě a mávl puškou. Pažba útočné zbraně zasáhla nešťastného biologa do čelisti a muž se v bezvědomí složil k zemi.

Obě skupiny commandos se nezávisle na sobě shromáždily a pak se vydaly po palubě ve snaze podmanit si můstek a radiokabinu ještě předtím, než by napadení mohli vyslat volání o pomoc. Útočníci se tiše plížili spící lodí. Jejich popůlnoční nájezd zastihl loď až nepřirozeně tichou.

Kormidelník a druhý důstojník na můstku zatím klidně usrkávali kávu a bavili se o školním fotbalu. Vtom náhle, bez varování, vtrhl dveřmi na pravoboku na můstek Tong-džu se dvěma svými kumpány. Zbraněmi mířili oběma mužům přímo do obličeje.

„Na podlahu!“ vykřikl Tong-džu anglicky. Druhý důstojník bleskově poslechl a poklekl, zatímco kormidelník zpanikařil. Upustil šálek s kávou a vyrazil směrem ke dveřím na levoboku v marné snaze utéct. Ještě než ho Tong-džu a jeho pochopové mohli sejmout, objevil se proti němu jeden z Kimových mužů a udeřil unikajícího poddůstojníka puškou do prsou a pak ho ještě pro jistotu nakopl do rozkroku. Kormidelník zvadl a skácel se na palubu, sténaje bolestí.

Tong-džu přehlédl můstek a zjistil, že v sousední komunikační místnosti nikdo není. Kývl tedy na jednoho z mužů, aby se postavil na stráž k vysílačce. Pak přešel ke dveřím kapitánské kajuty umístěné za můstkem. Tichým gestem nařídil jednomu útočníkovi, aby se vrhl dovnitř.

Morgan spal ve své kajutě, když do kabiny vtrhl příslušník commandos, rozsvítil a namířil mu na hlavu útočnou pušku AK-74. Zkušený kapitán se okamžitě probudil, jenom v tílku a boxerkách vyskočil z kavalce a vyrazil proti muži se zbraní.

„Co má tohle všechno znamenat?“ vyštěkl a vyrazil na můstek. Překvapený útočník ve dveřích poněkud zaváhal, když viděl, jak k němu hřmotný kapitán míří. Téměř neviditelným pohybem paže Morgan odstrčil ústí hlavně daleko od sebe a ke stropu, zatímco volnou pravou rukou vystrčil útočníka ze dveří silou valícího se nákladního vlaku. Šokovaný muž se svalil dopadl na zadek a s hlasitým bouchnutím se nakonec zastavil až o přední přepážku.

Útočník stále ještě klouzal po palubě, když Tong-džu namířil svou poloautomatickou pistoli Glock 22 a vypálil na Morgana jeden výstřel. Kulka kalibru .40 proletěla Morganovým levým stehnem a pokropila zeď za ním krví. Morgan hlasitě zaklel a chytil se za nohu. Teprve pak se sesunul na palubu.

„Tohle je loď vlády Spojených států,“ zasyčel vzdorně.

„Teď je to moje loď,“ odpověděl chladně Tong-džu, „a při sebemenší známce zpupnosti z vaší strany, kapitáne, vám další kulka zamíří do hlavy.“ Aby svá slova zdůraznil, pokročil kupředu a pravou nohou kopl směrem ke klečícímu kapitánovi, takže podpatkem černé boty zasáhl Morgana do lícní kosti a poslal ho roztaženého k zemi. Hrdý kapitán se pomalu sebral a zvedl na kolena, ale pořád na útočníka tiše hleděl s nenávistí planoucí v očích.

Neschopen varovat ostatní členy posádky mohl Morgan pouze bezmocně přihlížet, jak nevelký tým útočníků ovládá celou loď. Nikde se nesetkali s vážnějším odporem, jelikož stačili zastihnout většinu přítomných ve spánku. Pouze ve strojovně svalnatý strojní důstojník překvapil jednoho z útočníků tím, že mu kusem trubky prorazil lebku. Strojníka však záhy přemohly výstřely druhého útočníka, ty však naštěstí nebyly smrtelné. Lodí se začala ozývat sporadická střelba, jak týmy commandos postupovaly útrobami Sea Roveru. V necelých dvaceti minutách útočníci dosáhli svého cíle a ovládli kompletně sto sedmnáct metrů dlouhou výzkumnou loď.

Tim Ryan a Mike Farley se nacházeli v místnosti kontroly podmořských operací a monitorovali právě probíhající ponor Starfish, když k nim vtrhla dvojice útočníků. Ryan se zmohl jen na zamumlání „Co to k sakru je?“ a vzápětí ho pod hrozbou zbraní oddělili od komunikačního zařízení a s Farleyem v závěsu ho odvlekli.

Jako ovce vedené na porážku byla lodní posádka rozdělena do skupinek po třech až čtyřech a přemístěna na zadní palubu Sea Roveru. Za vnitřním bazénem směrem k zádi se nacházel zapuštěný nákladový prostor, kde byl normálně uchováván podmořský modul a další zařízení v době, kdy se nepoužívaly. Pod Kimovým vedením se pomocí jednoho jeřábu těžká vrata nákladového prostoru odsunula stranou. Vyděšení členové posádky pak byli nahnání dovnitř, kde po kovovém žebříku sestoupili do temného, značně rozlehlého prostoru.

Tong-džu pak na zadní palubě přistoupil ke Kimovi. Přivedl s sebou svázaného a kulhajícího Morgana, kterého zezadu pobízel útočnou puškou další člen přepadového oddílu.

„Hlášení?“ otázal se drsně Tong-džu.

„Všechny cíle dosaženy,“ ohlásil hrdě Kim. „Jeden zraněný ve strojovně, Ta-kong, ale všechny části lodi jsou nyní bezpečně zajištěny. Veškeré zajatce jsme odvedli do nákladového prostoru na zádi. Čin-čchul hlásí, že v lodní pomocné laboratoři nalezl osm jednotek neporušené munice,“ kývl směrem ke šlachovitému příslušníku commandos, stojícímu vedle prefabrikované konstrukce na opačném konci paluby. „Modul právě v současnosti vyzvedává další munici.“

„Výborně,“ odpověděl Tong-džu se vzácným úsměvem, který poodhalil jeho žluté zuby. „Spojte se s Baekje. Řekněte jí, ať se přiblíží bokem a připraví se k převzetí munice.“

„Daleko se nedostanete,“ zamumlal Morgan a vyplivl chuchvalec krve.

„Ale, kapitáne,“ odsekl Tong-džu se zlověstným úšklebkem, „už jsme se dostali.“

*

TŘI STA METRŮ pod Sea Roverem právě Summer velice opatrně ukládala desátou leteckou bombu do provizorního koše vedle devátého, jen před malou chvílí zachráněného exempláře. Zakryla, oba projektily mechanickou rukou, a když skončila, obrátila se k Dirkovi.

„Deset zajištěných, dvě zbývají. Můžete nás odvézt domů, Jeevesi.“

„Jistě, mylady,“ odpověděl Dirk s cockneyovským přízvukem, zapnul trysky a vycouval ze stísněného prostoru hangáru. Když se odpoutali od paluby I-411, Summer zavolala rádiem kontrolní místnost na Sea Roveru.

„Sea Rovere, tady Starfish. Zajistili jsme další várku a chystáme se vyrazit se zbožím vzhůru, přepínám.“

Odpovědí na toto volání bylo mlčení. Když zahájili výstup, pokusila se ještě několikrát spojit se základnou, ale z hladiny se jí ani jednou nedostalo odpovědi.

„Ryan zaručeně usnul u kormidla,“ poznamenal Dirk.

„Není divu,“ odvětila Summer, jen stěží potlačujíc zívnutí. „Je půl třetí ráno.

„Já jenom doufám, že bude vzhůru ten chlápek u jeřábu,“ ušklíbl se Dirk.

Když se přiblížili k hladině, spatřili známou záři vnitřního bazénu, vmanévrovali doprostřed světelného kruhu a jemně se vynořili. Nejasným postavám na palubě lodi věnovali jen letmou pozornost, soustředili se spíše na řinčení hlavního vrátku, který k nim spouštěl zvedací lano, jež bylo následně upevněno v příslušném oku. Začali proto postupně vypínat elektronická zřízení. Teprve když se modul s řádným trhnutím vynořil z vody a poté se divoce zhoupl směrem k záďové palubě, přičemž málem narazil na lodní přepážku na levoboku, uvědomili si, že něco není v pořádku.

„Kdo sakra obsluhuje ten vrátek?“ zaklela Summer, když vzápětí docela drsně dosedli na palubu. „Copak nevědí, že máme na palubě dvě bomby?“

„Rozhodně to není žádný uvítací výbor,“ poznamenal suše Dirk, když se podíval ven průhledem v bublině kokpitu.

Přímo proti nim stál nějaký Asiat v černé polovojenské uniformě a automatickou pistolí mířil kapitánu Morganovi na žaludek. Dirk přejel pohledem po fumančovském kníru a křivých žlutých zubech, jež muž ukazoval v ďábelském šklebu, a soustředil se na jeho oči. Byly ledové, černé, svědčily o hrozivě absolutní lhostejnosti. Dirk si uvědomil, že to jsou oči profesionálního zabijáka.

Summer se při pohledu na Morgana zajíkla. Na levém stehně měl jakýsi provizorní obvaz, který však nedokázal zakrýt kapičky zaschlé krve, jež potřísnily celou jeho končetinu. Lícní kost měl odřenou a oteklou do velikosti grapefruitu a oko mu už začínalo černat. Další zaschlá krev se táhla od koutku úst až na košili. Přesto stál mrzutý kapitán pevně na nohou. Vykazoval tak zjevný nedostatek strachu, že si Summer ani nevšimla, že má na sobě jenom spodky.

Před akrylátovou bublinu se náhle vrhli dva commandos a divokým máváním automaty AK-47 vyzývali Dirka a Summer, aby vystoupili z ponorky. Jakmile se protáhli úzkým otvorem ven, do tváří jim bleskově zamířila ústí hlavní, načež je odvedli k Morganovi a Tong-džuovi.

„Pane Pitte,“ pronesl Tong-džu potichu. „To je od vás milé, že jste se k nám připojili.“

„Nepamatuju se, že bychom měli to potěšení se s vámi seznámit,“ odpověděl sarkasticky Dirk.

„Uctivý sluha Japonské rudé armády, jehož jméno není důležité,“ odpověděl Tong-džu s falešnou vlídností a lehce se uklonil.

„Asi mně nedošlo, že několik vás magorů ještě pořád nesedí ve vězení.“

Tong-džu udržel na tváři úsměv a nehnul ani brvou. „Máte se sestrou patnáct minut na výměnu baterií a na přípravu k vyzvednutí zbývajících dvou kusů munice,“ pronesl klidně.

„Jsou oba zničené a rozbité na kousky,“ lhal Dirk a v mysli si už připravoval plán další akce.

Tong-džu chladně pozvedl pistoli glock a přiložil její ústí Morganovi ke spánku. „Máte čtrnáct minut a pak vašeho kapitána zabiju. Poté zabiju vaši sestru a nakonec zabiju vás,“ dodal klidně, ústa zkřivená do sebevědomého úsměvu.

Dirk cítil, jak mu žilami proudí horká krev. Hněvivě hleděl na toho blázna. Pak se ho Summer lehce dotkla rukou na rameni, čímž zapudila veškeré jeho myšlenky na jakoukoli zbrklou akci.

„Pojďme, Dirku, nemáme moc času,“ řekla a zavedla ho k vozíku s náhradními bateriemi do ponorky. Morgan se podíval na Dirka a souhlasně přikývl. Ten se sice stále ještě v duchu potýkal s pocitem naprosté bezmoci, ale přesto začal zdráhavě přemisťovat baterie ke Starfish, nespouštěje pohled z velitele commandos.

Když připravili ponorku k poslednímu ponoru, byl předveden zbytek lodní posádky a pod hrozbou zbraní přinucen vstoupit do zadního nákladového prostoru. Summer si ke svému rozčarování povšimla výrazu strachu ve tvářích dvou laborantů, když je hrubě postrkovali po žebříku dolů.

Dirk se Summer pracovali rychle, takže vyměnili baterie za pouhých dvanáct minut. Na standardní prohlídku po ukončení ponoru a předstartovní kontrolu před dalším ponořením stroje nebylo ani pomyšlení. Museli prostě doufat, že Starfish je natolik v pořádku, aby vydržela ještě jedno ponoření.

Tong-džu odměřenými krůčky přistoupil k oběma Američanům a vzhlédl k jejich tvářím, jež se nacházely pěkně vysoko nad ním.

„Vyzvednete bez nějakého otálení zbývající munici, nebudete dělat žádné hlouposti a vrátíte se zpátky sem na loď. Máte devadesát minut, abyste splnili tento úkol, jinak můžete počítat s vážnými důsledky.“

„Být na vašem místě, tak bych se obávala vážných důsledků ze strany válečného námořnictva vzhledem k pirátskému přepadení vládního plavidla,“ vyhrkla hněvivě Summer.

„Žádné důsledky nebudou,“ odpověděl Tong-džu a mírně se usmál, „protože tato loď už nyní neexistuje.“

Než mohla Summer odpovědět, Tong-džu se otočil na patě a odkráčel. Na jeho místo postoupili dva členové komanda s namířenými zbraněmi.

„Pojď, sestřičko,“ zamumlal Dirk. „S psychopatem se přece nemůžeš hádat.“

*

DIRK A SUMMER se nasoukali zpět do ponorky Starfish. Rameno jeřábu je bez velkých ceremonií trhnutím zvedlo nad palubu. Když už byli připraveni k uvolnění z poutacího lana, Dirk vyhlédl z akrylátové bubliny ven. Zachytil pohledem, jak Morgana neurvale strkají směrem k zadnímu nákladovému prostoru a nutí ho vlézt dovnitř. Jeden z commandos na zadní palubě nadzvedl jeřábem masivní ocelový příklop palubního jícnu a uložil ho přes ústí zadního nákladového prostoru. Tím uvěznil celou posádku v temnotě podpalubí.

Poté s divokým šplouchnutím spustili Starfish do vody v otvoru v lodním trupu a vzápětí od ní odpojili zvedací lano.

„Hodlá Sea Rover potopit,“ poznamenal Dirk, když se vydali na pozvolný sestup ke dnu.

„S celou posádkou uzamčenou v nákladovém prostoru?“ otázala se Summer překvapeně a zavrtěla nevěřícně hlavou.

„Obávám se, že ano,“ opáčil pochmurně. „Naneštěstí toho není moc, co proti tomu můžeme udělat. Nemůžeme ani zavolat o pomoc.“

„Náš podvodní komunikační systém nám nepomůže a jakékoliv vysílání na hladině k nikomu v téhle oblasti nedosáhne, snad s výjimkou několika čínských rybářů.“

„Nebo ještě tak k té kabelové lodi, která ale zjevně ty piráty podporuje,“ dodal Dirk a zavrtěl hlavou.

„Naši zpravodajští šéfové evidentně Japonskou rudou armádu řádně podcenili,“ poznamenala Summer. „Ti chlápci nevypadali jako banda obyčejných darebáků či ideologických extremistů s dynamitem připevněným k tělu.“

„Ne, je zjevné, že se jedná o dobře vycvičené vojenské profesionály. Ať téhle operaci velí kdokoliv, rozhodně je dost zkušený a má dobré finanční zázemí.“

„Zajímalo by mě, co chtějí udělat s těmi bombami.“

„Mohli by je použít na nějaký útok v Japonsku. Na téhle Japonské rudé armádě je toho však ve skutečnosti víc, než je zřejmé na první pohled, takže bych na jejich cíle sázel docela nerad.“

„Myslím, že teď se tím nemůžeme zabývat. Musíme nejdřív přijít na způsob, jak zachránit posádku.“

„Napočítal jsem osm commandos, ale určitě jich je ještě pár na můstku a různě po lodi. V každém případě je jich moc na to, aby se dali přemoct pomocí dvou šroubováků,“ pravil Dirk, když si prohlédl obsah nevelkého kufříku s nástroji, upevněného za jeho sedadlem.

„Musíme ve vší tichosti dostat z nákladového prostoru nějakého člena posádky, aby nám pomohl. Když nás bude dost, třeba je dokážeme přemoct.“

„Moc se mi nelíbí představa, že bychom měli jít neozbrojeni proti puškám AK-47, ale při dostatečném počtu lidí bychom snad mohli mít šanci. Problém je v odstranění toho těžkého víka z palubního jícnu. K tomu bych potřeboval několik nerušených minut se záďovým jeřábem, ale obávám se, že naši přátelé v černém nám v tomhle příliš na ruku nepůjdou.“

„Z toho nákladového prostoru přece musí vést nějaká jiná cesta,“ uvažovala Summer.

„Ne, naneštěstí nevede. Jsem si jistý, že je tahle loď přesně stejná jako Deep Endeavor, kde je tenhle prostor určen pouze pro skladování a od zbytku lodi je oddělen bazénem v trupu lodi.“

„Já myslela, že Ryan jednou vedl elektrický přívod jinudy než skrz otevřený poklop jícnu.“

Dirk se intenzivně zamyslel, jak se snažil osvěžit si paměť. Po chvíli se mu rozbřesklo.

„Máš pravdu. Přímo za bazénem je v lodní přepážce nevelký větrací otvor. Je to opravdu pouhá ventilace, určená pro odvětrání jedovatých plynů, jež by se mohly uvolnit z nákladu a městnat v nákladovém prostoru. Jsem si ale skoro jistý, že by se jím mohl protáhnout člověk. Problém Morgana a zbytku posádky tkví v tom, že jsou uzavřeni zvenčí.“

„Musíme tedy přijít na to, jak jim otevřít,“ rozhodla Summer.

Spolu pak prošli několik alternativních plánů, aby se nakonec rozhodli pro jeden z nich, který vyplýval z možností, jež se jim naskytnou, až vstoupí na palubu Sea Roveru. Bude k tomu potřeba přesné načasování, zkušenost a notná dávka odvahy, aby uspěli. Nejvíce ze všeho budou ale potřebovat hodně štěstí.

27

DIRK SE SUMMER pak ztichli a v duchu si představovali tu strašlivou hrůzu, jak se Sea Rover potápí i s celou posádkou, s jejich přáteli a spolupracovníky, uvězněnými ve vodotěsném nákladovém prostoru. Pak se náhle před jejich očima ze tmy vynořila silueta I-411 a dovolila jim zahnat chmurné představy. Jelikož čas neúprosně běžel, pustili se bez meškání do svého úkolu — vyzvednout poslední dvě nádoby se smrtí.

Dirk opět vmanévroval ponorku do hangáru a usadil Starfish v pohodlném dosahu od zbývající munice. Summer začala manipulovat s mechanickými rameny, vše sledovala přímo průzorem v akrylátové bublině, zatímco Dirk hleděl na obrazovku videa, zaznamenávajícího každý detail záchranné operace. Pozoroval, jak Summer opatrně zvedá první nádobu a ukládá ji do košíku, když náhle zapnul Snoopyho a popadl páku jeho dálkového ovládání. Pozvedl DOM o několik centimetrů z jeho kolébky, otočil ho nosem proti ližinám ponorky a zapnul trysky naplno. Drobný DOM se samozřejmě nikam nepohnul, ale jeho trysky okamžitě zvířily před akrylátovou bublinou hustý oblak bahna a sedimentu. Viditelnost uprostřed hnědého mraku okamžitě klesla na nulu.

„Co to děláš?“ ozvala se Summer a systém mechanických rukou okamžitě znehybnila.

„Uvidíš,“ slíbil jí, i když venku evidentně nebylo vidět vůbec nic. Natáhl se, převzal na okamžik od Summer řídicí páky a vypnul DOM. Dvě minuty trvalo, než se mořská voda znovu vyčistila natolik, že Summer mohla pokračovat v lovu poslední bomby.

„Nechceš ten svůj trik zopakovat?“ otázala se poté, co bezpečně umístila bombu do košíku.

„Proč ne?“ odpověděl a zapnul znovu trysky DOM, čímž opět rozvířil blátivý mrak.

Jakmile se voda konečně pročistila a obě bomby byly bezpečně uložené v košíku, Dirk vycouval s ponorkou z hangáru a zahájil pomalé vynořování. Na poloviční cestě k hladině si za cenu namáhavého svíjení a proplétání vyměnili místa, takže Summer teď ovládala pohyb ponorky, zatímco Dirk měl na starosti obsluhu mechanických ramen.

„Oukej, vezmi nás nahoru,“ pravil Dirk. „V okamžiku, kdy nás vyzdvihnou na palubu, potřebuju od tebe, abys nějak odvedla jejich pozornost.“ Zatímco vysvětloval svůj plán, uvolnil levou mechanickou ruku z polohy na košíku s bombami a vystrčil ji naplno kupředu, takže trčela ze Starfish jako oštěp.

Summer bez výhrad důvěřovala instinktům svého bratra. Navíc jim zbývalo jen málo času na nějaké dohadování. V dohledu se objevil kruh světel z obvodu otvoru v lodním trupu. Summer zamířila do jeho středu a pak se v oblaku bublin a záplavě pěny vynořila na hladinu. Kovové cinknutí ohlásilo připojení háku záchytného kabelu, načež se drobný modul vznesl z vody. Když plul vzduchem, Summer vyhlédla z akrylátové kupole. Zjistila, že na palubě stojí Tong-džu s půltuctem svých commandos. Zaregistrovala, že její bratr velice pečlivě sleduje jejich pohyb vpřed, za stálého dolaďování polohy mechanické ruky. Když je nepříliš zkušená obsluha jeřábu poměrně tvrdě položila na palubu, Dirk posunul ovládací páku ruky až na doraz kupředu. Mechanické drápy se několikrát odrazily od paluby a zastavily se teprve nedaleko zadního pažení. Něco přes metr stranou se nacházel nevelký zapečetěný poklop ventilační šachty, vedoucí do zadního nákladového prostoru.

„Náš přítel na jeřábu to přece jenom dokázal,“ zamumlal Dirk. „Jsme na řadě.“

„Počítám, že je čas na můj výstup,“ odpověděla Summer s nervózním výrazem ve tváři.

Rychle svlékla kombinézu NUMA a odhalila své štíhlé tělo ve velice skromných dvoudílných plavkách, přes které přetáhla volné tričko. Sáhla pod něj, rozepnula podprsenku a nechala ji spadnout na zem. Pak popadla na dvou místech spodní okraj trička a těsně nad pupkem jej svázala. Napnutá látka jasně odhalovala líbivé tvary jejích plných prsů a bříška. Dirk jí pomohl s otvíráním poklopu, ale pak se hned vrátil k ovladači mechanických rukou. Summer mezitím vyklouzla z ponorky na palubu.

Tong-džu právě hovořil s operátorem jeřábu, otočený zády k modulu, když se Summer vysoukala ven. Jakmile viděla, že ji Tong-džu nesleduje, pospíšila k nejbližšímu příslušníkovi commandos, který si poťouchle prohlížel její provokativní zjev. Poťouchlost se brzy změnila v šok, když Summer začala hlasitě křičet: „Dej ty ruce pryč, ty úchyle!“

Tato slova následovalo plesknutí políčku do tváře nešťastníka, který se málem svalil. Jestli její bikiny a těsné tričko ještě neupoutaly pohled každého muže na palubě, pak incident s jejich kolegou to zaručeně dokázal.

Obrátily se k ní oči všech, s výjimkou Dirkových. Využívaje momentálního rozruchu aktivoval mechanickou ruku, maximálně ji natáhl a jen tak tak dosáhl jejími drápy na příklop větracího otvoru v lodní přepážce. Uchopil uzavírací páku, otočil s ní a pak nepatrně zatáhl, aby se ujistil, že se příklop dá otevřít. Pak rychle mechanickou ruku stáhl a uložil podél ponorky na palubu. Nakonec ovládání ruky vypnul. Vyskočil průlezem ponorky a nenuceně stanul na palubě za ponorkou, jako by tam byl celou dobu.

„Co má tohle všechno znamenat?“ zasyčel Tong-džu, který mezitím s namířenou pistolí přistoupil k Summer.

„Tenhle zvrhlík se mě pokusil obtěžovat,“ zavřeštěla Summer a palcem trhla směrem k pirátovi s povislou čelistí. Tong-džu na něj vychrlil proud sprostých nadávek, až se ohromený pistolník před očima scvrkl jako uvadlá fialka. Velitel commandos se pak otočil k Summer a Dirkovi, který nyní stál za svou sestrou.

„Vy dva, zmizte okamžitě zpátky v ponorce,“ rozkázal anglicky a pokynul hlavní pistole.

„Páni, člověk si tady ani nemůže protáhnout nohy,“ reptal Dirk, jako by v té chvíli neměl jinou starost. Když se vydali zpět do ponorky, vůbec poprvé si všimli, že japonská kabelová loď nyní leží přímo po boku Sea Roveru. Ačkoliv byla jen o málo delší než plavidlo NUMA, měla daleko vyšší nástavbu, takže čněla nad Sea Roverem. Baekje se nacházela na svém místě sotva minutu a mohutný jeřáb se z její zadní paluby již otočil a nad zábradlím Sea Roveru přemístil prázdnou paletu, volně se kymácející na laně. Z nitra ponorky oba sourozenci sledovali, jak paleta přistála na palubě v jejich blízkosti. Trojice černě oděných commandos pak z pomocné laboratoře Sea Roveru vyvalila několik kontejnerů a upevnila je na paletě. Každý kontejner obsahoval jednu biologickou bombu, uzavřenou v ochranném obalu.

Obsluha jeřábu na Baekje pak rychle přemisťovala náklady na paletě, takže se v předjitřním šeru veškeré bomby brzy ocitly na palubě japonské lodi. Prázdná paleta nakonec posloužila jako autobus, protože po skupinkách transportovala i členy komanda. Z podpalubí se vynořil černě oblečený pistolník a krátce promluvil s Tong-džuem. Dirk si povšiml, že na tváři velitele útočníků se objevil náznak úsměvu. Ukázal na ponorku a vyštěkl nějaký rozkaz. Nato byl hák zvedacího lana uvolněn z palety a připevněn na Starfish.

„Myslím, že přesedáme na jiný dopravní prostředek,“ konstatoval Dirk, když se lano napjalo.

Tentokrát se modul zvedl do vzduchu docela hladce. Dirk rychle narovnal mechanické rameno a třikrát s ním zabušil na zadní lodní přepážku. Pak už se vznesl vysoko nad palubu. Spolu se Summer sledovali, jak se jim Sea Rover vzdaluje a oni se blíží k zadní palubě Baekje, na níž nakonec také spočinuli. Když vylezli z modulu, uvítala je dvojice ozbrojených hrdlořezů, kteří je postrkovali napřaženými zbraněmi k lodnímu zábradlí.

„Už mám dost té pohostinnosti s útočnými puškami,“ zamumlal Dirk.

„Vsadím se, že beze zbraní si musí připadat jako nazí,“ dodala Summer.

Ze svého poměrně výhodného stanoviště pozorovali, jak jsou z jejich lodi na paletě převáženi zbývající commandos, Tong-džu mezi posledními.

„Dirku, zdá se mi to, nebo Sea Rover sedí doopravdy níž ve vodě?“ otázala se Summer vyděšeně.

„Máš pravdu,“ přitakal Dirk, když se na loď pozorně zadíval. „Museli otevřít kohouty ve dně. Také se trochu naklání na pravobok.“

Paleta přivážející Tong-džua a zbytek pirátů dosedla na palubu a velitel commandos z ní lehce seskočil na palubu. Okamžitě se vydal ke dvěma zajatcům.

„Navrhuji, abyste řekli sbohem vaší lodi,“ pronesl hlasem zcela prostým jakéhokoliv citu.

„Vždyť tam jsou v nákladním prostoru zavření lidé, ty vražedný hajzle!“ vykřikla Summer.

V zajetí emocí vykročila směrem k Tong-džuovi. Trénovaný zabiják zareagoval zcela instinktivně — prudce kopl Summer do břicha, čímž ji poslal k zemi. Jeho reflexy však nebyly dostatečně rychlé, aby předešel Dirkově nečekané reakci, který vyrazil kupředu a zasáhl Tong-džua solidním levým hákem přesně ve chvíli, kdy získával pevný postoj. Drtivá rána dopadla Tong-džuovi na pravý spánek a poslala ho na jedno koleno, kde chvíli balancoval na pokraji bezvědomí. Nejbližší pistolníci se okamžitě vrhli na Dirka, jeden z nich mu vrazil pušku do žaludku, zatímco druzí dva ho popadli za ruce.

Tong-džu se postupně vzpamatoval a zvedl se. Pak s rozmyslem pokročil k Dirkovi, přiblížil obličej k jeho bradě a promluvil ledovým hlasem, z něhož odkapávala zloba.

„Bude mi potěšením sledovat, jak umíráš stejně jako tví přátelé,“ vycedil ze sebe, otočil se a odešel.

Zbývající commandos hrubě odstrkali Dirka se Summer po postranním schodišti a dlouhou úzkou chodbou do nevelké kajuty. Dveře kabiny za nimi s bouchnutím zapadly a někdo je zvenčí zamkl. Před nimi zůstali na stráži dva muži.

Dirk i Summer ze sebe rychle setřásli zbytky bolesti. Vrávoravě se protáhli kolem dvou paland, nacházejících se v této těsně kabině, a přitiskli obličeje k nevelkému lodnímu okénku. „Potápí se stále víc,“ poznamenala Summer vylekaně. Okénkem viděli, že Sea Rover stále ještě pluje po boku Baekje, i když voda dosahuje neúprosně stále blíž k okraji paluby. Na palubě nebyla patrná jediná známka života a velké výzkumné plavidlo ze všeho nejvíc připomínalo naklánějící se opuštěnou loď. Dirk i Summer cíleně pátrali po nějaké známce aktivity za vnitřním bazénem, ale marně.

„Buď tu ventilační šachtu znovu zamkli, nebo se k ní Morgan nemůže dostat,“ zaklel Dirk.

„Nebo vůbec neví, že existuje,“ zašeptala Sumer.

Nyní se jim pod nohama začalo ozývat stále výraznější dunění, jak se rozbíhaly motory Baekje a jak se tato velká loď pomalu začínala vzdalovat od potápějícího se plavidla NUMA. Předjitřní světlo teprve mělo zaplavit černou noční oblohu, takže trvalo jen několik málo minut, než Sea Rover spolu s rozmazanými blikajícími světly zmizel z dohledu.

Dirk a Summer se snažili sledovat loď NUMA, i když Baekje postupně nabírala rychlost i vzdálenost. Chvějící se světla se nakonec rozpustila pod horizontem a z jejich lodi i přátel už nezůstalo vůbec nic.

28

„PANE, ZDÁ SE, že jsme se Sea Roverem ztratili spojení.“ Rudi Gunn pomalu vzhlédl od stolu. Jeho modré oči za tlustými skly brýlí se zavrtaly do analytika terénní podpory NUMA, stojícího nervózně před ním.

„Kdy přesně?“ otázal se Gunn.

„Naše spojení přestalo fungovat asi před třemi hodinami. Nicméně jsme však stále dostávali digitální signál GPS, podle něhož se nacházeli na stejné pozici ve Východočínském moři. Tento signál se ztratil před dvaceti minutami.“

„Nevyslali nějaké nouzové signály?“

„Ne, pane, nic jsme nezachytili.“ I po deseti letech služby u agentury byl analytik zjevně nervózní z toho, že tu před starším členem vedení vystupuje jako nositel špatných zpráv.

„Co plavidlo válečného námořnictva? Byli přece určeni jako doprovod.“

„Pane, námořnictvo odvolalo svou fregatu, ještě než Sea Rover opustil přístav v Ósace, kvůli povinnosti zúčastnit se společného cvičení s tchajwanským námořnictvem.“

„To je skvělé,“ zvolal Gunn s pocitem marnosti.

„Pane, požádali jsme Národní průzkumný úřad o satelitní snímky. Během hodiny bychom měli už něco dostat.“

„Chci mít okamžitě ve vzduchu pátrací a záchranný letoun,“ vyštěkl Gunn. „Spojte se s leteckými a námořními silami. Zjistěte, kdo z nich má nejblíže nějaký svůj prostředek, a vyřiďte jim, aby sebou hodili. Pohyb!“

„Jistě, pane,“ odpověděl mladý muž a vyrazil z Gunnovy kanceláře.

Gunn přemítal o nastalé situaci. Výzkumná plavidla NUMA měla nejmodernější satelitní komunikační vybavení. To znamená, že bez varování by rozhodně nezmizela. A Sea Rover měl navíc nejzkušenější a nejvýkonnější posádku z celé flotily NUMA. Obával se, že Dirk má pravdu. Zaručeně tu probíhá nějaká rozsáhlá operace zaměřená na získání biologických bomb z paluby I-411.

S neblahým tušením a pln obav zvedl Gunn telefon a zabzučel na sekretářku.

„Darlo, spojte mě s viceprezidentem.“

*

KAPITÁN ROBERT MORGAN nebyl z těch, kteří by se dali snadno porazit. Potlačil bolest z poraněného stehna a zlomené lícní kosti, jako by se jednalo o pouhé natažení svalu a škrábnutí, a promptně převzal velení své otřesené posádce vzápětí poté, co byl bez velkých ceremonií uvržen do nepříliš prostorného nákladového prostoru. Několik vteřin po svém příchodu uslyšel bouchnutí, jak na palubní jícen dopadlo masivní víko, jež změnilo přítmí v naprostou tmu. Od kovových stěn se odrážel ustrašený šepot a v plesnivém vzduchu se vznášel silný zápach nafty.

„Nepanikařte,“ zahlaholil Morgan v odpověď na tiché reptání. „Ryane, jste tady?“

„Zde,“ odpověděl Ryanův hlas z jednoho kouta.

„Na zadní stěně by měl být umístěn rezervní dálkově ovladatelný modul. Najděte nějaké baterie a pokuste se sestavit provizorní osvětlení,“ nařídil.

V zadní části prostoru se náhle rozsvítilo tlumené světlo. Byl to paprsek přenosné svítilny, kterou svíral v ruce šéf strojovny Sea Roveru.

„Provedeme, kapitáne,“ zavrčel se silným irským přízvukem rusovlasý sporý chlapík jménem Mclntosh.

Ryan s Mclntoshem nalezli záložní DOM spočívající ve speciálním držáku a další pátrání v kalném světle objevilo zásobu rezervních baterií. Ryan přeřízl ovládací kabel DOM a několik drátů připojil k vývodům baterií. Jakmile se uzavřel okruh, zaplála jasná xenonová světla v oslepující namodralé záři. Několik členů posádky nacházejících se v blízkosti světlometů křečovitě stisklo oči, když je v dosud temném prostoru zalila náhlá záplava světla. Za světla už Morgan dokázal přehlédnout posádku i tým vědců, kteří, jak si povšiml, se tiskli v malých skupinkách po celém nákladovém prostoru. Ve tvářích většiny z nich, mužů i žen, se zračila směs zmatku a strachu.

„Dobrá práce, Ryane. Mclntoshi, posuňte prosím ta světla na opačnou stranu. A teď, je někdo raněn?“ pokračoval kapitán, bez ohledu na vlastní závažná zranění.

Rychlá kontrola potvrdila přítomnost několika ran, boulí a odřenin. Avšak s výjimkou zraněného strojníka a zlomené nohy jednoho geologa, který spadl z výšky do skladiště, žádné další těžší úrazy nebyly.

„Dostaneme se odsud,“ prohlásil Morgan přesvědčivě. „Ti idioti jenom chtějí věci, které jsme zachránili z japonské ponorky. Je tedy naděje, že nás propustí, jakmile ten materiál propašují na svou loď,“ pravil, i když o tom vnitřně pochyboval. „Nicméně, jenom pro všechny případy, vymyslíme způsob, jak to víko nad nákladovým jícnem nadzvednout. Určitě máme dost lidí, abychom to dokázali. Mclntoshi, posviťte znovu kolem. Podíváme se, co můžeme použít.“

Mclntosh a Ryan se chopili nevelkého DOM a přenesli jej doprostřed nákladového prostoru, načež jeho reflektorem opsali celý kruh. Jasné světlo tak postupně dopadlo na všechny lidi i předměty v celém skladišti. Jelikož tento prostor sloužil také jako přístřešek pro Starfish, bylo zde plno elektronických součástek. Z přepážek visely kotouče kabelů, na zadní stěně byla řada přihrádek, plných elektronických komponentů. Celou jednu stěnu lemovaly police s elektronickým testovacím zařízením, zatímco v přední části prostoru se na dřevěném podstavci nacházel pětimetrový nafukovací člun zodiak. V jednom rohu leželo narovnaných šest barelů benzinu, každý o obsahu dvou set dvaceti litrů, a vedle nich dva rezervní přívěsné motory. Ryan několik minut svítil na sudy s benzinem. Nad nimi přitom objevil řadu kovových příčlí, jež pokračovaly po přepážce vzhůru ke stropu a pod přesah vzadu za barely.

„Kapitáne, nad těmi policemi je ventilační šachta, která ústí na palubě za vnitřním bazénem,“ ozval se Ryan. „Zamyká se sice zvnějšku, ale je tady šance, že je třeba otevřená.“

„Jeden z vás,“ vyštěkl Morgan na trojici vědců, krčících se v blízkosti sudů s benzinem. „Vylezte na ten žebřík a zjistěte, jestli je příklop opravdu zamčený.“

Jeden oceánolog, bosý a oblečený jenom do modrého pyžama, na kapitánův příkaz vyskočil a vyrazil vzhůru po kovových příčkách. Zakrátko zmizel v úzké šachtě procházející převisem. Za malý okamžik se objevil znovu, viditelně s nohama bolavýma od hrubých kovových příček.

„Je to zamčené, kapitáne,“ ohlásil zklamaně.

Mclntosh, který zatím setrvával uprostřed nákladového prostoru, náhle zapískal.

„Kapitáne, myslím, že z dřevěného podstavce pod zodiakem dokážeme vyrobit pár vzpěr,“ oznámil a ukázal rukou na člun. „Když ke každému bidlu postavíme šest nebo osm mužů, měli bychom dokázat nadzvednout jeden roh poklopu.“

„Myslíte, že ho dokážeme odstrčit s párem jídelních hůlek? To by ale skutečně mohlo fungovat. Dejte se do toho, Mclntoshi. Vy, pojďte sundat zodiak z podstavce,“ zavrčel na skupinku shromážděnou vedle člunu.

Přikulhal blíž, popadl příď člunu a pomohl ho sesmeknout z dřevěné konstrukce na palubu. Několik mužů pak spolu s Mclntoshem rozebralo podstavec a rozložilo uvolněné trámky, z nichž lodní tesař poté stvořil podpěry.

Při práci k nim neustále z paluby doléhaly tlumené hlasy commandos spolu s vrčením a řinčením jeřábu na Baekje, nakládajícího a přemisťujícího munici z I-411. Jednou se ozvala slabá ozvěna střelby z automatu odněkud ze vzdálené části lodi. Vzápětí Morgan zaznamenal zvuky, jak byla Starfish vyzvednuta z hladiny vnitřního bazénu a položena na palubu. Pak zaječela nějaká žena, zjevně Summer. Nato se ozvaly tři údery do lodní přepážky nad jejich hlavami a pak aktivita na palubě postupně utichla. Když bylo jasné, že členové commandos loď opustili, Morgan začal přemítat o osudu Dirka a Summer. Jeho myšlenky náhle přerušilo zahřmění motorů Baekje, jež otřáslo celým nákladovým prostorem. To se kabelová loď začala od Sea Rovem odpoutávat.

„Jak pokračujete, Mclntoshi?“ zeptal se hlasitě, aby zamaskoval zvuky odjíždějící lodě, i když stav příprav jasně viděl.

„Už jsme dali dohromady dvě podpěry a dokončujeme třetí,“ zabručel šéf. U nohou se mu povalovaly tři různé dřevěné tyče, zhruba tři metry dlouhé. Každá z nich se skládala ze tří samostatných dřevěných dílů, pomocí kladiva a šroubováku na obou koncích hrubě opracovaných a spojených dohromady jakýmsi primitivním zadlabáním. Ke zlepšení stability byly kolem spojů kladivem přitlučené kovové pláty získané z polic testovacího zařízení. Nakonec byla ještě tato místa omotána mezi údržbáři tolik oblíbenou izolační páskou.

Jak se Mclntosh probíral zbývajícími kusy dřeva, z nitra lodi se náhle ozvalo hlasité zahučení. Během několika minut hluk dvojnásobně zesílil, připomínal zvuk vířící vody. Mclntosh se pomalu napřímil a oslovil kapitána pochmurným, ale klidným hlasem.

„Pane, právě otevřeli kohouty ve dnu lodi. Chtějí ji potopit.“

Na Mclntoshova slova několik neviditelných hlasů zalapalo hrůzou po dechu a po skladišti se rozlehl výkřik „Ne!“ Morgan to všechno záměrně ignoroval.

„Vypadá to, že se budeme muset spokojit se třemi podpěrami,“ poznamenal klidně kapitán. „Potřebuji sedm mužů ke každé podpěře. Zvedněte je.“

Hlouček mužů se pohnul kupředu a rozdělil se k jednotlivým tyčím. Tou dobou se již do nákladového prostoru začaly hrnout první čůrky vody, tryskající půltuctem malých otvorů na podlaze, které původně sloužily k odvádění vody do kýlového prostoru. V několika minutách se již všichni brodili po kotníky ve vodě. Muži zvedli podpěry a opřeli je o přední roh poklopu nedaleko kovového žebříku. Na poslední jeho příčce stál muž s půl metru vysokým dřevěným klínem, který měl zasunout pod víko v okamžiku, kdy se zvedne.

„Připravit… zvednout!“ zavelel Morgan.

Tři týmy se jako jeden muž opřely podpěrami do dva a půl metru vzdáleného víka a vší silou zatlačily. K jejich překvapení se poklop o několik desítek centimetrů nadzvedl, na okamžik dovolil vniknout dovnitř záplavě světla z paluby, ale pak se znovu přibouchl. Zoufalý muž na vrcholu žebříku totiž na okamžik ztuhnul právě ve chvíli, kdy měl víko podložit klínem, a pak už bylo příliš pozdě. Stropní víko se mu nad hlavou přivřelo, a jak se ještě na poslední chvíli snažil zasunout přes okraj jícnu zarážku, málem přišel o prsty na pravé ruce. Otřesený muž se zhluboka nadechl a pak kývl na Morgana, že je připraven na další pokus.

„Dobře, zkusíme to znovu,“ rozkázal Morgan, který už stál po kolena ve vodě, jež ho pořádně štípala do rány. „Jedna… dva… tři!“

Prostorem se rozlehlo zapraskání, jak povolilo horní spojení jedné z podpěr. Uvolněný konec spadl s cáknutím do vody. Mclntosh se přebrodil blíž a prohlédl si poškozený konec tyče. Zjistil, že pracně vytvořený zásek je kompletně odlomen.

„Není to dobré, pane,“ ohlásil. „Bude to chvíli trvat, než to opravíme.“

„Dělejte, co můžete,“ vyštěkl Morgan. „Zatím budeme pokračovat se dvěma podpěrami. Zvednout!“

Zbývající muži se opřeli do podpěr, ale byla to marná snaha. Do dvou podpěr se nemohlo opřít dostatek lidí, aby se víko zvedlo. Připojili se sice i další muži, ale kolem podpěr a na nich prostě nebylo dost místa, aby mohli pořádně zatlačit. Dvakrát se jim nicméně podařilo o pár centimetrů poklop nadzvednout, ale nikdy to nebylo dost, aby vzniklou mezerou mohl prolézt člověk. Valící se voda jim teď dosahovala až k pasu. Morgan z výrazu v obličejích kolem sebe poznal, že se dav díky hrůze z utopení nachází na pokraji paniky.

„Ještě jeden pokus, chlapi,“ vybízel je, zatímco kdesi v podvědomí již chladně kalkuloval, jak dlouho asi potrvá, než se všichni utopí.

S vysokou hladinou adrenalinu se muži dvěma podpěrami opřeli o poklop nákladového jícnu novou silou. Tentokrát se zdálo, že budou úspěšní, protože poklop začal povolovat. Jakmile však pořádně zabrali, ozvalo se další prasknutí. Zlomila se druhá podpěra a víko se znovu definitivně zavřelo.

Odkudsi ze tmy se ozvala slova: „Tak, a je to. To je konec.“

Tato slova stačila, aby roztřesený kuchař stojící vedle sudů s benzinem definitivně ztratil nervy.

„Já neumím plavat, neumím plavat!“ vykřikoval, jak mu voda dosahovala po prsa.

Ve stavu nejvyšší paniky se vrhl k příčkám kovového žebříku na přepážce a nacpal se do šachty nad ním. Jelikož se tím jeho hrůza nezmírnila, tlačil se stále dál, až narazil na kryt ventilačního průduchu. Ve tmě začal do těchto nevelkých kruhových dvířek tlouct pěstmi a vykřikovat, aby ho pustili ven. K jeho obrovskému překvapení hraničícímu až s šokem mu příklop pod rukama povolil a otevřel se. Srdce se mu rozběhlo, jelikož tomu stále nemohl uvěřit, ale protáhl se otvorem a ohromeně stanul na venkovní palubě v sousedství bazénu. Trvalo mu dobrou minutu, než se jeho tep zklidnil a on nad sebou získal kontrolu. Uvědomil si, že zatím ještě neumře. Obrátil se tedy a škrábal se zpět, odkud přišel. Prosmekl se ventilačním otvorem, slezl po několika příčkách žebříku a pak z plných plic zakřičel:

„Je tu otevřený poklop! Tady je otevřený poklop! Pojďte všichni sem!“

Jako armáda rozdrážděných červených mravenců se vyděšený dav vrhl na žebřík a dupal po sobě navzájem v touze uniknout. Tou dobou už většina posádky šlapala vodu nebo se přidržovala lodních přepážek, zatímco jiní se chytali již plovoucího zodiaku. Také drobný DOM se teď vznášel ve vodě a stále vrhal jasné světlo na stěny nákladového prostoru.

„Dámy půjdou první,“ vykřikl Morgan v souladu s prastarým námořním pravidlem.

Ryan, stojící na špičkách u paty žebříku, s vodou až k bradě, se pokoušel uprostřed zmatku nastolit pořádek.

„Slyšeli jste kapitána. Pouze dámy. Vy couvněte,“ zavrčel na dvojici mořských biologů, kteří se drali k žebříku. Zatímco ženská část osazenstvazela na žebříku, pak ve ventilační šachtě a nakonec otvorem ven na palubu Ryanovi se podařilo ustavit alespoň jakýsi řád mezi několika tucty čekajících mužů. Morgan však z opačného konce nákladového prostoru dobře viděl, že voda stoupá příliš rychle. Ven se rozhodně nedostanou všichni a to i v případě, že loď se jim pod nohama z ničeho nic nepotopí.

„Ryane, vylezte na ten žebřík a pokuste se otevřít hlavní příklop,“ nařídil Morgan.

Ryan se nezdržoval odpovídáním a vyrazil za lodní ošetřovatelkou tak rychle, jak jen mu nohy stačily. Protáhl se ventilačním otvorem a dopadl na palubu. Pohled, který se mu nabídl, ho šokoval. V šeru časného jitra viděl že Sea Rover se rychle potápí zádí napřed. Vlny se už přelévaly přes zábradlí, zatímco příď čněla k nebi ve více než dvacetistupňovém úhlu. Když se škrabal na nohy, povšiml si, že mladá asistentka radionavigačního důstojníka pomáhá ostatním dostat se do vyšších prostor lodi.

„Melisso, běžte do radiokabiny a vyšlete signál Mayday,“ vykřikl, když ji míjel.

Vyšplhal se po krátkých schůdkách k zadnímu jícnovému průlezu. Na severním horizontu zahlédl jiskřičku světla, jak se kabelová loď od nich vzdalovala. Vyskočil na poklop a úlevou si oddechl. Voda stoupající přes záď dosud nezalila okraj jícnu a stejně tak ještě nedostoupila až k záďovému jeřábu. Commandos dokonce ve spěchu nechali hák na rameni jeřábu připojený k poklopu.

Ryan se rozběhl k jeřábu, skočil do jeho kabiny a nastartoval dieselový motor. Vzápětí už manipuloval s pákami, aby co nejrychleji rameno jeřábu zvedl. S agonizující pomalostí se rameno začalo zvedat a postupně otvírat masivní příklop. Ryan neztrácel čas přesouváním ramena a odkládáním nákladu na bok, ale vyskočil z kabiny, ještě když se víko nákladového jícnu houpalo ve vzduchu.

Když se ocitl na okraji průlezu, uviděl ve vodě dobře třicet mužů bojujících o život. Hladina byla již jen necelého půl metru pod stropem prostoru. Odhadoval, že během takových dvou minut by se všichni muži utopili. Natáhl se ústím jícnu dovnitř a začal muže jednoho po druhém přitahovat a pomáhat jim ven. S několika pomocníky na palubě se podařilo všechny vysvobodit během pár vteřin. Ryan se ujistil, že osobně pomohl z vody i poslednímu muži, kapitánu Morganovi.

„Dobrá práce, Time,“ sykl Morgan, když se vrávoravě postavil na nohy.

„Omlouvám se, že jsem osobně nezkontroloval ten příklop ventilační šachty, pane. Mohli jsme dostat všechny ven daleko dřív, vědět, že je odemčeno.“

„Ono ale původně nebylo. Copak to nechápete? Otevřel ho teprve Dirk. Pak nám zaklepal na dveře, ale my mu zapomněli odpovědět.“

Po Ryanově obličeji přeběhl záblesk porozumění. „Díky bohu za něj i za cumrner, za ty chudáky. Nicméně se obávám, pane, že z toho ještě nejsme venku. Loď se potápí pěkně rychle.“

„Předejte všem rozkaz k opuštění lodi. A spusťte záchranné čluny, pronto,“ zareagoval Morgan a vydal se namáhavě po palubě k přídi. „Postarám se o vyslání signálu lodě v nouzi.“

Jako na povel se právě v té chvíli objevila Melissa s radiodůstojníkem. Celá udýchaná se obtížně drápala po nakloněné palubě.

„Pane,“ vydechla, „rozstříleli celý komunikační systém… i satelitní vybavení. Žádné Mayday vyslat nemůžeme.“

„Dobře,“ odpověděl Morgan, jehož tato zpráva vlastně ani nepřekvapila. „Vyšleme tedy jenom zaměřovací paprsek a pak počkáme, až nás někdo najde. Hlaste se u svého záchranného člunu. Evakuujte všechny lidi do člunů.“

Ryan se vydal pomoct se spouštěním člunů. Přitom si všiml, že Starfish není na svém místě. Vklouzl tedy do pomocné laboratoře, aby zkontroloval zachráněné nádržky s bombami, avšak ty zmizely rovněž. To definitivně rozptýlilo poslední pochybnosti o účelu přepadení.

Po utrpení, jež zažili v nákladovém prostoru, padl na posádku, jež nyní nuceně opouštěla svou loď, podivný klid. Muži i ženy se tiše a spořádaně ubírali k určeným záchranným člunům, šťastní a vděční za druhou šanci k životu, i když se jim loď potápěla pod nohama. Hladina rychle postupovala po palubě stále výš, takže dva čluny, jež byly nejblíž zádi, byly zaplavené dřív, než je stačili uvolnit ze závěsů. Lidé určení do těchto člunů byli promptně rozděleni mezi ostatní záchranné čluny, které se nyní ve spěchu spouštěly na vodu.

Morgan poskakoval po nakloněné palubě, jež nyní svírala již třicetistupňový úhel, až se dostal ke kapitánskému člunu, který byl již naložen a čekal jen na něj. Morgan se zastavil, naposled přehlédl palubu, jako hazardní hráč, který vsadil do hry celou svou farmu a prohrál. Loď hlasitě vrzala a praskala, jak váha slané vody, zaplavující její spodní oddíly, útočila na strukturální integritu plavidla. Výzkumnou loď zahalil smuteční háv, jako by si sama uvědomovala, že je příliš časně, než aby byla vydána vlnám.

Teprve když se přesvědčil, že všichni členové posádky jsou bezpečně ve člunech, Morgan vysekl své lodi námořnický pozdrav na rozloučenou a jako poslední nastoupil do člunu. Ten byl svižně spuštěn na zvlněnou hladinu a s nastartovaným motorem se rychle vzdálil od poškozené lodi. Právě v tuto chvíli se nad obzorem objevilo vycházející slunce a vrhlo zlaté paprsky na výzkumnou loď, bojující svůj poslední zápas. Morganův člun byl od Sea Roveru vzdálen jen několik metrů, když se příď náhle zvedla ostře k obloze. Tyrkysově natřená loď pak zádí napřed elegantně vklouzla do mořských vln uprostřed oblaku vzduchových bublin.

Když loď zmizela z dohledu, její šokovanou posádku přemohl jediný společný vjem: obrovské ticho.

29

„JE COSI SHNILÉHO ve státě dánském.“

I Summer nevnímala bratrova slova a zvedla k nosu malou misku s dušenou rybou. Po nerušené samotě trvající prakticky celý den se před chvílí náhle rozletěly těžké dveře a do kajuty vešel kuchař v bílé zástěře s tácem, na němž byla dušená ryba, trocha rýže a konvice s čajem. Z chodby za ním hrozivě nakukoval dovnitř strážný. Nervózní kuchař odložil podnos a bez jediného slova rychle zmizel. Summer měla pořádný hlad, takže se lačně vrhla k jídlu, jakmile se dveře zavřely a zapadla na nich závora.

Zhluboka vdechla pach ryby a nakrčila nos.

„Myslím, že tady je také pár shnilých věcí,“ poznamenala.

Poté přešla k rýži. Zabořila jídelní hůlky do misky a jala se přežvykovat spařená zrníčka. Když tak konečně ulevila bolestivým hladovým stahům žaludku, obrátila pozornost k Dirkovi, hledícímu lodním okénkem ven.

„Co tě kromě téhle přecpané podpalubní kajuty ještě štve?“ zeptala se ho.

„Nemusíš mi stoprocentně věřit, ale mám dojem, že neplujeme do Japonska.“

„Jak to můžeš vědět?“ zeptala se Summer a nabrala si do pusy další kopeček rýže.

„Sledoval jsem slunce a stíny vrhané lodí. Kdybychom mířili do Japonska, museli bychom plout severoseverovýchodním směrem. Mně se ale zdá, že náš kurz míří spíš na severozápad.“

„To je docela kumšt, odhadnout něco takového prostým okem.“

„Souhlasím. Ale já jenom říkám, co vidím. Jestli jedeme do Nagasaki pak by mě měli poslat zpátky do školy, kde se učí navigace podle hvězd.“

„To by znamenalo, že plujeme do Žlutého moře,“ odpověděla Summer která si v duchu představila mapu příslušné oblasti. „Myslíš, že jedeme do Číny?“

„Možná. Mezi Čínou a Japonskem rozhodně nějaká příliš velká láska nepanuje. Možná ale má Japonská rudá armáda v Číně nějakou operační základnu. To by vysvětlovalo neúspěch úřadů, pátrajících po jejích stopách v Japonsku.“

„Možná. Musí ale operovat se souhlasem či s podporou státu, takže bych se zatraceně divil, kdyby se odvážili potopit americkou výzkumnou loď.“

„To je pravda. Ale je tu ještě jiná možnost.“

Summer přikývla a mlčky čekala, až Dirk bude pokračovat.

„Ti dva japonští gangsteři, co stříleli po mém chrysleru. Soudní lékař v okresní márnici se domníval, že ti muži vypadají jako Korejci.“

Summer dojedla rýži a odložila misku s hůlkami.

„Korea?“ otázala se s čelem svraštělým.

„Korea.“

*

ED COYLE měl již dávno oči unavené z toho, jak prohlížel klidnou šedivou hladinu a pátral po něčem neobvyklém. Proto se mu téměř nechtělo věřit, když konečně cosi koutkem oka zahlédl. Zaostřil zrak na horizont a spatřil na obloze nevýrazné světlo, jež za sebou táhlo téměř neznatelný bílý závoj. Bylo to ale přesně to, po čem jako druhý pilot průzkumného a záchranářského letounu Lockheed HC-130 Hercules pátral.

„Charlie, mám na dvou hodinách nějakou světlici,“ pronesl Coyle do mikrofonu na přilbě uhlazeným hlasem sportovního reportéra. Navíc instinktivně ukázal rukou v rukavici na místo čelního skla, kde bílou záři zahlédl.

„Vidím,“ odpověděl major Charles Wight protahovaným jižanským přízvukem, když chvíli vyhlížel z kokpitu. Pilot HC-130, hubený Texasan s odtažitým, téměř chladným vystupováním, jemně naklonil letoun směrem ke slábnoucímu sloupu kouře a lehce snížil rychlost.

Šest hodin po startu z letecké základny Kaděna na Okinawě se už oba piloti začínali obávat, že celá jejich mise bude jen marná námaha. Nyní však nedočkavě poposedávali v obavách, co najdou ve vlnách pod sebou. Na vzdáleném horizontu se konečně objevily bílé tečky, které se postupně zvětšovaly, jak se k nim letadlo přibližovalo.

„Vypadá to, že tu máme nějaké záchranné čluny,“ konstatoval Wight, když se bílé tečky změnily v určité tvary.

„Je jich sedm,“ potvrdil Coyle, který čluny v řadě za sebou spočítal. Morgan totiž všechny čluny sehnal dohromady a svázal je vždy špičkou k zádi, aby se celá skupina trosečníků udržela vcelku. Když nad nimi v nízké výšce hercules přelétal, posádka Sea Roveru na něj divoce mávala a křičela jako jeden muz.

Zhruba šedesát lidí,“ odhadoval Coyle, zatímco Wight pomalu kroužil. „Zdá se, že jsou v docela dobrém stavu.“

„Navrhuju zatím držet PS v pohotovosti, shodit jenom lékařský balíček a pokusit se o záchranné námořní operace.“

Pod zkratkou PS se skrývali tři zdravotnicky erudovaní záchranáři nazývaní Pomocní skokani, kteří seděli v zadní části letounu a byli připraveni na povel z HC-130 okamžitě vyskočit. Jelikož se však posádka Sea Roveru nezdála být v bezprostředním ohrožení, Wight se rozhodl nasazení těchto záchranářů zatím odložit. Namísto toho nakladač v zadní části trupu otevřel pod ocasem letadla obrovité hydraulické dveře a na Coyleův pokyn jimi vystrčil několik zdravotnických a potravinových balíků, jež se pak, zavěšeny na malých padácích, snesly k hladině.

Letecký komunikační specialista mezitím vyslal na námořní frekvenci tísňový signál. Během několika vteřin se mu ozvala všechna okolní plavidla, Nejbližší byla kontejnerová nákladní loď na cestě z Hongkongu do Osaky. White s Coylem dále kroužili kolem záchranných člunů, dokud za dvě hodiny nedorazila na místo kontejnerová loď a nezačala nakládat trosečníky z prvního člunu. Když bylo jisté, že jsou trosečníci v bezpečí, provedl letoun poslední nízký přelet a Wight přitom zamával na rozloučenou křidly. I když to piloti nemohli slyšet, unavení a ztrhaní lidé hlasitě zakřičeli svůj dík. Jejich volání se rozlehlo nad vodami.

„Měli štěstí, chudáci,“ pronesl Coyle s uspokojením.

Wight v tichém souhlasu přikývl a pak naklonil hercula na jihovýchod, směrem k domácí základně na Okinawě.

*

KDYŽ SE MOHUTNÁ nákladní loď přiblížila k záchranným člunům, vydala na uvítanou mohutné zahoukání na svou Kahlenbergovu vzduchovou píšťalu. Nato spustila velrybářský člun, který pak zavedl čluny ke spuštěné lávce nedaleko zádi. Tudy se většina posádky Sea Roveru dostala na vysokou palubu. Morgan a pár dalších zraněných byli přemístěni do velrybářského člunu a s ním vyzvednuti na hlavní palubu. Po krátkém informativním rozhovoru a přivítání malajsijským kapitánem lodi zavedli Morgana do lodní nemocnice k ošetření.

Ryan se k němu připojil poté, co si lodní lékař pohrál s Morganovou nohou a uložil ho na palandě vedle člena posádky se zlomeninou.

„Jaká je prognóza, pane?“

„Koleno je na maděru, ale přežiju to.“

„Dneska dokážou s umělými klouby zázraky,“ utěšoval ho Ryan.

„O tom se evidentně přesvědčím docela důvěrně. Počítám ale, že to bude pořád lepší než dřevěná protéza. V jakém stavu je posádka?“

„Už mají všichni dobrou náladu. S výjimkou Dirka a Summer jsou na palubě ze Sea Roveru všichni a je o ně postaráno. Půjčil jsem si mobilní telefon kapitána Malaky a zavolal do Washingtonu. Mluvil jsem přímo s Rudim Gunnem, informoval ho o ztrátě lodi a vylíčil mu stávající situaci. Řekl jsem, že náklad, který jsme zachránili z vraku, má spolu s Dirkem, Summer a ponorkou pravděpodobně na palubě japonská kabelová loď. Požádal mě, abych vám vyjádřil jeho dík za záchranu posádky, a přislíbil, že popíchne nejvyšší vládní představitele, aby se postarali o ty, kteří jsou za tento akt zodpovědní.“

Morgan zíral prázdným pohledem na bílou stěnu a v duchu přemítal o událostech posledních několika hodin. Kdo byli ti piráti, kteří přepadli a potopili jeho loď? Jaké mají úmysly s oněmi biologickými zbraněmi? A co se stalo s Dirkem a se Summer? Žádná odpověď ho však nenapadla, prostě jen zvolna potřásal hlavou.

„Jenom doufám, že nebude příliš pozdě.“

30

PO PLAVBĚ NA SEVER, trvající jeden a půl dne, Baekje postupně stočila příď směrem na východ. Za soumraku se objevila země, ale loď čekala až do tmy a teprve pak se, zahalena oblakem mlhy, vkradla do velkého přístavu. Dirk se Summer usoudili, že se ocitli v Koreji, potažmo ve velkém jižním přístavu Inčonu. Jejich dohady se zdála potvrzovat přítomnost četných nákladních a kontejnerových lodí pod mezinárodními vlajkami, jež míjeli při vjezdu do přístavu.

Kabelová loď pomalu proplula kolem prostorné obchodní části přístavu, kde probíhalo nepřetržité nakládání a vykládání kontejnerových lodí po celých čtyřiadvacet hodin denně. Baekje zabočila na sever, proplížila se kolem terminálu rafinerie ropy, proklouzla podél zrezivělého tankeru a zmizela v temném a technicky méně vybaveném koutu přístavu. Cestou minula několik sešle vyhlížejících loděnic s řadou rozpadajících se lodních trupů, pak zpomalila a přiblížila se k nevelkému vedlejšímu kanálu, směřujícímu k severozápadu. U jeho ústí stál strážní domek s uvázaným malým motorovým člunem. Na rzí prokvetlé desce se v korejštině skvěl nápis: KONGOVY NÁMOŘNÍ SLUŽBY — SOUKROMÝ POZEMEK.

Kapitán Baekje jemně manévroval lodí do kanálu, kterým velice pomalu pokračoval několik set metrů až do míst, kde se kanál ostře zatáčel. Ten pak přešel do nevelké laguny, na jejíchž protilehlých březích se proti sobě tyčily obrovské kryté doky. Jako kdyby zajížděl autem do garáže, kapitán Baekje po centimetrech posouval svou loď do jednoho z obrovských hangárů, jež dosahovaly ještě dobrých patnáct metrů nad lodní nástavbu. Pak byla loď v záři jasných halogenových lamp visících pod stropem vyvázána, zatímco se za ní potichu zavřela obrovská hydraulicky ovládaná vrata, která loď plně skryla před pohledy zvenčí.

Okamžitě se nad palubu naklonilo rameno jeřábu a půl tuctu členů posádky začalo vykládat kontejnery s municí, jež byly pod Tong-džuovým dozorem přemisťovány na břeh. Když byly barely s bombami vyrovnány na nábřeží do úhledné pyramidy, zacouval ke kontejnerům velký bílý náklaďák s plechovými postranicemi. Munici nakládala na korbu velmi opatrně skupina mužů v šedomodrých laboratorních pláštích, kteří pak nákladním autem odjeli. Když zahýbali na konci přístavní hráze, Tong-džu zahlédl na jeho boku známý modrý blesk, nad nímž se skvěl nápis KONGOVY SATELITNÍ TELEKOMUNIKACE.

Ještě když Tong-džu sledoval odjezd náklaďáku hlídaným vchodem ven z hangáru, přistoupil k němu Kim.

„Pan Kong bude potěšen, až se dozví, že jsme zachránili veškerou munici,“ poznamenal.

„To ano, i když dvě bomby z těch dvanácti jsou bezcenné. Kapitán ponorky tyto dva kontejnery otevřel a jejich obsah nechal rozpustit ve vodě. Údajně to byla nehoda, způsobená špatnou viditelností ve vodě.“

„To je nevýznamná ztráta. Celkově byla mise jednoznačně úspěšná.“

„Jistě, ale stále je ještě před námi dost náročná operace. Zavezu vězně ke Kongovi k výslechu. Vy dohlédnete na přípravu lodě,“ pronesl spíše jako konstatování než jako otázku.

„Přestavba lodě, stejně jako její vybavení palivem a potravinami, budou zahájeny okamžitě. Zaručuji se, že loď bude připravena k vyplutí v okamžiku, kdy bude přeložen náš náklad.“

„Výborně. Čím dřív se dostaneme na moře, tím lepší šanci na úspěch nám to dává.“

„Máme na své straně moment překvapení. Nemůžeme prohrát,“ prohlásil Kim sebevědomě.

Tong-džu nicméně věděl své. Potáhl zhluboka z cigarety a zamyslel se právě nad prvkem překvapení. Ten by opravdu mohl znamenat hranici mezi životem a smrtí.

„Doufejme, že nám ta lest vyjde,“ odpověděl nakonec zamyšleně.

*

V PODPALUBÍ mezitím Dirka a Summer hrubě vyvedli z jejich kajuty. Strážný s býčí šíjí jim nejdříve želízky spoutal ruce za zády a pak je vystrkal na chodbu. Tou pochodovali pod namířenými hlavněmi k lodní lávce vedoucí z lodi na břeh. Vedle ní stál Tong-džu a posměšně je pozoroval.

„Byla to kouzelná cesta. Zapomněli jste nám ale ukázat, kde je hřiště na koníčky,“ prohodil Dirk k atentátníkovi.

„No, buď upřímný,“ vmísila se nesměle Summer. Jídlo tedy pěti hvězdičkám příliš neodpovídalo.“

„Ten váš americký smysl pro humor není moc k smíchu,“ zabručel Tong-džu, v očích výraz svědčící o tom, že se ani v nejmenším nebaví.

„Mimochodem, co přesně dělá Japonská rudá armáda v Inčonu v Koreji?“ prohodil neomaleně Dirk.

Tong-džu sotva viditelně pokrčil čelo.

„Jste všímavý, pane Pitte.“ Poté zajatce naprosto přestal vnímat a obrátil se na chlápka s býčí šíjí, který v rukou stále třímal pušku AK-74, jíž mířil na dvojici.

„Vezměte je na rychlý člun, zamkněte je v přední kabině a postavte k nim stráž,“ vyštěkl, otočil se na patě a odpochodoval na můstek.

Dirka a Summer vedli po lodním můstku a přes nábřeží k menšímu bočnímu přístavu, u něhož byla vyvázána elegantní motorová jachta. Byl to jedenatřicet metrů dlouhý rychlý katamaran, typický pro jižní Pacifik, natřený tmavě modrozelenou barvou. Původně byl navržen a vyroben pro přepravu pasažérů, později však byl přestavěn a zařízen jako rychlá luxusní oceánská jachta. S dieselovými motory o čtyřech tisících koní dokázala tato elegantní kočka plout rychlostí 35 uzlů.

„No, tohle je spíš můj styl,“ poznamenala Summer, když je dostrkali na palubu a zamkli v malé, ale přepychově zařízené centrální kajutě.

„Tentokrát tu nejsou žádná okénka. Možná že se panu Pohostinnému nelíbila ta tvoje poznámka ohledně Inčonu,“ dodala Summer, která se pokoušela usadit v křesílku s rukama stále ještě svázanýma za zády.

„To jsem celý já a ta moje nevymáchaná huba,“ odpověděl Dirk. „Ale alespoň teď máme nějakou představu, kde jsme.“

„Ano… přímo na dně hluboké misky kimči. No, jestli někam pojedeme, budeme alespoň cestovat první třídou,“ poznamenala Summer s obdivným pohledem na ostění z ořechového dřeva a drahá umělecká díla zdobící stěny. „Tihle lidé mají na nějakou druhořadou teroristickou organizaci zjevně příliš plné kapsy.“

„Mají pravděpodobně nějaké spojení s Kongovými závody.“

„S tou loďařskou společností?“

„Je to velký konglomerát. Jejich obchodní lodě potkáváme už celá léta. Také ale mají co do činění s některými jinými oblastmi zabývajícími se vyspělou technikou, i když já znám pouze ten jejich loďařský podnik. Jednou jsem v baru potkal nějakého člověka, který na jedné z lodí pracoval jako mazač. Vyprávěl mi o přísně izolovaných opravárenských a skladových prostorách v Inčonu. Nikdy nic podobného neviděl. Prý to je na jednom konci suchý dok a celé místo je až po okraj plné nejmodernějšího vybavení. A ta kabelová loď má Kongův obchodní znak modrého blesku na komíně. Takže to místo musí být tady.“

„Ráda vidím, že se celý ten čas, který jsi strávil jako barový povaleč, konečně začíná vyplácet,“ zaryla si Summer.

„To bylo z výzkumných důvodů. Čistě vědeckých,“ usmál se Dirk.

Summer náhle zvážněla. „Co mají ale jihokorejské záležitosti společného s Japonskou rudou armádou? A co chtějí dělat s námi?“

Její slova přerušilo chraplavé zahřmění dieselových motorů, nacházejících se těsně za jejich kabinou.

„Počítám, že se to brzy dozvíme.“

Na palubu katamaranu vstoupil Tong-džu, poutači lana byla uvolněna a jachta se vydala pomalu podél doku. Velká hangárová vrata se otevřela do stran a umožnila tak katamaranu vyklouznout do volného prostoru. Tong-džu se ještě ohlédl na mohutnou kabelovou loď, jež čněla vysoko nad nimi.

Po palubě Baekje se již hemžila celá armáda dělníků, připomínajících včelí roj. Těžký jeřáb ze zadní paluby odstraňoval obrovskou cívku na pokládání kabelu, zatímco celý tým natěračů pokrýval vrchní paluby novou barvou ve sprejích. Jinde skupiny dělníků buď odstraňovaly nebo naopak přidělávaly části nástavby. Pod záďovým zábradlím visela na lávce pracovní četa, která upravovala a přemalovávala jméno lodi, zatímco další tým natíral komín zlatožlutou barvou. Za několik hodin bude celá loď přeměněna v naprosto jiné plavidlo, jež obtížně identifikuje i cvičené oko kteréhokoliv pozorovatele. Bude to, jako by kabelová loď jménem Baekje nikdy neexistovala.

31

CHODBAMI VELITELSTVÍ NUMA se jako vítr hnal nevelký muž, který se choval, jako by mu celá budova patřila, což byla vlastně pravda. Admirál James Sandecker byl váženou osobností, jak v kancelářích, tak i v laboratořích NUMA. Byl to on, kdo s hrstkou vědců a inženýrů před několika desítkami let organizaci NUMA založil. I když byl menší postavy, jeho modré oči s planoucím pohledem a ohnivě rusé vlasy s kozí bradkou stejné barvy prozrazovaly vysokou intenzitu jeho aktivit po celých čtyřiadvacet hodin denně.

‚Ahoj, Darlo. Dneska vypadáte ohromně,“ pravil vlídně asi čtyřicetileté sekretářce, která seděla u počítače. „Je Rudi v ředitelské zasedačce?“

„Ráda vás vidím, admirále,“ rozzářila se žena a očima sklouzla po dvojici agentů tajné služby, kteří jen s námahou udržovali krok s rychle se ženoucím šéfem. „Ano, pan Gunn vás očekává. Běžte, prosím, rovnou dovnitř.“

Ačkoliv byl svými přáteli v NUMA stále považován za admirála, zbytek světa ho znal jako viceprezidenta Sandeckera. I přes celoživotní averzi vůči falešnému světu washingtonské politiky se nechal Sandecker přesvědčit prezidentem Wardem, aby nastoupil na místo jeho zástupce, když dříve zvolený viceprezident během svého funkčního období zemřel. Sandecker věděl, že prezident je čestný a poctivý muž, který svého zástupce nebude považovat za pouhou ozdobu. Ohnivý admirál také okamžitě po svém nástupu zásadně změnil funkční náplň, stanovenou a dodržovanou jeho předchůdci. Přestal vystupovat jen jako oficiální vládní představitel a emisar na státních pohřbech a namísto toho si vybudoval silnou pozici v administrativě. Intenzivně prosazoval reformy ve vojenské a bezpečnostní sféře, zvýšil finanční podporu státem sponzorovaného vědeckého výzkumu a stal se výrazným zastáncem iniciativ v oblasti ochrany životního prostředí i všech záležitostí týkajících se moře. Na jeho nátlak vláda prosadila celosvětový zákaz lovu velryb průmyslově vyspělými zeměmi, podobně jako zavedení celé řady přísných pokut a sankcí za znečišťování oceánů.

Sandecker vrazil do dveří zasedačky, čímž okamžitě umlčel skupinku představitelů NUMA, rokujících o ztrátě Sea Roveru.

„Díky, že jste přišel, admirále,“ pozdravil ho Gunn, vyskočil ze židle a uvedl svého bývalého šéfa do čela stolu.

„Jaké jsou poslední informace?“ otázal se Sandecker, aniž by jako obvykle zahájil jednání vtipnými poznámkami.

„Máme potvrzené, že loď Sea Rover byla skutečně napadena ve Východočínském moři nevelkou ozbrojenou skupinou únosců, která pronikla na její palubu a posléze ji potopila. Posádce se jako zázrakem podařilo uniknout z uzavřeného nákladového prostoru pouze několik minut předtím, než šla loď ke dnu. Všichni přečkali v záchranných člunech do chvíle, kdy je objevil letoun pátrací a záchranné služby vojenského letectva. Ten informoval nejbližší nákladní loď, která vzala všechny trosečníky na palubu. Loď i posádka jsou právě teď na cestě do Nagasaki. Zachránili se všichni členové posádky, až na dva.“

„To se na tu naši loď dostali násilím?“

„Jakési tajuplné komando neznámé národnosti v noci vstoupilo na palubu a bez boje převzalo velení lodi.“

„To je loď Boba Morgana, že?“

„Ano. Ten starý kozel se útočníkům zjevně postavil, protože ho během potyčky střelili do stehna. Mluvil jsem s Ryanem, jeho zástupcem, který mi pověděl, že se z toho dostane. Podle další Ryanovy informace se útočníci prohlašují za součást Japonské rudé armády. Nakonec také všichni utekli na kabelovou loď pod japonskou vlajkou, zdržující se v jejich blízkosti.“

„To je ale podivná útočná loď,“ přemítal Sandecker. „Předpokládám, že uprchli i s těmi biologickými bombami, vyzvednutými z ponorky I-411?“

„Ryan to potvrdil. V době, kdy na ně zaútočili, se záchranná operace blížila k závěru. Když se nakonec dostali z toho nákladového prostoru, zjistili, že Starfish zmizela. Ryan se domnívá, že byla přemístěna na útočící loď, pravděpodobně i s posádkou.“

„Zavolám na ministerstvo zahraničí a budu vyžadovat od japonských námořních úřadů okamžitý zásah.“ Sandecker z náprsní kapsy saka vytáhl obrovský doutník vyrobený v Dominikánské republice. Zapálil si to zelené cigáro a vyslal hustý oblak kouře ke stropu. „Nemělo by být příliš obtížné vystopovat kabelovou loď, jakmile se objeví někde v přístavu.“

„Uvědomil jsem Vnitřní bezpečnost, mají stejný názor. Také se domnívají, že Japonská rudá armáda nemá příslušnou technologii ani zkušenosti, aby s ukradenými zbraněmi představovala domácí hrozbu. Teď pátrají po případné vazbě na Al-Kajdu a několik dalších teroristických organizací.“

„Tomu bych se ani moc nedivil,“ pravil Sandecker, který převaloval doutník mezi palcem a ukazovákem. „Dnes odpoledne budu informovat prezidenta. Někdo za zničení lodi americké vlády zatraceně draze zaplatí,“ zavrčel a v očích mu zaplálo.

Všichni přítomní v konferenční místnosti souhlasně přikyvovali. I když se jednalo o dosti velkou organizaci, panovaly zde velice blízké, téměř rodinné vztahy a teroristický útok na kolegy a spolupracovníky třeba i ve vzdáleném koutu světa vyvolával silné emoce.

„Sdílíme plně vaše pocity, admirále,“ odpověděl potichu Gunn.

„Mimochodem, co ti dva členové posádky, kteří chybějí?“ otázal se Sandecker.

Gunn ztěžka polkl. „Jsou to Summer a Dirk Pittovi. Nejspíš je unesli spolu s miniponorkou Starfish.“

Sandecker překvapením ztuhl. „Dobrý bože. Ne tihle dva. Ví to jejich otec?“

„Ano. Je právě s Alem Giordinem na Filipínách, kde se snaží posoudit riziko podmořského znečištění. Mluvil jsem s ním mobilem, takže ví, že děláme vše, co je v dané chvíli možné.“

Sandecker se v koženém křesle opřel a zahleděl se na modrý oblak kouře nad hlavou. Bůh buď milostiv tomu bláznovi, který by ublížil dětem tohoto muže, napadlo ho.

*

TŘINÁCT TISÍC KILOMETRŮ odsud rozřezával vody podél západního korejského pobřeží modrý katamaran jako nějaký nadupaný závodní vůz. Se Summer a Dirkem to v jejich luxusním vězení házelo, jak katamaran uháněl mezi vlnami téměř pětasedmdesátikilometrovou rychlostí. Dvojice korejských rybářů na vratkém sampanu rozzlobeně klela, když se kolem nich loď jako divoká kočka přehnala v nebezpečné blízkosti a mohutná záďová vlna se převalila přes okraje rybářského člunu.

Po dvou hodinách rychlé jízdy zabočil katamaran směrem ke břehu a zpomalil, aby se propletl mezi drobnými ostrovy, rozesetými v ústí řeky Hangang. Kormidelník zamířil s lodí proti proudu, když asi po další hodině plavby zaznamenal poloskrytý kanál, který se vinul směrem ke Kongovu ostrovu Kjodongdo. Projel ústím zátoky, monitorované skrytými bezpečnostními kamerami, a zavedl loď k protějšímu břehu, kde se pod strmými srázy pevnosti nacházelo plovoucí přístaviště. Modrý katamaran pozvolna zastavil a byl uvázán za zádí Kongovy nablýskané bílé Benettiho jachty.

Dirk se Summer zůstali zamčeni v kabině, zatímco Tong-džu vystoupil z lodi a výtahem se vydal po útesu vzhůru do Kongovy soukromé rezidence. Kong seděl společně s Kwanem v ředitelské kanceláři s ostěním z třešňového dřeva a studoval finanční zprávu podniku na výrobu radiosoučástek, který hodlal takzvaným vynuceným převzetím přičlenit ke své obchodní říši. Když Tong-džu vešel a uklonil se, Kong pomalu zvedl oči.

„Kapitán Lee z Baekje nám poslal zprávu, že vaše mise byla úspěšná,“ pronesl Kong sevřenými rty, jež nevyjadřovaly ani náznak nějakého uspokojení.

Tong-džu lehce přikývl. „Převzali jsme munici poté, co ji z potopené ponorky vyzvedli Američani. Deset exemplářů je stále netknutých a podle expertů použitelných,“ pokračoval, zamlčuje skutečnost, že Dirk další dvě bomby poškodil.

„To je víc než dost na to, abychom mohli pokračovat v naší operaci,“ odpověděl Kong.

„Odborníci přes munici na palubě Baekje byli nesmírně potěšeni. Jednotlivé kusy byly po našem příjezdu do Inčonu okamžitě převezeny do laboratoře biologického výzkumu, šéf laboratoří mě ujistil, že veškeré potřebné vyčištění a zajištění bude provedeno nejdéle do osmačtyřiceti hodin.“

„V kteroužto dobu, doufám, bude také dokončena přestavba Baekje?“

Tong-džu souhlasně přikývl. „Bude včas připravena vytáhnout plachty.“

„Časový rozvrh je napjatý,“ pokračoval Kong. „Naše mise musí být uskutečněna před hlasováním Národního shromáždění.“

„Pokud nedojde k nějakému zdržení v souvislosti s municí, pak budeme určitě připraveni,“ ujistil ho Tong-džu. „Dokařští dělníci už v době, kdy jsme doky opouštěli, ve své práci významně pokročili.“

„Teď si další nesprávný odhad nemůžeme dovolit,“ pronesl chladně Kong.

Tong-džu lehce zašilhal nejistotou, co přesně jeho šéf mínil. Rozhodl se však jeho komentář nehodnotit a pokračoval ve vysvětlování.

„Přivezl jsem s sebou dva zajatce z americké lodi. Jsou to piloti podmořského modulu. Jeden z nich je muž zodpovědný za smrt našich dvou agentů v Americe. Napadlo mě, že byste se mu třeba rád osobně věnoval,“ dodal se zlověstným důrazem na slovo věnoval.

„Ach, ano, ti dva chybějící členové posádky lodi NUMA.“

„Chybějící členové posádky?“

Kwan pokročil kupředu a strčil Tong-džuovi do ruky reportáž staženou z internetu.

„Jsou toho plné zprávy,“ poznamenal Kwan. „Výzkumná loď potopená ve Východočínském moři, posádka až na dva své členy zachráněna,“ citoval titulky z největších korejských novin Čoson ilbo.

Tong-džu zbledl, ale ve tváři se mu nepohnul ani sval. „To není možné. Potopili jsme tu loď s posádkou bezpečně uvězněnou v nákladovém prostoru. Nemohli přece uniknout.“

„Ale oni unikli,“ ujistil ho Kong. „Všechny trosečníky posléze naložila nákladní loď plující nedaleko a dopravila je do Japonska. Copak jste nesledovali loď, dokud se nepotopila?“

Tong-džu zavrtěl hlavou. „Snažili jsme se přijet se zachráněným materiálem tak rychle, jak to jen bylo možné,“ pronesl potichu.

„Zprávy hovoří o tom, že na lodi vypukl náhodný požár. Američani se zjevně obávají uveřejnit informaci o dalším teroristickém útoku,“ řekl Kwan.

„Stejně jako nechtějí přiznat pravý důvod své přítomnosti ve Východočínském moři,“ dodal Kong. „Možná že nedostatečná informovanost v médiích poněkud utlumí jejich vyšetřování.“

„Jsem si jistý, že jsme zachovali svoji falešnou identitu. Úderná skupina se skládala z příslušníků různých etnických skupin a po celou dobu pobytu na americké lodi se mluvilo jenom anglicky nebo japonsky,“ konstatoval Tong-džu.

„Možná že vaše selhání při likvidaci posádky nebylo nakonec až tak špatná věc,“ konstatoval Kong a mírně se zamračil. „Určitě to znejistí Japonce a udrží pozornost amerických zpravodajců soustředěnou na Japonsko. Samozřejmě budou Baekje hledat. Takže čím dřív se vydá znovu na moře, tím líp.“

„Zajistím průběžné informace z doků,“ odpověděl Tong-džu. „Co s těmi dvěma Američany?“

Kong pečlivě pročítal v kůži vázaný plánovací záznamník. „Večer jedu do Soulu na schůzku s ministrem pro sjednocení a vrátím se zítra. Nechte je do té doby naživu.“

„Podám jim poslední večeři,“ odpověděl Tong-džu beze stopy humoru.

Kong jeho komentář ignoroval a místo toho se znovu zabral do finančních dokumentů na stole před sebou. Atentátník pochopil tento pokyn, otočil se a neslyšně Kongovu kancelář opustil.

32

NECELÝ KILOMETR od inčonských soukromých doků, ve kterých Baekje procházela kosmetickými úpravami, objížděli dva muži v ošumělém pick-upu jednu část loděnice, kterou bylo poněkud obtížné popsat. Prázdné palety a rezavějící vozíky se zde válely na zemi kolem budovy bez oken, nad jejímiž hlavními dveřmi byl připevněn vybledlý nápis KONGOVA LOĎAŘSKÁ SPOLEČNOST. Oba muži, oblečení do obnošených kombinéz a promaštěných baseballových čapek, byli členy tajné, po zuby ozbrojené ostrahy, čítající celkem dva tucty strážných, patrolujících kolem vysoce tajného podniku celých čtyřiadvacet hodin denně. Obyčejný exteriér budovy skrýval vývojové středisko nejmodernějších technologií, jež bylo plné superdokonalé počítačové techniky. Přízemí i vyšší patra se věnovaly vývoji způsobů využití satelitů pro Kongovo podnikání v oblasti telekomunikací. Nevelký tým špičkových inženýrů pracoval na zabudování tajného odposlechového a průzkumného zařízení do konvenčních telekomunikačních satelitů, prodávaných na export a používaných cizími vládami či komerčními společnostmi. Ve sklepě se pak nacházela přísně střežená malá mikrobiologická laboratoř, o jejíž existenci vědělo pouze několika málo Kongových zaměstnanců. Úzký kádr vědců pracujících v laboratoři sem byl většinou propašován ze Severní Koreje. Jejich rodiny stále žily v severních provinciích. Tato skutečnost, společně se silným vlasteneckým nátlakem, jenž byl na ně vyvíjen, zaručovala, že vědci zůstanou smířeni s charakterem své práce s nebezpečnými biologickými látkami.

Smrtonosné bomby z I-411 byly tiše přeneseny do laboratoře, kde pyrotechnický expert pomohl vědcům extrahovat práškovitý virus neštovic z šedesát let starých leteckých bomb. Japonci tyto viry zmrazením vysušili takže patogeny byly pro účely skladování i manipulace inertní. Pumy s neštovicemi byly vyrobeny tak, aby si udržely svou smrtící kapacitu po celou dobu mise ponorky až do chvíle, kdy budou při nasazení hydrogenovány. A o více než šedesát let později jejich porcelánové obaly stále ještě zabraňovaly zhoubným vlivům okolí, v němž byly desítky let pohřbeny. Smrtelné účinky bomb byly tedy pořád stejně silné jako v den, kdy byly naloženy na japonskou ponorku.

Biologové v laboratoři vložili vzorky smetanově zbarveného prášku do biologicky bezpečného kontejneru a přidáváním rozpouštědla na bázi destilované vody opatrně začali vysušený virus oživovat. Pod pozorným okem mikroskopu se spící mikroorganismy ve tvaru špalíčků začaly probouzet ze svého dlouhého spánku, a jakmile dosáhly smrtelně nebezpečného stadia, začaly se pohybovat a narážet na sebe jako autíčka na pouti. I přes nesmírně dlouhé období absolutního klidu se k životu neprobralo jen malé procento viru.

Výzkumnou laboratoř vedl bohatě placený ukrajinský mikrobiolog jménem Sargov. Jako bývalý zaměstnanec firmy Biopreparat, starého sovětského civilního podniku zaštiťujícího vojenský biologický program, Sargov s sebou přinesl znalosti o genetických manipulacích s biologickými zbraněmi a prodával své zkušenosti nejvyšší nabídce na trhu. I když nikdy nezamýšlel opustit svou vlast, jeho kariéru nadějného vedoucího odborníka agentury zhatila skutečnost, že byl přistižen v posteli s manželkou jednoho člena politbyra. Ve strachu o život se vydal napříč Ukrajinou do Rumunska, kde se nalodil na jednu Kongovu nákladní loď plující po Černém moři. Tučný úplatek kapitánovi mu pomohl v přístupu k vyšším představitelům společnosti, kteří rozpoznali nabízený vědecký potenciál a zneužili ho.

S prakticky neomezenými zdroji vytvořil Sargov sofistikovanou laboratoř k výzkumu DNA, vybavenou veškerou nezbytnou aparaturou ke splétání, oddělování, izolování i rekombinaci genetického materiálu jednoho mikroorganismu s druhým. V ústraní Sargovovy tajné laboratoře se povalovaly částice nebezpečných bakteriálních a virových organismů, které představovaly semena, jež mohla kdykoliv vyklíčit v zahradu smrti. Přesto se však Sargov cítil stále omezovaný a plně nevyužitý. V zásobě měl totiž pouze běžněji dostupné zárodky chorob jako virus hepatitidy B nebo mycobacterium tuberculosae. I když se jednalo o potencionálně smrtelné kmeny, nemohly se srovnávat s takovými exempláři, jako jsou například virus Ebola, černé neštovice nebo virus Marburg, se kterými pracoval v letech svých aktivit v ruském zařízení v Obolensku. Sargovovi se stále nedařilo vytvořit kmen rychlých zabijáků, i když se o to horečně snažil, a to ani s prostředky, jež měl k dispozici. Cítil se jako boxer s jednou rukou uvázanou za zády. Co potřeboval a po čem toužil byl skutečně smrtelný patogen ze seznamu nejnebezpečnějších infekcí.

Jeho přínos k této hrůzné vědě byl nakonec zprostředkován z nečekané strany. Severokorejskému agentovi v Tokiu se podařilo proniknout do likvidačního střediska vládních záznamů, kde se zmocnil některých tajných japonských dokumentů. Agentovi nadřízení v Pchjongjangu očekávali zlatý důl v podobě současných japonských bezpečnostních tajemství, ale ke svému zklamání v dodaném materiálu nalezli pouze tajné dokumenty z doby druhé světové války. V získané kupě listin se ocitly i zprávy týkající se pokusů císařské armády s biologickými zbraněmi, jež měly být zničeny, aby nebyla kompromitována vláda. Bystří armádní zpravodajci narazili na důkazy, které usvědčovaly císařskou armádu z účasti na poslední misi ponorek I-403 a I-411 a Sargov byl brzy nato na cestě pro vlastní zásobu Variola major.

Ve Frankensteinově světě genetického inženýrství se biologové potýkali s hrozným úkolem vytvořit kompletně nový organismus prakticky z ničeho. Avšak technika, jak přimět existující mikroorganismy k záměrné mutaci a pak je rozmnožit do prakticky použitelného množství, byla využívaná již od sedmdesátých let. Laboratorně upravené zemědělské plodiny, rezistentní vůči různým nákazám, a poněkud kontroverznější stvoření mimořádně vyvinutého domácího zvířectva představují největší společenský přínos biologického inženýrství. Nicméně temnou stránkou genetického inženýrství stále zůstává potencionální vznik nového kmene virů nebo bakterií s neznámými, možná až katastrofickými následky.

Podle svých sklonů se Sargov nehodlal spokojit s pouhou regenerací stávajících zásob viru neštovic. Zamýšlel toho provést daleko víc. S pomocí finského výzkumného asistenta získal Sargov vzorek viru HIV-1, nejčastější příčiny syndromu získané imunodeficience. Po pečlivém probádání struktury viru HIV-1 následně syntetizoval klíčový genetický prvek hrozivého původce AIDS. Pak se na bázi čerstvě oživených virů neštovic pokusil vytvořit nový zárodek, jenž by v sobě obsahoval i vysoce nestabilní virus HIV. Za pomoci jednoho syntetického prvku povzbuzujícího rekombinaci vypěstoval mutované viry, jež byly zakrátko produkovány v masovém měřítku. Výsledkem se stal nový mikroorganismus s vlastnostmi obou původních patogenů. Mikrobiologové tomuto produktu občas říkají „chiméra“. Sargovova chiméra s sebou nesla vysokou nakažlivost a úmrtnost černých neštovic i schopnost zničit imunitní reakce, jež je vlastní viru HIV-1. Vznikl tak úplně nový smrtící supervirus.

Reprodukovat mutovaný patogen v dostatečném množství prakticky od nuly je časově nesmírně náročný proces i přes případnou dravost viru. Přestože byl omezován Kongovým časovým rozvrhem, Sargov vyprodukoval takové kvantum, jaké jen dokázal. Nakonec nově stvořený virus vysušil zmražením přesně stejným způsobem, jakým to před lety učinili Japonci. Krystalický supervirus byl pak následně smíchán se sušeným virem neštovic z leteckých bomb, čímž byl získán větší celkový objem a vytvořila se pestřejší toxická směs. Výsledný produkt byl pak zpracován a podruhé vyčištěn pomocí zesilovačů, jež urychlily omlazovací proces.

Tato snadno se šířící směsice byla pak opatrně umístěna do několika lehkých trubkovitých pouzder, připomínajících tubusy, na nichž bývají namotány papírové ručníky. Tyto kontejnery byly pak narovnány na vozík a odvezeny z laboratoře. Zabalený virový přípravek byl pak transportován nahoru do oddělení, kde byly kompletovány satelitní přijímače. Tam ho převzali technici a uložili pouzdra do větších nerezových trubek, v nichž se nacházela i hydrogenační nádržka a spojovací zařízení. Tento postup se pod jasným světlem lamp několikrát opakoval a výsledkem bylo pět velkých nerezových válců, jež zmizely ve velkých transportních bednách. Nato přijel vysokozdvižný vozík a naložil munici do stejného skříňového nákladního vozu, který sem prve bomby přivezl. Nyní se vydal na zpáteční cestu k tajnému přístavu s nákladem značně posílených zbraní.

Sargov se s uspokojením usmál, když si připomněl, jaká odměna ho čeká. Jeho vyčerpaný vědecký tým splnil úkol — nejprve prokázal, že prastarý virus neštovic má stále ještě smrtící potenciál, a poté posílil jeho účinnost do vražedných proporcí. V průběhu necelých osmačtyřiceti hodin Sargovovi biologové přeměnili šedesát let starý virus ve zcela nového zabijáka, o jakém dosud svět ani neslyšel.

33

„CO TÍM CHCETE ŘÍCT, že se ta loď musí teprve objevit?“ zeptal se ohromeně chraplavým hlasem Gunn.

Sekční šéf oddělení FBI zabývajícího se operacemi mezinárodního terorismu, podsaditý muž jménem Tyler, otevřel na stole před sebou desky, a jak mluvil, probíral se jejich obsahem.

„Nemám jedinou informaci ohledně místa pobytu kabelové lodi Baekje. Japonská Národní policejní agentura monitoruje lodní dopravu v každém přístavu v zemi a fyzicky kontroluje každičké plavidlo, jež se třeba jen vzdáleně blíží popisu dodanému posádkou NUMA. Zatím marně.“

„Zkontrolovali jste i mimojaponské přístavy?“

„Vydali jsme upozornění prostřednictvím Interpolu, a pokud vím, viceprezident požádal o spolupráci i CIA. Avšak dosud jsme neobdrželi žádnou pozitivní zprávu. Existuje milion míst, kde by se mohli skrývat, Rudi. Mohla se dokonce sama záměrně potopit.“

„Co satelitní snímky oblasti, kde byla potopena naše loď Sea Rover?“

„Naneštěstí k tomu došlo v nepravý čas. Díky přiostření politického napětí v Iránu přemístila Národní průzkumná kancelář několik družic se schopností vysokého stupně rozlišení na Střední východ. Východočínské more je jedním z mála míst, nad kterými jen občas přelétne geonesynchronní satelit. Dohromady to znamená, že Baekje mohla mezi jednotlivými přelety satelitů urazit dobrých osm set kilometrů. Teď čekáme na snímky oblasti z posledních několika dnů, ale už mě upozornili, abych si nedělal velké naděje.“

Gunnův hněv se poněkud zklidnil, když si uvědomil, že ten lehce plešatějící agent v naškrobené bílé košili je vlastně kompetentní profesionál, který s prostředky, jež má k dispozici, dělá, co může.

„Víme něco zajímavého o té lodi?“ zeptal se.

„Váš muž Hiram Yaeger nám s tímhle na začátku dost pomohl. Byl to on, kdo na základě celosvětových lodních registrů zaznamenaných v archivech NUMA zkoušel najít lodě jako Baekje. Zjistil, že na světě existuje necelých čtyřicet lodí k pokládání podmořského kabelu zhruba stejného typu a velikosti, jaký udávali zachránění členové posádky NUMA. My jsme potom zúžili jejich počet na dvanáct, jež patřily nebo byly propůjčeny do asijské oblasti Tichého oceánu, a zjistili jsme, že Baekje je hlášená jako pohřešovaná.“ Agent FBI se odmlčel a zalistoval složkou před sebou. Pak z ní vytáhl bílý list papíru, jehož záhlaví vykazovalo poněkud neostré známky faxové kopie.

„Tady to je, detaily ohledně té lodi. Kabelová loď Baekje, sto čtyřicet osm metrů dlouhá, celková tonáž 9500. Postavená v roce 1998 společností Hyundai Mipo, s. r. o. v Ulsanu v Jižní Koreji. V letech 1998 až 2000 ji vlastnily a provozovaly Kongovy loďařské závody v Inčonu v Jižní Koreji. Od roku 2000 byla loď zapůjčena společnosti Nippon Telegraph and Telephone Corporation z Tokia k pokládání kabelu v Japonském moři a v jeho okolí.“

Agent odložil složku a pohlédl Gunnovi přímo do očí.

„Zápůjčka NTT vypršela před šesti měsíci, v kteréžto době Baekje nečinně kotvila v přístavu Jokohama. Přede dvěma měsíci zástupci NTT obnovili smlouvu o půjčce lodi, převzali ji a obsadili vlastní posádkou. Podle přístavních záznamů byla pak asi pět týdnů nezvěstná, načež se asi před třemi týdny znovu krátce objevila v Jokohamě. Údajně ji pak ještě spatřili v Osace, kde zjevně sledovala Sea Rover do Východočínského moře.“

„Převzal majitel tu loď od NTT zpět?“

„Ne. Představitelé NTT byli šokováni, když se dozvěděli, že jméno jejich společnosti se ocitlo na smlouvě o obnoveném leasingu, protože svou práci s pokládáním fibrooptického kabelu již skončili. Zástupci společnosti NTT, kteří tuto novou smlouvu o zapůjčení lodi podepsali, byli ve skutečnosti podvodníci, kteří agenty Kong Shipping oklamali. Kongovi lidé mají v pořádku veškeré doklady a všechno se jim zdálo naprosto legální, i když jeden z nich vyjádřil určitý podiv nad tím, že NTT si tentokrát na loď dodávají vlastní posádku, což dříve nedělali. Lidé z Kong Shipping tedy nyní o překot vyplňují hlášení o pojistné události.“

„Skoro to vypadá, jako by ti podvodníci měli jakousi interní informaci. Neexistují náhodou nějaké známé vazby mezi Japonskou rudou armádou a NTT?“

Zatím jsme nic takového neodhalili, ale pátráme po tom. Vedoucí představitelé NTT s námi plně spolupracují a zdá se, že dělají všechno možné, aby očistili jméno své společnosti od podobného podezření. Oficiální sponzoring společnosti je velice nepravděpodobný, takže japonské úřady se soustředí spíše na možnost existence frakce několika zaměstnanců uvnitř podniku.“

Gunn znechuceně potřásl hlavou. „Máme tu tedy stotřicetimetrovou loď, která se vypařila, potopené vládní americké plavidlo a na seznamu podezřelých ani jediné jméno. Unesli dva z mých lidí, možná je dokonce i zavraždili, a my nemáme sebemenší tušení, kde po nich začít pátrat.“

„Jsme zrovna tak znechuceni, Rudi, ale nakonec je zaručeně dostaneme. Někdy to prostě chvíli trvá.“

Chvíli, pomyslel si Gunn. Kolik času ale ještě zbývá Dirkovi a Summer, jestli vůbec nějaký?

*

HORKÁ SPRCHA představovala hotovou rozkoš. Summer nechala žhavou vodu bušit do svého těla po celých dvacet minut, než se nakonec přiměla zavřít kohoutek sprchy a sáhnout po ručníku. V duchu si spočítala, že od jejího posledního záchvatu čistoty uplynuly skoro čtyři dny. Současně se jí v paměti vybavily události poslední doby. Vystoupila ze sprchy s mramorovými dlaždicemi na zemi, utřela se nadýchanou osuškou, kterou si pak ovinula kolem těla a její volný konec zastrčila do podpaždí. Před ní se rozkládal ohromný mramorový pult se dvěma umývadly a nablýskanými zlatými kohoutky pod drahým, šikmo zavěšeným zrcadlem, dosahujícím až k vysokému stropu. Člověk musí těm věčně zamračeným hrdlořezům přiznat alespoň to, že mají vkus, napadlo ji.

Po nepohodlné noci strávené v kajutě jachty, kde s bratrem střídavě spali na manželské posteli s rukama stále svázanýma za zády, je ráno trio ozbrojených strážných doprovodilo na pevninu. S pohledem na mohutnou rezidenci nad nimi, posazenou vysoko na skalním útesu, Dirk poznamenal. „Trochu to připomíná Berghof, co?“ Kamenná stavba, s širokým výhledem na řeku Hangang, byla skutečně poněkud podobná Hitlerovu letnímu sídlu v německých Alpách. Podobnost navíc zdůrazňovaly šiky všudypřítomných nohsledů oblečených do černých košil.

Strážní je dostrkali do výtahu vyhloubeného ve skále, kterým vystoupali na úroveň jedné z vnitřních chodeb pod hlavními obytnými prostorami kde je zavedli do dvou hostinských pokojů. Tam jeden strážný kostrbatou angličtinou vyštěkl: „Připravit na oběd s pan Kong, dvě hodiny.“

Zatímco se Summer sprchovala, Dirk zkoumal, zda by se z luxusního vedlejšího pokoje nedalo utéct. Místnost neměla okna a byla vytesána přímo do skály, takže jediným vchodem byly dveře z chodby, před kterými stálo po dvou ozbrojených strážných. Jestli máme nějak uniknout, nejspíš to nebude odsud, pomyslel si.

Když si Summer sušila vlasy, nechala na sebe chvíli působit pocit luxusu a začala si ho dokonce užívat. Přičichla k řadě exotických kosmetických emulzí a parfémů seřazených na mramorové desce a nakonec se rozhodla pro tělové mléko s aloe vera a parfém s vůní šeříku. V rohu stál jako nápadná obětina ženským návštěvnicím šatník s hedvábným oblečením. Když se prsty probírala barevnou sbírkou šatů malé velikosti, narazila na zářivě rudé šaty a odpovídající krátkou vestičku, které vypadaly tak na její postavu. Navlékla se do tohoto hedvábného oblečení a podívala se do zrcadla, aby zhodnotila výsledek. Ačkoliv jí byly šaty přes prsa poněkud těsné, docela úspěšně teď připomínala čínskou panenku, až na neobvyklou tělesnou výšku a rusé vlasy. Když si to uvědomila, usmála se na sebe v zrcadle.

Na dně skříně našla několik párů bot. Probrala jich asi tucet, než objevila jedny černé s nízkým podpatkem, které jí byly. Když však do nich navlékala patu, zlomila si nehet na palci. V duchu zaklela. Instinktivně se začala prohrabovat věcmi na polici pod zrcadlem, odsunovala hřebeny a kartáče, až nakonec objevila jednu součást dámského neceséru — pilníček na nehty. Nebyla to samozřejmě žádná levná verze smirkového papíru, kovový pilníček byl tady připevněn k ploché porcelánové rukojeti. S obdivem pohlédla na tento nástroj, a když si uhladila zlomený nehet, strčila pilníček bezmyšlenkovitě do postranní kapsičky. Zanedlouho jí zabušení na dveře poučilo, že období pocitu osobního luxusu je pryč.

Pod namířenou zbraní vyšla na chodbu, kde již stál Dirk, na jehož záda mířily dvě hlavně. Pohlédl překvapeně na svou sestru oblečenou do rudých hedvábných šatů a obdivně pískl.

„Obávám se, že dnes večer můžeme do tvého kočáru zapřáhnout jen párek krys, Popelko,“ zažertoval a trhnutím palce ukázal na dvojici strážných za sebou.

„Koukám, že ty dnes pořád vypadáš jako pan Goodwrench,“ opáčila Summer po zjištění, že její bratr má na sobě stále tu špinavou a propocenou kombinézu NUMA, kterou měl již v okamžiku zajetí.

„Obávám se, že má garderoba je poněkud omezená,“ poznamenal a ke zdůraznění slov ještě povytáhl záložky kombinézy do poloviny lýtek. „Navíc jsem nikdy příliš netoužil po prvotřídním oblečení.“

Čtyři strážné všechno to plácání postupně unavovalo, takže je pobídli k výtahu, kterým tiše vystoupali o jedno patro výš. Otevřely se dveře do impozantní Kongovy jídelny, jejíž panoramatická okna nabízela úchvatný výhled. Kong seděl v čele jídelního stolu, tiše prohlížel obsah pořadače vázaného v kůži, zatímco u jeho levého ramene stál v pozoru Tong-džu. Korejský magnát připomínal zjevem kapitána průmyslu, oblečeného do šatů v námořnické modři, šitých na míru nějakým předním hongkongským krejčím, s ladící hedvábnou kaštanově hnědou vázankou u krku. Jeho téměř ocelově šedé oči krátce pohlédly směrem k výtahovým dveřím, pak se ale znovu vrátily k dokumentům před ním, obličej jako dokonalá maska chladného odříkání.

Dirka a Summer eskortovali blíže ke stolu, odkud mohli oknem zahlédnout malebnou krajinu kolem řeky. Pak ale již věnovali pozornost svému vnucenému hostiteli. Oba však podvědomě stačili zaregistrovat, jak hluboko pod nimi ústí do zálivu úzký klikatý přítok, táhnoucí se k široké řece v dáli.

Zatímco tak stála před mohutným stolem, Summer cítila, jak jí na zádech naskakuje husí kůže, když na ni Tong-džu vrhl lascivní pohled a Kong ji sledoval s naprostým chladem. Příjemný pocit z čistoty a slušivých šatů díky téměř hmatatelné přítomnosti zla rázem pominul. Náhle se v hedvábném oblečení cítila trapně a v nervózním gestu podvědomě zkřížila před sebou ruce. Její obavy se však zmírnily, jakmile pohlédla na Dirka.

Jestli její bratr pociťoval strach, pak to nedával najevo. Stál vzpřímeně, se vzdorovitě vystrčenou bradou, přesto však celkově působil znuděným dojmem. Zdálo se, že se mu líbí shlížet s posměchem na Tong-džua, který byl téměř o pětadvacet centimetrů menší. Atentátník si toho však nevšímal a namísto toho oslovil přímo svého šéfa.

„Toto jsou operátoři ponorky z lodi NUMA,“ pronesl s náznakem pohrdání.

„Kong Te-džong,“ vyštěkl Dirk, kompletně ignoruje Tong-džua. „Hlavní ředitel Kongových závodů.“

Kong lehce přikývl a pokynul oběma sourozencům, aby se posadili. Strážní se stáhli k boční stěně, odkud oba zajatce pozorně sledovali. Tong-džu vklouzl do křesla proti Dirkovi.

„Tady pan Pitt je zodpovědný za smrt dvou našich mužů v Americe,“ pronesl Tong-džu a přimhouřil oči.

Dirk v němém uspokojení přikývl. Bylo to tedy přesně tak, jak předpokládal — existovalo jasné spojení mezi snahou vyzvednout ze dna obě japonské ponorky a pokusem o vraždu na ostrově Vashon.

„Jak je ten svět malý,“ poznamenal Kong.

„Až příliš malý pro takového masového vraha, jako jste vy,“ zasyčela Summer tichým hlasem, ale hněv v ní začínal narůstat.

Kong její komentář ignoroval. „Škoda. Ti muži v Seattlu patřili k Tong-džuovým špičkovým agentům.“

„Byla to opravdu tragická nehoda,“ přitakal Dirk. „Napříště budete muset přijímat zaměstnance s lepším řidičským uměním,“ dodal. Jeho chladný pohled se střetl se stejně ledovým výrazem očí jeho protivníka.

„Bylo to vlastně štěstí, jinak bychom přišli o vaši tolik cennou pomoc při záchraně I-411,“ poznamenal Kong. „Moc by mě zajímalo, co vás k té ponorce přivedlo.“

„Z větší části rovněž štěstí. Objevil jsem, že v minulosti jedna japonská ponorka vypálila pár kyanidových granátů na pobřeží Oregonu, a napadlo mě, jestli se někdo nezmocnil podobných granátů a nepoužil je na Aleutách. Avšak teprve když jsem se potopil k ponorce I-403 a nalezl tam zbytky leteckých biologických bomb, potvrdilo se, že se něco chystá.“

„Škoda že se ty bomby při potopení ponorky zničily,“ zalitoval Kong. „Byly by se vyzvedly daleko snáz než náklad z I-411.“

„Přesto jste ale zachránili jednu nepoškozenou bombu, kterou jste pak nechali vybuchnout na Aleutských ostrovech.“

Při této Dirkově poznámce se v Kongově chování objevil náznak překvapení. „Samozřejmě,“ odpověděl. „Bylo zajímavé, jak Japonci kombinovali chemickou a biologickou náplň v jednom náboji. Náš test prokázal, že efektivita biologické složky je zhoršena dvojitým výbuchem, i když na druhé straně byla chemická složka silnější, než jsme předpokládali.“

„Byla dost silná na to, aby zabila dva příslušníky Americké pobřežní stráže,“ poznamenala Summer.

Kong pokrčil rameny. „Jak se smrt dvou námořníků na Aleutách dostala do středu vaší pozornosti? Vy jste tam zrovna byli?“

Summer mlčky zavrtěla hlavou. Pak promluvil Dirk.

„Pilotoval jsem helikoptéru, kterou sestřelil váš ‚rybářský trauler.“

Kong a Tong-džu se po sobě podezřívavě podívali. „Vy jste docela odolný člověk, pane Pitte,“ pravil Kong nakonec.

Než mohl Dirk odpovědět, rozletěly se postranní dveře a dva číšníci v bílém s velkými stříbrnými podnosy vpluli do jídelny. Ke každému místu u stolu naservírovali pestrou nabídku darů moře, spolu s pohárem šampaňského Veuve Cliquot. Dirk i Summer, kteří pořádně nejedli již několik dní, se vrhli na jídlo, zatímco konverzace pokračovala.

„Americká vláda… je poněkud rozmrzelá na Japonsko, řekl bych,“ poznamenal trochu provokativně Kong.

„Váš nápad vystupovat pod pláštíkem Japonské rudé armády byl chytrý tah, ale moje vláda ho odhalila. Ty vaše dva poskoky docela snadno vystopovala až ke Koreji,“ lhal Dirk a usmíval se Tong-džuovi do obličeje. „Počítám, Kongu, že každou chvíli budou na vaše dveře tlouct příslušní úředníci.“

Krátký okamžik rozčilení pominul a Kongovo čelo se opět vyhladilo. „To byl chvályhodný pokus. Pravdou však je, že ti dva muži neměli nejmenší tušení, kdo je jejich zaměstnavatelem. Ne, je myslím zřejmé, že o našich plánech nic nevíte.“

„Dlouhodobé nepřátelství Koreje vůči Japonsku za jejich mnohaletou brutální kolonizaci je všeobecně známé,“ dohadoval se Dirk nadále. „Nebylo by tedy nic překvapivého, že kdyby válkychtiví šílenci dostali do rukou podobné zbraně, určitě by je proti historickému protivníkovi, v tomto případě Japonsku, použili.“

Kongovy rty se zformovaly do mírného úsměvu a on se opřel v křesle, spokojený spíše s Dirkovými slovy než s jídlem.

„To byl pěkný pokus, pane Pitte. Skutečnost, že vaše loď NUMA nebyla ani ozbrojená, ani doprovázená při záchranných pracích nějakým vojenským plavidlem, mi napovídá, že vaše vláda příliš důležitosti objevu ponorky I-403 nepřičítá. A vaše dohady ohledně pravděpodobného použití biologických zbraní jsou kompletně mimo.“

„Co přesně tedy… s tou municí plánujete udělat?“ vykoktala Summer.

„Možná úder na vaši vlast,“ škádlil ji Kong a Summer zbledla. „Nebo třeba ne. Ani tady, ani tam.“

„Ve Spojených státech máme dostatek vakcíny proti neštovicím, abychom dokázali proočkovat celou populaci,“ namítl Dirk. „Desetitisíce zdravotnických pracovníků už očkovány dokonce byly. Rozprášení viru černých neštovic by mohlo vyvolat maximálně tak krátkodobou paniku. Riziko epidemie však rozhodně nehrozí.“

„Vypuštění viru Variola major, neboli neštovic, by skutečně znamenalo jen pouhou nepříjemnost. Proti chiméře jsou však vaše očkovací látky zcela neúčinné.“

„Chiméře? Té z řeckých bájí? Příšera — zčásti lev, zčásti koza a zčásti had?“

„Správně. A takovým monstrem je hybridní směs virulentních agens, integrovaná do jednoho organismu, ve kterém jsou zachovány smrtelné účinky každé její součásti. Dohromady tedy biologická zbraň, proti níž je jakékoliv vaše očkování směšně neefektivní.“

„Ale proboha proč?“ vykřikla Summer.

Kong klidně dojedl, odložil na stůl ubrousek, složil ho na třetiny a pak promluvil.

„Víte, moje země je rozdělená od doby vašeho vpádu v padesátých letech. Američané nechápou, že všichni Korejci sní o dni, kdy celý náš poloostrov bude opět sjednocen v jeden národ. Ve splnění tohoto snu nám ale brání neustálé zevní vměšování.“

„Americká vojenská přítomnost v Jižní Koreji zaručuje, že ono sjednocení neproběhne pod bodáky Severokorejců,“ poznamenal Dirk.

„Jižní Korea již nemá žaludek na nějaké válčení, takže vojenský potenciál Severní Koreje tu nabízí vedoucí úlohu i síly potřebné ke stabilizaci stavu a nastolení pořádku v období sjednocení.“

„Já tomu nemůžu uvěřit,“ zamumlala Summer k Dirkovi. „My tu snad obědváme s křížencem Tyfové Mary a Josefa Stalina.“

Kong, který poznámce nerozuměl, pokračoval. „Mladí lidé z Jižní Koreje mají dnes až po krk vojenské okupace a zneužívání civilních obyvatel. Sjednocení se tedy nebojí a naopak pomůžou vydláždit cestu k rychlému řešení.“

„Jinými slovy, jakmile se stáhnou americké jednotky, pak na jih napochoduje severokorejská armáda a sjednotí zemi násilím.“

„Jestliže nebudou přítomny americké vojenské síly, vojenští experti očekávají, že celý korejský poloostrov může být obsazen během dvaasedmdesáti hodin. Nějaké ztráty budou nevyhnutelné, ale země se sjednotí pod vedením Dělnické strany ještě dřív, nežli Spojené státy, Japonsko nebo kterákoliv jiná tak ráda se vměšující země vůbec stihne zareagovat.“

Dirk a Summer zůstali beze slova sedět v naprostém ohromení. Jejich obavy z možného teroristického útoku s použitím japonských černých neštovic se ukázaly být opodstatněné. Neměli však ani vzdálenou představu o důsledcích, jež byly skutečně v sázce. Šlo o státní převrat v Korejské republice spojený s masovou vraždou milionů Američanů.

„Myslím, že podceňujete odhodlání Spojených států zejména tváří v tvář teroristickému útoku. Náš prezident už prokázal schopnost bez váháni uplatnit rychlou a pádnou odplatu,“ poznamenal Dirk.

„Snad. Ale odplatu vůči komu? Všechny události ukazují na japonské zdroje…“

„Znovu Japonská rudá armáda,“ dodal Dirk.

„Japonská rudá armáda. Vidíte, jiná pravděpodobná možnost neexistuje. Vaše armáda, zpravodajů i politici se soustředí jedině na Japonsko, zatímco ve stejnou dobu ústy naší vlády nařídíme stažení amerických vojenských jednotek z Korejského poloostrova do třiceti dnů. Vaše hysterická média budou šílená ze ztrát na životech způsobených epidemií, takže hledání skutečného viníka, zodpovědného za vypovězení amerických vojáků z Koreje, bude v té době celkem nevýznamnou záležitostí.“

„Zpravodajci však nakonec tu falešnou fasádu s rudou armádou prohlédnou a vystopují celou akci až k vám a k vašim komunistickým kamarádům ze severu.“

„Možná. Jak dlouho jim to ale potrvá? Jak dlouho to v roce 2001 trvalo vaší vládě, než vyřešila ten útok antraxem na Washington? A navíc, jestli, nebo až k tomu odhalení útoku dojde, emoce budou už dávno zklidněné. Bude z toho nakonec jen ‚diskusní téma‘, jak vy říkáte.“

„Vraždu milionů lidí nazýváte tématem diskuse?“ ozvala se Summer. „Jste šílenec.“

„Kolikpak mých krajanů jste vy zabili v padesátých letech?“ odsekl Kong se zábleskem vzteku v očích.

„Na vaší půdě jsme prolili i dost vlastní krve,“ odpověděla Summer s pohledem upřeným na Konga.

Dirk mrkl přes stůl na Tong-džua, jenž zabodával své tmavé oči do Summer. Atentátník nebyl zvyklý, aby lidé mluvili s Kongem takto útočně, a už vůbec ne nějaké ženské. Obličej měl sice stále bez výrazu, ale z jeho pohledu prýštila popudlivá nesnášenlivost.

„Nepřehlížíte ale náhodou své vlastní obchodní zájmy?“ oslovil Konga Dirk ve snaze stočit hovor poněkud jinam. „Váš průmyslový profit přestane růst, když všemocná státní Dělnická strana najednou převezme otěže.“

Kong se slabě usmál. „Vy Američané jste ve svém nitru pořád kapitalisti. Samozřejmě jsem už zařídil prodej poloviny svého holdingu jednomu francouzskému konglomerátu s platbou ve švýcarských francích. A až bude moje vlast sjednocená, kdo by dokázal provádět lepší státní kontrolu jihokorejského průmyslu než já?“ dodal arogantně.

„To je příjemné uspořádání,“ odpověděl Dirk. „Jenom škoda, že nikde kolem nebude jediný stát, který by stál o to nakupovat zboží od totalitního režimu.“

„Zapomínáte na Čínu, pane Pitte. To je sám o sobě obrovský trh, a navíc představuje prostředníka pro dodávání výrobků na světový trh. Během přechodu moci dojde samozřejmě k dočasnému přerušení obchodu, ale výroba se brzy vrátí k normálu. Stále přece existuje poptávka po levných a kvalitních produktech.“

„To jistě,“ přitakal sarkasticky Dirk. „Jmenujte mi jediného výrobce kvalitního spotřebního zboží, pocházejícího z nějaké komunistické země. Přiznejte si to, Kongu, držíte za kratší konec lana globální moci. Už tu není místo pro všelijaké křivé despoty, kteří pro osobní prospěch, vojenskou moc nebo iluzi vlastní velikosti znásilňují a vysávají své vlastní krajany. Vy a vaši kamarádíčci na severu se třeba ještě párkrát budete smát, ale na konci vás zaručeně převálcuje jeden princip, který vám je cizí, a to je svoboda.“

Kong chvíli seděl nehybně a v obličeji se mu usadil poněkud mrzutý výraz. „Díky za přednášku z občanské nauky. Byl to velice poučný oběd. Sbohem, slečno Pittová, sbohem, pane Pitte,“ pronesl odměřeně.

Kong jenom jedinkrát pohlédl k boční stěně a strážní se okamžitě ujali zajatců a přinutili je vstát. Dirka napadlo popadnout ze stolu jídelní nůž a vrhnout se na strážného, ale včas zahlédl, že na něj Tong-džu míří svou pistolí.

„Zaveďte je do jeskyně u řeky,“ vyštěkl Kong.

„Díky za vřelou pohostinnost,“ zamumlal Dirk ke Kongovi. „Těším se, že vám tu poctu budu moct vrátit.“

Kong neodpověděl, ale namísto toho kývl na strážné, kteří silou odstrkali pár zajatců k výtahu. Dirk se Summer se na sebe podívali vědoucím pohledem. Jejich čas se chýlil ke konci. Jestli se mají z Kongova sevření vůbec dostat, musí reagovat co nejdřív.

Bezprostředním problémem byl Tong-džu se svou dvaadvacítkou. Pokud bude na ně ten atentátník mířit pistolí, veškerý odpor bude marný. Bylo jisté, že by bez váhání zbraň použil. Tong-džu, s pistolí stále tasenou a namířenou, následoval čtveřici strážných, kteří nahnali Dirka a Summer k výtahu. Když se otevřely dveře, dva páry rukou je hrubě nastrkaly dovnitř. Tong-džu cosi korejsky vyštěkl a pak, k Dirkově úlevě, zůstal stát spolu s jedním strážcem v jídelně, ve tváři poněkud hrozivý výraz uspokojení.

Výtahová kabina byla pěti osobami přecpaná, což mohlo být pro zajatce výhodné. Dirk pohlédl na Summer a zcela nepatrně kývl hlavou. Jeho sestra na tiché varování odpověděla rychlým mrknutím. Vzápětí si přitiskla ruku k žaludku, zasténala a předklonila se, jako by chtěla zvracet. Nejbližší strážný, podsaditý mladík s vyholenou hlavou, zareagoval podle očekávání a lehce se k Summer sklonil. Ta se jako kočka, která omylem vstoupila na rozpálenou plotnu, náhle vymrštila a kopla muže do rozkroku vší silou, jaké byla schopna. Když ho zasáhla kolenem, mužovi málem vypadly oči z důlků, zlomil se v pase v agónii bolesti a z úst se mu vydral výkřik.

Summeřina akce bylo přesně to, co Dirk potřeboval k neutralizaci strážného číslo dvě. Zpočátku se všichni tři strážní obrátili k Summer, čehož Dirk využil ke zvedáku, jímž naplno zasáhl mužovu čelist a málem ho vyrazil z bot. Dirk ze vzdálenosti jen několika centimetrů pozoroval, jak se jeho protivníkovi protáčejí panenky a v bezvědomí se skládá k zemi.

Strážný číslo tři udělal při začátku rvačky rychle drobný úkrok dozadu a pokusil se pozvednout ústí pušky proti Dirkovi. Vtom však zareagovala Summer, popadla za ramena muže, kterého prve poslala na kolena, a silou postrčila jeho shrbené tělo proti stojícímu strážnému. Stále ještě sténající muž s holou hlavou těžce narazil do svého vyššího kumpána, takže ten ztratil rovnováhu. Tím poskytl Dirkovi dostatek času, aby překročil ležící postavu a levým křížovým úderem zasáhl spánek pistolníka. Omámený strážný se pokusil o kop karate z otočky, ale Dirkova pravá pěst ho zastihla dřív a zasáhla jeho hrtan. Obličej mu celý zmodral, jak se snažil nadechnout, klesl na kolena a oběma rukama si držel krk. Dirk popadl jeho útočnou pušku, prudce se s ní ohnal a pažbou zasáhl obličej strážného, který zápasil se Summer. Toho odhodil náraz na zadní stěnu výtahové kabiny, kde v bezvědomí sklouzl k zemi.

„Dobrá práce, Smoking Joe,“ pochválila Summer svého bratra.

„Nečekejme na druhé kolo,“ lapal po dechu Dirk, zatímco výtah pod jejich nohama pomalu klesal. Zkontroloval, že bezpečnostní pojistka na útočné pušce je vypnutá, a pak se připravil, jak vyrazí z výtahu v okamžiku, kdy se otevřou dveře. Jenomže se ukázalo, že není kam.

Dveře se skutečně rozevřely, ale do kabiny vnikly hlavně tří zbraní AK-74, s tlumiči mířícími přímo do jejich obličejů. Bezpečnostní technik, sedící u baterie monitorů vnitřního uzavřeného okruhu, totiž uviděl na videu rvačku ve výtahu a rychle sem vyslal oddíl strážných, nacházející se v blízkosti.

„Só!“ vykřikli strážní korejsky, ale smysl byl naprosto zřejmý. Dirk i Summer na místě ztuhli. Blesklo jim hlavou, jak citlivé spouště mají asi ty útočné pušky, mířící na jejich hlavy. Dirk jemně odložil svou zbraň na zem a vzápětí zaregistroval za sebou ve výtahu nějaký pohyb. Příliš pozdě se však stačil otočit, než aby zahlédl třetího strážného, jak vrávoravě klopýtá z výtahu a rozmachuje se puškou proti jeho hlavě. Dirk se pokusil ještě uhnout, ale pažbu pušky měl už příliš blízko temeni, na které vzápětí s tupým bouchnutím dopadla.

Na okamžik zahlédl oslepující záblesk světla a roj hvězd a pak jako skrz mlhu poněkud zvláštní mihnutí se nohou své sestry. Ten pohled však brzy vystřídala temnota, jak se prudce zatáhla opona a on se coby bezvládná hromada sesypal na zem.

34

PRVNÍM DŮKAZEM skutečnosti, že je stále ještě naživu, byla bodavá bolest vystřelující od samého temena lebky až do špiček prstů na nohou. Jak Dirk začínal pomalu nabývat vědomí, rozhodl se pro fyzickou inventuru prostřednictvím nervových signálů vysílaných do jednotlivých oblastí těla ke zjištění, která jeho část neodpovídá normě. Bolestivé pocity ze zápěstí, paží a ramen vyvolávaly dojem, jako by na nich viselo závaží, i když je snadno překonávala agonizující ostrá bolest hlavy. Poněkud zmatenější byly signály přicházející z nohou, zdálo se mu, jako by stál v kbelíku plném vody. Když se mlžný rubáš postupně protrhal, otevřel Dirk oči a spatřil vlhký, temný a ponurý prostor.

„Vítej zpátky v zemi živých.“ Summeřin hlas se odrážel od stěn této pochmurné jeskyně.

„Nezapsala sis náhodou poznávací značku toho náklaďáku, co mě srazil, ze ne?“ pronesl stále ještě omámeně.

„Jsem si docela jistá, že stejně neměl povinnou pojistku.“

„Kde to k sakru jsme?“ otázal se Dirk, který se pomalu začínal orientovat v místě i čase.

„V jedné postranní jeskyni, těsně vedle Kongova plovoucího doku. Ta chladná voda, která ti doráží na pupek, je řeka Hangang.“

Kbelík vody, v němž si myslel, že stojí, byla ve skutečnosti jeskyně plná stoupající říční vody. Teď, když se mu zrak konečně vyjasnil, uviděl Dirk v šerém světle, že Summer stojí s roztaženýma rukama, připoutanýma ke dvěma velkým kotvám z nějaké bárky. Spíše šlo o mohutná závaží než opravdové kotvy, nejednalo se o nic jiného než o metrové betonové kostky. Bílé kvádry byly uhlazené desítky let starým povlakem světlezelených řas a na vrcholu každého z nich vyčníval rezatý železný vázací kruh. Dirk si všiml, že v jeskyni je skoro tucet takových závaží vyrovnaných do řady. Stáli se Summer bok po boku, ruce měli natažené a pouty připevněné k sousedním betonovým blokům.

Dirkův zrak bloumal po temné jeskyni. V uhasínajícím světle, jež sem pronikalo ústím jeskyně, konečně zahlédl na stěně jasnou vodorovnou čáru, po které pátral. Byla to známka nejvyšší hladiny při přílivu, která, jak si poněkud znepokojeně povšiml, probíhala zhruba půl metru nad jejich hlavami. „Smrt pomalým utonutím,“ poznamenal nahlas.

„Náš fumančovský přítel Tong-džu na tom trval,“ odpověděla pochmurně Summer. „Dokonce zabránil jednomu strážnému zastřelit tě, jen abychom si to tady dole mohli užít spolu.“

„Nesmím mu zapomenout poslat děkovnou pohlednici.“ Dirk sjel pohledem dolů a zjistil, že hladina mu nyní dosahuje k okraji žeber. „Ta voda stoupá zatraceně rychle.“

„Jsme blízko ústí řeky Hangang, takže tu naplno funguje příliv a odliv.“ Summer ustrašeně pohlédla na bratra. „Odhaduji, že za poslední hodinu hladina stoupla asi tak o třicet centimetrů.“

Dirk zaregistroval v sestřině pohledu zoufalství, tudíž zařadil nejvyšší rychlost v přemýšlení, jak se odsud dostat. „Takže máme maximálně tak půldruhé hodiny,“ uvažoval.

„Na něco si vzpomínám,“ poznamenala Summer s nakrčeným obočím. „V postranní kapse mám pilníček na nehty. Možná to bude něco podobného jako pokoušet se zabít pterodaktyla plácačkou na mouchy, ale třeba by to mohlo pomoct.“

„Určitě, hoď mi ho,“ odpověděl Dirk.

„Tenhle vyvažovací kruh vypadá pěkně ošumělý,“ pravila a zatahala levým zápěstím. „Kdybych jenom dokázala uvolnit jednu ruku.“

„Třeba bych ti mohl pomoct.“ Dirk sklouzl nohama k Summer, přičemž se tělem opíral o betonový kvádr. Zvedl jednu nohu a šátral s ní tak dlouho, až se podrážkou boty opřel o vyčnívající železný kruh. Pak do něj vší silou, kterou dokázal vyvinout, zatlačil. Nestalo se nic.

Posunul nohu, takže se proti kruhu nyní opíral podpatkem, a znovu zabral. Tentokrát se kruh o kousek pohnul směrem k Summer. Opakoval tento svůj kousek znovu a znovu, až se mu podařilo ohnout kruh téměř o devadesát stupňů.

„Oukej, teď budu potřebovat tvou pomoc, abychom ho zase narovnali,“ řekl. „Zabereme na tři.“

Sklouzl nohou pod kovový kruh, napočítal do tří a zatáhl. Summer tlačila připoutanou rukou, až se jim nakonec podařilo kruh narovnat do původní polohy.

„No, to byla legrace,“ poznamenal Dirk, zatímco dával odpočinout noze. „Zkusme to znovu.“

Následujících dvacet minut kolébali kovovým kruhem sem a tam, pokaždé o něco snadněji, jak postupně povolovala pevná struktura starého kovu. Po posledním Dirkově mohutném kopnutí se železo konečně ulomilo těsně nad betonem a uvolnilo tak Summeřinu levou ruku. Ta ji okamžitě zkroutila, sáhla do kapsy hedvábného kabátku a vytáhla odsud pilníček na nehty s porcelánovou rukojetí.

„Mám pilník. Měla bych to s ním zkusit na poutech, nebo radši na kotevním kruhu?“ zeptala se.

„Zkus ten kruh. I když je silnější, bude mnohem měkčí než tvrzená nerezová ocel náramků.“

Summer použila malý pilníček jako pilku na železo a začala pilovat kovový úvazníkový kruh. Pracovat s pilníkem pod hladinou kalné říční vody, v uhasínajícím světle v jeskyni a navíc alespoň trochu přesně, to by pro většinu lidí představovalo úkol hodný Herkula. Summer však v této chvíli výrazně pomáhala zkušenost z let aktivního potápění. Dlouhé roky objevů a vykopávek historických lodních vraků za bídných světelných podmínek posílily její hmatové schopnosti natolik, že ruce jí byly často schopné vypovědět o vraku víc než její oči.

Povzbuzena určitou nadějí cítila, jak se pilník rychle zakusuje do zrezivělé vrstvy železa. Její důvěra nicméně pohasla, když narazila na tvrdé kovové jádro kruhu a postup se zpomalil do šnečího tempa. Stoupající hladina jí nyní dosahovala k hrudníku, takže hrozivá naléhavost situace jí vyplavovala spoustu adrenalinu. Summer pohybovala pilníkem pod vodou, jak nejrychleji dokázala, a získávala milimetr po milimetru. V krátkých přestávkách mezi pilováním vždy uchopila kovový kruh a snažila se s ním pohnout.

Střídavé řezání a lomcování s občasným loknutím říční vody nakonec skončilo úspěchem a Summer byla náhle volná. „Hotovo,“ vykřikla vítězně. „Vadilo by ti, kdybych si ten pilník půjčil?“ otázal se Dirk nevzrušeně, ale to už k němu Summer několika tempy připlavala a vrhla se na kruh, který přidržoval jeho pravou ruku. Vší silou pilovala, ale současně si s úzkostí uvědomovala, že přeříznout železný kruh jí prve trvalo zhruba půl hodiny a že jim voda nyní dosahuje až po ramena. Hladina stoupala rychleji, než předpokládali, a za necelou hodinu bude určitě nad Dirkovou hlavou. I přes bolavé prsty a klouby neustávala v horečném řezání.

Dirk trpělivě čekal, zatímco se Summer činila, dokonce si začal pískat jeden starý nápěv z roku 1880 — „Zatímco se jednoho dne procházím parkem“.

„To moc nepomáhá,“ popadala dech Summer, pak se ale nad tou bláznivou písničkou usmála. „Tak, a teď se toho směšného nápěvu nezbavím.“

A opravdu, i když Dirk přestal pískat, vtíravá melodie jí nepřestávala rezonovat v hlavě. Překvapeně zjistila, že to je vlastně docela dobrá mantra pro řezání, jež vede její ruce ve správném rytmu.

Zatímco se jednoho dne procházím parkem…

S každou slabikou se opřela do pilníčku a v účinném tempu jím zaryla do železa.

… v měsíci květnu, měsíci veselém,

překvapil mé pár čtveráckých očí

mé ubohé srdce bylo v okamžení ztracené.

Voda jí nyní dosahovala k bradě. Co chvíli se musela nadechnout a potopit, aby dokázala řezat stále ve stejném místě. Dirk se musel natahovat, aby udržel obličej nad vodou, zejména když střídavě tahal a strkal za železný kruh, který Summer neúnavně pilovala. Náhle se ve vodě pod nimi ozvalo přitlumené kovové cinknutí, jak železný kruh pod jejich společným úsilím povolil.

„Tři jsou hotové, zbývá ještě jeden,“ zalapala Summer po dechu poté, co byla několik vteřin ponořená.

„Oddechni si trochu, já ti pomůžu,“ pravil Dirk a volnou rukou si vzal od Summer pilník. Uvolnění pravé ruky mu poskytlo několik centimetrů rezervy, nicméně ne dost k tomu, aby poslední kruh stačil přeříznout bez potápění. Zhluboka se tedy nadechl, ponořil se a začal rychle řezat kruh, jenž mu dosud přidržoval levé zápěstí. Po třiceti vteřinách vystrčil hlavu nad hladinu, nasál do plic čerstvý vzduch a znovu se potopil. Summer si protáhla prsty zkřivené křečí, načež se vydala k Dirkovi a počkala, až se vynoří. Jako párek zápasníků, snažících se dostat Hulka Hogana k zemi, si předávali pilník a střídavě se potápěli, aby znovu a znovu se vší silou a horlivostí zaútočili na železný kruh.

Jak minuty ubíhaly, hladina vody v jeskyni dosahovala stále výš. Pokaždé, když se Dirk vynořil k dalšímu nadechnutí, cítil, že se musí stále víc natahovat, aby dostal ústa nad vodu. Pouta na levé ruce se mu zakusovala do zápěstí pořád hlouběji, jak se instinktivně snažil vytrhnout ze sevření obřího zavazí.

„Šetři sílu, aby ses odsud dostala,“ radil sestře, když se přiblížil nevyhnutelný okamžik pravdy a začaly odtikávat poslední minuty. Summer neodpověděla, jen mu znovu z ruky vzala pilník a zmizela pod hladinou. Dirk již napolo ležel na hladině a s hlavou maximálně zakloněnou, obličej sotva nad vodou, se snažil zhluboka dýchat. Cítil, jak se mu voda ve vlnkách přelévá přes tvář. Napjal se k poslednímu nádechu, než se znovu ponoří pod hladinu. Popadl Summer za zápěstí, vzal jí pilník z ruky a zahájil poslední zoufalý útok na železný kruh. Palcem přejel po zářezu v kovu, aby zjistil, že se zatím dostali jen asi do třetiny tloušťky kruhu. Vytoužený cíl byl prostě příliš vzdálený.

Vteřiny připadaly Dirkovi jako hodiny, když se vzchopil k poslednímu pokusu se osvobodit. Cítil, že mu srdce tluče jako obrovský buben, jak se snaží napumpovat do odkysličené krve kyslík. V houstnoucím šeru si náhle uvědomil, že Summer už není po jeho boku. Snad konečně uposlechla jeho rady a pokusila se sama uniknout. Nebo prostě jenom nedokázala zůstat vedle něho při jeho posledním tragickém vzepětí.

Na okamžik přestal řezat a celou svou váhu vrhl proti kovovému kruhu. Bohužel mohl použít jen malou páku a kruh držel pevně. Znovu se tedy vrátil k pilování, k zoufalým pohybům nepatrného nástroje. Teď už mu s každým úderem srdce dunělo v uších. Jak dlouho zadržuje dech? Minutu, dvě minuty? Bylo obtížné si vzpomenout.

Když se mu před očima začaly objevovat jiskřičky, měl náhle hlavu úplně lehkou. Vydechl z plic zbytek vzduchu a odolal pokušení otevřít ústa a zalapat po dechu. Srdce mu tlouklo stále silněji a musel se pořád obtížněji bránit panice. Chvíli se mu zdálo, jako by ho mírný proud odtlačoval od onoho železného vázacího kruhu, prsty však přesto svíraly pilník. Jeho zrak zahalil bílý závoj a jakýsi vzdálený hlas uvnitř jeho mozku ho přemlouval, aby se vzdal. Ještě bojoval svůj poslední zápas s tímto hlasem, když přes zvonění v uších zaslechl hluboký úder a pak mu paži a celé tělo rozvlnila podivná vibrace. To bylo jen nepatrný okamžik předtím, než se jeho mysl zřítila do temné prázdnoty.

35

SUMMER VĚDĚLA, že k přepilování kovového kruhu jim schází ještě minimálně dvacet minut, a že tedy musí existovat nějaký jiný způsob, jak bratra osvobodit. Opustila tedy Dirka a potopila se ke dnu jeskyně, kde začala pátrat po nějakém nářadí či nástroji, který by jí pomohl rozlomit pouto. Avšak na plochém, písčitém dnu nenašla nic, pouze řadu betonových kvádrů — kotevních závaží. Kopala nohama a jednou rukou sledovala betonové kostky. Náhle se dotkla kusu odloupnutého betonu z kostky, kterou evidentně pustili na dno příliš blízko předešlému kvádru. Přeplula nad úlomky a dospěla na konec řady, kde se jí do ruky dostalo cosi plochého, zmáčknutého a připomínajícího promočenou kůži. O něco tvrdší spodní část byla úzká a zahnutá, v ní poznala podrážku boty. O ni byla opřena jakási tyč, kterou popadla a začala za ni tahat, vzápětí ji však s hrůzou pustila. Nebyla to totiž žádná tyč, ale stehenní kost kostry, která byla stále ještě obutá. Další oběť Kongovy krutosti zde byla připoutána k betonové kostce již před dávnou dobou. Summer udělala ve vodě obrat a vydala se zpět k Dirkovi. Vzápětí ale narazila hlavou přímo do odlomeného kusu betonu. Tento kus tvarem připomínal krychli a mohl vážit kolem čtyřiceti kilo. Ohmatala ho, aby se kolem něho protáhla, ale pak zaváhala. Rozhodla se, že tady by mohla být odpověď na její problém. V každém případě to bylo v dané situaci to nejlepší. Rychle se vynořila k nadechnutí, pak se vrátila a uchopila kus betonu do náručí. Na suchu by určitě s tou váhou musela pořádně zápasit, aby ji uzvedla, ale pod vodou to bylo přece jen lehčí. Co nejrychleji se přesunula podél řady závaží ke svému bratrovi, neustále pečlivě vyvažujíc betonový úlomek. Dirka spíše cítila, než viděla, když ho odstrkávala stranou od kvádru, jenž držel jeho levé zápěstí. Přitom si s obavami povšimla, že jeho tělo je oproti jindy ocelovým svalům poněkud ochablé.

Postavila se ke kotevnímu závaží, jak mohla nejlépe, udělala krok a pak se s betonovým úlomkem v náručí vrhla kupředu na železný kruh. Pomalým pohybem plula mírně zčeřenou vodou, než se jí zmocnila zemská přitažlivost. Načasovala si to však skvěle. Zlomek vteřiny předtím, než gravitace přemohla její pohyb kupředu, dopadl kus betonu na železný kruh. Slyšitelné cinknutí, jakkoliv tlumené vodou, Summer potvrdilo, že je přesně u cíle, takže betonový úlomek pustila. Zrezivělý kruh, dostatečně oslabený předchozím pilováním, pod silou nárazu povolil a ulomil se.

Summer okamžitě popadla Dirka za paži a nahmatala jeho zápěstí, jež mu nyní jen bezvládně viselo. Bleskově vystrčila bratra nad hladinu, sama se zhluboka nadechla a pak odstrkala nehybné tělo k nevelké kamenné terase a vytáhla ho nahoru. Poklekla vedle něho, aby zahájila resuscitaci dýchání a oběhu, když se Dirk celý zachvěl a otočil hlavu na stranu. Se zaúpěním vydávil trochu vody a zhluboka se nadechl. Nejistě se zvedl na lokti, pohlédl na Summer a zajíkl se. „Mám pocit, jako bych vypil půlku řeky. Připomeň mi, abych příště zůstal u vody v lahvích.“

Sotva se mu slova vydrala z úst, znovu se natáhl a opakovaně zvracel. Pak se posadil a mnul si levé zápěstí. Pohledem na sestru se spokojeně ujistil, že neutrpěla žádnou újmu a má dobrou náladu.

„Díky, že jsi mě vytáhla,“ pravil. „Jak ses nakonec zbavila toho kruhu?“

„Našla jsem ulomený kus betonu, kterým jsem praštila do vzpěry. Naštěstí jsem ti přitom neurazila ruku.“

„Jsem ti zavázán,“ zamumlal a potřásl hlavou.

Když se konečně vydýchali, asi hodinu si odpočinuli a pomalu se jim začala vracet síla. Dirk vykašlal z plic zbytek vody, kterou vdechl okamžik předtím, než ho Summer osvobodila ze železného sevření, jež ho málem připravilo o život. Jakkoliv sem do jeskyně ještě nedávno dopadalo trochu světla, teď, s příchodem noci, zmizel i jeho poslední paprsek a Dirk se Summer zůstali ležet v totální temnotě.

„Víš, kudy se dostaneme ven?“ zeptal se Dirk, jakmile se dokázal pohnout.

„Ústí jeskyně je odsud slabých padesát metrů,“ odpověděla Summer. ‚Jenom kousek na východ je pak Kongovo přístaviště.“

„Jak jsme se sem vůbec dostali?“ chtěl vědět Dirk.

„V malé veslici. Já zapomněla, že jsi vyhlídkovou část výletu prospal.“

„Mrzí mě, že jsem o to přišel,“ opáčil Dirk a dotkl se nevelké rány na temeni. „Jestli se chceme z téhle skály dostat, budeme si muset od Konga vypůjčit loď. Když jsme sem poprvé přijeli, byl za tím plovoucím palácem uvázán menší motorový člun. Třeba tam stále ještě kotví.“

„Kdyby se nám podařilo ho odvázat, nepozorovaně ho odtlačit do zátoky a teprve tam ho nastartovat, získali bychom nějaký čas.“ Summer se při řeči zachvěla, jak si její tělo připomnělo chlad ze studené říční vody.

„Obávám se, že budeme muset zpátky do vody. Ty znáš cestu ven, tak nás veď.“

Summer roztrhla postranní šev hedvábných šatů nahoru až do pasu, aby měla více volnosti při plavání, a pak sklouzla do kalné ledové lázně. Dirk ji následoval a spolu pak plavali a tápali podél vinoucích se stěn úzké jeskyně. Směřovali k bledě šedivému okrouhlému kousku světla, jež nejistě probleskovalo z okolní temnoty. Když se přiblížili ke vchodu do jeskyně, zaslechli nejasné hlasy. Zastavili, aby si oddechli. Pak propluli ostrou zatáčkou a před nimi se otevřel oválný vchod. Obloha byla plná mihotavých hvězd, zatímco na hladině tančily blýskavé odrazy světel Kongova přístaviště. Dirk se Summer doplavali tiše od vchodu do jeskyně k nevelké skále, vyčnívající nedaleko z vody. Řasami povlečené kameny představovaly bezpečnou skrytou pozorovatelnu, odkud mohli sledovat oblast přístaviště i jejího okolí.

Několik minut pozorovali připoutané lodi a pátrali po nějakém pohybu na břehu. U plovoucího doku, zakotveného rovnoběžně s břehem, byla vyvázána tři plavidla. Přesně jak si Dirk vybavoval, byl mezi velkou Kongovou luxusní italskou jachtou a rychlým katamaranem, jenž je sem přivezl, vklíněn malý hlídkový člun. Na žádné z těchto tří lodí, jež stály v řadě za sebou vždy špicí za zádí, nebyla patrná známka života. Dirk si nicméně uvědomoval, že na velké lodi bude určitě alespoň malá posádka, která na jachtě trvale pobývá.

Konečně se v dálce objevil osamělý strážný, zvolna kráčející po břehu. Pod lampou na nábřeží Dirk jasně zahlédl odlesk světla na kovu pušky, kterou nesl přes rameno. Strážný nedbale vstoupil na plovoucí molo a prošel kolem všech tří lodí. Na několik minut se zastavil u velké jachty. Pak se znuděně vrátil zpět na břeh a zamířil po kamenném chodníku směrem k výtahu, kde zmizel v nevelkém strážním domku u paty útesu.

„To je náš člověk,“ zašeptal Dirk. „Dokud zůstane v té chatce, bude mít tou velkou jachtou pěkně blokovaný výhled na motorový člun.“

„Je čas ho ukrást, než se vydá na další obchůzku.“

Dirk přikývl a následně oba sklouzli do vody, odstrčili se od skalisek a vydali se potichu k přístavišti. Dirk nepřestával pozorovat strážní stanoviště, zatímco v duchu přemítal, jak dlouho mu může trvat, než ve tmě nastartuje člun spojením drátů v zapalování, nebudou-li na místě k dispozici klíčky.

Aby nepřivolali nežádoucí pozornost, plavali dost daleko od břehu, dokud nebyli přímo proti motorovému člunu. Teprve pak se pomalu přiblížili k molu. S kovovými pouty stále kolem zápěstí byla jejich tempa poněkud neohrabaná, ale přesto se jim dařilo držet ruce pod hladinou.

Po celou dobu, kdy se kradmo blížili k přístavišti, byl strážní domek z dohledu, dokud se neocitli za zádí člunu, odkud měli znovu volný výhled. Strážný se stále držel uvnitř, seděl na židli a četl nějaký časopis.

Dirk gestem pokynul Summer, aby uvolnila záďové vázací lano, zatímco se sám vydal pro příďové lano. Posunoval se podle lodního boku, a když obeplouval příď člunu, uvědomil si hrozivý přízrak Kongovy jachty, která nad ním čněla. Jak se natahoval po vázacím lanu, aby se po něm vyšplhal na břeh, uslyšel přímo nad sebou ostré cvaknutí, po kterém ve vodě znehybněl. Ze tmy krátce zazářila žlutá jiskra a v jejím světle zahlédl červený obličej muže na hlídce, jenž si na zádi Kongovy jachty, necelé tři metry od něj, zapaloval cigaretu.

Dirk nepohnul jediným svalem. Zůstal viset jednou rukou za příď člunu a ani se nehnul, aby nerušil klidné pleskání vlnek. Trpělivě pozoroval, jak se červený uhlík na konci cigarety při každém zatáhnutí pravidelně rozzáří jako rudý signální oheň. Uvědomil si, že zadržuje dech, ne však sám za sebe, ale za Summer, o níž doufal, že za zádí člunu snad unikne nevítané pozornosti. Strážný si vychutnával cigaretu celých deset minut, než odhodil nedopalek přes zábradlí. Ten dopadl necelý metr od Dirkovy hlavy a s hlasitým zasyčením zhasl.

Dirk počkal, dokud neuslyší tlumený zvuk kroků vzdalujících se od zábradlí. Teprve pak se celý potopil a pod vodou se přesunul k zádi člunu. Vynořil se těsně za lodním šroubem, kde na něj už netrpělivě čekala Summer. Dirk zavrtěl hlavou, pak se potichu vyšvihl na zadní příčku člunu a pohlédl k sedadlu kormidelníka. Ve tmě poněkud obtížně rozeznal skříňku zapalování na palubní desce, ve které však chyběl klíč. Sklouzl zpátky do vody, pohlédl na Summer a pak uchopil uvolněné vázací lano, které držela v ruce. Překvapilo ji, když zmizel pod hladinou a za minutu se vynořil s prázdnýma rukama. Očekávala, že lano znovu vyváže k přístavišti, namísto toho však ukázal směrem od břehu. Summer sledovala jeho ukazovák a pak se potichu začala vzdalovat od člunu. Teprve když byli bezpečně z doslechu, zastavili se, aby si odpočinuli.

„Co má tohle všechno znamenat?“ zeptala se Summer s náznakem mrzutosti v hlase.

Dirk jí popsal pozici strážného na zádi jachty. „Bez klíčku do zapalování to stejně moc šance nemělo. S loděmi tak blízko u sebe by mě určitě slyšel a viděl, jakmile bych se tam začal šťourat a pokoušel se nastartovat propojením drátů nakrátko. Navíc je možné, že pár hlídačů je i na katamaranu. Myslím, že se budeme muset spokojit s veslicí.“

Malá veslice, na níž Kongovi hrdlořezové dopravili Dirka a Summer do jeskyně, byla vytažená na břeh těsně vedle přístaviště.

„To je hrozně blízko strážnímu domku,“ poznamenala Summer.

Dirk se podíval na břeh a zjistil, že strážný stále ještě sedí uvnitř, zhruba dvacet metrů od skifu. „Uděláme to nepozorovaně,“ pravil Dirk sebevědomě.

Obrátili se a plavali zpátky ke břehu. Zeširoka se vyhnuli upoutaným lodím a ke kamenité pláži se přiblížili od východu. Když se nohama dotkli dna, Dirk přiměl Summer, aby počkala ve vodě, zatímco on sám se pomalu plížil ke břehu.

Po centimetrech se vynořil z vody a jako had se po břiše plazil ke člunu, který byl vklíněný mezi dva kameny zhruba sedm metrů od vody. Dirk neustále využíval veslice jako štítu mezi sebou a strážnicí. Nejprve se hrabal podél dřevěného člunu, aby pak vykoukl nad ním. Jeho zrak přilákala cívka, jež ležela na přední sedačce a na níž bylo namotané lano, vedoucí k malému pacholeti. Sáhl přes bok lodi, odvázal konec lana a přitiskl si cívku na prsa. Pak se začal stahovat zpět po oblázkové pláži k zádi člunu, obrácené směrem k vodě. Přejel rukou po zadní příčce, kde narazil na otvor, do něhož se upevňoval přívěsný motor. Tímto otvorem protáhl konec lanka a pečlivě ho zajistil.

Pak se po břiše plazil k vodě a cestou odvíjel lanko, dokud po asi patnácti metrech nedospěl až na konec. To už k němu připlavala Summer a společně se pak shrbili v metru a čtvrt vody, takže nad hladinu jim vykukovaly pouze hlavy.

„Budeme navíjet jako při vytahování nějaké velké ryby,“ zašeptal Dirk. „Kdyby to někdo zpozoroval, můžeme se ukrýt za ty velké kameny před jeskyní,“ dodal a kývl hlavou směrem k balvanům vyčnívajícím z vody. Položil ruce Summer na lano, zaklonil se ve vodě a postupně začal zvyšovat tah. Také Summer zesílila svůj stisk, a jak se lano napjalo, vší svou silou za něj zatáhla.

Malý člun celkem snadno vyklouzl ze svého místa, ale za vydatného skřípění trupu po kamenité pláži. Dirk se Summer se okamžitě zarazili a pohlédli ke strážnímu domku. Strážný uvnitř měl stále nos zabořený do časopisu, zcela hluchý ke zvukům zvenčí. Opatrně tedy znovu napjali lanko a s četnými přestávkami, vždy po půl metru, aby neupoutali něčí pozornost, přitahovali člun. Jak se veslice blížila ke kraji vody, Summer tajila dech a zhluboka si oddechla, teprve když člun sklouzl na vodu a škrábavý zvuk utichl.

„Pojďme ho odtáhnout ještě kousek dál,“ zašeptal Dirk, omotal si vlečné lano kolem ramen a zamířil ke středu zátoky. Když byli asi sto metrů od břehu, hodil lano do člunu a vytáhl se na jeho palubu. Pak popadl Summer za ruku a pomohl jí také dovnitř.

„Není to zrovna Fountainův oceánský motorový člun, ale počítám, že bude stačit,“ pronesl, když si prohlédl vnitřek malé loďky. Pod lavicí nalezl pár vesel, nasadil je do havlinek a ponořil jejich listy do vody. S obličejem obráceným k zádi loďky, za níž se v pozadí rozkládal osvětlený Kongův podnik, se opřel do vesel a vyrazil s malým člunem doprostřed zátoky.

„Odsud to je zhruba půldruhého kilometru k hlavnímu kanálu,“ odhadovala Summer. „Třeba pak na řece potkáme nějakou přátelskou jihokorejskou námořní loď nebo plavidlo Pobřežní stráže.“

„Já bych se spokojil s projíždějící nákladní lodí.“

„Jistě,“ přitakala Summer. „Jen aby ale neměla na komínu namalovaný blesk Kongových podniků.“

Jak Dirk upíral zrak zpět na pobřeží, náhle tam zahlédl jakýsi pohyb a přimhouřil oči, aby přes vodu lépe viděl. Když zaostřil pohled, lehce se ušklíbl.

„Obávám se, že to nebude nákladní loď, kterou potkáme jako první,“ poznamenal nahlas a jeho prsty ještě pevněji sevřely vesla.

*

PŘÍSTAVNÍHO HLÍDAČE konečně přemohla nuda ze stálého pročítání časopisu a rozhodl se, že se půjde znovu podívat po uvázaných lodích. Na Kongově jachtě měl službu jeden kolega ze sousední provincie, kterého si rád dobíral, že u nich doma není jediná pěkná ženská. Vydal se tedy k molu. Nejprve si ani nevšiml prázdného místa na pláži, ale pak klopýtl o prázdnou rampu. Zachytil se zábradlí a zrak mu přitom padl na zem, kde byly jasně patrné hluboké rýhy, jak někdo táhl člun po oblázkové pláži. A ten člun tu chyběl.

Rozpačitý strážce o svém objevu okamžitě vysílačkou referoval centrálnímu stanovišti, odkud se vzápětí vynořili dva po zuby ozbrojení muži a rozběhli se k němu. Po krátké, leč vášnivé slovní přestřelce se objevilo několik baterek, jejichž žluté paprsky se horečně, byť chaoticky míhaly nad vodou, skalami i po obloze v zoufalém pátrání po zmizelé veslici. Nakonec to ale byl strážný na zádi Kongovy jachty, který oba uprchlíky objevil. Zamířil silný reflektor nad vodu zálivu a vzápětí ozářil malý bílý člun, kolébající se ve vlnách.

„Teď na to není nejvhodnější doba, být takhle centrem pozornosti,“ zamumlala Summer, když je zachytily paprsky vzdáleného světlometu. Přes vodu k nim dolehla rachotivá salva výstřelů z útočné pušky, doprovázená hvízdáním kulek, jež jim neškodně přeletěly nad hlavami.

„Sehni se co nejníž,“ přikázal Dirk sestře a sám se ještě silněji opřel do vesel. „Jsme sice mimo dosah jejich přesné střelby, avšak stále ještě se jim může povést jeden šťastný zásah.“

Malá loďka byla právě uprostřed zátoky a Dirk se Summer tak představovali snadný cíl pro střelce v Kongově motorovém člunu, který by je dohonil během několika vteřin. Dirk jen tiše doufal á modlil se, aby si nikdo nevšiml záďového lana, než za nimi vyrazí.

U břehu tou dobou již jeden strážný skočil na palubu zeleného motorového člunu a nastartoval motor. Tong-džu, jehož vzbudila střelba, se objevil ve dveřích kajuty katamaranu a začal štěkat dotazy na nejbližšího strážného.

„Vezměte si motorový člun. Když budete muset, zabijte je,“ zasyčel.

Do motorového člunu skočili další dva strážní, jeden z nich předtím ještě odvázal poutací lano. Ve zmatku si nikdo nevšiml, že záďové lano spadá přes bok lodi do vody. Kormidelník pouze viděl, že lana k pacholeti na molu jsou odvázaná. Jakmile člun odrazil od přístaviště, zařadil tedy rychlost a páku plynu prudce posunul až na doraz.

Zelený člun poskočil kupředu, vzápětí se ale záhadným způsobem na místě zarazil. Motor nadále ječel v nejvyšších obrátkách, avšak člun zůstával stát. Zmatený kormidelník stáhl páku plynu, upřímně překvapený, že se loď úplně nepochopitelně nepohybuje.

„Idiote!“ křičel z paluby katamaranu nezvykle rozrušeně Tong-džu. „Záďové lano se namotalo na lodní šroub. Pošlete někoho do vody, aby ho uvolnil.“

Dirkova pečlivá práce přinesla výsledky. Když se totiž prve potápěl pod kýl, omotal lano těsně kolem šroubu a hřídele, takže znemožnil jejich otáčení. Usilovné přidání plynu motoru pak uzly jenom ještě více utáhlo a tím způsobilo v kardanovém spojení hřídele pěknou paseku. Potápěči bude nyní trvat minimálně dvacet minut, než z hnacího ústrojí zauzlované lano rozřeže a vytrhá.

Jakmile Tong-džu pochopil podstatu potíží motorového člunu, vtrhl do kabiny kormidelníka katamaranu.

„Nastartujte motory. Okamžitě vyrazíme,“ vyštěkl.

Poloomámený kormidelník, oblečený pouze do červeného hedvábného pyžama, jenom přikývl a vyrazil rychle do kormidelny.

Zhruba kilometr odsud Dirk hekal nad každým záběrem vesel. Srdce mu divoce bušilo. Svaly ramen a paží ho začínaly pálit v důsledku vyčerpávající snahy uhánět s veslici po hladině co nejrychleji. Dokonce cítil i stehenní svaly, jak při veslování ohýbal a natahoval nohy. Unavené tělo mu napovídalo, aby zpomalil, avšak jeho odhodlání ho pohánělo plnou silou stále dál. Sabotáží motorového člunu získali několik minut, ale Kongovi muži měli stále ještě k dispozici dvě další plavidla.

Z dálky uslyšeli tlumený zvuk výfuku katamaranu, který nastartoval motory a vytočil je do vyšších obrátek. Dirk vesloval vyrovnaným tempem, zatímco Summer ho naváděla do ústí kanálu na vzdáleném okraji zátoky. Jak postupovali esíčkem úžiny, Kongův komplex i přístaviště s loděmi jim náhle zmizely z očí.

„Máme možná pět minut,“ vydechl Dirk mezi dvěma záběry vesel. „Připravená znovu plavat?“

„V tomhle sice nedokážu klouzat vodou jako Esther Williamsová,“ odpověděla s poukazem na želízka, jež jí stále visela na zápěstích, „ale na druhou stranu se rozhodně obejdu bez Kongova pohostinství.“ Věděla, že nemá cenu se ptát Dírka, jestli je on připraven na náročný výkon. I přes momentální vyčerpání byl její bratr ve vodě jako ryba. Vyrůstali spolu na Havaji, takže byli oba prakticky neustále v teplém příboji. Dirk exceloval v dálkovém plavání, takže si často jen tak pro radost v moři zaplaval desetikilometrový úsek.

„Jestli se dostaneme do hlavního říčního kanálu, můžeme mít šanci,“ pravil.

Úžina, kterou se plavili, ztmavla, jakmile projeli první zátočinou a světla Kongova podniku zastínily okolní kopce. Jinak tichou noc rušil vzdálený hukot čtyř dieselových motorů katamaranu, jež začínaly nabírat na otáčkách. Dirk strojovým tempem pokračoval ve veslování a v dlouhých plynulých záběrech čistě zanořoval a vytahoval vesla z vody. Summer se činila jako kormidelník a ohlašovala drobné úpravy kurzu, kterým proplouvali nejkratší možnou trasu kanálem. Navíc opakovaně Dirka povzbuzovala.

„Blížíme se ke druhé zatáčce,“ hlásila. „Když zahneš trochu doprava, po třiceti metrech jsme z kanálu venku.“

Dirk pokračoval v rytmických rázech, jenom při každém třetím vynechával záběr levým veslem, aby namířil přídí do další zátočiny. Tepavý hukot motorů katamaranu za nimi sílil, to jak loď uháněla přes zátoku. I když ho už bolely všechny údy, Dirk vypadal stále silnější, jak se k nim nepřátelé blížili, takže hnal veslici po hladké hladině snad ještě rychleji.

Když projeli poslední zatáčkou a loďka se ocitla na široké řece Hangang ebenová temnota kolem nich poněkud zřídla. Na horizontu blikaly hvězdičky světel pocházejících z vesnic na břehu řeky a v okolních kopcích. Tato matná světla představovala jediné měřítko opravdové šířky řeky, jež dosahovala nějakých osmi kilometrů. V této pozdní noční hodině se provoz na řece rovnal prakticky nule. Jenom několik kilometrů po proudu se nacházela hrstka nákladních lodí zakotvených na noc, připravených za prvního rozbřesku přeplout řeku Hangang do Soulu. Proti proudu se prodíral jasně osvětlený plovoucí bagr. I když se nacházel téměř na úrovni Dirka a Summer, byl přesto sedm kilometrů daleko. Poněkud výše nad nimi se středem řeky zvolna pohybovala nějaká menší loď nesoucí celou záplavu barevných světel.

„Obávám se, že poblíž žádné vodní taxi nevidím,“ poznamenala Summer poté, co se pozorně rozhlížela po temném horizontu.

Jak se blížili ke středu řeky, Dirk cítil, že je stále víc pohání proud. Ten navíc ještě posílil odliv, nasávající říční vodu do temného Žlutého moře. Dirk na okamžik přestal veslovat, aby zvážili možnosti. Plovoucí bagr vypadal nadějně, avšak aby se k němu dostali, museli by plout napříč hlavním proudem, což se jevilo prakticky nemožné. Při pohledu dolů po řece uviděl na opačném břehu nevelký trs žlutých světel, jež na ně nejasně mrkala.

„Pokusme se dostat do té vesnice tamhle,“ pronesl a ukázal veslem ve směru světel, nacházejících se asi tři a půl kilometru po proudu. „Když budeme plavat přímo napříč, proud by nás tam měl zanést.“

„Cokoliv, co bude vyžadovat minimální úsilí.“

Oběma však byla neznámá skutečnost, že korejská demarkační hranice probíhá právě touto částí říční delty. Ta blikající světla tedy nebyla žádná vesnice, ale mohutně obsazená základna vojenských hlídkových plavidel Severní Koreje.

Jakékoliv další plánování případných eventualit náhle přerušil hukot motorů rozjetého katamaranu, jenž vyrazil z kanálu na řeku. Z místa kormidelny zářily dva světlomety, pátrající po hladině proti proudu i po proudu. Dalo se čekat, že nejdéle do několika vteřin dopadnou paprsky světla na drobnou bílou veslici, prodírající se napříč řekou.

„Je čas opustit jeviště vpravo,“ poznamenal Dirk a otočil člun tak, aby mířil po proudu. Summer rychle sklouzla přes bok lodi, Dirk ji po krátkém zaváhání následoval. Předtím ještě stačil vyhodit do vody dvě plovací vesty, jež se nacházely ve člunu.

„Budeme mířit přes řeku a trochu proti proudu, aby mezi námi a tím člunem byla co největší vzdálenost,“ rozhodl.

„Dobře. K nadechnutí se budeme vynořovat pokaždé, když napočítáme do třiceti.“

Noční vzduch náhle rozervalo rachocení výstřelů z kulometu a několik metrů přeď jejich hlavami zasáhla hladinu prška střel. Jeden z reflektorů objevil veslici, a zatímco se katamaran okamžitě vydal příslušným směrem, jeden ze strážných už spustil palbu.

Jako na povel se Dirk i Summer současně ponořili, potopili se do více než metrové hloubky a pak zamířili napříč hlavním říčním proudem. Ten byl natolik silný, že si připadali, jako by stáli na místě. Plavat proti proudu by bylo nemožné, protože proud byl prostě silnější. Nicméně je snášel dolů po řece výrazně pomaleji, než se na hladině pohyboval člun.

Vodou se rozléhalo hluboké dunění motorů katamaranu, který se nyní blížil k veslici. Dirk pečlivě počítal vteřiny a jenom doufal, že se mu Summer ve tmě neztratí. Při plavání temnou vodou v noci představoval totiž jediné vodítko říční proud. Když dospěl ke třicítce, pomalu se vynořil k hladině, kterou téměř nepozorovaně pronikl hlavou tak, aby ji nerozvlnil.

Z vody se náhle necelé tři metry od něj vynořila sestřina hlava. Dirk slyšel, jak zhluboka dýchá. Oba na sebe krátce pohlédli, zkontrolovali polohu člunu, pak se rychle zhluboka nadechli čerstvého vzduchu a znovu se na třicet vteřin ponořili do proudu.

Bleskový pohled, který Dirk vrhl směrem k lodi, ho uklidnil. Kongův katamaran se přihnal ke člunu po proudu pod clonou palby a nyní se opatrně blížil, aby posoudil způsobenou škodu. Nikoho na jeho palubě nenapadlo rozhlédnout se po řece, jelikož samozřejmě předpokládali, že Dirk se Summer budou zaručeně ještě ve člunu. Ti se však i za krátkou chvíli ve vodě stačili vzdálit na více než sto metrů.

Když se katamaran konečně k veslici přiblížil, Tong-džu nařídil zastavit palbu. Po dvou uprchlících zde nebyla ani stopa, jakkoliv Tong-džu předpokládal, že budou oba ležet na dně prostříleného člunu mrtví. Tong-džu pozoroval scénu z horní paluby. Když přirazili bokem ke skifu a zamířili na něj reflektor, zaklel. Člun byl prázdný.

„Prohledejte řeku tady kolem a také břehy,“ rozkázal ostře. Katamaran se jal kroužit kolem skifu, světla reflektorů klouzala po hladině a všechny oči se intenzivně snažily proniknout tmou. Náhle vykřikl dělostřelec na přídi katamaranu.

„Tamhle, ve vodě… dva předměty!“ volal a ukazoval na levobok před přídí.

Tong-džu spokojeně přikývl. Tentokrát jsou doopravdy vyřízeni, pomyslel si s krutým uspokojením.

36

PO ČTVRTÉ SÉRII PONOŘENÍ se Dirk a Summer znovu setkali nad hladinou a krátce si odpočinuli. Probíjením se napříč proudem se vzdálili od veslice skoro na čtyři sta metrů.

„Můžeme zatím plavat na hladině,“ vypravil ze sebe mezi hlubokými vdechy Dirk. „Alespoň uvidíme, co naši přátelé zamýšlejí.“

Summer následovala příkladu bratra, otočila se na záda a začala plavat znak. Tak mohli sledovat vzdálený katamaran a přitom se přesouvali dál přes řeku. Kongova loď stále prodlévala v blízkosti člunu a světlometem prohledávala jeho bezprostřední okolí. Vtom se z katamaranu ozval nějaký křik a loď vyrazila kus po proudu. Na okamžik opět zahřměly výstřely, pak se loď zastavila a střelba ustala.

Tong-džu spěchal s katamaranem o překot ke dvěma předmětům, plujícím na hladině. Když se však dostal blíž, zjistil, že jeho ostrostřelec pálil po dvou prázdných záchranných vestách, které předtím Dirk hodil přes palubu. Člun se několik minut motal kolem těchto vest a čekal, zda se uprchlíci neobjeví v případě, že se někde nedaleko ponořili pod hladinu, a teprve pak zahájil pátrání. Dirk se Summer stále pomalu mířili k prostředku řeky, když uviděli, že katamaran začíná pátrání v kruzích kolem veslice a záchranných vest. Po každém obkroužení splouvajícího člunu kormidelník katamaranu zvětšil okruh pátrání.

„Dlouho to nepotrvá a obrátí se proti proudu a začnou hledat naším směrem,“ hořekovala Summer.

Dirk přehlédl vodní horizont. Doposud uplavali téměř dva kilometry a přitom se dostali sotva do čtvrtiny řeky, tak široká tu byla. Mohli se obrátit a zamířit k nejbližšímu břehu, to by však znamenalo zkřížit trasu blížícího se nepřátelského katamaranu. Nebo mohli pokračovat v původním plánu přeplavat řeku směrem ke světlům na vzdáleném břehu. Nicméně se u obou začala objevovat únava, zvýrazněná dlouhým pobytem ve studené vodě. Zbývajících pět kilometrů znamenalo zatracený problém, umocněný navíc nutností opakovaně se potápět, aby se vyhnuli Kongově lodi. Zda přežijí hru na kočku a myš s Tong-džuem a jeho pistolníky, bylo přinejmenším nejisté.

Byla tu však ještě třetí možnost. Malé plavidlo s barevnými světly, kterého si prve povšimli někde nahoře proti proudu řeky, se blížilo po trase probíhající asi tři čtvrtě kilometru od nich. Ve tmě měl Dirk potíž s jeho identifikací, ale zdálo se, že jde o jakousi dřevěnou plachetnici. V blízkosti přídě měla sice vztyčenou nevelkou rudou čtvercovou plachtu, patrnou v bílém stěžňovém světle, avšak nezdálo se, že by se loď pohybovala o mnoho rychleji než proud řeky.

Dirk odhadl, kudy asi loď popluje, uplaval dalších asi sto metrů ke středu řeky a zastavil se. Summer plavala dál, než si uvědomila, že její bratr v cestě nepokračuje.

„Co se děje? Musíme sebou hodit,“ zašeptala, když se k němu vrátila.

Dirk pokynul hlavou směrem ke katamaranu. Štíhlá elegantní loď se pohybovala již dost daleko v řece a nyní právě mířila po proudu. V duchu vypočítal její trajektorii pro případ, že bude pokračovat v dosavadním kruhovém pohybu.

„Při příštím průjezdu proti proudu se k nám dostane na dohled,“ pravil potichu.

Summer viděla, že má pravdu. Při dalším kruhu je katamaran ozáří světlomety. Aby unikli prozrazení, budou muset zůstat několik minut pod vodou.

Dirk se rychle podíval proti proudu řeky. „Sestřičko, myslím, že je čas na plán B.“

„Plán B?“ otázala se udiveně.

„Ano, plán B. Zvedni palec a začni stopovat.“

*

VELKÁ DŘEVENÁ PLACHETNICE se s líným vrzáním nesla po proudu. Přední plachta a malý přídatný motor ji poháněly zhruba o tři uzle rychleji než tekla řeka. Jak se plavidlo přiblížilo, Dirk v něm poznal zhruba pětadvacet metrů dlouhou trojstěžňovou čínskou džunku. Na rozdíl od většiny zchátralých plachetnic v této části světa tahle džunka vypadala dobře zachovalá. Šňůra barevných čínských svítilen visela po celé délce lodi od přídě až na záď a propůjčovala plavidlu atmosféru veselého večírku. Nalakované povrchy zralého týkového dřeva se pod světly kývajících se lamp bohatě leskly. Kdesi v podpalubí navíc pár stereoreproduktorů vyřvával jakousi orchestrální skladbu, ve které Dirk poznal Gershwinovu melodii. I přes celkovou sváteční atmosféru však nebyla na palubě živá duše.

„Ahoj! Jsme tady ve vodě. Můžete nám pomoct?“

Džunka se blížila, ale Dirkovo tlumené volání zůstávalo bez odpovědi. Opakoval tedy svou prosbu, ale musel dbát na to, aby nepřivolal pozornost katamaranu, který mezitím dokončil otočku po proudu a zahájil oblouk proti proudu. Dirk připlaval blíž k plující džunce. Zdálo se mu, že vidí jakýsi pohybující se stín na zádi, ale odpovědi se opět nedočkal. Zkusil to potřetí a ani si nevšiml, že tlumené bublání motoru džunky o poznání zesílilo.

Trup džunky ze zlatého týku projížděl Dirkovi a Summer před očima. Ozdobně vyřezávaná hlava draka ve špičce lodi upírala zlomyslný pohled na dvě osoby, nacházející se ve vodě necelé tři metry od pravoboku lodi.

Džunka klouzala vodou jako nějaký noční fantom, podivně hluchá vůči hlasům ozývajícím se z řeky. Když Dirka minula i záď a stanoviště kormidelníka, rozloučil se s nadějí, že se zachrání na této džunce, a hněvivě se ptal sám sebe, zda je kormidelník opilý, spí nebo oboje.

Zahleděl se na blížící se katamaran, když něco se šplouchnutím dopadlo do vody kousek od jeho hlavy. Byl to oranžový plastový plovák, připevněný k vlečnému lanu, jež se táhlo od zádi lodi.

„Chytni se a drž,“ nabádal svou sestru, ale pro jistotu se ještě raději přesvědčil, že ho poslechla. Teprve pak sám uchopil lano. To se rychle napjalo a vzhledem k tomu, že džunka plula rychleji než proud, strhlo je na chvíli pod vodu. Pak se nechali vléct po hladině, s obličejem zalitým vodou, jako vodní lyžaři, kteří se po pádu zapomněli pustit. Dirk začal přehmatávat a pomalu se po laně přitahoval k zádi lodi, zatímco nohy nechával za sebou volně vlát. Když se konečně přiblížil k vysoké oblé zádi džunky, vysoukal se po téměř svislém laně až k zábradlí. Z temnoty se vynořil pár rukou, jež ho popadly za klopy a vyzvedly přes zábradlí na palubu.

„Díky,“ zamumlal Dirk uctivě k vysokému muži stojícímu ve stínu. „Na tom laně ale pořád ještě visí má sestra,“ vydechl, narovnal se a začal u záďového zábradlí přitahovat lano. Vysoký muž za ním přistoupil blíž, chopil se také lana a přidal se k Dirkovi. Společně pak Summer přitahovali k zábradlí jako nějakého mrskajícího se platýse, dokud se jako mokrá hrouda nesložila na palubu. Z opačného konce paluby se ozvalo vysoké vyštěknutí a k Summer v okamžení přiskočil černohnědý jezevčík, který jí začal oblizovat obličej.

„Dneska je dost tmavá noc na dálkové plavání, nemyslíte?“ otázal se cizinec anglicky.

„Vy jste Američan,“ vydechl překvapeně Dirk.

„Už od té doby, co jsem se narodil v Lincolnu,“ zazněla odpověď.

Dirk si vlastně teprve teď poprvé prohlédl muže po svém boku. Mohl měřit něco pod sto devadesát centimetrů, což bylo skoro tolik, kolik měřil on sám, ale vážil o dobrých deset kilo víc. Neukázněné vlny šedivých vlasů a bradky dokazovaly, že je přinejmenším o čtyřicet let starší. Nejvíc na něj zapůsobily jeho modrozelené oči, jež se v palubních světlech zdály rozpustile pomrkávat. Připadal si, jako by hleděl do tváře starší verze vlastního otce.

„Jsme ve velikém nebezpečí,“ ozvala se Summer a pomalu se zvedala na nohy. Vzala do náručí i psíka a začala ho drbat za ušima, na což zareagoval intenzivním vrtěním ocásku. „Tihle zabijáci nám potopili výzkumnou loď a nás chtějí zavraždit,“ dodala s kývnutím dolů po řece, do míst, odkud se k nim pomalu blížil katamaran.

„Slyšel jsem nějakou kulometnou palbu,“ odpověděl muž.

„Připravují se na další smrtící atak. Musíme upozornit úřady,“ naléhala Summer.

„Jsou ohroženy tisíce dalších životů,“ dodal zasmušile Dirk.

Šedovlasý muž si ten podivný pár prohlížel od hlavy k patě. Summer, i když naprosto promočená ve svých roztržených hedvábných koktejlových šatech, vypadala vedle Dirka poněkud zvláštně, zejména teď, kdy on byl celý potlučený a odřený a měl na sobě potrhanou modrou kombinézu. Ani jeden ze sourozenců se nesnažil skrýt náramky, jež jim stále visely na zápěstích.

Přes rty neznámého přeběhl náznak úsměvu. „Počítám, že vám budu věřit. Radši bychom vás tedy měli schovat v podpalubí, dokud tu jejich loď nemineme. Mohli byste zůstat v Mauserově kajutě.“

„Mauser? Kolik lidí je na palubě?“ chtěl vědět Dirk.

„Jenom já a ten chlapík, co právě pusinkuje vaši sestru,“ odpověděl muž. Dirk se otočil, aby zahlédl, jak malý jezevčík šťastně líže vodu ze Summeřina obličeje.

Majitel džunky je rychle zavedl dveřmi v lodní přepážce a po schůdkách dolů do vkusně zařízené luxusní kajuty.

„V koupelně jsou ručníky a v šatníku suché oblečení. A tohle vás zahřeje.“ Ze servírovacího stolku vzal láhev a nalil každému skleničku čiré tekutiny. Dirk vyprázdnil svou sklenku rychle, ale přesto ucítil hořkou chuť jemného likéru, který měl zaručeně hodně vysoké procento alkoholu.

„To je soju,“ poznamenal muž. „Místní rýžová kořalka. Poslužte si, já se zatím pokusím projet kolem našeho přítele na katamaranu.“

„Děkujme vám za pomoc,“ ozvala se vděčně Summer. „Mimochodem, já jsem Summer Pittová a tohle je můj bratr Dirk.“

„Těší mě, že vás poznávám. Jmenuju se Clive Cussler.“

*

CUSSLER SE VRÁTIL ke kormidelnímu kolu džunky, zařadil rychlost a postrčil páku plynu kupředu. Přídí lodi pak zamířil doprostřed řeky. Uplynulo jen několik málo minut a k džunce proti proudu dorazil katamaran, který zalil celé okolí světlem reflektorů. Cussler si nasadil kuželovitý slaměný klobouk, jaký běžně nosí venkovani, a shrbil se nad kormidlem.V záři světel uviděl na palubě katamaranu několik mužů, třímajících automaty namířené přímo na něj. Katamaran přirazil až na několik centimetrů k levoboku a v amplionu se ozval hlas jakéhosi neviditelného člověka na můstku. Cussler odpověděl zavrtěním hlavy. Z můstku katamaranu zazněl další rozkaz, zatímco reflektor zalil celou džunku světlem. Cussler znovu zavrtěl hlavou. V duchu přemítal, jestli si někdo všimne promáčených smyček lana a mokrých stop po palubě. Několik dlouhých minut se katamaran držel džunce po boku, jako by se někdo z jeho posádky chystal vstoupit na její palubu. Nakonec se však katamaran se zaburácením motorů odpoutal a zahájil další kolo pátrání, tentokrát v části řeky blíž břehu.

Cussler vedl loď po proudu posledním úsekem řeky Hangang, dokud se její vody nesmísily se Žlutým mořem. Když se vymanil ze spleti lodních tras a riziko hustšího lodního provozu opět pokleslo, zapnul Cussler několik elektronických přístrojů automatického řízení. Ozvalo se vrnění hydraulických navijáků, jak se začala napínat lana a zvedat ráhna a spolu s nimi rudé čtvercové lugrové plachty na vrcholy hlavního i křížového stěžně, tak typické pro klasické džunky. Cussler pak uvázal zvedací lana a vypnul malý dieselový motor. Stará džunka nyní uháněla po vlnách, půvabně poháněná pouze plachtami.

„Máte krásnou loď,“ poznamenal Dirk, který se vynořil z podpalubí, oblečený v džínách a tričku. Na palubu ho následovala Summer, která si navlékla poněkud příliš velkou kombinézu a mužskou košili.

‚Je to standardní čínská obchodní loď, jaké se stavěly už před dvěma tisíci lety,“ odpověděl Cussler. „Konkrétně tuto postavili v Šanghaji roku 1907 pro jednoho bohatého obchodníka s čajem. Je celá vyrobena z tvrdého týkového dřeva, nazývaného ‚Takien Tong‘. Je nesmírně odolná a překvapivě dobře schopná plavby.“

„Kde jste ji našel?“ chtěla vědět Summer.

„Jeden můj přítel ji objevil opuštěnou v jakémsi malajsijském přístavu a rozhodl se, že ji dá do pořádku. Zveleboval ji téměř šest let. Když ho později plachtění začalo nudit, vyměnil jsem ji s ním za pár historických automobilů. Plánuju s ní cestu přes asijskou část Pacifiku. Vyrazil jsem z Japonska a teď směřuju do Wellingtonu.“

„Řídíte ji sám?“ chtěla vědět Summer.

„Upravil jsem ji, přidal silný dieselový motor a hydraulicky ovládaná zvedací lana lugrových plachet, napojených na automatického pilota. Ovládá se tedy jako hračka, takže ji dokážu obstarat i sám.“

„Máte na palubě mobilní telefon?“ zeptal se Dirk.

„Obávám se, že nemám. Jediné, co vám můžu nabídnout, je telefonní spojení lodě s pevninou. Nechtěl jsem, aby mě na téhle cestě otravovaly nějaké telefony nebo e-mailové zprávy.“

„To je pochopitelné. Kam vlastně míříte a kde se přesně nalézáme?“ zeptal se.

Cussler vytáhl námořní mapu a přidržel ji v matném světle panelu kormidelníka. „Vstupujeme do Žlutého moře zhruba sedmdesát kilometrů severozápadně od Soulu. Předpokládám, že se vám nechce zůstat na palubě až do Wellingtonu?“ ušklíbl se a prstem přejel po mapě. „Co takhle Inčon?“ pokračoval a zaklepal prstem do mapy. „Tak za osm hodin vás tam můžu vysadit. Myslím, že tam někde poblíž je i americká letecká základna.“

„To by bylo skvělé. Vysaďte nás kdekoliv, kde je telefon, jímž se lze spojit s někým z ředitelství NUMA.“

„NUMA,“ opakoval Cussler, převaluje to slovo v ústech. „Nejste náhodou z té lodi NUMA, co se potopila jihozápadně od Japonska?“

„Sea Rover. Ano, jsme. Jak jste se o tom dozvěděl?“ otázala se Summer.

„Bylo to všechno na CNN. Viděl jsem tam interview s vaším kapitánem. Vyprávěl, jak celou posádku zachránila japonská nákladní loď poté, co v jejich kotelně došlo k explozi.“

Dirk se Summer na sebe nevěřícně pohlédli.

„Takže kapitán Morgan i jeho posádka jsou naživu?“ vyhrkla nakonec Summer.

„Ano, tak se jmenuje. Myslím, že povídal, že se celá posádka zachránila.“

Nato mu Summer vyprávěla celou historku o útoku na jejich loď, únosu Kongovými lidmi a nejistotě o osud členů posádky.

„Myslím, že po vás v současnosti pátrá pěkná řádka lidí,“ pokračoval Cussler. „Prozatím jste ale v bezpečí. V kuchyni jsou nějaké sendviče a pivo. Co kdybyste si šli něco zakousnout a pak si dali oddech? Až se přiblížíme k Inčonu, tak vás vzbudím.“

„Děkujeme vám. Já té vaší nabídky využiju,“ zareagovala Summer a zamířila do podpalubí.

Dirk se ještě chvíli ochomýtal kolem, postával u zábradlí a pozoroval první pokusy nového dne zbarvit východní horizont. Jak tak uvažoval o událostech posledních tří dnů, celým unaveným tělem se mu rozlilo pevné rozhodnutí. Posádka Sea Roveru sice nějakým zázrakem přežila potopení výzkumné lodi NUMA, Kong však má i tak na svých rukou krev a celkové sázky se nyní dramaticky zvýšily. Jestli jim Kong pověděl pravdu, tak jsou ohroženy miliony lidských životů. Toho šílence je nutné zastavit. A to rychle.

ČÁST TŘETÍ

MOŘSKÁ ODPALOVACÍ ZÁKLADNA

Mořská odpalovací základna Odyssea a vzducholoď Icarus

37

16. ČERVNA 2007

Long Beach, Kalifornie

I KDYŽ BYLO CHLADNÉ vlhké ráno, typické pro jižní Kalifornii, Danny Stamp cítil, jak mu z podpaždí začíná stékat pot. Tento ostřílený inženýr byl nervózní jako nějaký teenager na večerní promenádě, čekající na své první rande. Avšak jak mohli potvrdit ti, kteří ho znali, takhle se cítil vždycky, když vyprovázel své bejby.

Nebylo to ale žádné nemluvně zabalené do plín. Dnes se jednalo o sedmdesátimetrovou raketu Zenit-3SL na kapalný pohon, která se právě nacházela uprostřed náročného procesu přemisťování na odpalovací základnu. Kulaťoučký a lehce plešatějící velitel raketového nosiče se nakláněl přes zábradlí nástavby mohutné lodi a pozoroval, jak se raketa za 90 milionů dolarů, za niž byl zodpovědný, pomalu po centimetrech sune pod jeho nohama na své místo. Když se obrovský bílý válec zvolna vyvalil ze svého vodorovného uložení v podpěrné konstrukci připomínající stonožku, Stampovy oči sklouzly na velká modrá písmena, namalovaná na krytu rakety a hlásající MOŘSKÁ ODPALOVACÍ ZÁKLADNA. V devadesátých letech dvacátého století představovala mořská odpalovací základna mezinárodní komerční podnik, vytvořený za účelem vysílání raket vybavených primárně pro telekomunikační účely. Prvním zakladatelem obchodní společnosti byl americký letecký gigant Boeing, který se zavázal zajišťovat jak vlastní startovní operace, tak montáž satelitů do tělesa raket. Díky kampani „překování mečů v pluhy“ se k realizačnímu týmu připojily i dvě ruské společnosti. Ty dodaly vlastní rakety, neboli nosiče kosmických lodí, jak byly v odborné hantýrce nazývány. Bývalé vojenské rakety Zenit, které původně nesly jaderné hlavice, představovaly vyzkoušené a osvědčené dopravní prostředky, jež dokonale vyhovovaly komerčnímu využití. Nakonec to však byla norská firma Kvaerner, která přispěla asi nejunikátnějším způsobem do celého podniku. Norové z Osla použili starou plovoucí plošinu, užívanou k naftovým vrtům v Severním moři, a na její bázi vytvořili plovoucí odpalovací základnu s vlastním pohonem, která mohla sloužit pro start raket prakticky v kterémkoliv koutu oceánů.

Z komerčních důvodů se dá odvodit, že existuje jenom jedna oblast, ze které se vyplatí vypouštět rakety, a tou je rovník. Pro geostacionární družice, jež zůstávají v relativně stálém orbitálním postavení nad rotující zeměkoulí, neexistuje přímější cesta do kosmu než z rovníku. A čím méně paliva je zapotřebí k dopravě satelitu na oběžnou dráhu, tím více užitečné zátěže může nést. Vlastníci družic ve snaze o co největší profit z multimilionové dolarové investice tak mohou zvýšit kapacitu satelitů, nebo přidat množství operačních pohonných hmot a tak prodloužit funkční život družice. Zabudování satelitu do nosné rakety v Long Beach a následná přeprava celého zařízení na odpálení k rovníku vyplynuly ze snahy po dosažení co nejefektivnějšího modelu této vysoce náročné, a stejně riskantní komerční kosmické operace.

Příruční vysílačka Motorola, připnutá ke Stampově pásku, náhle zapraskala statickou elektřinou. „Vysunutí dokončeno. Připraveni na zaháknutí jeřábem,“ vyštěkl neviditelný hlas. Stamp se zarazil a pohlédl na raketu Zenit, která čněla z lodní zádě jako žihadlo z vosy. Díky neobvyklému stupni přizpůsobivosti dokázal tým mořské odpalovací základny sestavit celou raketu i s jejím nákladem uvnitř speciálně upravené lodi, jež se jmenovala Sea Launch Commander. Oficiálně její název zněl „Montážní a velitelské plavidlo“. Byla to dvě stě metrů dlouhá nákladní loď se spoustou počítačů na horní palubě, kde bylo umístěno řídicí centrum a odkud se koordinovaly veškeré aktivity v rámci startu raket na moři. Na dolní palubě se nacházel obrovský montážní prostor, v němž byly uloženy součástky rakety Zenit. Tady celá armáda inženýrů a techniků v bílých pláštích skládala ležící segmenty ruské rakety. Využívali přitom systému kolejnic, procházejících prakticky celou délkou plavidla. Jakmile byla raketa kompletní, do její horní aerodynamicky tvarované nákladní části byl instalován satelit a pak se celé monstrum šnečím tempem přesunulo na záď Sea Launch Commanderu.

„Zahajte zahákování. Jakmile budete hotovi, začněte s přesunem,“ promluvil do rádia Stamp svým středozápadním přízvukem. Vzhlédl na mohutný systém jeřábů, čnících do výšky na okraji odpalovací rampy. Z jednoho okraje plošiny se zvedal pár podpěr ve tvaru M, z nichž viselo několik silných kabelů. Plovoucí odpalovací základna jménem Odyssea se držela těsně za Sea Launch Commanderem tak, že její systém jeřábů se zvedal přímo nad ležící raketou. Lana jeřábových navijáků byla potichu spuštěna dolů k raketě, kde je tým inženýrů v pracovních přilbách připojil k řadě smyček a zvedacích bodů po celé délce těla rakety.

„Sea Launch Commandere, tady je Odyssea,“ vřískl ze Stampovy vysílačky nějaký cizí hlas. „Připraveni přemístit nosič.“

Stamp hlavou pokynul menšímu chlápkovi, stojícímu vedle něho, vousatému muži jménem Christiano, který coby kapitán velel plavidlu Sea Launch Commander. Nato Christiano promluvil do svého rádia.

„Tady je Commander. Můžete zahájit transfer. Hodně štěstí, Odysseo.“

Jen o několik vteřin později se všechna lana napjala a ležící raketa byla pomalu vyzdvižena z lešení, na němž dosud spočívala. Stamp zadržel dech, když viděl, jak Zenit stoupá do vzduchu, až nakonec zůstal viset vysoko nad palubou Commanderu. Raketový nosič bez paliva měl jen zlomek své startovací váhy, takže celá procedura připomínala zvedání prázdné plechovky od piva, přesto však měl Stamp nepříjemný pocit, když viděl, jak celá raketa visí ve vzduchu přímo nad ním.

Po zoufale pomalém vyzdvižení na vrchol odpalovací základny aktivovala obsluha jeřábu pohyblivý naviják a nosič byl v horizontální poloze vtažen do bezpečného hangáru na vysoké palubě Odyssey. Jakmile špička rakety prošla vraty, byl celý nosič jemně usazen do podpěrné konstrukce na kolečkách. Až plovoucí platforma dosáhne plánovaného místa odpálení, pohyblivé podpěry vyvezou raketu z hangáru a vertikálně ji sklopí.

„Nosič je zajištěn. Dobrá práce, pánové. Dneska večer je pivo na mě. Odyssea konec.“

Stamp se viditelně uvolnil a na tváři se mu objevil široký úsměv. „Brnkačka,“ prohodil ke Christianovi, jako by ani na okamžik o výsledku nepochyboval.

„Vypadá to, že bychom přece jen mohli stihnout to datum startu za sedmnáct dní,“ poznamenal Christiano, zatímco pozoroval, jak se prázdné lůžko rakety pohybuje zpět do hangáru na spodní palubě. „Dlouhodobá předpověď počasí vypadá stále nadějně. Po konečné kontrole a načerpání paliva může Odyssea během čtyř dnů vyrazit a o osmačtyřicet hodin později ji budeme následovat s Commanderem, jen co naložíme dodatečné náhradní součástky a potraviny. Budeme určitě schopni ji dostihnout ještě dřív, než dorazí na místo startu.“

„To je fajn,“ vydechl Stamp s ulehčením. „V obchodní smlouvě je klauzule o šílené pokutě při nedodržení termínu.“

„Nikdo nemohl předvídat, že stávka dokařských dělníků pozdrží dodání komponent Zenitu o patnáct dní,“ pronesl Christiano a potřásl hlavou.

„Ta parta kolem raketového nosiče odvedla zatraceně dobrou práci, když to zpoždění dohnala. Moc se sice netěším na jejich výkazy přesčasů, ale zato určitě překonali rekord v sestavování a zapojování rakety. A to dokonce i s naším paranoidním zákazníkem, který před každým přísně tajil charakter nákladu.“

„Co je tak strašně tajného na televizním satelitu?“

„Mě se neptejte,“ odpověděl Stamp a pokrčil rameny. „Podle mě je to jenom typická asijská nedůvěřivost a tajnůstkářství. Avšak celá operace mi nedává smysl. Ten jejich satelit je relativně lehký, takže ho mohli snadno vypustit třeba čínskou raketou Long March a měli by to o pár milionů dolarů levnější než u nás.“

„Strach z Číny je na Dálném východě dost běžný.“

„To je pravda, jenže většinou na něj rychle zapomenou, když jde o dolary a centy. Možná to ale je kvůli šéfovi té telekomunikační firmy. Je to zjevně opravdový samorost.“

„Vlastní ale celou společnost, že?“ ujistil se Christiano s očima pátrajícíma po obloze ve snaze se rozpomenout.

„Jo,“ odvětil stručně Stamp. „Kong Te-džong je bohatý a mocný muž.“

*

KONG SE OPŘEL v polstrovaném koženém křesle ve své pracovně z třešňového dřeva a zaujatě se zaposlouchal do technické zprávy, jež mu přišli přednést dva inženýři z jeho podniku v Inčonu. Tong-džu seděl tiše na opačné straně místnosti a jen tak ze zvyku si tmavýma očima oba muže pečlivě prohlížel. Jeden z inženýrů, štíhlý neupravený muž v brýlích a s vlasy ustupujícími z čela, právě chraplavým hlasem mluvil s Kongem.

„Jak víte, satelit Koreasat 2 byl dodán do zařízení provozovatele startovacího zařízení zhruba před třemi týdny. Na místě pak byla družice zabudována do nákladového prostoru nosiče, tedy do čelní sekce rakety Zenit. Celý raketový nosič byl pak naložen na pohyblivou mořskou odpalovací základnu, jež je připravena na cestu k rovníku.“

„Nedošlo k žádnému narušení utajení?“ otázal se Kong a upřel chladný pohled na Tong-džua.

Inženýr zavrtěl hlavou. „Měli jsme tam vlastní skupinu bezpečáků, kteří hlídali satelit celých čtyřiadvacet hodin denně. Tým lidí kolem startu nic netuší. Podle všech vnějších známek je satelit určený pro televizní přenosy. Teď, když je skrytý v trupu nosiče, je jen malá pravděpodobnost, že by se něco prozradilo.“ Inženýr si z plného hrníčku usrkl kávy, přičemž ukápl několik kapek horkého nápoje na rukáv svého obnošeného kostkovaného sportovního saka. Hnědá skvrna byla podobná téměř identickému vzoru na kravatě.

„To aerosolové zařízení… bylo vyzkoušené a je funkční?“ vyptával se dál Kong.

„Jistě. Jak víte, vyrobili jsme řadu modifikací toho malého modelu, který jsme vyzkoušeli na Aleutách. Jelikož jsme z použití vyřadili kyanidovou směs, nedosahuje náplň dvojího účinku. Navíc jsme celý systém pozměnili zavedením vyměnitelných kanystrů, což umožňuje dodání biologicky aktivní náplně jen pár hodin před vypuštěním rakety. A kromě toho samozřejmě používáme také systém s vyšším objemem. Jak si možná vybavujete, pokusný model na Aleutách nesl méně než pět kilogramů chemické sloučeniny, zatímco raketový nosič má kapacitu 325 kilo chiméry po hydrogenaci. Než jsme na mořské odpalovací základně instalovali satelit do rakety, provedli jsme pozdě v noci ještě poslední test, samozřejmě za nejpřísnějšího utajení. Výsledek zkoušky byl stoprocentní. Jsme si tedy jistí, že aerosolový systém bude fungovat nad cílem naprosto dokonale.“

„Žádné selhání našeho výrobku také neočekávám,“ konstatoval Kong.

„Vedení startu bude nejkritičtější fází celé mise,“ pokračoval chraptivý inženýr. „Li-Wuku, máme nezbytná velitelská a kontrolní data, abychom mohli nezávisle vést odpálení rakety?“

Druhý inženýr, mladší muž s mastnými vlasy a širokým nosem, byl přítomností Konga zjevně vyděšený.

„Proces startu má dvě primární fáze,“ odpověděl s nepatrným zakoktáním Li-Wuk. „První je správné umístění a stabilizace mořské základny a dále vztyčení nosiče, načerpání paliva a příprava rakety ke startu. Instrukce pro manipulaci s platformou jsme dostali,“ pronesl, ale už se nezmínil o celkové sumě peněz, jež byly použity jako úplatky. „Náš tým tyto instrukce pečlivě prostudoval a osvojil si je. Navíc jsme získali služby dvou ukrajinských specialistů na startovací proceduru, kteří byli původně zaměstnáni u firmy Južnoje, výrobce raket Zenit. Ti nám pomáhají při výpočtu trajektorie a potřebného množství paliva a budou po ruce, aby mohli případně pomoct při mechanické přípravě.“

„Ano, vím dobře, jak jste je ke spolupráci získali,“ odpověděl znechuceně Kong. „Myslím, že Rusové by mohli ještě Západ poučit, co to znamená kapitalistická lichva.“

Li-Wuk ignoroval Kongův komentář a pokračoval. Konečně se přestal zajíkat. „Druhou kritickou fází je vlastní zahájení startu a dále pak vedení za letu. Při běžném odpálení z moře provádějí kontrolu montážní tým a velitelská loď. V našem případě to bude velitelská loď Baekje. Tuto loď jsme vybavili počítačovou a komunikační technikou, nezbytnou pro vedení startu i kontrolu letu,“ pronesl Li-Wuk téměř šeptem. „Naším posledním příspěvkem byl software, kontrolující, sledující a řídící raketový nosič. Vlastní start rakety z plovoucí základny je vysoce automatizovaný proces, ve kterém právě software hraje podstatnou roli. Fáze startu, telemetrie i sledování rakety umožňuje několik milionů řádků softwaru.“

„Podařilo se nám znovuvytvořit potřebný software pro naši misi?“

„Vytvořit a pak ještě zkontrolovat vlastní program by vyžadovalo řadu měsíců. Měli jsme ale štěstí, že všechny nezbytné programy má ve svých databázích k dispozici montážní tým a velitelská loď. Jakožto platící zákazník měli naši odborníci prakticky neomezený přístup ke všem zařízením na lodi po dobu tří týdnů, kdy byl Koreasat 2 instalován do rakety nosiče. Jakmile se náš tým dostal na palubu lodi, naši počítačoví experti celkem snadno pronikli do hlavních lodních počítačů a získali přístup k softwarovému kódu. Takže jsme jejich expertům přímo před nosem software okopírovali a během čtyř dnů poslali celý kód prostřednictvím satelitního spojení z mořské základny přímo do naší laboratoře v Inčonu.“

„Já se však dozvěděl, že plavidlo Baekje, nebo vlastně Kogurjo, jak se teď jmenuje, včera opustilo přístav.“

„Už jsme část programu poslali do lodních počítačů a zbytek softwaru do nich nahrajeme přes satelit během plavby.“

„Vypočítali jste optimální trajektorii, aby se dosáhlo co největšího rozptýlení biologického agens?“ chtěl vědět Kong.

„Teoreticky můžeme zamířit na cíl do vzdálenosti čtyř tisíc kilometrů, avšak pravděpodobnost přesného zásahu je na tuto vzdálenost velice malá. Pro suborbitální dráhy totiž neexistuje žádný systém řízení, takže při vypočítávání cíle musíme kalkulovat momentální vítr, tažnou sílu rakety a místo startu. Při uvažování průměrných hodnot větru v tichomořské oblasti došli naši ukrajinští inženýři k závěru, že vzdálenost čtyř set kilometrů od cíle zaručí asi největší přesnost. Po doladění podle aktuálních atmosférických podmínek můžeme očekávat, že náplň rakety dopadne na zem v přibližně pětikilometrovém okruhu.“

„Aerosolové zařízení bude ale aktivováno o hodně dřív,“ vmísil se první inženýr.

„Správně. Ve výšce šesti tisíc metrů bude aktivován aerosol, neboli náplň bomby. To se stane brzy poté, co se během letu odhodí čelní kónický aerodynamický kryt. Při návratu k zemi uletí pouzdro s náplní vzdálenost asi osmi kilometrů na každý kilometr klesání. Sražené páry, svědčící o aktivaci náplně, budou tedy rozptýlené na osmačtyřiceti kilometrech.“

„Byl bych raději, kdyby místo startu nebylo tak blízko severoamerické pevnině,“ pronesl Kong s nakrčeným čelem, „ale jestli to musí být kvůli přesnosti zásahu, tak budiž. Dráha letu rakety bude regulována zapalováním raketových motorů?“

„Přesně tak. Zenit-3SL je trojstupňová raketa vyvinutá k dopravě těžkých nákladů na vysokou oběžnou dráhu. Jelikož námi požadovaná výška je méně než padesát kilometrů, pak nebudeme čerpat žádné palivo do druhého ani třetího stupně, a do prvního ho napustíme pouze menší množství. Hoření můžeme přitom kdykoliv ukončit. Podle naprogramování k tomu dojde asi za minutu letu. Jakmile zamíří raketa po startu východním směrem, přijde příkaz k odpojení nákladu od prvního stupně a pak se odhodí i jeho pouzdro. Falešný satelit pak automaticky spustí aerosolový systém, který bude uvolňovat naše agens až do okamžiku dopadu.“

„Můžeme si být jistí, že rakety amerického obranného systému nepředstavují žádné riziko?“

„Americký protiraketový systém je stále ještě v plenkách. Navíc je zaměřen proti interkontinentálním balistickým střelám, odpalovaným tisíce kilometrů daleko. V tomto případě nebudou mít na nějakou reakci čas. A i kdyby měli, pak by se jejich obranné střely objevily na místě až poté, co provedeme oddělení bojové náplně. Přinejlepším by snad mohli zničit jenom základní stupně nosiče. Ne, pane, jakmile jednou raketu odpálíme, uvolnění a rozptýlení nákladu zabránit nedokáží.“

„Očekávám, že odpálení bude načasováno na dobu, kdy se v cílové oblasti budou nalézat představitelé G8,“ poznamenal Kong bez velkých cavyků.

„Jestliže to počasí dovolí, pak jsme naplánovali úder na dobu, kdy se v Los Angeles bude konat předběžné setkání,“ odpověděl nervózně inženýr.

„Předpokládám, že budete situaci sledovat z Inčonu?“

„Telekomunikační laboratoř je v nepřetržitém kontaktu s lodí Kogurjo a bude živě monitorovat start rakety. Lodní posádku budeme samozřejmě během odpočítávání informovat. Doufám, že se k nám na sledování startu připojíte?“

Kong přikývl. „Pokud to dovolí můj časový rozvrh. Odvedli jste mimořádný výkon. Dokončete tu misi úspěšně a můžete počítat s vysokým oceněním ústředního výboru lidové strany.“

Kong znovu přikývl, tentokrát na znamení, že slyšení je u konce. Inženýři se po sobě podívali, pak se Kongovi uklonili a potichu vycouvali z pracovny. Tong-džu vstal a předstoupil před mahagonový psací stůl.

„Je vaše útočná skupina na místě?“ otázal se Kong mlčícího pohůnka.

„Ano, zůstali na palubě lodi v Inčonu. S vaším dovolením jsem zařídil, aby mě podnikové proudové letadlo zavezlo na bývalé japonské polní letiště na ostrovech Ogasawara, kde se také nalodím.“

„Ano, očekávám, že povedete útočnou fázi.“ Kong se na okamžik odmlčel. „Udělali jsme maximum, abychom realizovali náš klamný plán, než abychom teď riskovali neúspěch,“ pronesl příkře. „Činím vás tedy zodpovědným za uchování celé operace v absolutní tajnosti.“

„Ti dva Američané… zaručeně se utopili v řece,“ odpověděl tlumeným tónem Tong-džu, který pochopil, co má Kong na mysli.

„Stejně toho věděli moc málo a ještě míň by mohli dokázat, i kdyby nakonec přežili. Potíže s udržením falešné fasády budeme mít, spíše až naše mise uspěje. Za zodpovědné bude nutno označit výlučně Japonce.“

„Jakmile provedeme ten úder, jediný fyzický důkaz se bude nacházet na palubě Kogurja.“

„Přesně tak. To je též důvod, proč po vypuštění rakety musíme loď zničit.“ Kong mluvil stejným tónem, jako by někde na večírku žádal o ubrousek.

Tong-džu pozvedl obočí. „Na palubě bude ale celý můj útočný tým a mnozí vaši experti přes satelitní komunikaci, ne?“ otázal se.

„Váš tým je bohužel postradatelný. A pokud jde o mě, už jsem zařídil, aby špičkoví experti zůstali během operace v Inčonu. Musí to tak být, Tong-džu,“ uzavřel debatu Kong s nezvyklým projevem lítosti.

„Bude to tak.“

„Zaznamenejte si tyto souřadnice,“ pokračoval Kong a přisunul mu přes stůl obálku. „Jedna z mých nákladních lodí plující do Chile bude čekat na tomto místě. Jakmile raketa odstartuje, zařiďte, aby se kapitán Kogurja přesunul na dohled od této obchodní lodi a pak jí prorazte dno. Pak naložte kapitána a, jestli chcete, ještě dva nebo tři muže a plujte k obchodní lodi. Kogurjo se za žádných okolností nesmí dostat do cizích rukou s posádkou na palubě.“

Tong-džu beze slova přikývl. Objednávku hromadné vraždy přijal bez jakéhokoliv zpochybňování.

„Hodně štěstí,“ popřál mu Kong, zvedl se a doprovodil ho ke dveřím. „Naše vlast na vás spoléhá.“

Když Tong-džu odešel, Kong se vrátil ke stolu a dlouze se zahleděl na strop. Věci se daly do pohybu. Teď nemohl dělat nic než čekat na výsledek. Nakonec vytáhl složku s finančními zprávami a začal metodicky kalkulovat očekávaný zisk za příští čtvrtletí.

38

SETKÁNÍ PŘEDSTAVITELŮ G8 představuje volnou tribunu, kterou v roce 1975 vytvořil bývalý francouzský prezident Giscard D’Estaing. Původní představa počítala s konferencí vedoucích reprezentantů průmyslových zemí, kteří se sejdou, aby diskutovali o aktuálních globálních ekonomických tématech. Summitu se již tradičně zúčastní pouze hlavy států. Přístup sem nemají žádní kontrolující poradci ani další členové štábu politiků, pouze přední světoví vůdci, kteří se jednou ročně sejdou k soukromému a neformálnímu jednání. I když tyto schůzky skončí někdy jen společnou fotografií, pořad jednání obvykle zasahuje daleko za hranice globální ekonomiky a v uplynulých letech se týkal kupříkladu i otázek světového zdraví, životního prostředí a boje proti terorismu.

Prezidentovi Spojených států se v nedávné minulosti podařilo doma prosadit balík zákonů reagujících na globální oteplování. Byl proto, jako hostitel nadcházejícího summitu, celý dychtivý rozšířit své iniciativy týkající se ochrany životního prostředí na celý svět. V duchu tradice, navozené posledními organizátory setkání, vybral i prezident Ward ke schůzce svých kolegů kouzelné a klidné prostředí Yosemitského národního parku. Dobře si uvědomoval, že konání konference v odlehlé lokalitě bezpečně odradí obvyklý dav odpůrců. Nicméně však, jako úlitbu celosvětové oblíbenosti Hollywoodu, jakkoliv ji sám příliš nevyznával, dal nakonec souhlas k uspořádání úvodního setkání v jednom exkluzivním hotelu v Beverly Hills, které se mělo konat den před zahájením summitu. Této schůzky se měly zúčastnit i současné špičky filmového průmyslu, jak z řad herců, tak i producentů. Celkem podle očekávání přijaly pozvání hlavy Japonska, Itálie, Francie, Německa, Ruska, Kanady a Velké Británie, takže zastoupení všech členů G8 bylo kompletní.

Co však prezident a jeho bezpečnostní poradci nevěděli, byla skutečnost, že recepce G8 v Beverly Hills byla zvolena za cíl Kongovy rakety.

Kong si byl vědom, že časový rozvrh může doznat změn v důsledku špatného počasí, nepředvídané mechanické poruchy a tisíce a jednoho dalšího důvodu. Cíl byl nicméně stanoven; provést úspěšný útok v době, kdy budou shromážděni představitelé zemí svobodného světa. Dopad takového činu by byl nevyčíslitelný. Dokonce i kdyby nakonec z nějakého důvodu nedošlo k vlastnímu zasažení zástupců G8, již samotné zděšení plynoucí z takové plánované akce by zaručeně otřáslo celým světem.

Cestou oblohou z neviditelného místa odpálení v Tichém oceánu bude dávkovač aerosolu načasován tak, aby pracoval v době, kdy raketa poletí nad pevninou. Svou činnost zahájí nad plážemi Santa Moniky, pak vypustí svůj smrtelný obsah na pás země táhnoucí se přes severní cíp Los Angeles, dotkne se luxusní obytné čtvrti na Beverly Hills, filmových studií v Hollywoodu a předměstských enkláv Glendale a Pasadena. Přeletí nad Rose Bowl, kde se teprve nádrže s virovou nákazou definitivně vyprázdní a prázdné kanystry se sebezničujícím efektem dopadnou na zem kdesi v San Gabriel Mountains.

Lehkého mlžného oparu, jenž se bude snášet k zemi, si lidé v ulicích prakticky nevšimnou. Přesto v následujících čtyřiadvaceti hodinách zůstane rozptýlený virus životný a vysoce nakažlivý, dokonce i ve velmi nízké Koncentraci. V důsledku věčného pohybu až horečného chvatu v hlavním turistickém koridoru L. A. se neviditelný virus zachytí na nic netušících obětech, mužích, ženách i dětech. Posíleny svými živými hostiteli, viry potichu rozpoutají útok na buňku. Podobny tiše tikajícím časovaným pumám viry zpočátku nevyvolají žádné symptomy infekce. Toto bezpříznakové inkubační období bude trvat dva týdny, poté však náhle udeří děsivá hrůza.

Zpočátku se nicméně bude projevovat jen jako pramínek pacientů, trousících se do ordinací lékařů a stěžujících si na teploty a bolesti celého těla. Brzy však jejich počet výrazně vzroste, až nemocní zakrátko zaplaví ambulance nemocnic v celém okrese Los Angeles. Vzhledem k tomu, že tato choroba byla v oblasti vymýcena již před třiceti lety, budou kroky vedoucí ke správné diagnóze váhavé a klopýtavé. Až bude diagnóza černých neštovic konečně stanovena a bude zřejmý i rozsah epidemie, rozpoutá se peklo. Vzrušená média budou rozdmýchávat hysterii, jak se budou objevovat další a další případy onemocnění. Okresní nemocnice budou zavaleny i všemi možnými hypochondry, kteří poběží za svým lékařem s nepatrně zvýšenou teplotou nebo banální bolestí hlavy. To všechno však bude pro zdravotnické úřady představovat jen špičku ledovce. V souvislosti s náhlým výskytem tisíců nových případů neštovic se ukáže, že zdravotnická zařízení jsou zoufale nepřipravená zavést ten nejzákladnější léčebný režim pro oběti choroby — karanténu. Bez efektivní schopnosti odizolovat prokázané případy bude epidemie narůstat exponenciální křivkou.

Kongovi specialisté došli ke střízlivému odhadu, že infekci podlehne dvacet procent lidí zasažených aerosolem. S více než osmnácti miliony obyvatel metropolitní oblasti Los Angeles, dokonce i na poměrně úzkém pásu země pod trasou letu rakety bude působení choroboplodných zárodků vystaveno na dvě stě tisíc obyvatel, z nichž skutečně onemocní zhruba čtyřicet tisíc. Skutečná lavina se však objeví asi o dva týdny později, kdy primárně infikovaní stačí nevědomky rozšířit nákazu stykem s dalšími lidmi v prvních dnech inkubačního období. Lékařští experti došli na modelu k závěru, že počet sekundárně nakažených bude roven asi desetinásobku původních obětí. Během jednoho měsíce tak bude v jižní Kalifornii bojovat s touto smrtelnou nemocí téměř na půl milionu lidí.

Strach se bude mezi obyvatelstvem šířit ještě rychleji než samotné neštovice, zejména díky zprávám, že se smrtelnou nákazou bojuje i prezident a další představitelé G8.

Jak bude epidemie nabývat na síle, bude federální vláda brzy ochromena intenzivním voláním o pomoc ze strany občanů, zdravotnických pracovníků i médií. Federální úřady budou obyvatelstvo ujišťovat, že všechno je v pořádku a bezpečně pod kontrolou, že vakcína proti neštovicím je k dispozici v dostatečném množství, aby se dala proočkovat celá populace. Střediska kontroly nemocí dodají vakcínu místním zdravotnickým zařízením, aby co nejrychleji zamezily šíření té pohromy. Avšak pro ty, kteří již byli působení viru vystaveni, přijde očkování příliš pozdě, než aby jim mohlo pomoct. A jak se ukáže později, vakcína nepomůže ani mnohým z těch, kteří byli očkováni včas.

Jelikož, ke hrůze zdravotnických pracovníků a úředníků státní správy, se teprve teď projeví pravé vlastnosti chiméry. Díky účinnosti kombinované síly se viry ukáží být proti skladované vakcíně z větší části rezistentní. Avšak teprve s rostoucím počtem úmrtí začnou stresovaní a vyděšení zdravotníci i vědci vyvíjet efektivní očkovací látku, kterou by sice bylo možné vyrábět ve velkém, ale trvalo by to několik měsíců. Mezitím se záplava virové infekce bude šířit po celé zemi jako přílivová vlna. Turisté a lidé, kteří z Los Angeles vycestují, budou nevědomky roznášet živý virus po dalších a dalších lokalitách a vyvolávat tak vznik tisíců nových ložisek nákazy. Jelikož očkování se ukáže být neúčinné, úřady se nakonec odhodlají k poslednímu pokusu, jak zastavit šíření epidemie, tedy ke karanténě. V zoufalé snaze zastavit virovou smršť zakáží veškerá veřejná shromáždění. Zavřou se letiště, přestane fungovat podzemní dráha, autobusy budou odstaveny, to vše v rámci povinných cestovních omezení. Zaměstnanci budou nuceni brát si dovolenou, místní samosprávy budou omezovat své služby v obavě před možným ohrožením vlastní činnosti. Ze strachu před dalším šířením nákazy budou odvolány rockové koncerty, zápasy v baseballu a dokonce i církevní shromáždění. Ti, kteří se odváží vycházet mezi lidi, ať kvůli jídlu nebo lékařskému ošetření, tak budou činit pouze s gumovými rukavicemi na rukou a v operačních ústenkách.

Ekonomický dopad na celou zemi bude katastrofální. Průmyslová odvětví budou muset ze dne na den ve velkém zavřít. Pracovníci na nucené dovolené nebo z podniků, kde byla zastavena práce, způsobí vzestup počtu nezaměstnaných na dvojnásobek hodnot z období Velké deprese. Vláda se bude pohybovat na hranici insolventnosti, jelikož příjmy z daní prakticky vyschnou, zatímco požadavky na potraviny, lékařské a sociální služby naopak explozivně vzrostou. V několika málo týdnech se národní důchod zhroutí na úroveň zemí třetího světa.

Další krize budou následovat v oblasti obrany národní bezpečnosti. Vysoce nakažlivá choroba se zahryzne do vojenských jednotek, přičemž bude infikovat tisícovky vojáků a námořníků, žijících v uzavřených komunitách. Celé armádní divize, perutě a dokonce i námořní flotily ztratí akceschopnost, takže účinný vojenský potenciál se zredukuje na úroveň papírového tygra. Poprvé za téměř dvě staletí bude vážně ohrožena schopnost národa bránit se.

V civilní populaci dojde k přetížení zdravotnických zařízení i márnic. Počet nemocných a umírajících rychle dosáhne kritických hodnot, jež budou přesahovat stávající možnosti. I přes zavedení tří směn se v krematoriích začnou hromadit nebožtíci. Jako když Cortés dobýval Mexico City, budou všude narůstat kupy mrtvol. Budou muset rychle vznikat provizorní krematoria, aby zvládla narůstající příliv těl, jako pohřební hranice v dávných dobách.

Občané budou nuceni žít ve svých domech a bytech jako odsouzení vězňové, plni obav před kontaktem se svými sousedy, přáteli a dokonce i blízkými příbuznými, ve snaze předejít riziku nakažení. Vesničané budou v poněkud lepší situaci, avšak v městské populaci jen málo rodin unikne postižení. Nemocní lidé budou pečlivě oddělováni od společnosti, členové jejich rodin budou pálit prostěradla, ručníky, oblečení i nábytek, prostě vše, kde se mohl zachytit onen smrtelný všudypřítomný virus.

Choroboplodný zárodek si bude vybírat svou daň ve všech věkových skupinách i rasách. Nejtvrději nicméně dopadne na dospělé, kteří pracují a kteří budou nuceni se více vystavovat nebezpečí ve snaze sehnat pro své rodiny jídlo. S miliony mrtvých vznikne v celé zemi široká vrstva sirotků. Obdobně jako po skončení první světové války v západní Evropě bude téměř ztracena celá jedna generace. Prostě během několika málo měsíců zmizí. Pouze izolace infikovaných, tak jako u nemocných SARS poté, co na sebe tato nemoc v USA upozornila prvními klinickými případy, by dokázala předejít pohromě, která by podobným způsobem zdecimovala i jiné státy.

Nakaženým jedincům choroba způsobí rychlý a hrozivý nástup agónie. Po dvoutýdenní inkubační době se objeví nejprve vysoká teplota, pak pálivá vyrážka začínající v ústech a šířící se na obličej a nakonec po celém těle. Postižení jedinci jsou v této fázi vysoce nakažliví, takže k přenosu zárodků stačí pouhý dotyk, nebo dokonce sdílení oblečení či povlečení. Během následujících tří až čtyř dnů se vyrážka rozšíří a změní se v tvrdé bolestivé hrbolky na kůži. Záplava těchto ohavných kožních lézí, doprovázená pocitem, jako by se kůže dotýkala hořící pochodeň, následně postupně vyschne a pokryje se strupy. Následující dva až tři týdny budou nemocní bojovat s chorobou deformující jejich tělo do doby, než všechny strupy konečně odpadnou, a tím skončí poslední etapa možné nákazy okolí. Celou tu dobu však budou nemocní nuceni bojovat osamoceně, jelikož od okamžiku, kdy virus vnikne do organismu, neexistuje na neštovice lék.

Ti, kteří budou mít štěstí a přežijí, budou navždy poznamenaní typickými hlubokými jizvami, připomínajícími utrpení, jímž prošli. Ti méně šťastní skončí jako slepci. Jedna třetina infikovaných osob, kteří prohrají svůj boj s nemocí, zemře bolestivou smrtí, při níž pod náporem virů postupně selžou plíce a ledviny.

Hrůzy však ani zde neskončí, jelikož v epidemii černých neštovic se skrývá ještě strašidlo HIV. Pomaleji se chovající a méně nápadný, o to však smrtelnější virus HIV svými vlastnostmi nejen posílí rezistenci viru chiméry vůči očkování proti neštovicím, ale bude dál ničit ty, kteří přežili. V oslabeném imunitním systému bude virus bujet a volně cirkulovat v těle napadeného a hned v počátečním náporu bude ničit a modifikovat různé buňky organismu. Zatímco většina obětí čistého HIV podlehne jeho oslabujícím účinkům v průběhu řádově deseti let, chiméra povede ke smrti během dvou až tří let. Jako nějaká ďábelská horská dráha se pak zemí přežene další vlna úmrtí, postihující ty ubožáky, kteří již prodělali zápas s neštovicemi. Zatímco mortalita pandemie neštovic bude dosahovat zhruba třiceti procent, úmrtnost na infekci HIV se bude rovnat téměř devadesáti procentům. Již tak šokovaná a ochromená společnost tedy bude muset čelit smrtelnému prokletí, s jakým se dosud v historii nesetkala.

Až chiméra dokoná svou morbidní pouť, zanechá ve svých stopách desítky milionů mrtvých jen ve Spojených státech a několikanásobně víc v okolním světě. Černého doteku smrti nebude uchráněna jediná rodina a ani jediný člověk nedokáže ve stínu strachu před nějakou hrozící smrtelnou biologickou zbraní už nikdy žít svobodně. Uprostřed počátečních stadií pohromy navíc nikdo zaručeně nebude věnovat pozornost nějakým politickým problémům ve světě. Takže až na opačné straně zeměkoule bude starý spojenec Jižní Korea převálcován svým totalitním sousedem ze severu, dočká se od zkroušeného amerického národa velice slabé odpovědi, maximálně tak chabého výkřiku protestu.

39

ČÍNSKÁ DŽUNKA vypadala uprostřed moderních nákladních lodí hemžících se v přístavu Inčon jako nějaká starodávná relikvie. Cussler s touto plachetnicí s vysokou zádí opatrně proplouval zmatkem dopoledního provozu, aby nakonec zabočil do nevelkého veřejného přístavu jachet, tísnícího se mezi dvěma velkými obchodními přístavišti. Soukromý přístav byl téměř obsazen zvláštní směsicí omlácených sampanů a drahých víkendových jachet. Cussler zajel se svou týkovou lodí k tranzitnímu molu a vyvázal se. Pak rychle zaklepal na dveře kabiny pro hosty, aby vzbudil pospávající cestující, postavil na vařič v kuchyni velkou konvici s kávou a nechal si od přístavního zaměstnance doplnit do lodi pohonné hmoty.

Summer vyklopýtala do slunečního svitu na zadní palubu s jezevčíkem v náručí. Dirk šel o několik kroků za ní, násilím potlačuje zívání. Cussler každému vtiskl do ruky hrníček s kávou a pak znovu zmizel v podpalubí. Po chvíli se odtud vynořil s pilkou na železo v ruce.

„Možná by nebyl až tak špatný nápad sundat tahle želízka, než půjdete na břeh,“ ušklíbl se.

„Těch náramků se zbavím moc ráda,“ přitakala Summer a promnula si zápěstí.

Dirk se rozhlédl po sousedních lodích a pak se obrátil ke Cusslerovi. „Nesledoval nás někdo?“ zeptal se.

„Ne, jsem si docela jistý, že jsme přijeli sami. Dával jsem dobrý pozor a navíc jsem pro klid duše párkrát změnil kurz, abych se v tom utvrdil. Neviděl jsem však nikoho, kdo by jevil zájem nás sledovat. Vsadil bych se, že ti chlapci stále ještě křižují po řece Hangang a vás dva tam hledají,“ zasmál se.

„To tedy doufám,“ zachvěla se Summer a podrbala psíka za ušima.

Dirk vzal pilku a pustil se do pouta na Summeřině levém zápěstí. „Zachránil jste nám tam na řece život. Nemůžeme vám to nějak oplatit?“ zeptal se Dirk, zatímco pravidelně přejížděl pilkou přes hranu pouta.

„Nedlužíte mi vůbec nic,“ odpověděl muž vřele. „Jenom se držte stranou od dalších problémů a nechte úřady, ať se o ty gaunery postarají samy.“

„Provedeme,“ odpověděl Dirk. Poté, co se propiloval oběma Summeřinými náramky, chvíli si odpočinul, načež pak Summer střídavě s Cusslerem zbavili pout jeho. Když odpadlo poslední železo, posadil se a dopil zbytek kávy.

„V té restauraci v soukromém přístavu je telefon, kterým si můžete zavolat na americkou ambasádu, kdybyste chtěli. Tady si vezměte pár korejských wonů. Můžete za ně telefonovat a koupit si misku kimči,“ poznamenal Cussler a podal Summer několik bankovek místní měny purpurové barvy.

„Díky, pane Cusslere. A hodně štěstí na vaší cestě,“ odpověděl Dirk a potřásl mu rukou. Summer se předklonila a políbila starého námořníka na tvář. „Vaše laskavost byla ohromná,“ vyhrkla a poplácala na rozloučenou psa po zádech.

„Dávejte na sebe pozor, děti. Uvidíme se.“

Dirk se Summer stáli na molu a mávali na rozloučenou, zatímco se džunka proplétala ven z přístavu. Usmáli se, když ještě Mauser z příďové paluby zaštěkal na rozloučenou. Pak se vydali po ochozených betonových schodech vzhůru, až nakonec vešli do poněkud zašlé žlutě natřené budovy, jež představovala kombinaci správy přístavu, obchodu smíšeným zbožím a restaurace. Stěny byly pokryté motivy tradičních pastí na humry a rybářských sítí způsobem typickým pro tisíce přístavních hospod po celém světě. Pouze tady byly sítě cítit, jako by je právě vytáhli z mořské vody.

Dirk našel telefon na stěně v zadní části restaurace a po několika marných pokusech se přece jen dovolal na vedení NUMA ve Washingtonu. Operátor NUMA nepotřeboval příliš přesvědčovat, aby přepojil Dirka na domácí linku Rudiho Gunna, přestože na východním pobřeží byla už hodně pokročilá hodina. Gunn sice právě usnul, ale zvedl telefon už na druhé zazvonění, a když uslyšel Dirkův hlas, málem vyletěl z postele. Po několika minutách živé konverzace Dirk zavěsil.

„No?“ pobídla ho Summer.

Dirk pohlédl k páchnoucí restauraci s odvážným výrazem. „Obávám se, že je čas se vzmužit, a zatímco budeme čekat na odvoz, dát si nějaké kimči,“ pravil a pohladil si kručící žaludek.

*

VYHLÁDLÁ DVOJICE spořádala korejskou snídani sestávající z horké polévky, rýže, sójového tvarohu ochuceného sušenými mořskými řasami, nevyhnutelného talíře zkvašené zeleniny a kimči, které bylo tak ostré, že se jim málem kouřilo z uší. Sotva dojedli, když do restaurace vážným krokem vstoupila dvojice mohutných příslušníků amerických leteckých sil. Summer na dvojici zamávala a starší ze dvojice potvrdil jejich totožnost.

„Jsem vrchní seržant Bimson, bezpečnostní síly padesáté první bojové perutě. Toto je seržant Rodgers,“ kývl ke svému partnerovi. „Máme rozkaz doprovodit vás neprodleně na leteckou základnu Osan.“

„Bude nám vskutku potěšením,“ ujistila ho Summer, když vstali, opustili přístavní restauraci a následovali průvodce do služebního sedanu zaparkovaného před hospodou.

I když bylo ze Soulu od Inčonu blíž než na základnu Osan, Gunn se rozhodl neriskovat bezpečnost obou Pittů a zařídil jejich evakuaci z nejbližší vojenské základny. Letci jeli z Inčonu na jih, proplétali se kopcovitým terénem kolem zaplavených rýžových políček, až nakonec vstoupili do rozlehlého komplexu Osanu, který byl původně během korejské války jen osamělým letištěm. Nynější moderní letecká základna hostila velký kontingent stíhacích bojových proudových letounů F-16 a útočných strojů A-10 Thunderbolt II. Tyto stroje měly na starosti předsunutou obranu Jižní Koreje.

Projeli hlavní branou a pokračovali krátkou příjezdovou cestou k budově nemocnice základny, kde Dirka se Summer pozdravil velice rychle mluvící plukovník a zavedl je na vyšetřovnu. Po zběžné prohlídce a ošetření Dirkových poranění se mohli umýt a obléknout do čistého oblečení. Summer se zasmála, když zjistila, že pytlovitá pracovní uniforma, kterou dostala, její postavě skutečně nijak nelichotí.

„Co nás teď čeká?“ otázal se Dirk plukovníka.

„Je tady jedno C-141 z Mobilního leteckého velitelství, jež má namířeno na leteckou základnu v McChord a které odlétá za pár hodin. Rezervoval jsem v něm pro vás dvě místa v první třídě. Vaši lidé z NUMA vám pak zařídili dopravu z McChordu do Washingtonu, D. C. Mezitím si u nás můžete trochu odpočinout. Pak bych vás vzal do důstojnického klubu, kde byste si mohli dát něco teplého k jídlu, než nastoupíte tu dvacetihodinovou cestu letadlem domů.“

„Plukovníku, jestli máme čas, tak bych se rád spojil s nějakou místní jednotkou Speciálních operací, nejraději námořnictva, je-li to možné. A pak bych si rád zatelefonoval do Washingtonu.“

Jakmile Dirk vyslovil pojem námořnictvo, plukovník vzdušných sil se zatvářil poněkud pobouřeně. „V této zemi je pouze jedna základna námořnictva, a tou je nevelké podpůrné zařízení v Činhae nedaleko Pusanu. Pošlu vám jednoho z kapitánů od zvláštních jednotek letectva. Když o tom teď přemýšlím, tak odsud pořád vyrážejí a zase se vracejí nějaké jednotky SEAL či UDT. Měl by tedy být schopen vám pomoct.“

O dvě hodiny později již Dirk se Summer nasedali do šedivého trupu stroje vojenského letectva C-141B Starlifter spolu s velkou skupinou vojáků směřujících do Států. Když se usadili v transportním prostoru bez okének, Dirk objevil v opěradle sedadla před sebou klapky na oči a ucpávky do uší. Navlékl si tyto pomůcky ke spaní a obrátil se k Summer. „Nebuď mě, prosím, dokud nebudeme nad pevninou. Nejraději takovou, kde se k snídani nepodávají mořské řasy.“

Pak si přiklopil klapky na oči, natáhl se v sedadle a vzápětí usnul.

40

Z HLEDISKA ŽHÁŘŮ byl ten oheň nepatrný. Zuřil slabých dvacet minut a pak byl zvládnut. Zamýšlená cílená škoda byla nicméně pečlivě propočítána, takže výsledek byl víceméně přesně takový, jak se očekávalo.

Byly dvě hodiny ráno, když se na palubě lodi Sea Launch Commander rozezněl požární poplach, což Christiana v kapitánské kajutě okamžitě vytrhlo z hlubokého spánku. Vzápětí byl již na můstku a ostražitě přehlížel monitory lodního protipožárního zařízení. Grafické schéma lodi vykazovalo jediné rudé světlo na nižší horní palubě.

„Je to místnost elektroinstalace na kryté palubě, těsně před střediskem kontroly startu rakety,“ hlásil jeden tmavovlasý člen posádky, který měl právě službu na můstku. „Byl aktivován automatický hasicí systém.“

„Vypněte veškerou elektřinu pro tuto část lodi s výjimkou nouzových systémů,“ rozkázal Christiane „Uvědomte přístavní požární stanici, že budeme potřebovat pomoc.“

„Ano, pane. Už jsem do elektroinstalační místnosti poslal dva muže a každou chvíli očekávám jejich zprávu.“

Po dobu pobytu v přístavu měla loď Sea Launch Commander trvale na palubě jen kmenovou posádku, z níž jen málokdo prodělal požární výcvik. Christiano dobře věděl, že rychle se šířící oheň dokáže snadno zničit celou loď ještě dříve, než dorazí pomoc. Vyhlédl oknem můstku v očekávání, že uvidí, jak se z lodi valí dým a šlehají plameny, avšak nic takového nespatřil. Jedinou známkou požáru byl kyselý zápach pálících se elektrických součástek, který ho uhodil do nosu, a vzdálený jekot přístavního hasičského auta, ženoucího se s rachotem k nábřeží. Jeho pozornost upoutala přenosná vysílačka, kterou měl námořník připnutou k opasku a z níž náhle zaskřehotal jakýsi hluboký hlas.

„Tady je Briggs,“ zapraskalo v amplionu. „Hoří v rozvodně, ale nezdá se, že by se oheň šířil. Oddělení s počítači je v pořádku a protipožární plynový systém FM-200 je tam aktivovaný, takže brání vzplanutí. Nezdá se, že by byl v rozvodně aktivován automatický hasicí systém, ale jestli sem dostaneme pár hasicích přístrojů dřív, než se oheň rozšíří, myslím, že to zvládneme.“

Christiano popadl vysílačku. „Dělejte co můžete, Briggsi. Pomoc je už na cestě. Můstek konec.“

Briggs a jeho kolega mechanik, kterého požádal o pomoc při hašení, narazili na kouř valící se z rozvodny. Místnost nebyla větší než domácí šatna a propojovalo se zde elektrické vedení mezi lodním generátorem a spoustou palubních počítačů, jež zprostředkovaly přípravu nákladu rakety a jejího startu. Briggs se naklonil dovnitř a rychle do místnosti vyprázdnil dva hasicí přístroje. Pak ustoupil zpět a sledoval, jestli kouř zeslábne. Z místnosti se nadále valil štiplavý dým, jehož jedovaté příměsi však Briggsův respirátor stačil zachytit. Jeho asistent mu podal třetí hasicí přístroj, se kterým tentokrát Briggs vrazil do místnosti s požárem. Namířil náplň oxidu uhličitého na zbývající plameny, jež probleskovaly temným kouřem. Jakmile přístroj vyprázdnil, bez meškání vytančil ven a nadechl se ještě předtím, než znovu nahlédl dovnitř. Místnost byla nyní zcela temná a paprsky baterky odhalovaly pouze kouř. Uspokojen, že oheň je uhašen a není pravděpodobné, že by znovu vzplál, Briggs ustoupil do postranní chodby a zavolal rádiem na můstek.

„Oheň je udušený. Briggs končí.“

*

I KDYŽ BYL OHEŇ uhašen, škodu již napáchal. Bude trvat přinejmenším dvě hodiny, než se z roztavené změti drátů, kabelů a konektorů přestane kouřit a hasičský odbor přístavu Long Beach prohlásí loď za bezpečnou. Štiplavý zápach ohořelého elektrického zařízení patrný po celé lodi nezmizí minimálně několik dní. Danny Stamp dorazil na palubu těsně po odchodu požární jednotky. Jako velitele startu ho sem povolal kapitán Christiano. Nyní spolu seděli ve středisku řízení startu, sousedícím s vyhořelou rozvodnou. Stamp jen kroutil hlavou, když naslouchal popisu škod, o nichž referoval vedoucí sekce počítačů ze Sea Launch Commanderu.

„Nemohli jste si k požáru vybrat horší místo,“ prohlásil počítačový odborník, v obličeji stále ještě celý rudý pocitem marnosti. „Doslova každý počítač využívaný při startu rakety je propojen přes tenhle uzel, podobně jako většina testovacích a sledovacích monitorů. Budeme muset znovu pospojovat celý systém. To je zlý sen,“ dodal a zavrtěl hlavou.

„Co vlastní hardware?“ otázal se Stamp.

„Jestli tomu chcete říkat dobrá zpráva, tak na hardwaru k žádné škodě nedošlo. Zvlášť jsem se obával poškození vodou, ale naši lidé díkybohu uhasili plameny ještě dřív, než dorazili hasiči se svými hadicemi.“

„Takže k opětovné funkčnosti bude potřeba resetovat hardware. Jak dlouho to bude trvat?“

„Óch, člověče. Nejdřív budeme muset přestavět rozvodnu, objednat a dostat několik kilometrů kabelů, o některé budeme muset žádat celníky, a nakonec celý systém převinout. Za normálních okolností to bude trvat minimálně tři až čtyři týdny.“

„Jsme ale v situaci, kdy buď vypustíme raketový nosič s nákladem, nebo zaplatíme těžkou pokutu za zpoždění. Takže máte osm dní,“ uzavřel Stamp s ledovým pohledem upřeným do očí vedoucího sekce počítačů.

Zmožený muž pomalu přikývl a pak se zvedl k odchodu. „Počítám, že budu muset vytáhnout pár lidí z postele,“ zamumlal a vyklouzl postranními dveřmi na chodbu.

„Myslíte, že to dokáže?“ otázal se Christiano, jakmile se dveře zavřely.

„Jestli je to možné udělat, pak si myslím, že ano.“

„Co Odyssea? Budeme ji držet v přístavu, dokud nebudou opravené škody na Commanderu?“

„Ne,“ odpověděl Stamp po chvilce přemítání. „Zenit je na palubě Odyssey naložený a zajištěný, takže tu loď můžeme vyslat na moře, jak jsme původně plánovali. S Commanderem jsme pořád schopni dosáhnout rovníku za polovinu času, který k tomu bude potřebovat plošina. A vůbec nebude vadit, když Odyssea bude na místě o pár dní dříve, zvláště když bychom my museli vyrazit na poslední chvíli. Alespoň bude mít posádka plošiny dost času na to, aby se připravila na start rakety.“

Christiano přikývl a tiše se zamyslel.

„Uvědomím našeho zákazníka o změně plánů,“ pokračoval Stamp. „Určitě se budu muset sakramentsky snažit a uctivě kolem nich poskakovat, abych je uklidnil. Známe už příčinu toho požáru?“

„Požární inspektor se na to přijde podívat hned zítra ráno. Všechno ale ukazuje na nějaký zkrat, nejspíš nějaké špatné kabelové spojení.“ Stamp mlčky přikývl. Co bude dál? napadlo ho.

*

POŽÁRNÍ INSPEKTOR přístavu Long Beach vstoupil na palubu Sea Launch Commanderu přesně v osm ráno. Po zběžné prohlídce zuhelnatělé rozvodny začal se zpovídáním protipožárního týmu a dalších členů posádky, kteří byli ve službě, když oheň vzplál. Pak se vrátil na místo požáru a metodicky prohlédl napáchané škody. Přitom vše fotografoval pro dokumentaci a navíc si dělal poznámky. Po pečlivé kontrole spálených kabelů a roztavených kabelových spojek, která mu zabrala celou hodinu, došel k uspokojivému závěru, že nenašel jedinou známku úmyslného založení požáru.

K nalezení důkazu by bylo totiž třeba mimořádně pečlivé analýzy. Pod povlakem sazí na jeho botách se přece jen nacházely zvláštní miničástice — zbytky krabice po mraženém pomerančovém džusu. Chemický rozbor by prokázal přítomnost doma vyrobeného napalmu z benzinu a odřezků polystyrénu, vzájemně smíchaných a uložených v krabici. Na místo položil nálož předchozího dne jeden z Kongových mužů a v příslušnou dobu ji zapálila časovaná roznětka. Tato malá zápalná bomba pak v danou chvíli rozptýlila plameny v ohnivé spršce po celé rozvodné místnosti a rychle strávila její kompletní zařízení. Se záměrně poškozeným stropním rozstřikovacem pak bylo zamýšlené škody bezpečně dosaženo. Výsledek byl dost závažný, aby se odjezd Sea Launch Commanderu musel o několik dní odložit, ale přitom zase ne tolik, aby se celá záležitost musela považovat za něco jiného než za pouhou náhodu.

Inspektor prošel kolem spálené krabice, aniž si jí všiml, a na okamžik se zastavil na chodbě před rozvodnou, aby dokončil své hodnocení požáru. „Elektrický zkrat v důsledku špatné instalace nebo nedostatečného uzemnění,“ zapsal si do malého notýsku, zastrčil tužku do kapsičky košile a opustil loď. Cestou minul přicházející členy pracovní čety.

41

KDYŽ SE PO ÚMORNÉM transpacifickém letu stroj C-141 doloudal na leteckou základnu McChord jižně od Tacomy, právě šedivě mžilo. Pneumatiky obřího proudového letounu zaječely, jakmile se dotkly mokré přistávací dráhy. Letadlo nakonec dojelo až před tranzitní terminál, kde zhasly motory a otevřely se velké zadní nákladové dveře.

Přesně jak slíbil, Dirk téměř celou cestu prospal, takže se na nákladové rampě objevil osvěžený, i když hladový. Summer ho následovala v poněkud zemdlenějším stavu, protože jí se v hlučném letadle moc spát nedařilo. Poručík, který měl na starosti tranzitní cestující, dvojici objevil a doprovodil ji do důstojnického klubu na rychlé občerstvení, než bude pokračovat v cestě. Dirk pak zahlédl telefonní budku, nadšeně se vrhl k aparátu a vytočil jedno místní číslo.

„Dirku, takže jsi v pořádku!“ vyhrkla s patrnou úlevou Sarah.

„Pořád jsem dost čilý,“ přizvukoval Dirk.

„Kapitán Burch mi říkal, že jsi byl na palubě lodi NUMA, když se potopila ve Východočínském moři. Bála jsem se o tebe, až mi bylo zle.“

Dirk se v duchu rozzářil blahem a pak jí podal zkrácenou verzi událostí od chvíle, kdy odletěl do Japonska.

„Panebože, takže ti lidé, co vypustili kyanid na Aleutách, se chystají k ještě většímu útoku?“

„Vypadá to tak. Doufáme, že se dozvíme ještě nějaké další podrobnosti, až se dostaneme do Washingtonu.“

„Jenom informujte své přátele v Centru kontroly nemocí. My máme zase pohotovostní protiteroristický tým, připravený zasáhnout proti náhlému biologickému nebo chemickému ohrožení.“

„Budeš první, kdo se to dozví, jakmile bude co. Mimochodem, co dělá noha?“

„Je dobrá. I když si pořád zvykám na ty zatracený berle. Kdy se mi přijedeš podepsat na sádru?“

Dirk si náhle všiml, že na něj mává Summer a volá ho k malému proudovému letadlu, parkujícímu na ploše.

„Až tě přijdu vyzvednout na tu večeři.“

„Od zítřka jsem celý týden v Los Angeles na konferenci o toxinech v životním prostředí,“ odpověděla zklamaně. „Bude to tedy muset být až ten další týden.“

„Můžeš s tím počítat.“

Dirk měl sotva čas, aby dosprintoval ke gulfstreamu V, který už zahříval motory. Když vstoupil na palubu, poněkud se ho dotklo, že se Summer stala středem pozornosti, obklopená houfem plukovníků a generálů z Pentagonu, cestujících na leteckou základnu Andrews.

V šest hodin následujícího rána letěl velký proudový letoun nad Jeffersonovým památníkem. To už klesal na základnu leteckých sil jihovýchodně od hlavního města. Na dvojici zaměstnanců NUMA čekal služební mikrobus, aby je řídkým ranním provozem dopravil na ředitelství agentury, kde je ve své kanceláři uvítal Rudi Gunn.

„Díky Bohu, že jste v pořádku,“ vyhrkl Gunn. „Obraceli jsme celé Japonsko vzhůru nohama, jak jsme pátrali po vás a po té kabelové lodi.“

„Správná snaha, ale v nesprávné zemi,“ neodpustila si rýpnutí Summer.

„Jsou tu nějací lidé, kteří by chtěli od vás z první ruky slyšet o těch vašich trampotách,“ pokračoval Gunn, aniž by Dirkovi a Summer poskytl příležitost k oddechu. „Pojďme do admirálovy kanceláře.“

Sourozenci následovali Gunna chodbou do velké rohové místnosti, s okny obrácenými na řeku Potomac. I když admirál Sandecker již nebyl ředitelem agentury NUMA, Gunn jaksi podvědomě tento fakt stále odmítal akceptovat. Otevřely se dveře pracovny a trojice vešla dovnitř.

Na gauči seděli dva muži a diskutovali problematiku bezpečnosti přístavů, zatímco křeslo naproti nim okupoval zvláštní asistent Vnitřní bezpečnosti Webster, který si pozorně prohlížel nějakou složku.

„Dirku, Summer, jistě si pamatujete na Jima Webstera z Vnitřní bezpečnosti. A toto je zvláštní agent Peterson a zvláštní agent Burroughs, oba z protiteroristického oddělení FBI,“ pokynul Gunn k dalším přítomným. „Už hovořili s Bobem Morganem a velice by je zajímalo, co se s vámi dělo poté, co se Sea Rover potopil.“

Dirk a Summer se usadili do hlubokých klubovek a začali popisovat celý příběh, od jejich uvěznění na palubě Baekje, až po záchranu na čínské džunce. Summer byla upřímně překvapená, když zjistila, že než celou tu ságu dopověděli, uplynuly podle starodávného nástěnného lodního chronometru tři hodiny. Zaregistrovala i to, že příslušník Vnitřní bezpečnosti v průběhu vyprávění postupně stále více bledl.

„Nemůžu tomu prostě uvěřit,“ zamumlal nakonec. „Všechny důkazy, které se nám podařilo získat, ukazují na Japonsko,“ prohlásil a nevěřícně vrtěl hlavou.

„Dobře vymyšlený podvod,“ konstatoval Dirk. „Kong je mocný člověk, jenž má k dispozici významné zdroje. Neměli bychom podceňovat ani jeho prostředky, ani schopnosti.“

„Jste si jistí, že hodlá provést biologický útok na Spojené státy?“ otázal se Peterson.

„To docela jasně naznačil a já pochybuju, že by jenom blufoval. V průběhu toho incidentu na Aleutách si nejspíš prakticky vyzkoušeli technologii na rozptýlení biologické zbraně do ovzduší. Teprve až potom se jim asi podařilo znásobit sílu viru černých neštovic do daleko virulentnější formy.“

„To docela odpovídá historkám o Rusech, kterým se v devadesátých letech podařilo vypěstovat kmen viru černých neštovic odolný proti běžné vakcíně,“ dodal Gunn.

„Až na to, že tady se jedná o chiméru. Smrtící kombinaci více než jednoho viru, jež obsahuje smrtelné vlastnosti všech svých složek,“ dodala Summer.

„Jestli ten kmen bude skutečně imunní proti naší vakcíně, pak by epidemie mohla zabít miliony lidí,“ zašeptal Peterson a zavrtěl hlavou. Kancelář na chvíli ztichla, jak přítomní v duchu zvažovali tu hrůznou představu.

„Útok na Aleutské ostrovy prokazuje, že jeho původci mají nějaké zařízení na rozptýlení viru. Otázkou jen zůstává, kam budou ten svůj atak směrovat?“ poznamenal Gunn.

„Kdyby se nám podařilo zastavit je ještě předtím, než zaútočí, pak by nám to mohlo být jedno. Nejlépe by bylo provést razii Kongova paláce, loděnic a všech dalších jeho podvodných podniků, a to hned teď,“ prohlásila Summer a svá slova zdůraznila několika údery do stehna.

„Má pravdu,“ přidal se Dirk. „Pokud víme, tak zbraně jsou stále ještě na palubě lodě v docích v Inčonu a tam taky můžou zůstat.“

„Musíme sehnat víc důkazů,“ pronesl bezbarvě muž z Vnitřní bezpečnosti. „Dřív, než budeme moct sestavit spojený vyšetřovací sbor, musíme o riziku přesvědčit korejské úřady.“

Gunn si diskrétně odkašlal. „Možná že ty požadované důkazy brzy předložíme,“ pronesl a zraky všech se obrátily k němu. „Dirk a Summer měli tolik prozíravosti, že před odjezdem z Koreje kontaktovali zvláštní síly námořnictva a informovali je o Kongových uzavřených docích v Inčonu.“

„My jsme je samozřejmě nemohli vyprovokovat k nějaké akci, ale dobře načasovaný telefonát tady od Rudiho je přiměl, aby nám alespoň naslouchali,“ usmála se Summer na Gunna.

„Teď už celá situace pokročila,“ doplnil Gunn. „Když jste s Dirkem odjeli z Osanu, formálně jsme požádali o schválení speciální podvodní průzkumné akce. Viceprezident Sandecker se dostal do prekérní situace, jen aby získal to povolení v naději, že nachytáme protivníka in flagranti. Naneštěstí však se vším tím povykem ohledně americké přítomnosti v Koreji je současná doba příliš citlivá na to, abychom slídili na zadním dvorku vlastního spojence.“

„Nepotřebujeme nic jiného než snímek Baekje, jak kotví v Kongově doku. To by byl dostatečný důkaz,“ prohlásil Dirk.

„Něco takového by samozřejmě naší záležitosti pomohlo. Kdy tam vyrazí?“ otázal se Webster.

Gunn pohlédl na hodinky a v duchu zvážil čtrnáctihodinový rozdíl mezi Washingtonem a Soulem. „Průzkumný tým zahájí činnost přesně za dvě hodiny. Vpodvečer bychom už mohli něco vědět.“

Webster v tichosti sebral své papíry a vstal. „Po večeři se vrátím přijmout hlášení,“ zamumlal a zamířil ke dveřím. Když opustil místnost, ostatní mohli slyšet pouze jediné slovo, které si i na chodbě neustále opakoval: „Korea.“

42

FREGATNÍ KAPITÁN Bruce McCasland pohlédl na korejskou noční oblohu a ušklíbl se. Nad Inčonem se objevily těžké dešťové mraky a zatáhly ještě před chvílí čisté nebe. Díky nízké oblačnosti se však objevilo projasnění, optický odraz tisíců pouličních lamp, oken domů i vývěsních tabulí. Světla se odrážela od mraků a tlumenou září prosvětlovala tuto půlnoční hodinu. Pro člověka, jehož samotné přežití záleží na schopnosti se krýt, je temnota noci nejlepším přítelem, zatažená obloha naopak prokletím. Možná ale bude pršet, pomyslel si s nadějí, a to by jim pomohlo v maskování. Temné mraky se však jen tiše valily dál a veškerou vláhu držely umíněně v sobě.

Příslušník jednotky SEAL vojenského námořnictva z Bendu v Oregonu se ve vratkém sampanu znovu shrbil a pohlédl na tři muže ležící pod zábradlím vedle něj. Stejně jako McCasland, i oni byli oblečeni do černých mokrých potápěčských kombinéz, dále měli ploutve, obličejové potápěčské masky a na zádech batůžky. Jelikož jejich mise měla být jen průzkumná, byli ozbrojeni pouze minimálně pro boj zblízka, takže každý nesl jen automat Heckler & Koch MP5K ráže 9 mm. Na neprůstřelné vesty si zavěsili různé miniaturní fotoaparáty i kamery a také brýle k nočnímu vidění.

Omlácený člun se s bafáním posunoval podél inčonského obchodního přístavu. Za sampanem se táhla stuha modravého kouře z výfuku prskajícího přívěsného motoru. Při zběžném pohledu byla loď k nerozeznání od tisíců dalších, jež v těchto příbřežních korejských vodách používali různí obchodníci jako běžný dopravní prostředek. Pod vnější slupkou letitého plavidla se však nacházel laminátový trup útočného člunu. Se silným zabudovaným motorem bylo toto maskované plavidlo postaveno speciálně k vyloďování a naloďování malých týmů potápěčských specialistů.

Sampan prokličkoval tichým severním koutem přístavu, až se na dvě stě metrů přiblížil k ústí plavebního kanálu do Kongových námořních služeb. Přesně podle plánu právě zde motor sedmimetrového plavidla několikrát zakašlal a zhasl. Dva příslušníci jednotky SEAL, převlečení za zpustlé rybáře, začali hlasitě korejsky klít. Zatímco jeden z nich se taháním za startovací šňůru snažil motor znovu nahodit, jeho kolega se chopil vesla a značně nešikovně, s velkým cákáním, začal pohánět loď ke břehu.

McCasland vykukoval přes bok člunu nočním dalekohledem zaměřeným na strážní stanoviště u vjezdu do kanálu. Z nitra domku hleděli ven dva strážní, ale ani jeden z nich se nepřiblížil k černému motorovému člunu, uvázanému jen pár metrů stranou. McCasland se ujistil, že strážní jsou příliš líní, než aby se pustili do podrobnějšího pátrání, a proto trojici svých mužů tiše zavelel:

„Do vody. Teď.“

S elegancí perské kočky seskakující z pohovky vklouzli všichni tři potichu přes zábradlí do vody. Jediné, co se ozvalo, bylo tlumené zabublání. McCasland si upravil obličejovou masku, ukázal zvednutý palec oběma „rybářům“ a pak také následoval žabí muže přes palubu. Protože měl na sobě izolovanou potápěčskou kombinézu, bylo mu prve na sampanu docela horko, takže nyní ho příjemně osvěžila chladná voda, kterou ucítil na kůži pod oblečením. Zívnutím vyrovnal tlak ve středním uchu a ponořil se do sedmi metrů. Tam se zastavil a rozhlédl se kolem sebe po černých ponurých vodách. Smrdutá přístavní voda nabízela viditelnost jen v řádu pár desítek centimetrů, avšak v noci a bez baterky se rovnala prakticky nule. McCasland se rozhodl nevšímat si světelných podmínek a promluvil do podvodního komunikačního systému, připevněného k masce.

„Kontrola komunikace a navigace,“ vyštěkl.

„Tady Bravo. Navigace v pořádku. Konec,“ ozval se první hlas.

„Tady Charlie. Navigace v pořádku. Konec,“ ozval se druhý hlas se stopou georgijského přízvuku.

„Tady Delta. Navigace v pořádku. Konec,“ připojil se i hlas třetího potápěče.

„Rozumím. Buďte připravení,“ odpověděl McCasland.

Nad nimi mezitím oba rybáři dovedli sampan ke břehu a zakotvili u poničeného a polorozbořeného mola na dohled od Kongových strážných. Jali se naoko opravovat člun, mlátili o sebe nářadím a hlasitě kleli, jako by se neobratně pokoušeli vyřešit problémy s motorem. Jejich kolegové pod hladinou zatím plnili své povinnosti.

Jakmile se ocitl ve vodě, McCasland aktivoval miniaturní podvodní přijímač GPS, kterému se podle anglické zkratky celého názvu přezdívalo „lupič“. Nebyl větší nežli Lodivod do dlaně. Malé zařízení obsahovalo navigační systém kalibrovaný podle signálů ze satelitního GPS. McCasland se několikerým kopnutím ploutví vznesl do hloubky tří metrů, kde jeho přijímač mohl zachytit signál a zafixovat tak výchozí pozici. Rozsvítila se tlumeně zelená obrazovka, na níž vyskočila animovaná trasa, obcházející různé překážky na cestě. Na základě leteckých snímků a popisu poskytnutých Dirkem a Summer naprogramoval McCasland do přijímače několik orientačních bodů. Spojením těchto míst vznikla trasa vedoucí ke vchodu do doků, jíž se mohli bezpečně držet, aniž by se museli jedinkrát vynořit. Všichni čtyři potápěči měli takový přístroj, který navíc nenápadným blikáním označoval relativní polohu každého z nich. Plavali v naprosté tmě, a tak cestou ke krytému doku zůstávali od sebe jen asi na metr vzdáleni.

„Oukej, tak jdeme,“ zavelel McCasland, jakmile se znovu potopil.

Za mohutného kopání vyrazil inkoustově černou vodou kupředu, s očima upřenýma na elektronický kompas a hloubkoměr, který se ani nepohnul z hodnoty sedmi metrů. Když se dostali ke vchodu do soukromého plavebního kanálu, McCasland se obrátil a veplul do úzké zátoky, přičemž podplaval pod hlídkovým motorovým člunem, jenž neklidně poskakoval na úvazném lanu. Přes rameno viděl, že trojice jeho mužů ze SEALu ho následuje ve vzdálenosti jen několika decimetrů, seřazená pěkně do trojúhelníku.

Ať ve dne nebo v noci, potápěče z jednotek SEAL bylo prakticky nemožné odhalit, jelikož používali zásadně uzavřený typ respirátorů. Příslušníci námořních sil se vzdali užívání klasických potápěčských nádrží se stlačeným vzduchem, ze kterých při dýchání unikají vzduchové bubliny viditelné na hladině, a namísto toho zavedli systém VIPER od Carletonských technologií. Zdroj čistého kyslíku je zabudován do nevelkého úhledného balíčku, který nese potápěč na zádech a v němž je navíc ještě chemický čistič vydechovaného vzduchu, pohlcující oxid uhličitý a vypouštějící jen nepatrné množství odpadu. Tento proudnicově uspořádaný systém umožňuje potápěči zůstat pod hladinou v případě potřeby až čtyři hodiny. A bez existence bublin vydechovaného vzduchu bývá jejich přítomnost prostému oku většinou utajená.

Sledujíce pomyslný kurz „lupiče“, čtyři potápěči proplouvali klikatou zátokou a černočernou vodou se blížili ke vstupu do plavebního kanálu vedoucího k uzavřeným dokům. Většinu sportovních potápěčů by téměř půlkilometrový úsek vyčerpal, avšak pro zocelené příslušníky SEALu představoval tento výkon díky náročnému fyzickému tréninku sotva větší námahu než přechod silnice. Když se tedy shromáždili před masivními vraty doků, jejich srdeční tep byl jen o něco málo rychlejší než klidová frekvence. McCasland pak plaval v kruzích, dokud rukou nenašel pylon podpírající z jedné strany vchod. Sledoval pak sloup směrem k hladině, až našel spodní okraj posuvných vrat, zavěšených asi metr pod hladinou. Ujištěn, že se nacházejí opravdu na správném místě, sestoupil znovu do hloubky ke svému týmu.

„Zahajte předběžný průzkum. Sejdeme se na tomto místě ve tři nula nula. Konec.“

Od tohoto bodu měl každý z potápěčů individuální trasu, kterou musel uvnitř doku proplout. Dirk se Summer jim zpaměti nakreslili podrobnou mapku uspořádání doku a podle ní byly stanoveny jednotlivé oblasti průzkumu. McCasland měl nejnáročnější a také nejnebezpečnější úkol — plavat k okraji doku nejblíže u břehu, aby zepředu prohlédl celé zařízení. Dva další potápěči měli prozkoumat hlavní dok a nafilmovat Baekje, zatímco jejich čtvrtý kolega měl zůstat v záloze u vstupních vrat.

Jasné stropní světlo hangáru osvětlovalo povrchovou část mělkých vod, na něž dopadaly černé stíny betonových podpůrných pilotů. McCasland zjistil, že v hloubce pěti metrů rozeznává temnou siluetu pilířů ve vodě před sebou. Přitiskl přístroj pevně k hrudi, zesílil tempa nohama, a díky tomu, že dobře viděli, zrychlil. Minul několik desítek pilířů, když se před ním náhle vztyčila kolmá betonová stěna. Věděl tudíž, že se dostal až na samý konec doku. Chvilku si odpočinul přitisknut k poslednímu pilíři, připravil digitální fotoaparát a chystal se k vynoření. Snažil se zaplašit zvláštní pocit porážky, jenž se ho zmocňoval stále silněji. Když totiž prve plaval pod přístavištěm, měl jakýsi podivný pocit prázdnoty. Přímo fyzicky totiž vnímal nepřítomnost mohutné masy, kterou předpokládal, že ucítí, i když ji neuvidí.

Ve stínu jednoho rohu přístaviště se tiše vynořil hlavou nad hladinu. Oči mu jen potvrdily onen zvláštní pocit kolem žaludku. V obrovitém doku nic neviděl. Žádná stotřicetimetrová kabelová loď tu nekotvila. Ve skutečnosti zel celý dok prázdnotou. McCasland potichu zabral kamerou prázdný prostor, přičemž objevil jedinou loď v dohledu. Tou byl starý otlučený trauler usazený v suchém doku. Nedaleko od něj se honila kolem vysokozdvižného vozíku skupinka nudících se dělníků, kteří měli nepříjemnou noční směnu a představovali jedinou známku života v celé té obrovské stavbě.

McCasland dokončil natáčení, znovu se ponořil a vydal se podle přístavní hráze k hlavnímu vstupu do prostoru doků. Když dosáhl podpůrného pylonu, vytáhl „lupiče“ a zjistil, že zbývající kolegové se již vrátili a čekají jen několik metrů od něj.

„Mise je ukončena,“ pronesl krátce a vyrazil do zátoky.

Čtyři příslušníci jednotky SEAL doplavali k sampanu a potichu se do něj vysoukali. Falešní rybáři nalezli náhle správný lék na churavý motor a nastartovali. Za doprovodu dalších kleteb propluli kolem Kongovy zátoky a vydali se do tmy.

Jakmile se ocitli z dohledu, McCasland se posadil a sejmul masku. Vděčně se zhluboka nadechl nepříjemně vlhkého vzduchu přístavu a zadíval se na blikající světla na nábřeží. Na obličej mu dopadla první dešťová kapka, pak další a ještě další. Potřásl hlavou, ale zůstal klidně sedět, zatímco se z nebe na bezmocné komando spustila doslova povodeň.

43

WEBSTER, PETERSON a Burroughs se vrátili do budovy velitelství NUMA přesně v šest, a když dorazili do Gunnovy kanceláře, očekávala je poněkud zaražená nálada. Právě došly výsledky průzkumné akce týmu SEAL a Gunn, Dirk i Summer o nich mrzutě diskutovali.

„Je to zklamání, obávám se,“ pravil Gunn. „Žádnou kabelovou loď tam nenašli.“

„Jak ale mohla připlout a odplout, aniž by ji někdo spatřil?“ divil se Webster. „Nasadili jsme přece Interpol i celníky, kteří po té lodi pátrají po asijské části Pacifiku.“

„Třeba jsou ale někteří z nich na Kongově výplatní listině,“ poznamenala Summer.

Webster tuto možnost zavrhl. „Můžeme si být jistí, že se ten průzkumný tým nemýlil?“

„V uzavřeném doku nebylo evidentně nic k vidění. Právě teď se přes satelit přenáší jejich videozáznam. Můžeme se na admirálově monitoru sami přesvědčit,“ odpověděl Gunn.

Podruhé toho dne vedl procesí do bývalé admirálovy pracovny. Když se blížili k rohové místnosti, překvapeně zaslechli známý smích, jenž vycházel z kanceláře, a uviděli oblak kouře, linoucí se otevřenými dveřmi na chodbu.

Když Gunn překročil práh, překvapil ho pohled na Ala Giordina hovícího si na gauči. Nově jmenovaný ředitel podmořské technologie měl tmavé kučeravé vlasy trochu rozcuchané, seděl poněkud v záklonu s nohama na konferenčním stolku a z pusy mu visel mohutný doutník. Na sobě měl obnošenou kombinézu NUMA a vypadal, jako by právě vystoupil z člunu.

„Rudi, chlapče, dneska proháníš posádku nějak pozdě do noci, ne?“ otázal se Giordino a pak vyfoukl ke stropu oblak kouře.

„Někdo se tu musí starat o krám, zatímco ty se kdesi v tropech povaluješ na pláži.“

Když vešli do místnosti Dirk a Summer, oba se usmáli na Giordina, který pro ně byl oblíbeným strýčkem. Svého otce zprvu neviděli, protože ten stál na protější straně místnosti a zíral z okna na světla protějšího břehu Potomacu. Jeho sto osmaosmdesát centimetrů vysoká postava stála těsně u okna. Bylo patrné, že i když již ztratil mladistvou svalnatou štíhlost, stále rozhodně neměl nadváhu. Jeho věk prozrazovaly pouze prošedivělé skráně a vějířky vrásek kolem očí. Když Dirk Pitt, legendární ředitel speciálních projektů a nynější ředitel agentury NUMA, pohlédl na své děti, jeho ošlehaná a opálená tvář se roztáhla do širokého úsměvu.

„Dirku, Summer,“ pozdravil je s teplým zajiskřením v zelených očích a popadl je kolem ramen.

„Tati, my mysleli, že jste spolu s Alem ještě na Filipínách,“ poznamenala Summer poté, co ho objala a vlepila mu na tvář pusu.

„Blázníš?“ vmísil se do rozhovoru Giordino. „Váš stařík chtěl málem přeplavat Pacifik, když se doslechl, že jste se ztratili.“

Pitt starší se usmál. „Jenom jsem žárlil, že jste se vydali na cestu po severovýchodní Asii beze mne,“ pravil.

„Udělali jsme si pár poznámek o místech, kterým je lépe se vyhnout,“ odpověděl se smíchem Dirk.

Pitt v přítomnosti obou potomků viditelně roztál. Veterán mezi námořními inženýry vyzařoval spokojenost s okolním světem, který se pro něj neodvratně změnil. Soukromý život se mu obrátil naruby, jakmile se před pár lety objevily jeho dvě dospělé děti, o jejichž existenci neměl dosud ani ponětí. Brzy se však pro něj staly nedílnou součástí existence. Připojily se totiž k jeho profesionálním podmořským aktivitám a rovněž tak vstoupily do osobního života svého otce a jeho nové manželky. Náhle objevený pocit zodpovědnosti ho přiměl zamyslet se nad svým životem a konečně se oženil se svou dlouholetou láskou, kongresmankou za stát Colorado Loren Smithovou. Životní změny však pokračovaly i v pracovní oblasti. Jelikož admirál James Sandecker zcela neočekávaně přijal nabízené místo viceprezidenta Spojených států, Pitt byl náhle katapultován do křesla nejvyššího šéfa agentury NUMA. V době, kdy pracoval coby ředitel speciálních projektů, zažil řadu životních dobrodružství a situací, jejichž řešení ho zavedla snad do všech koutů světa. Podstoupená rizika si na něm samozřejmě vybrala svou daň, fyzickou i duševní, takže nyní docela rád zvolnil životní tempo i při řešení náročných situací vyplývajících z jeho funkce. Jako generální ředitel NUMA musel plnit řadu administrativních a politických povinností, jež nezřídka překračovaly rámec jeho skutečných zájmů. I proto si žárlivě střežil chvíle, které mohl trávit spolu s Alem v terénu, kupříkladu při testování nového vybavení, průzkumu eventuálních budoucích mořských rezervací, nebo jen při posouvání hranic hloubkového potápění. Hluboko v hrudi mu totiž stále plápolal živý oheň, jakmile se jednalo o zkoumání neznámého nebo o řešení nějaké dávné záhady. Nikdy rovněž neumdléval jeho smysl pro korektnost. Únos jeho dětí a potopení Sea Roveru v něm zažehlo žár hněvu a vyvolalo ono dávné odhodlání, jež občas pociťoval a které ho nutilo napravovat svět.

„Tati, jaká je situace ohledně té japonské lodi s jedovatým nákladem na Filipínách?“ zeptal se Dirk. „Slyšel jsem, že měla na palubě chemickou munici, jejíž obsah začal unikat a způsobil na útesech smrt.“

„To je pravda, v tomto případě šlo o směs hořčičného plynu a lewisitu. Biochemické riziko ponechané z druhé světové války. Ten únik jsme ale již zastavili. Protože nikdo neměl zájem o finančně náročné vyzvedávání a odvážení té munice, použili jsme druhý nejlepší způsob — všechno jsme to pohřbili.“

„Naštěstí se právě v těch místech nachází podmořská písčina,“ vysvětloval Giordino. „Takže jsme jen nastartovali vodní pumpu, naplnili nákladový prostor pískem a pak ho pečlivě uzavřeli. Pokud tam v okolí nebude někdo přímo kopat, žádný další únik toxických látek nehrozí a ten poničený korálový útes by se měl během pár let vzpamatovat.“

Ve dveřích se objevila hlava pomocné asistentky, jež oslovila Gunna. „Pane, je připraveno to video z Pentagonu.“ Načež opět zmizela z otvoru dveří jako zajíc v noře.

Gunn využil chvíle přerušení k tomu, aby Pittovi a Giordinovi představil zástupce Vnitřní bezpečnosti a FBI. Pak všechny nahnal k velké ploché obrazovce, jež se skrývala za jedním posuvným panelem dřevěného ostění. Na klávesnici vyťukal několik příkazů, monitor se rozsvítil a objevil se na něm obraz velkého krytého doku. Oko kamery pomalu přejíždělo po interiéru a odhalovalo pouze sérii prázdných přístavišť. Po necelé minutě videozáznam skončil a obrazovka opět potemněla.

„Je to bezpochyby Kongův podnik. Po Baekje tam však není ani stopa,“ promluvil Dirk.

„Zpráva námořnictva konstatuje, že jedinými plavidly v Kongových docích byl jeden nevelký remorkér a jeden motorový člun,“ informoval Gunn. „Baekje zřejmě, podobně jako Elvis, opustila dům.“

Webster si odkašlal. „Potvrdil jsem si na Interpolu a na korejské státní policii, že provoz v přístavu Inčon je nepřetržitě monitorován od chvíle, kdy se zachránila posádka Sea Roveru a byly vyrozuměny patřičné síly. Podle nich do přístavu ani z přístavu nevyplula žádná loď, jež by se popisem blížila Baekje.“

„Někdo se prostě nechal podplatit,“ ucedil pohrdavě Giordino.

Webster se v odpověď zatvářil pobouřeně. „To je sice teoreticky možné, ale je to nesmírně nepravděpodobné. I přes živý provoz není Inčon nijak velký přístav. Někdo by její odplutí určitě hlásil.“

„Třeba se vykradla potají hned poté, co Dirk se Summer opustili loď,“ dohadoval se Giordino, „což bylo ještě před vydáním výstrahy FBI.“

„Nebo je tu ještě jiná možnost,“ nadhodil Pitt. „Třeba tu loď zakamuflovali nebo pozměnili tak, aby se podobala nějakému jinému plavidlu. Takže mohla opustit přístav za bílého dne, třeba jako obyčejná nákladní loď.“

„Nebo jako loď pro milence,“ dodal Giordino.

„Ať už je kdekoliv, skutečností zůstává, že bez této lodi nemáme dost důkazů k tomu, abychom společně s korejskými úřady proti Kongovi zakročili,“ uzavřel diskusi Webster.

„Co Dirk se Summer?“ ozval se už poněkud hněvivě Pitt. „To se podle vás dostali na korejské území na palubě Queen Mary?“

„Důkazy proti Kongovi musí být neprůstřelné,“ odpověděl Webster se starostlivým výrazem. „Právě teď máme s Jižní Koreou vážné politické problémy. Našim lidem z ministerstva zahraničí se z toho klepou kolena a nervózní je dokonce i Pentagon. Možnost, že bychom byli přinuceni skončit se svou přítomností v této zemi, je docela reálná a nikdo si nepřeje dále vyhrocovat v této chvíli už tak napjatou situaci.“

„Takže vy se bojíte požádat Jižní Koreu, aby začala vyšetřovat Konga?“ otázal se Pitt zpříma.

„Tenhle pokyn pochází shora. Podle něho se máme držet stranou až do doby, než Národní shromáždění hlasováním rozhodne o případném vypovězení našich jednotek ze země.“

„Co tomu všemu říká admirál?“ otázal se Pitt Gunna.

Gunn zvolna zavrtěl hlavou. „Admirál, ehm, viceprezident Sandecker me informoval, že i prezident se ve své reakci na potopení Sea Roveru podrobil ministerstvu zahraničí. Dirkovo a a Summeřino obvinění Konga tedy naneštěstí skončilo výnosem, který právě zmínil tady Jim. Všichni se mají držet zpátky až do hlasování Národního shromáždění. Podle informací zpravodajců došlo mezi Kongem a prezidentem Jižní Koreje k ryze obchodní dohodě, jež sahá daleko za rámec jejich všeobecně známého přátelství. Prezident se totiž obává, že by ztratil podporu proti některým krokům Národního shromáždění, kdyby inicioval takové potencionálně trapné vyšetřování.“

„Copak prezident nechápe obrovskou míru rizika v souvislosti se zbraněmi, jež Korea vlastní?“ nevěřila svým uším Summer.

Gunn přikývl. „Prezident opakovaně prohlásil, že jakmile bude po hlasování v Národním shromáždění, bude na korejských úřadech požadovat okamžité a kompletní vyšetření Kongovy účasti při potopení Sea Roveru a jeho možného spojení se Severní Koreou. Mezitím pověřil Vnitřní bezpečnost, aby vydala vnitrostátní bezpečnostní doporučení, vztahující se zejména na letadla a námořní plavidla přijíždějící z Japonska a Jižní Koreje.“

Mladší Pitt začal nespokojeně pochodovat po místnosti. „To je málo a navíc je to pozdě,“ ozval se zklamaně. „Kongovým záměrem je prosadit odstranění amerických jednotek z Jižní Koreje. Jako záminku přitom hodlá využít zjevné teroristické hrozby z Japonska. Copak to nechápete? Jestli se pokusí o úder na Spojené státy, pak se to určitě stane před hlasováním v Národním shromáždění.“

„Což bude ode dneška za deset dní,“ dodal Gunn.

„Takže se musíme snažit předvídat Kongův další tah,“ ozval se s klidnou logikou Pitt. „Víme, že ovládá velikou lodní firmu, a tím pádem dokonale zná americká přístavní zařízení. Zdá se logické, že zbraně bude chtít dovézt do země na běžných nákladních lodích, a to nejspíše k západnímu pobřeží Ameriky.“

„Je to daleko snazší než pašovat zbraně letecky,“ souhlasil Giordino.

„Postarám se, aby celníci v příslušných přístavech byli náležitě instruováni.“

„I to by mohlo být pozdě,“ poznamenal Pitt. „Můžou klidně vypustit tu biologickou bombu ve chvíli, kdy budou vplouvat do přístavu, a kontaminovat tak celou oblast ještě dřív, než přistanou. Představte si například Sanfranciský záliv.“

„Nebo dokonce ještě před vplutím do přístavu, když bude foukat příznivý vítr. Ten útok na Aleutách byl evidentně veden z nějakého člunu v blízkosti ostrova Yunaska, takže je jasné, že mohou zaútočit i bez zajíždění do přístavu,“ poznamenal Dirk.

„Pobřežní stráž spolu s ochrankou přístavu, která je v jurisdikci Vnitřní bezpečnosti, dostala rozkaz vstupovat na palubu a prohlížet všechna příchozí obchodní plavidla již předtím, než vjedou do přístavu,“ ozval se Webster.

„Vstupují ale na palubu a prohlížejí i ty lodě, které nemíří do přístavu?“ chtěl vědět Pitt.

„Obávám se, že zdroje Pobřežní stráže nestačí na to, aby svou činnost ještě takto rozšířily. Posílily sice program ostrahy na moři, ale stále mají jen omezený počet člunů, které můžou vyslat na vodu. Požadavek rozšířit pokrytí celého západního pobřeží je tedy za hranicemi jejich možností.“

„Co námořnictvo?“ navrhla Summer. „Proč by se nemohlo zapojit do služby pár lodí z tichomořské flotily? V případě ohrožení národní bezpečnosti bychom podle mého měli přimět k účasti na blokádě každou volnou vojenskou loď.“

„To je dobrá otázka, ale je na ni blbá odpověď,“ opáčil Gunn. „Jedná se o šedou zónu aktivit námořnictva. Nikdy nebyli nadšeni z toho, že by měli podporovat Pobřežní stráž. Nejspíš by žádost o pomoc odmítli, dokud by ji nedostali rozkazem od ministra obrany z Bílého domu. Můžu to navrhnout viceprezidentovi, ale když uvažujeme reálně, tak by celé jednání trvalo přinejmenším týden, a to by bylo už nejspíš pozdě.“

„Je tu ještě jiná možnost,“ ozval se Pitt, sáhl do zásuvky a vytáhl odtamtud denní hlášení z výzkumných lodí NUMA. „Jak vidíte, Pacific Explorer právě dorazil do Vancouveru, Blue Gill vede námořní průzkum v blízkosti Drake’s Bay severně od San Franciska a Deep Endeavor provádí zkoušky s ponorkou v San Diegu. Není to sice žádná flotila bitevních lodí, ale tato tři výzkumná plavidla můžu přemístit tak, aby byla během dvou dnů v blízkosti metropolí na západním pobřeží a mohla pomoci Pobřežní stráži.“

„To by představovalo podstatné navýšení námořních zdrojů. A jsem si jistý, že Pobřežní stráž bude za tuto pomoc vděčná,“ pravil Webster.

„Můžete to brát jako dočasné zapůjčení,“ řekl Pitt. „Alespoň do té doby, než tady Rudi najde cestu, jak to vyúčtovat.“

„Určitě nalezneme nějaký způsob kompenzace za naši pomoc při stavu zvýšeného ohrožení státu,“ prohodil k Websterovi se žraločím úsměvem Gunn.

„Takže domluveno. Flotila lodí NUMA ze západního pobřeží zahájí s okamžitou platností cvičení zaměřené na vyčenichání bomb. Ale ještě jedna věc,“ pravil Pitt nesmlouvavě směrem k Websterovi. „Kong už jednu z mých lodí potopil a já nechci ztratit nějakou další. Trvám na tom, aby se v blízkosti našich lodí neustále zdržoval ozbrojený kutr.“

„Souhlas. Zabezpečovací týmy budou rovněž instruovány, že mohou očekávat ozbrojenou odpověď.“

„Dobře. Naše skupina bude spolupracovat s regionální dozorovou divizí Pobřežní stráže. Rudi, ty se budeš muset utrhnout z ředitelství. Přál bych si, abys zaletěl do San Franciska a dal dohromady Blue Gill s místní eskadrou Pobřežní stráže a pak to samé provedl i s Pacific Explorerem v oblasti Seattle/Vancouver. Dirku a Summer, chtěl bych, abyste se vrátili do San Diega na Deep Endeavor a pomohli při hlídání jižní Kalifornie,“ nařídil Pitt.

„A co já, šéfe?“ ozval se Giordino s předstíraným rozhořčením. „Já poslání lodního inspektora nedostanu?“

„Ale kdepak,“ odpověděl Pitt s uličnickým úšklebkem. „Pro tebe mám něco daleko důležitějšího.“

44

ŽÁDNÉ FANFÁRY se nerozezněly, když dvojice špinavých remorkérů pomalu vyplula s mořskou odpalovací základnou Odyssea z jejího domovského přístavu. Vzrušení doprovázející odjezd nové rampy během let vyprchalo, takže nyní přihlížela jen hrstka rodinných příslušníků, přátel a vyšších podnikových úředníků, kteří se přišli rozloučit s posádkou. Také výrazně početně menší posádka plovoucí základny hrála roli v tom, že se na břehu nesešlo příliš mnoho lidí. Celou velkou plošinu obsluhovalo totiž pouhých dvaačtyřicet mužů, což bylo zhruba o dvacet méně než obvykle. Velitel startu Stamp totiž většinu techniků zdržel, aby pomohli s opravami následků požáru na mateřské lodi. Kapitán Christiano netrpělivě sledoval z můstku Sea Launch Commanderu, jak se plovoucí základna vzdaluje od mola. S rampou a její posádkou se rozloučil dlouhým zahoukáním. O několik palub níž horečně v nepřetržitém provozu pracovala celá armáda elektrikářů a počítačových techniků, aby napravila škody způsobené požárem v rozvodně. Velitel totiž hodlal s mateřskou lodí vyrazit za odpalovací rampou na moře do tří, maximálně čtyř dnů.

Odyssea odpověděla na Christianův pozdrav krátkým zahoukáním, jež jako by přicházelo odněkud z nebe. Hlavní paluba plovoucí základny se tyčila dobrých třicet metrů nad hladinou. Na rozdíl od pohybu na otevřeném moři se plovoucí startovací základna při vjezdu a výjezdu z přístavu spoléhala na remorkéry. I když se dokázala zastavit přesně na zamýšleném místě, viditelnost malých lodí a různých překážek v přístavu byla z kormidelní kabiny, umístěné vysoko v konstrukci, poněkud nejistá, takže při manévrování ve stísněných vodách měly přednost remorkéry.

Masivní ocelová konstrukce se pomalu posouvala podél přístavní hráze jako nějaká obří tarantule, plížící se po klidné hladině. Přebudovaná těžební plošina ze Severního moře se pohybovala vysoko na vrcholech pěti podpěrných sloupů na každé straně. Základny sloupů se dotýkaly vln těsně nad hladinou, kde byly připevněné ke dvěma obrovským pontonům, které na délku měřily přes sto třicet metrů. Na konci každého pontonu byla dvojice čtyřlistých vrtulí, schopných pohánět celé neobratné monstrum mezi mořskými vlnami rychlostí dvanácti uzlů. Se svými třiceti tunami výtlaku představovala Odyssea největší samohybný katamaran na světě a byla také pro oko nejpůsobivější. Plovoucí základna proklouzla vjezdem do přístavu Long Beach Harbor a popojela ještě asi tři a půl kilometru dále od břehu, než se oba remorkéry zastavily.

„Připravte se na převzetí tažných lan,“ vyštěkl rozkaz velitel Odyssey, zkušený bývalý kapitán tankeru jménem Hennessey.

Remorkéry uvolnily lana, která posádka Odyssey rychle navinula. Plošina nastartovala své čtyři stejnosměrné motory po třech tisících koňských silách, a jakmile se remorkéry rozestoupily do stran, plošina pokračovala dále vlastní silou. Posádka základny cestovala vysoko nad obřími pontony, kolébajíc se podobně jako na vrcholu mrakodrapu v silném větru. Na mohutnou raketu typu Zenit, uloženou horizontálně v konstrukci a pečlivě upevněnou, mírné kolébání žádný vliv nemělo. Zkušená posádka se tedy nevzrušeným tempem začala věnovat svým povinnostem. Během pomalé cesty k cíli, jak postupně mizelo z dohledu světle hnědé pobřeží Kalifornie, zavládla rutina. Hennessey zvolna zvyšoval rychlost, až plovoucí základna se supěním motorů dosáhla devíti uzlů. Poté nasadil kurz k jihozápadu, směrem k určenému místu startu rakety na rovníku, vzdálenému téměř tři tisíce kilometrů jižně od Havaje. Nikdo z posádky nepřepokládal, že to místo nikdy neuvidí.

*

DVA TISÍCE DEVĚT set kilometrů západně odsud uháněla loď Kogurjo napříč Tichým oceánem jako chrt pronásledující zajíce. Ostré tempo plavby z Inčonu narušila pouze zastávka na ostrovech Ogasawara, kde naložili Tong-džua. Poté, co se západně od Midwaye vyhnuli bouři, čekalo je už jen klidné moře a silný zadní vítr, takže uháněli plnou rychlostí k východu. Zbavená zátěže objemného vybavení bývalé kabelové lodi a celých kilometrů tlustého kabelu uskladněného v podpalubí, Kogurjo nyní plula ve vodě o tři metry méně ponořená než obvykle. Čtyři dieselové motory hnaly tuto lehkou loď rychlostí jedenadvaceti uzlů, takže za den urazila přes devět set kilometrů.

Na palubě se zatím početný tým inženýrů a techniků připravoval na nadcházející vypuštění Zenitu. Kontrolní stanoviště startu, téměř přesná kopie obdobného kontrolního střediska na Sea Launch Commanderu, bylo umístěné na dolní palubě Kogurja a hemžilo se neumdlévajícími aktivitami. Z laboratoře v Inčonu dorazila na loď poslední verze softwaru a pomocný tým počítačových odborníků natahoval do paměti pro operační tým různé scénáře simulovaných startů rakety. Skupina, která měla na starosti odpálení rakety, absolvovala každodenně celou řadu příkladů zkušebních startů, takže po týdnu pobytu na moři již prováděla všechny simulace naprosto bezchybně. Podle toho, co se oficiálně dozvěděli, měli prostě zajišťovat odpálení Kongova satelitu z plovoucí startovací základny. Nikdo z nich si nebyl vědom pravého účelu vypuštění rakety, jemuž měli pomáhat, a těšili se na opravdový start.

Tong-džu využil času stráveného na moři ke zdokonalování taktiky přepadení Odyssey. On a jeho přepadový tým byli neustále zahloubaní do plánku odpalovací základny, určovali útočné pozice a ladili pohyby útočných sil, dokud nevznikl podrobně koordinovaný místní i časový rozvrh útoku. Pak si jednotliví členové vštípili své konkrétní úkoly a nadále se zabývali čištěním zbraní. Zůstávali přitom co nejvíc z dohledu ostatních členů posádky, zatímco se loď stále víc přibližovala svému cíli. Po společné večeři s celou útočnou jednotkou pozval Tong-džu svého zástupce Kima k sobě do kajuty. V jejím soukromí mu vysvětlil Kongův příkaz zbavit se Kogurja.

„Předal jsem kapitánu Leeovi souřadnice místa, kde se máme setkat s čekající nákladní lodí. Nicméně jsem ho neinformoval o záměru jeho loď potopit. Namluvil jsem mu pouze, že z bezpečnostních důvodů přemístíme posádku plovoucí odpalovací základny na jiné plavidlo.“

„Vy nevěříte v jeho oddanost Kongovi?“ otázal se Kim, jímž představa vraždy dvou stovek vlastních krajanů ani v nejmenším nepohnula.

„Ne, nebylo by to moudré. Žádný kapitán netouží potopit svou loď a opustit své mužstvo. Unikneme bez něj.“

„Jak má být ta loď zničena?“

Tong-džu sáhl pod skládací lůžko, a vytáhl odtud nevelkou brašnu a podal ji Kimovi.

„To je plastická výbušnina Semtex s detonátory na rádiové ovládání. Hodlám tu nálož aktivovat v době, kdy se loď bude pohybovat.“

Přešel k lodní přepážce a ukázal na nákres příčného řezu Kogurja, připevněný na stěně.

„Po proražení několika otvorů v přední části trupu a v přídi pod čárou ponoru bude loď ve svém pohybu kupředu nabírat obrovské množství vody na dolní paluby. Plavidlo tedy zamíří ke dnu ještě rychleji než ponorka, takže posádka nebude mít ani čas reagovat.“

„Stále je tu ale možnost, že by někdo mohl uniknout v záchranném člunu,“ namítal Kim.

Tong-džu s ďábelským úšklebkem zavrtěl hlavou. „Nastříkal jsem do mechanismů jeřábů záchranných člunů tekuté lepidlo. Ani jeden člun nebude možné bez hrubého násilí spustit.“

„A co my?“ otázal se Kim, do jehož hlasu se začínala vkrádat určitá nejistota.

„Vy a ještě další dva odjedete se mnou na útočném člunu. Přesvědčím Leea, aby nás nechal opustit loď kvůli předsunutému průzkumu, až se ta nákladní loď objeví na obrazovce radaru. Jakmile se Kogurjo znovu rozjede plnou rychlostí, odpálím nálože.“

Kim zhluboka vzdechl a pak důrazně přikývl. „Nebude pro mě jednoduché opustit svůj bojový tým,“ poznamenal tiše.

„Jsou to sice všichni dobří chlapi, ale jsou nahraditelní. Nechám to na vás, abyste vybral dva, kteří pojedou s námi. Nejdřív ale musíme umístit výbušniny. Vezměte si svého pyrotechnika, toho Hyuna, a umístěte spolu nálože v příďových sekcích E, F a G. Ať vás ale nesleduje nikdo z posádky.“

Kim pevně uchopil brašnu a znovu kývl. „Udělám to,“ pronesl a opustil kajutu.

Když odešel, Tong-džu se několik minut díval na plánek lodi. Celá operace byla pěkně nejistý podnik, plný rizik a skrytých nebezpečí. Přesně takhle to ale miloval.

45

ODYSSEA SE V KURZU směřujícím přímo na setkání s ďáblem loudala pozvolným tempem od Long Beach na volné moře. Tato nemotorná konstrukce byla schopná vytvořit za každou hodinu osmnáctikilometrovou brázdu pěny. Minula ostrov San Clemente, ležící uprostřed kalifornského plavebního kanálu, krátce před půlnocí zamířila od San Diega na západ a brzy nato opustila teritoriální vody Spojených států. Jak se plovoucí základna prodírala západně od poloostrova Dolní Kalifornie dál do opuštěných oblastí Tichého oceánu, z horizontu pomalu mizely rybářské čluny i zábavní jachty. Na konci třetího dne na moři, ve vzdálenosti nějakých třinácti set kilometrů od nejbližší pevniny, Odyssea osaměla a zdálo se, že sdílí celý oceán jen s jedinou drobnou tečkou na severovýchodním horizontu.

Kapitán Hennessey s mírným zájmem pozoroval, jak vzdálená skvrna postupně roste a přesunuje se k jihu. Když se přiblížila na osm kilometrů, pozvedl dalekohled, namířil ho příslušným směrem a spatřil zavalitou modrou loď se žlutým komínem. V pohasínajícím podvečerním světle došel Hennessey k závěru, že vzhledem ta loď připomíná spíše výzkumné plavidlo nebo loď nějakého zvláštního určení, než plavidlo nákladní. Povšiml si, že pluje v kurzu, který by nevyhnutelně vedl ke kolizi s jeho Odysseou. Hennessey tedy následující hodinu strávil v blízkosti kormidla a sledoval, jak se nové plavidlo blíží až na necelé dva kilometry k jeho pravoboku, kde konečně zpomaluje a otáčí se směrem za něj, na jihozápad.

„Bude křižovat naši kýlovou vlnu,“ poznamenal Hennessey ke kormidelníkovi a sklonil dalekohled. „Všude kolem je prázdný Tichý oceán, a on se nám musí připlést rovnou do cesty,“ mumlal a vrtěl přitom hlavou.

Ani na chvíli ho nenapadlo, že tato příhoda je něčím víc než pouhým náhodným setkáním. Stejně tak by nevěřil, že jistý důvěryhodný námořník, jeden z Kongových mužů, kteří jako technici zajišťovali start rakety, předává na cizí loď za pomoci jednoduchého přístroje GPS a přenosné vysílačky jejich přesnou polohu. Poté, co Kogurjo přeplula Tichý oceán, zachytila před čtyřiadvaceti hodinami rádiové vysílání a namířila si to na Odysseu jako poštovní holub do holubníku.

Když se za večerního šera světla neznámé lodi ocitla až za traverzem na levoboku Odyssey, Hennessey pustil to cizí plavidlo z hlavy a soustředil se na prázdnou černotu před sebou. K rovníku mu scházely stále ještě tři dny plavby a nikdo nevěděl, jaké ho čekají překážky.

*

ZKUŠENÝ PŘEPADOVÝ oddíl udeřil rychle a v temnotě noci naprosto překvapivě. Kogurjo sledovala Odysseu větší část večera, pak ale náhle zastavila motory a nechala plovoucí základnu protloukat se k horizontu. V kormidelně Odyssey si službu konající kormidelník a důstojník hlídky oddechli, když se světla neznámé lodi začala vzdalovat. Plovoucí monstrum teď kormidloval automatický pilot, takže jedinou povinností služby byla kontrola radarové obrazovky a předpovědi počasí. Avšak na prázdném moři uprostřed noci příliš důvodů k nějakým obavám nebylo. S poněkud ochablým soustředěním na služební povinnosti korzovali oba muži po můstku a věnovali se daleko spíš neúnavné debatě o Světovém poháru ve fotbalu než sledování elektronických monitorů. Kdyby někdo z nich poněkud pečlivěji kontroloval obrazovku radaru, mohlo ho přece jen napadnout, co se v nejbližší budoucnosti stane.

Kogurjo nezměnila kurz ani nezahájila nějaké opravy, zastavila jen proto, aby spustila na vodu rychlou pomocnou loď. Tento otevřený desetimetrový člun představoval pro Tong-džua, Kima a tucet dalších mužů prostorný a luxusní útočný dopravní prostředek. Všichni měli na sobě černé oblečení přepadového oddílu a seděli spořádaně na kožených sedačkách, v rukou útočné pušky. Ačkoli plavidlo nebylo neviditelné, poskytovalo na druhou stranu stabilní a rychlý transportní prostředek, umožňující udeřit na plovoucí základnu v plné síle.

Člun v temnotě poskakoval po vlnách a hnal se po mořské hladině pod baldachýnem zářících hvězd, sahajícím od horizontu k horizontu. Rychle hltal vzdálenost k plovoucí základně, jež byla proti noční obloze osvětlená jako nějaká markýza na Times Square. Když je kormidelník dovedl do stínu mohutné plující konstrukce, zamířil s lodí doprostřed, mezi dvojici obřích pontonů Odyssey. Člun stále původní rychlostí vklouzl pod platformu a prosmýkl se podél silných podpůrných sloupů. Jen těsně podjel pod masivními trojúhelníkovými podpěrami, které se nacházely pouhé čtyři metry nad hladinou a spojovaly horizontálně jednotlivé sloupy. Pak zpomalil, vyrovnal rychlost s Odysseou a zvolna se přiblížil k pravému přednímu sloupu, po němž vedlo vzhůru kovové schodiště, celé pokryté solí. Když se člun přiblížil na metr k patě schodů, jeden z útočníků přeskočil z přídě lodě na spodní schod s tenkým lankem, jež okamžitě uvázal ke sloupku zábradlí. Pak následovali zbývající členové komanda, kteří se jeden po druhém vydávali na dlouhou cestu vzhůru k plošině. Na posledních schodech se na okamžik zastavili, aby popadli dech, přeskupili se a na Tong-džuův pokyn konečně vyrazili. Bezpečnostní dveře na schodiště byly díky jednomu z Kongových lidí v posádce odemčené, takže členové oddílu jimi prošli v naprosté tichosti a stejně nepozorovaně se rozmístili po palubě.

I když si Tong-džu pečlivě prostudoval plány i fotografie Odyssey, přesto ho ohromily obrovské rozměry startovací plošiny, která se táhla do délky dvou fotbalových hřišť. Na vzdáleném konci se tyčila startovací věž, nyní oddělená od útočné skupiny rozsáhlou odkrytou plochou paluby, končící až u hangáru rakety. Podél zapuštěného nosníku na pravoboku stály objemné nádrže paliva, které se přečerpá do rakety až krátce před jejím startem. Po obou stranách hangáru byly dvě menší budovy, v nichž se nacházely ubytovny pro posádku. Zde mohlo přebývat až osmašedesát mužů, navíc tu byla umístěna i ošetřovna a kuchyně. To bude první cíl útoku.

Útočný tým byl připraven udeřit najednou — pět mužů na hangár, tři na můstek a zbytek na ubytovnu posádky. Většina z dvaačtyřiceti mužů neměla co dělat až do doby, než Odyssea dosáhne místa startu rakety, takže nyní trávili čas čtením, hraním karet nebo sledováním filmů. Ve tři hodiny ráno jich byla vzhůru jenom hrstka. Byli mezi nimi většinou ti členové posádky, kteří měli na starost provoz lodi, a dále těch několik, kteří měli za úkol hlídat raketu. Když příslušníci komanda svým precizním způsobem udeřili na ubytovnu posádky, zmatení technici a inženýři byli tak ohromeni, že se nezmohli na žádnou reakci. Prudkým světlem a citelným pobízením hlavněmi útočných pušek AK-74 se spící muži rychle probrali. Dva muži hrající v kuchyni karty se domnívali, že se jedná o nějakou slavnost u příležitosti překročení rovníku, a to až do té doby, než jednoho z nich srazil úder puškou k zemi. Kuchař upustil na zem celou hromadu pánví, jak se vylekal při pohledu na ozbrojené muže, čímž probral nevěřící posádku víc než samotní útočníci.

V hangáru rakety se odehrálo něco podobného. Malý tým ozbrojenců rychle proběhl klimatizovanou stavbou, v níž na kolébkovité podpěře spočívala raketa Zenit, a několik přítomných inženýrů bez boje zajal. Na můstku vysoko nad hangárem nemohli ti dva, kteří měli na starost kormidlo, uvěřit svým očím, když do kormidelny napochodoval Tong-džu a chladnokrevně namířil důstojníkovi hlídky glockem na ucho. Tímto způsobem byla během necelých deseti minut celá plovoucí základna v rukou Tong-džuových útočníků. Jelikož posádka plovoucí základny ani v nejmenším neočekávala, že by byla přepadena uprostřed Tichého oceánu, nebyl v průběhu celé akce vypálen jediný výstřel.

Členové útočného oddílu byli překvapeni, že většinu posádky plovoucí základny tvoří Filipínci, zatímco tým, který měl na starosti start rakety, sestával ze směsice Američanů, Rusů a Ukrajinců. Zajatou mnohonárodní skupinu inženýrů nahnali útočníci do jídelny, kde je drželi pod namířenými zbraněmi. Výjimku tvořilo tucet Kongových lidí, kteří infiltrovali posádku plošiny a personál satelitní společnosti. Ti nyní převzali řízení Odyssey. Dokonce i kapitán Hennessey, zajatý a jedním z Kimových lidí hrubě svázaný, byl přinucen připojit se k ostatní posádce v lodní jídelně.

Na můstku mezitím Tong-džu vyslal vysílačkou zprávu na Kogurjo, že plošina byla bez odporu obsazena. Pak si pečlivě prohlédl mapu, rozvinutou na vedlejším navigačním stolku, a vyštěkl na muže stojícího u kormidla.

„Změňte kurz na patnáct stupňů severoseverovýchod. Odkloníme se na jiné místo odpálení rakety.“

*

S NASTUPUJÍCÍM SVÍTÁNÍM se Kogurjo manévrováním přiblížila po bok Odyssey mířící na sever a zpomalila tak, aby se přizpůsobila rychlosti plovoucí základny, prodírající se jedenapůlmetrovými vlnami. Loď připlula na sedm metrů k Odyssee a v této pozici, přesně na traverzu na pravoboku, kapitán Lee Kogurjo mistrně udržoval. V kormidelně Odyssey se nervózní kormidelník staral hlavně o to, aby automatický pilot řádně fungoval, zejména teď, když bývalá kabelová loď plula v jejich těsné blízkosti.

Na horní hangárové palubě dohlížel Tong-džu na pohyby velkého jeřábu, který se natahoval přes pravý okraj plošiny. Těžká kladka a hák na konci lana se divoce houpaly, dokud neklesly na zadní palubu bývalé kabelové lodě. Když ve vysílačce zazněl signál oznamující připravenost, jeřáb zvedl hranatý kovový kontejner velikosti pohovky, který se zhoupl ve vzduchu a vzápětí dosedl na hlavní palubu plovoucí plošiny. Uvnitř byly speciální schránky, obsahující zmrazené a vysušené kultury chiméry, připravené jako náplň do aerosolového rozprašovače.

Zatímco byl smrtelný virus přemisťován na plošinu, pomocný člun převezl tucet raketových a biologických odborníků, kteří se pak okamžitě vyrojili do hangáru, kde se vrhli na raketu Zenit a začali otevírat její nákladový prostor. Na loď se navíc dostavili další členové bezpečnostního zajištění, aby poněkud ulevili původní Tong-džuově útočné skupině.

Tong-džu sám se vrátil do kormidelny, odkud pohlédl silným okenním sklem na vlnící se moře nějakých sedmdesát metrů pod sebou. Kolébání plošiny bylo jen zcela mírné, vycházelo totiž ze vzdálených pontonů, jež byly většinou pod hladinou. Když pohlédl doprava, uviděl, že Kogurjo se začíná od Odyssey vzdalovat, jelikož svou přepravní úlohu prozatím splnila.

„Zvyšte rychlost na maximum,“ rozkázal kormidelníkovi.

Nervózní Filipínec upravil vrtulový pohon na obou pontonech a pozoroval, jak se digitální indikátor rychlosti rozblikal k vyšším číslům.

„Dvanáct uzlů. Maximální cestovní rychlost, pane,“ ozval se po chvíli. Oči mu neustále rejdily sem a tam.

Tong-džu s uspokojením přikývl, pak sáhl po mikrofonu rádia a zavolal kapitána Leea na palubě Kogurja.

„Pokračujeme podle plánu. Uvědomte, prosím, Inčon, že plovoucí plošinu máme pod kontrolou a zhruba za třicet hodin zahájíme předstartovní odpočítávání. Konec.“

Vystrašený kormidelník zíral upřeně před sebe, jen aby se vyvaroval pohledu na Tong-džua. Ať se mu však hlavou honily jakkoliv děsivé představy ohledně Tong-džuových úmyslů, představovaly jen slabý odvar skutečných záměrů tohoto velitele přepadového oddílu.

46

INŽENÝRŮM, jejichž specializací byly systémy nosných raket, trvalo téměř čtyřiadvacet hodin, než nahradili standardní náplň rakety zbraní hromadného děsu. Jako chirurgové provádějící transplantaci, odstranili členové technického týmu opatrně několik dílů proudnicového krytu prostoru náplně a pustili se do vnitřních spletitostí falešného satelitu. Vyňali pár podvržených součástek, které zde byly jen proto, aby připomínaly transpondery. Na jejich místo instalovali malá elektrická čerpadla, jež budou pohánět systém vyrábějící aerosol. K falešným solárním panelům připojili trubičky a dráty. Panely se za letu otevřou a po jasné kalifornské obloze budou roztrušovat oživené viry ve formě jemného mlžného oparu.

Technici pracovali v čisté laboratoři, oblečeni do ochranných oděvů. Provedli poslední kontrolu vypouštěcího zařízení, aby se ujistili, že bude dokonale fungovat po celou dobu letu rakety. Nadešel finální krok operace — vložení viru chiméry do nákladového prostoru rakety. Kanystry z Inčonu, obsahující zmrazené vysušené zárodky, technici pečlivě připevňovali k rámu satelitu a k aerosolovému systému připojovali ocelovým drátem opletené hadičky z hydrogenačních zásobníků. Až bude celá aparatura aktivovaná, počítačový program smíchá ve vakuu práškovitou substanci s čistou vodou a tento oživený roztok požene do rozprašovače a tudy ven do atmosféry.

Když byl smrtelný koktajl naložen, připevnili technici zpátky aerodynamicky kryt. Do jeho klíčových míst pak vložili výmetnou výbušninu, která bude mít za úkol v daný okamžik uvolnit dveře nákladového prostoru. Jakmile byl připevněn poslední díl kuželovité čelní části, členové vědeckého týmu si krátce vzájemně pogratulovali a pak již unaveně odklopýtali do kajut posádky. Mohli doufat pouze v několik krátkých hodin spánku a poté je již čekaly povinnosti kolem konečného odpočítávání.

*

ANIŽ BY MINISTERSTVO vnitřní bezpečnosti veřejně ohlásilo změnu v platném barevném kódu informačního systému, mapujícího stupeň ohrožení, vydalo v tichosti příkaz ke zvýšené bezpečnostní pohotovosti v námořních přístavech a na letištích. Vzrostla intenzita sledování a počet náhodných prohlídek letadel a lodí přijíždějících z asijských oblastí, se speciálním zaměřením na látky chemické a biologické povahy. Na naléhání vicepresidenta Sandeckera dostala Pobřežní stráž rozkaz zastavit všechna připlouvající japonská nebo korejská plavidla, vstoupit na palubu a pečlivě je prohlédnout, a to za asistence plně ozbrojené bezpečnostní jednotky. Všechny použitelné kutry Pobřežní stráže vypluly na moře a soustředily se podél západního pobřeží, zejména v okolí takových obchodních středisek, jako je Seattle, San Francisco a Los Angeles.

*

V SAN FRANCISKU právě Rudi Gunn s místním velitelem Pobřežní stráže koordinoval podporu NUMA. Když do přístavu dorazila výzkumná loď Blue Gill, Gunn jí neprodleně přisoudil úkol hlídkovat osmnáct kilometrů od mostu Golden Gate. Pak se vydal na skok do Seattlu, kde okamžitě angažoval místní zdroje NUMA k hlídkování podél pobřeží a zajistil pomoc Kanadské pobřežní stráže ve Vancouveru, která měla zastavit a prohlédnout každou loď připlouvající do Britské Kolumbie.

Dirk se Summer přiletěli do San Diega, kde je uvítalo pro toto město typické počasí s teplotou příjemných dvaadvaceti stupňů. Nevelkou vzdálenost z mezinárodního Lindberghova letiště na ostrově Shelter do San Diega překonali taxíkem. V přístavu také brzy objevili Deep Endeavor, jenž byl vyvázaný na samém konci velkého městského přístavního mola. Jak se k lodi přiblížili, Dirk si povšiml zvláštního potápěčského zařízení, zářícího ostrou oranžovou barvou, které spočívalo na zadní palubě.

„Panečku, tady jdou naši vězňové,“ zvolal Jack Dahlgren z křídla můstku, když spatřil oba sourozence, jak nastupují na loď. Dirkův blízký přítel seskákal po schůdcích a setkal se s nimi u konce lodního můstku.

„Slyšel jsem, že jste si vy dva užívali výletu lodí podle Korejského poloostrova,“ smál se Dahlgren, když mohutně potřásal Dirkovi rukou, a pak objal Summer.

„Správně, ale nějak jsme minuli ty turistické atrakce doporučované Michelinem,“ ušklíbla se Summer.

„Ale počkej, ten výlet byl dost podnětný,“ ohradil se Dirk s předstíranou vážností. Otočil se na Dahlgrena a zeptal se ho: „Jste ty a tvoje posádka připraveni na menší prácičku, takové hledej a zatkni?“

„Jo. Pobřežní stráž se k nám připojila před pár hodinami, takže jsme hotovi vyrazit kdykoliv.“

„Výborně. Tak se do toho dáme.“

Dahlgren doprovodil Dirka a Summer na můstek, kde se pozdravili s Leem Delgadem a kapitánem Burchem a představili je uniformovanému veliteli Pobřežní stráže Aimesovi.

„Jaký je váš postup při zastavování lodí na moři, poručíku?“ otázal se Dirk, jenž si všiml insignií na Aimesově uniformě.

„Říkejte mi Bille,“ odpověděl Aimes. Snaživý muž s nakrátko ostříhanými světlými vlasy bral své povinnosti vážně, avšak neměl rád zbytečné formality. „Budeme asistovat oblastním plavidlům Pobřežní stráže jako jejich záloha, tedy v případech, když bude obchodní provoz příliš hustý. Jinak budeme podle potřeby přiděleni k průzkumu a pozorování. Podle zákonných pravidel můžeme zastavit a vstoupit na palubu všech přijíždějících obchodních lodí až dvaadvacet kilometrů od břehu. Jako zástupce Pobřežní stráže na lodi NUMA povedu se svým týmem veškeré vstupy na cizí palubu i jejich prohledávání, ale pomáhat mi bude několik lidí z vaší posádky, kteří pro tento úkol absolvovali krátkou instruktáž.“

„Jakou máme šanci, že skutečně objevíme úkryt zbraně nebo schovanou bombu třeba na veliké kontejnerové lodi?“ povzdechla si Summer.

„Větší, než si třeba myslíte,“ odpověděl Aimes. „Jak víte, v souhlasu s direktivou ministerstva vnitřní bezpečnosti spolupracujeme úzce s celníky. Naši celní úředníci jsou rozmístěni v různých cizích přístavech po celém světě, kde kontrolují a zapečeťují veškeré kontejnery, než mohou být naloženy na palubu. Když lodě dorazí do amerických přístavů, celníci opět pečlivě zkontrolují, zda se s kontejnery nemanipulovalo, a teprve pak dají povolení k vylodění. Pobřežní stráž provádí navíc předběžné kontroly ještě předtím, než lodě vstoupí do přístavu.“

„Na lodi je ale spousta míst i mimo kontejnery se zbožím, kde by se taková bomba dala ukrýt,“ konstatoval Dahlgren.

„To je poněkud obtížnější problém, ale tady nastupují psi,“ odpověděl Aimes a obrátil se ke vzdálenému koutu můstku. Dirk si teprve teď poprvé všiml dvojice pískově zbarvených labradorských retrívrů, uvázaných u pažení skladu a klidně spících na palubě. Summer se k nim vydala, aby je přátelsky podrbala za ušima.

„Ti psi jsou trénovaní, aby dokázali vyčmuchat různé látky, jež se používají při konstrukci bomb. A navíc, což je vůbec nejlepší, dokážou proběhnout celou lodí zatraceně rychle. Jestli se na kontejnerové lodi pašuje nějaká biologická bomba, pak tihle dva velice pravděpodobně objeví její výbušné komponenty.“

„To právě hledáme,“ poznamenal Dirk. „Takže my budeme pracovat před přístavem San Diego?“

„Ne,“ zavrtěl Aimes hlavou. „Do San Diega směřuje jen nepatrná část provozu, proto si s tím oblastní Pobřežní stráž snadno poradí sama. Nás poslali hlídkovat do kvadrantu jihozápadně od přístavu Los Angeles, kde podpoříme skupinu Námořní bezpečnosti Pobřežní stráže Los Angeles Long Beach. Jakmile se tam dostaneme, budeme koordinovat svou pozici i vstupy na palubu s Icarem.“

„S Icarem?‘ otázal se Dahlgren.

„To je naše vševidoucí oko na nebi nad celým projektem,“ pravil Dirk s vědoucím úsměvem.

*

ZATÍMCO SE Deep Endeavor probíjel směrem do Tichého oceánu, proplouvaje kolem ostrova Coronado a kolem letadlové lodi válečného námořnictva, blížící se z Indického oceánu, přesunuli se Dirk se Summer na zadní palubu, aby si prohlédli ono podivné ponorné těleso, vzdáleně připomínající žížalu narostlou po podávání steroidů. Plavidlo mělo tvar střely a bylo pokryté celou řadou lopatkových pohonných jednotek, jež se nacházely nepravidelně po celém trupu jako přilepená tepelná čerpadla. Pod přídí stála podepřená obří, asi tři metry dlouhá vrtací souprava, která čněla do výšky jako roh nosorožce. Celá ponorka byla natřená křiklavě oranžovou až kovově rudou barvou, takže nejvíce ze všeho připomínala obří hmyz z hororových filmů z padesátých let. „Co má tahle příšernost znamenat?“ otázala se Dahlgrena Summer.

„Copak vám váš otec neřekl nic o Badgeroví? Tohle je prototyp, který on autorizoval. Proto jsme také tady v San Diegu. Několik našich inženýrů spolupracuje na tomhle žihadle s kolegy ze Scripps Institute. Je to hlubokomořská sonda určená k odebírání vzorků ze sedimentu dna. Vědecká veřejnost je celá žhavá, aby získala vzorky sedimentu a organismů z okolí vulkanických hydrotermálních průduchů, z nichž mnohé se nacházejí ve třech kilometrech a některé i hlouběji.“

„K čemu jsou všechny ty pohonné jednotky?“ chtěl vědět Dirk.

„Ty pomůžou dostat podmořský stroj co nejrychleji ke dnu. Je to mrštný brouček. Spíše než aby čekal, až se potopí na dno díky přitažlivosti, pomáhá mu v aktivním potopení vodíková pohonná jednotka. Umožní mu ponořit se, nabrat požadovaný vzorek a pak se vrátit na hladinu, aniž byste na to museli čekat celý den. Kratší čas při ponořování a návratu na hladinu znamená větší počet vzorků pro geology.“

„A to vám ti hoši od Scrippsů skutečně svěřili kormidlo?“ smála se Summer.

„Neptali se, kolik jsem na pevnině dostal pokut za rychlou jízdu, takže jsem necítil potřebu se s tím chlubit,“ odpověděl Dahlgren s předstíranou nevinností.

„Byli tak málo informovaní,“ ušklíbl se Dirk, „že půjčili svého nového Harleye-Davidsona Evelu Knievelovi.“

*

Deep Endeavor plul tři hodiny podél kalifornského pobřeží a až před soumrakem se vydal na volné moře. Dirk stál na můstku a sledoval postup lodi po barevné navigační mapě, zobrazené na monitoru pod stropem. Jak se od nich čára pobřeží začala vzdalovat, objevil se západně od jejich kurzu ostrov San Clemente. Dirk chvíli studoval mapu, pak se obrátil na Aimese, který stál vedle něj a upíral pohled na obrazovku radaru.

„Myslel jsem, že máte povolení zastavovat a kontrolovat lodě do dvaadvacetikilometrové vzdálenosti od břehu. A zatím míříme k ostrovu San Clemente, který je od pevniny vzdálen více než devadesát kilometrů.“

„Při běžné službě samozřejmě uznáváme příbřežní dvaadvacetikilometrové pásmo. Ostrovy v Kanálu jsou teoreticky součástí Kalifornie, takže, akademicky vzato, pásmo lze počítat od ostrovů. Nicméně pro tuto akci jsme obdrželi dočasnou výjimku, takže za svou základnu můžeme skutečně považovat ostrovy Kanálu. Jako pozorovací stanoviště jsme si tedy stanovili místo osmnáct kilometrů západně od Santa Catalina.“

O dvě hodiny později obepluli tento velký ostrov, a když se přiblížili k určenému místu, motory zpomalily. Od té chvíle Deep Endeavor opisoval západně od ostrova smyčku v severojižním směru a pátral radarovými paprsky po okolí. Na jeho obrazovce se objevovala jenom hrstka zábavních jachet a rybářských lodí, plus kutr Pobřežní stráže na hlídce severně od nich.

„Naše poloha je jižně od hlavní přístupové trasy do Los Angeles, takže moc silný provoz tu asi očekávat nemůžeme,“ poznamenal Aimes. „Horší to bude ráno, až nastoupí do práce Icarus. Zatím tedy navrhuji rozdělit si hlídky a jít spát.“

Dirk pochopil a odebral se na otevřené křídlo můstku, aby se nadýchal čerstvého mořského vzduchu. Noc byla tichá a vlahá a hladina byla klidná skoro jako na rybníce. Jak tak stál v temnotě, jeho mysl znovu horečně procházela setkání s Kongem a zvažovala zjevné nebezpečí, jež jemu a jeho sestře ze strany tohoto monstra hrozilo. Ještě týden a bude po hlasování Národního shromáždění Jižní Koreje a zákonná moc bude moci konečně bez omezení stíhat Konga. To bylo také jediné, co potřebovali. Týden bez jakéhokoliv incidentu. Jak tak upíral pohled na moře, do tváře mu náhle zavanul studený závan větru, který stejně rychle ustal a zanechal za sebou zase jen klid a zdánlivé bezvětří.

47

V DEVĚT VEČER měla Odyssea za sebou již nějakých pět set padesát kilometrů a blížila se k plánované pozici, určené v Inčonu k odpálení rakety. Tong-džua, který se v kajutě kapitána Hennesseyho snažil dohnat nedostatek spánku, vyrušilo rychlé bušení na dveře. Do kabiny vstoupil ozbrojený příslušník přepadové jednotky a uklonil se. Tong-džu se mezitím posadil na lůžku a začal si obouvat boty.

„Promiňte, že vás ruším,“ spustil voják omluvně. „Jde o kapitána Leea. Požaduje, abyste se ihned vrátil na palubu Kogurja. Mají tam nějaké nedorozumění s ruskými inženýry z personálu, který má na starosti start.“

Tong-džu přikývl, pak z mysli odehnal poslední zbytky pavučin a vydal se do kormidelny, kde se ujistil, že startovací plošina stále směřuje rychlostí 12 uzlů na severoseverovýchod. Zavolal si vysílačkou pro motorový člun a vydal se dolů po dlouhých schůdcích spuštěných po boku blízko přídě, aby nakonec naskočil do čekající loďky. Ta ho krátkou plavbou dopravila k nedaleké doprovodné lodi, na níž ho očekával kapitán Lee.

„Pojďte se mnou do střediska kontroly startu. To ti zatracení Ukrajinci,“ zaklel kapitán. „Nemůžou se dohodnout, kam umístit platformu pro vypuštění rakety. Myslím, že se mezi sebou pomlátí.“

Oba muži se vydali po schůdkách dolů a pak vnitřní chodbou k prostornému řídicímu středisku startu. Když Lee otevřel postranní dveře, udeřilo je do uší staccato nadávek v cizím jazyce. Uprostřed místnosti se kolem dvou ukrajinských startovních specialistů volně shromáždili přítomní technici a inženýři. Ti dva kohouti stáli těsně tváří v tvář a s divokou gestikulací se ohnivě přeli. Když se přiblížili Lee s Tong-džuem, dav techniků se rozestoupil, avšak oba Ukrajinci se nenechali vyrušovat. Tong-džu na ně znechuceně pohlédl, otočil se a popadl polstrovanou židli, stojící vedle něj. Pak ji zvedl nad hlavu a hodil ji na oba drmolící inženýry. Shromáždění diváci jen zalapali po dechu, když židle narazila oběma diskutérům do hlavy a do prsou, odrazila se od nich a dopadla s bouchnutím na palubu. Překvapení Ukrajinci konečně zmlkli, potřásli naraženými hlavami a pohlédli na nově příchozí.

„O co tady jde?“ zavrčel Tong-džu.

Jeden z Ukrajinců, muž s kozí bradkou a rozcuchanými hnědými vlasy, si nejdřív odkašlal a pak promluvil.

„Jde o počasí. Fronta vysokého tlaku nad východním Pacifikem, konkrétně nedaleko pobřeží Spojených států, se ustálila na místě v důsledku vlivu tlakové níže na jihu.“

„A co to má znamenat?“

„Za normálních okolností ve velkých výškách převažující východní vítr se díky tomuto stavu vlastně obrátil, takže teď čelíme spíše silnému protivětru. To podstatně mění plánovaný profil letu.“ Zalistoval v papírech, vytáhl jeden z nich, celý tužkou popsaný číselnými kalkulacemi a profily trajektorie.

„Náš plán pro start spočíval v přečerpání pohonných hmot do prvního stupně rakety Zenit v množství padesáti procent kapacity nádrží, což by zaručovalo dolet asi 350 kilometrů. Posledních zhruba padesát kilometrů přitom vede nad cílovým územím, kde bude aktivována náplň rakety. Tudíž naše poloha pro start by za normálních atmosférických podmínek byla 300 kilometrů západně od Los Angeles. Při současných povětrnostních podmínkách máme v podstatě dvě možnosti: buď počkat, až fronta nízkého tlaku ustoupí východnímu větru, nebo přesunout odpalovací rampu blíž k cíli.“

„Existuje ještě třetí možnost,“ vmísil se podrážděně druhý Ukrajinec. „Můžeme zvýšit množství paliva a odstartovat Zenit z původně stanoveného místa.“ Jak hovořil, jeho protivník důrazně vrtěl hlavou.

„Jaké je v tom riziko?“ otázal se ho Tong-džu.

„Sergej má pravdu, pokud jde o možnost zvětšit náplň pohonných hmot a tím zajistit, že raketa dopadne do předem uvažovaného místa i při zachování původního místa startu. Nicméně mám vážné pochybnosti ohledně přesnosti, jaké pak budeme schopni dosáhnout. Neznáme údaje o větru v celém průběhu letu. Podle momentálních neobvyklých meteorologických podmínek může vítr v oblasti trajektorie rakety značně kolísat a lišit se od toho, co naměříme tady nad sebou. Raketa by pak mohla být snadno odchýlena na sever nebo na jih od plánovaného cíle. Stejně tak bychom mohli cíl o desítky kilometrů přestřelit nebo ho eventuálně nedosáhnout. Na tuhle vzdálenost je tu prostě moc neznámých, takže trasa rakety by byla značně nejistá.“

„Jde jenom o nepatrné riziko, navíc značně spekulativní povahy,“ kontroval Sergej.

„Jak dlouho potrvá, než se do oblasti vrátí normální počasí?“ zeptal se Tong-džu.

„Fronta nízkého tlaku již vykazuje slábnoucí tendenci. Očekáváme, že se rozpadne během asi tak půldruhého dne a řídící vliv systému vysokého tlaku vzduchu se dostaví přibližně do dvaasedmdesáti hodin.“

Tong-džu chvíli v duchu zvažoval jednotlivé argumenty, pak bez dalšího debatování rozhodl.

„Musíme dodržet časový rozvrh. Sotva si tedy můžeme dovolit tady nečinně sedět a čekat na změnu počasí, ale stejně tak nesmíme dopustit oslabení našeho úderu. Přemístíme tedy základnu blíže k cíli a co nejdřív zahájíme odpočítávání. Jak daleko se musíme přesunout, abychom oslabili tu atmosférickou nejistotu?“

„K minimalizování vlivu větru je třeba zkrátit trasu rakety. Podle našich posledních měření rychlosti větru se musíme dostat sem,“ pronesl Ukrajinec s bradkou a ukázal na mapu moře přilehlého k Severní Americe. „Sto pět kilometrů od pobřeží.“

Tong-džu minutu beze slova studoval udanou polohu a počítal vzdálenost, kterou budou muset překonat. Všiml si, že navrhované místo je nebezpečně blízko pobřeží, zejména vzhledem k nedalekým ostrovům. Na druhou stranu však budou schopni dosáhnout požadované pozice a odpálit raketu přesně podle Kongova časového rozvrhu. Jelikož se oči všech přítomných na něj upíraly v očekávání rozkazu, obrátil se nakonec a kývl na Leea. „Změňte okamžitě kurz. Zavedeme obě plavidla na novou pozici ještě před svítáním, a jakmile se rozední, zahájíme odpočítávání.“

48

„TY SI ZE MĚ DĚLÁŠ blázny. Zepelín?“

Giordino se poškrábal na bradě, pak se obrátil k Pittovi a zavrtěl hlavou. „To mě táhneš přes celou zem, abych mohl letět v zepelínu?“

„Myslím, že upřednostňují název vzducholoď,“ opravil partnera Pitt a vrhl na něj pohled plný předstíraného rozhořčení.

„Nebo taky jinými slovy balon.“

Giordino se dohadoval, co má Pitt schovaného v rukávu, už když po nočním letu z Washingtonu oba přistáli na losangeleském letišti. Než aby totiž zamířili z letiště na jih k městskému přístavu a k sousedícímu oblastnímu velitelství Pobřežní stráže námořní bezpečnosti, Pitt za volantem vypůjčeného automobilu vyrazil na sever. Giordino na sedadle spolujezdce okamžitě usnul, zatímco jej hlava agentury NUMA vezla pryč z metropolitní oblasti Los Angeles. Když se později probudil, zdálo se mu, že kolem sebe vidí přeludy v podobě jahodových plantáží, míhajících se před okénkem. Promnul si oči, ale to už vjížděli na nevelké letiště Oxnard, kde Pitt zaparkoval nedaleko veliké vzducholodě, zakotvené u mohutného vertikálního ramene, namontovaného na korbě náklaďáku.

S pohledem na vzducholoď Giordino vyprskl. „Já myslel, že fotbalový superpohár začíná až za pár měsíců.“

Čtyřiasedmdesát metrů dlouhý Sentinel 1000 služeb údržby vzducholodí byl ve skutečnosti mnohem větší než běžné vzducholodě používané k reklame, obvykle vídané nad fotbalovými nebo golfovými hřišti. Jako zvětšená verze populárního vzdušného plavidla ze série Skyship 600 byl Sentinel navržen tak, aby dokázal uzvednout téměř tři tuny užitečného nákladu vztlakem trupu, obsahujícího deset tisíc kubických metrů plynu. Na rozdíl od řiditelných vzducholodí dvacátých a třicátých let, jež měly pevný rám a nosným plynem byl vysoce hořlavý vodík, Sentinel 1000 byl typickým příkladem vzducholodě bez pevného rámu, jež využívala bezpečnější helium.

„Vypadá jako zakrslý synovec Hindenburga,“ zakvílel Giordino, když si ostražitě prohlížel monstrum pokryté stříbrnou kůží.

„Náhodou se právě díváš na nejmodernější výkřik sledovací a pátrací technologie,“ oznámil mu Pitt. „Je vybavená optickým systémem PLHS. NUMA ho testuje, aby posoudila možnost jeho využití při průzkumu korálových útesů a přílivových proudů. Stejný systém byl už využit při sledování migrace velryb.“

„Co je ten systém PLHS?“

„Zkratka názvu Pobřežní letecký hyperspektrální senzor. Což je optický zobrazovací systém využívající barevných poruch k detekci a sledování cílů, které lidské oko nedokáže zaznamenat. Vnitřní bezpečnost zvažuje jeho užití při zajišťování bezpečnosti hranic a námořnictvo by s ním chtělo sledovat ponorky.“

„Jestli ho můžeme vyzkoušet nad pláží Malibu, tak jsem pro.“

Když se Pitt s Giordinem přiblížili, z gondoly vystoupil muž z pozemního personálu se jmenovkou agentury NUMA na hrudi.

„Pan Pitt? Právě jsme instalovali rádio, které nám poslali z Pobřežní stráže, takže budete moct hovořit na dokonale bezpečné frekvenci se všemi jejich plavidly. Icarus je zatížený na přistávací rovnovážný stav plus jedno sto kilogramů, jestliže zásoby paliva klesnou na 5 procent, takže neždímejte nádrže až do dna. Vzducholoď je rovněž vybavena vodním balastním systémem a dále má i experimentální možnost rychlého odhození pohonných hmot pro případ naléhavé nutnosti odpoutat se a vzlétnout.“

„Jak dlouho můžeme zůstat ve vzduchu?“ chtěl vědět Giordino s pohledem na dvojici vrtulí, vyčnívajících po obou stranách zadní části gondoly.

„Osm až deset hodin, když z ní nebudete mačkat maximum. Užijte si let, je opravdu radost ji řídit,“ dopověděl a lehce se uklonil.

Pitt s Giordinem prošli dveřmi gondoly a ocitli se v prostorné kabině, zařízené pro pohodlné sezení osmi osob. Protáhli se předními dveřmi do pilotního kokpitu, kde se Pitt usadil na místě prvního pilota, zatímco Giordino zaujal místo jeho zástupce. Poté Pitt nastartoval, motory se rozběhly s tlumeným hučením. Vzducholoď poháněly turbovrtulové Porsche 930, vzduchem chlazené, upevněné na zadních výběžcích gondoly. S motory pomalu se zahřívajícími v malých obrátkách Pitt obdržel z řídicí věže povolení ke startu. Obrátil se na Giordina.

„Připraven ke startu, Willbure?“

„Připraven, pokud jseš ty, Orville.“

Start vzducholodě není jednoduchý proces, závisející pouze na pilotech, ale spíše pečlivě koordinovaný manévr za vydatné asistence početného pozemního personálu. Nyní se i zde kolem gondoly rozestavěl podpůrný tým Icaru, všichni v jasně červených košilích. Dvě lana, upevněná k nosu vzducholodě, napjali společně tři muži, stojící po obou stranách přídě, zatímco čtyři další uchopili zábradlí na bocích gondoly. Pitt hleděl přímo vpřed širokým oknem, jež mu dosahovalo málem až k nohám. Upíral oči na šéfa pozemního týmu, stojícího vedle základny pohyblivého vertikálního ramene. Na Pittův pokyn šéf vyslal signál muži na vrcholu stožáru, aby uvolnil úvaz. V tom okamžiku začal celý pozemní tým táhnout prakticky nic nevážící vzducholoď pryč od kotevního stožáru, až ji přemístil několik desítek metrů k místu vlastního startu, vzdáleného od všech nebezpečných překážek.

Pak Pitt veliteli pozemního personálu ukázal zdvižený palec a zatáhl za dvě páky na centrálním ovládacím pultu, čímž zvýšil otáčky obou motorů. Jakmile pomocný tým uvolnil sevření a ustoupil stranou, jemně přitáhl spřaženou páku, nacházející se před jeho sedadlem. Tento řídicí prvek pohnul vrtulemi, umístěnými v otočných krytech. Zatažením za páku se kryty sklonily nahoru, čímž vířící vrtule přispěly dodatečným vztlakem. Vzducholoď začala okamžitě stoupat a současně se zvolna pohybovat kupředu. Mohutné těleso se téměř nepozorovaně odpoutalo od země a se zdviženou přídí stoupalo k obloze. Giordino nadšeně mával otevřeným postranním oknem na dav lidí na zemi, kteří se záhy změnili v drobné mravence, jak vzducholoď rychle nabírala výšku.

Navzdory Giordinovu přání přeletět nízko nad pláží Malibu Pitt již od prvního okamžiku po startu řídil vzducholoď z Oxnardu přímo nad moře. Brzy dosáhli výšky osmi set padesáti metrů, kďe vzdušnou loď vyrovnal. Tichý oceán zářil v jasném slunci temně modrou barvou, takže vzduchoplavci snadno identifikovali severní ostrovy Kanálu — Santa Cruz, Santa Rosa a San Miguel, vypínající se z moře k jasné obloze. Nyní pluli k východu. Pitt si povšiml, že z povrchu lodě stékají pramínky vlhkosti, jak se látkový povrch zahřívá pod ranními slunečními paprsky. Pohlédl na ukazatel tlaku helia, který dokumentoval mírný vzestup, jak se plyn poněkud rozpínal teplem a nižším okolním tlakem ve větší výšce. Kdyby tato hodnota vzrostla příliš, automatický regulační systém by přebytečný plyn vypustil. Pitt však záměrně držel vzducholoď v menší výšce, aby vzácný plyn ušetřil. Kontrolní páky Sentinelu 1000 byly v jeho rukou dost těžkopádné, takže pocit z řízení vzducholodě se blížil spíše vedení závodní dvacetimetrové jachty než pilotování letadla. Pohnout se směrovým či výškovým kormidlem vyžadovalo velkou fyzickou námahu a efekt se navíc projevoval se značným zpožděním. Než se nos vzducholodě začal otáčet, protrpěli si piloti pokaždé okamžik úzkosti. Pitt proto neustále jemně korigoval kurz a pozoroval provazy visící od přídě, jak se kymácejí dopředu dozadu. Na dohled pod nimi se ocitla jakási loďka, kterou identifikoval jako nájemný rybářský člun. Štíhlý rybář stojící na zádi jim přátelsky zamával na rozloučenou. Na vzducholodích bylo cosi, co vzbuzovalo v lidech vřelé přátelské pocity. Pitt zastával názor, že tyto vzdušné koráby vlastně představují romantiku vzduchoplavby, připomínající dobu, kdy létání ještě zavánělo novotou. S rukama třímajícíma řídicí páky dokonce i on sám cítil jakousi nostalgii. Vznášeli se, zvolna pluli nad vodou a Pitt nechal myšlenky sklouznout zpět do historie, do časů třicátých let, kdy mamutí řízené giganty jako Graf Zeppelin a Hindenburg sdílely oblohu s obrovitými vzducholoděmi námořnictva Akron a Macon. Podobně jako bohaté zábavní lodě té doby, i ony nabízely jistou vznešenost, která v moderním cestování bohužel již neexistuje.

*

JAKMILE DOSÁHLI VZDÁLENOSTI pětapadesáti kilometrů od pobřeží, Pitt změnil směr, zamířil se vzducholodí na jih a začal opisovat velký, pomalý oblouk kolem metropole Los Angeles. Giordino mezitím aktivoval optický systém PLHS napojený na přenosný počítač, který mu umožňoval zaregistrovat jakékoliv přibližující se hladinové plavidlo na vzdálenost pětašedesáti kilometrů. Nákladní a kontejnerové lodě směřovaly do přístavů Los Angeles a Long Beach v řídkém, ale zato nekonečném procesí. Nejvýznamnější součást provozu tvořila velká plavidla přijíždějící z dalekých exotických míst od Mumbaje po Jakartu, přes Čínu, Japonsko a Tchaj-wan. Oba sousedící americké přístavy navštíví za rok více než tři tisíce lodí, jež vytvářejí trvalý dopravní proud, plazící se přes Tichý oceán k nejživějším přístavům Ameriky, jako mravenci spěchající za potravou. Giordino studoval obrazovku počítače a pak ohlásil Pittovi, že v dálce zaregistroval dvě velké lodě směřující do přístavu, jež bylo možné považovat za obchodní plavidla. Pitt zamžoural okénkem kokpitu ven, ale rozeznal pouze první z obou lodí na horizontu.

„Pojeďme se na ni podívat,“ odpověděl Pitt a zamířil nosem vzducholodě k lodi. Stiskl knoflík nedávno instalované vysílačky Pobřežní stráže a promluvil do mikrofonu.

„Pobřežní stráži na kutru Halibut, tady je Icarus. Jsme na svém stanovišti a chystáme se ke kontrole dvou připlouvajících lodí zhruba osmdesát kilometrů východně od Long Beach. Přepínám.“

„Rozumím, Icare,“ ozval se v odpověď čísi hluboký hlas. „Jsme rádi, že tu máme na obloze vás a vaše oči. My víme o třech lodích, které nás zajímají a jimž se v současnosti věnujeme. Počkáme na vaši zprávu o těch dalších dvou. Konec.“

„Oči na obloze,“ zamumlal Giordino. ‚Já bych byl radši žaludek na kanapi,“ dodal a současně ho napadlo, jestli jim někdo přibalil na palubu oběd.

*

ODYSSEA SE CELOU NOC prodírala mořem směrem na západ a blížila se k pobřeží Kalifornie, které jen před několika dny opustila. Tong-džu se vrátil na plošinu hned poté, co vyřešil hádku o startovní postavení základny, a než hodinu před svítáním nadobro vstal, podařilo se mu ukořistit pár hodin spánku v kapitánské kajutě. Když se objevily první paprsky světla, stál již na můstku a pozoroval, jak se plošina sune v kýlové brázdě Kogurja. Brzy rozeznal též temný stín nějakého ostrova v dálce napravo před přídí. Byl to ostrov San Nicolas, suchá skála bičovaná větrem, od pobřeží nejvzdálenější z ostrovů v Kanálu. Vlastnilo ho námořnictvo a používalo ho k výcviku obojživelných operací. Pokračovali v plavbě další hodinu, když v rádiu zapraskal hlas kapitána Leea.

„Blížíme se k místu, které určili ti ukrajinští inženýři. Připravte se zastavit stroje a my se pak přesuneme na jihovýchod. Budeme hotovi zahájit odpočítávání podle vašich pokynů.“

„Rozumím,“ potvrdil Tong-džu. „Zaujmeme polohu a zatížíme platformu. Připravte se na zastavení.“

Tong-džu se obrátil a kývl na jednoho z Kongových tajných spolupracovníků, který právě Odysseu řídil. S jistotou získanou zkušenostmi kormidelník plynule vypnul motory vrtulí pro plavbu kupředu a namísto toho zařadil daleko jemnější automatické polohovací zařízení. Za využití souřadnic systému GPS začaly pracovat boční, přední i zadní počítačem řízené motorky, jež nakonec zaparkovaly Odysseu na přesně požadovaném místě.

*

„AKTIVOVÁNO ZAŘÍZENÍ na kontrolu polohy,“ vyštěkl vojenským hlasem kormidelník. „Zahajujeme zaplavení balastních nádrží,“ pokračoval, když na osvětleném panelu stiskl několik knoflíků.

Sedmdesát metrů pod kormidelnou se ve dvojici pontonů automaticky otevřelo několik výpustních ventilů a půl tuctu balastních čerpadel začalo pumpovat slanou vodu do ocelových nádrží. Pro ty, kteří stáli na palubě, bylo zaplavování pontonů nepozorovatelné, jelikož počítače dodržovaly pravidelný přítok vody. Na můstku si zatím Tong-džu prohlížel trojrozměrný obraz Odyssey, její katamaranový trup a dolní opěrné sloupy, jež se barvily do modra, jak se do nich hrnula voda. Jako při cestě nějakým líným výtahem muži na můstku viděli, spíše než aby cítili, jak se plošina pomalu noří do vln. Uplynulo šedesát minut, než platforma jemně klesla o patnáct metrů a dno obou pontonů se stabilizovalo v hloubce třiadvaceti metrů pod hladinou. Tong-džu zaregistroval, že původní pomalý kývavý pohyb plošiny kompletně ustal. S ponořenými pontony a částmi sloupů se z Odyssey stala základna pevná jako skála, z níž měla být zakrátko vypuštěna půl milionu kilogramů těžká raketa.

Když byla dosažena požadovaná hloubka ponoru, ozval se bzučák a v grafu na monitoru dosáhla modrá hladina vody k červené horizontální čáře. Kormidelník namačkal ještě několik tlačítek a pak od panelu odstoupil.

„Zaplavování je ukončeno. Platforma je stabilizovaná ke startu rakety,“ oznámil.

„Zajistěte můstek,“ kývl Tong-džu směrem k jednomu Filipínci, stojícímu před obrazovkou radaru. Mávl na strážného doposud hlídajícího u dveří, který Filipínce beze slova a rychle vyprovodil z můstku. Tong-džu vzápětí také opustil můstek, i když malým výtahem v jeho zadní části, který ho dopravil na palubu hangáru. Zhruba tucet techniků se tady sklánělo nad obrovitou ležící raketou a kontrolovalo celou záplavu počítačových terminálů, napojených různými dráty k jednotlivým úsekům rakety. Tong-džu přistoupil k Lingovi, muži s hustými vlasy a kulatými brýlemi, jenž celý operační tým startu vedl. Ještě než mohl Tong-džu promluvit, Ling nervózně vyhrkl:

„Ověřili jsme konečné kontroly stavu náplně a výsledky jsou pozitivní. Raketa je bezpečná a všechny elektromagnetické systémy pracují normálně.“

„Dobře. Základna je na určené pozici a se zátěží v balastních nádržích je pro start rakety dostatečně stabilní. Je raketa připravená k transportu ke startovací věži?“

Ling horlivě přikyvoval. „Čekáme jen na povel, abychom zahájili přesun a vztyčení rakety.“

„Není důvod otálet. Začněte okamžitě. Uvědomte mne, až budete schopni základnu evakuovat.“

„Ano, jistě,“ odvětil Ling, pospíšil ke skupince inženýrů postávajících opodál a rychle na ně cosi vychrlil. Ti se rozběhli jako hejno zajíců na svá shromaždiště. Tong-džu pozoroval, jak se otevírají masivní vrata hangáru a odhalují koleje, vedoucí přes palubu až k velitelské věži na opačném konci odpalovací rampy. Pak nastartovalo několik elektromotorů, jejichž zvuk se hlasitě odrážel od vnitřních stěn hangáru. Tong-džu se odebral za kontrolní panel a nahlížel přes rameno Lingovi, jehož ruce se rozběhly po ovládacích prvcích. Pak se náhle celá řada kontrolek rozsvítila zeleně a Ling pokynul druhému inženýrovi, který spustil motor podpůrné konstrukce rakety.

Téměř sedmdesát metrů dlouhá raketa uložená horizontálně se zvolna pohnula k otevřeným vratům. Posunovala se díky nesčíslným kolečkům podpůrné konstrukce, jež připomínaly nohy stonožky. Základnou s tryskami napřed se raketa pomalu proplížila dveřním otvorem na denní světlo. V ranním slunci se její bílý nátěr oslnivě blyštěl. Tong-džu kráčel vedle posunující se konstrukce a v duchu obdivoval mocnou sílu obrovské rakety. Stejně tak ho ohromovaly rozměry ležícího kolosu. Několik set metrů od plovoucí základny se nacházela mateřská loď Kogurjo, na jejíž otevřené palubě se mačkal dav členů posádky a inženýrů, natahujících krky, aby zahlédli transport obrovské rakety.

Mechanická housenka překonala otevřenou palubu, a jakmile dosáhla základny startovací věže, zastavila se. Tou dobou ještě horní část rakety ani neopustila hangár, takže se pohyblivé panely střechy hangáru odsunuly stranou, aby raketu neomezovaly. Transportní vozítko bylo bezpečně zajištěno na místě a začal proces vztyčování. Zabraly hydraulické pumpy a tlačily do přepravní konstrukce. Raketa se velice jemně začala zvedat do vertikální polohy, její nos proklouzl otvorem ve střeše hangáru, až se nakonec celé monstrum postavilo po bok startovací věže. Raketu vzápětí objala řada svorek a pak byla napojena na celou záplavu palivových, chladicích a větracích trubic, okamžitě pečlivě kontrolovaných. Několik techniků ve věži připojilo řadu datových kabelů, které umožňovaly inženýrům na Kogurju monitorovat tucty elektronických senzorů umístěných pod pláštěm raketového trupu. Jakmile byl Zenit ve svislé poloze zajištěn, odjela podpůrná konstrukce, jež posloužila jak k transportu rakety, tak i k jejímu vztyčování, a vedle startovní věže zůstala čnít jen raketa. S hučením hydrauliky se konstrukce postupně vrátila do vodorovné polohy a zajela do hangáru, kde bude skrytá a chráněná před možným poškozením během startu.

Ling starostlivě hovořil vysílačkou s kontrolním střediskem startu na lodi, načež se vrhl k Tong-džuovi.

„Objevilo se pár menších nesrovnalostí, ale celkově raketa splňuje všechny důležité požadavky nezbytné k povolení startu.“

Tong-džu pohlédl na stojící raketu s náloží nebezpečného viru, připraveného smrtelně zasáhnout miliony nevinných lidí. Utrpení či smrt však pro něj nic neznamenaly, jelikož jakéhokoliv vcítění do druhých se dokonale zbavil již před několika desítkami let. Jediné, co ho zajímalo, byla moc, větší, než kdy poznal. Vychutnával si ten pocit. Jeho oči pak postupně sjely po raketě od její špice až k základně. Nakonec jeho pohled dopadl na Linga. Ten dosud vystrašeně čekal na odpověď. Tong-džu ho nechal ještě chvíli tápat v nejistotě, aby nakonec pronesl hlubokým, pevným hlasem: „Výborně. Začněte s odpočítáváním.“

49

POSÁDKA DEEP ENDEAVORU brzy zjistila, že pomocná strážní služba je velice monotónní zaměstnání. Během dvou dnů strávených ve vymezené hlídkové oblasti zastavili a prohledali pouze jednu loď. Jednalo se o malé nákladní plavidlo, vezoucí z Filipín dodávku vzácného tvrdého dřeva. Obchodní doprava směřující z jihozápadu do Los Angeles nebyla příliš hustá, takže ji dokázal docela dobře zvládnout samotný kutr Pobřežní stráže Narwhal. Posádka agentury NUMA by ale dala přednost práci před bezcílným blouděním a čekáním na akci v naději, že si některá loď vybere právě jejich oblast.

V lodní jídelně Dirk spolu se Summer upíjel kávu a studoval zprávu o úhynu korálů na Velkém bariérovém útesu, když k němu přistoupil jeden z námořníků a sdělil, že ho volají z můstku.

„Obdrželi jsme zprávu z Narwhalu,“ hlásil Delgado. „Jsou asi v polovině prohlídky kontejnerové lodi a žádají nás, abychom potvrdili identifikaci lodě blížící se západně od Cataliny a pak se připravili na možný zákrok.“

„To nemáme žádnou předběžnou identifikaci od našich očí na obloze?“ podivil se Dirk.

„Tvůj otec a AI vyrazili s Icarem teprve dnes ráno. Přesunují se ze severu, takže nad naším úsekem přeletí nejspíš až za pár hodin.“

Summer vyhlédla oknem můstku k severu a uviděla, jak se Narwhal pohupuje na vlnách po boku velké kontejnerové lodě, která byla díky plnému nákladu dost hluboko ponořená. Dále na západ spatřila červenou skvrnu blížící se od horizontu. Kormidelník Deep Endeavoru už mířil proti ní.

„To je ona?“ otázala se Summer a ukázala na dotyčný předmět.

„Ano,“ odpověděl Delgado. „Narwhal je už rádiem vyzval, aby zastavili, takže jakmile bude schopná zpomalit, vstoupíme na ni. Ohlásila se jako Maru Santo z Osaky.“

O hodinu později se už Deep Endeavor kolébal na vlnách po boku Maru Santo, zrezivělé víceúčelové nákladní lodě, podle tichomořských měřítek menší velikosti. Aimesův strážní oddíl, spolu se Summer, Dahlgrenem a třemi členy posádky NUMA, nasedl do motorového člunu a přemístil se k nákladní lodi. Tam se přivázali ke zrezivělým schůdkům, jež byly spuštěny po boku lodě. Jelikož se Summer už se cvičenými psy skamarádila, nabídla se, že jednoho retrívra povede na vodítku. Aimes s Dahlgrenem a s kapitánem procházeli lodní záznamy, zbývající členové skupiny zahájili prohlídku lodě od přídě k zádi. Vpředu šli psi, pátrací skupina za nimi prolézala nákladové prostory, kontrolovala pečetě na kontejnerech a několik beden volně loženého zboží, zejména běžeckých bot a oblečení, zjevně vyrobených na Tchaj-wanu. Zaťatá malajsijská posádka přihlížela s unuděným pobavením, jak se pískoví labradoři pročmuchávají jejich napůl temnými ubytovacími prostorami.

Dirk stál na můstku Deep Endeavoru a pečlivě si japonskou nákladní loď prohlížel. Na nákladní lodi naopak postávali dva členové posádky a pozorovali zase loď NUMA. Dirk na oba muže, oblečené ve zmuchlaném oblečení a opírající se o zábradlí, přátelsky zamával. Cizinci klidně pokuřovali, zjevně si vyprávěli vtipy a vůbec působili naprosto uvolněně.

„Od téhle lodě nám žádné nebezpečí nehrozí,“ poznamenal ke kapitánu Burchovi.

„Jak si můžete být tak jistý?“

„Posádka je příliš klidná. Muži na Kongově lodi byli ostří profesionálové, a ne taková nepořádná žoviální cháska jako na téhle kocábce. Určitě by tam jinak pobíhala celá horda paranoidních tajných bezpečáků,“ dodal se vzpomínkou na Tong-džua a jeho lidi.

„Bylo by dobré se o tom zmínit před Aimesem, až se vrátí. Ale i kdyby nic jiného, pak to je pro ně dobré praktické cvičení. A navíc to alespoň na chvíli dostalo Dahlgrena pryč z můstku,“ usmál se kapitán.

„Nejdřív je pořád ještě musíme najít. Tady na moři je spousta míst, kde by se mohli schovat,“ zamumlal Dirk.

Když se pátrací tým na chvíli objevil v dohledu na palubě, kapitán Burch vzal dalekohled a přejel jím po horizontu. Daleko na jihozápadě si všiml dvou teček. Pak stočil pohled na sever, kde se Narwhal právě odpoutával od kontejnerové lodě. Burch se už chystal dalekohled odložit, když zahlédl nějaký záblesk. Znovu dalekohled pozvedl a zaostřil. Pak se zeširoka usmál a oslovil Dirka.

„Počítám, že tolik míst už na schovávání nebude, když teď naši slavní vůdcové kontrolují situaci z balkonu.“

*

SEDM SET METRŮ nad poklidně se vlnící hladinou Tichého oceánu plul elegantně oblohou stříbrný Icarus rychlostí pětašedesáti kilometrů v hodině. Zatímco se Pitt starší staral o prvky ovládající let vzducholodi, Giordino nastavil řadu ukazatelů při spodním okraji monitoru na kontrolním panelu. Kamera WESCAM schopná pořizovat snímky na velkou vzdálenost, upevněná na boku gondoly a představující doplněk k systému PLHS, dodávala do počítače zvětšené záběry objektů vzdálených stovky metrů. Pitt vzhlédl od řízení a podíval se na monitor, který právě nabízel zvětšený obraz zádi menšího člunu, kde ležely a opalovaly se dvě ženy v bikinkách.

„Doufám, že se tvá přítelkyně nedozví o tvých voyeurských choutkách,“ smál se Pitt.

„Jenom kontroluju pevnost svého předsevzetí,“ odpověděl Giordino vážným tónem, zatímco opakovaně rozpustile přibližoval a zase vzdaloval záběr na dámská pozadí.

„Nejsi žádný Ansel Adams. Podívejme se, co nám ta mašinka ukáže v případě skutečného cíle,“ dodal Pitt a obrátil vzducholoď na západ, směrem k jakési lodi vzdálené několik kilometrů a mířící na volné moře. Klesl s Icarem o nějakou stovku metrů, zamířil na pravobok a přidal plyn, takže začal loď na hladině pomalu dohánět. Když byli od ní asi tři čtvrtě kilometru, Giordino zaměřil čočky objektivu na záď černě natřené nákladní lodě a snadno přečetl její jméno: „Jasmine Star… Madrás.“ Pak přejel kamerou po palubě lodi, kde zaregistroval řadu narovnaných kontejnerů, a nakonec skončil na můstkovém stěžni, kde monitor ukázal indickou vlajku, svěže se třepetající ve větru.

„Pracuje to prvotřídně,“ oznámil hrdě AI.

Pittt pohlédl na obrazovku PLHS, jež ukazovala před indickou nákladní lodí prázdnou hladinu. „Zatím po hlavní dopravní trase nic nepřiplouvá. Pokračujme k jihu, tam by mohlo být trošku živěji,“ navrhl s pohledem na několik ozvěn na levém okraji monitoru.

Zamířili tedy vzducholodí k jihu. Brzy propluli nad Narwhalem a kontejnerovou lodí, která právě procházela kontrolou, a pak namířili k ostrovu Catalina. Když se dostali znovu nad vodu, Giordino ukázal oknem na tyrkysovou loď v dálce před nimi.

„To je Deep Endeavor. Vypadá to, že má práci,“ poznamenal, když zaregistroval červenou nákladní loď, jež se převalovala ve vlnách poblíž.

Pitt nasměroval vzducholoď k plavidlu NUMA a cestou se pokoušel spojit se s ní vysílačkou.

„Icarus Deep Endeavoru. Jak vám jde tam dole rybaření?“

„Ryby jenom ťukají,“ odpověděl Burchův hlas. „A jak se vám, pánové, líbí vyhlídkový let?“

„Je to rozkošné. Až na to, že Giordino se pořád jenom cpe kaviárem a mě to ruší při sledování filmu. Jedeme se podívat, jestli bychom vám nemohli schrastit nějaký další kšeft.“

„Rozumím, byli bychom vám vděční.“

Giordino doladil systém PLHS a začal pátrat po případných cílech.

„Zdá se, že máme nějakou blížící se loď na hlavní lodní trase asi čtyřicet kilometrů na severozápad od nás a cosi jako dva nehybné cíle třiatřicet kilometrů západně,“ pravil a ukázal na šedobílé skvrny na monitoru, výrazně kontrastující s modrou barvou oceánu.

Pitt se podíval na počítač a pak pohlédl na hodinky. „To plavidlo na severozápadě bychom měli snadno dostihnout. Pojďme se tedy nejdřív mrknout na ty dva stacionární cíle,“ navrhl a změnil směr ke dvěma velkým šmouhám na obrazovce, které trochu nepochopitelně stály na místě a nepohybovaly se.

50

VYPUŠTĚNÍ RAKETY z mořské plovoucí základny tradičně předchází dvaasedmdesát hodin odpočítávání. Během těchto tří dnů se provádějí desítky testů k potvrzení, že veškerá pomocná aparatura je plně funkční a všechny mechanické a počítačové systémy na palubě rakety jsou připraveny odolat divokým otřesům při startu. V hodině H minus 15 před startem jsou všichni inženýři a téměř všichni technici evakuováni z odpalovací plošiny, zatímco odpočítávání vstupuje do konečné fáze. Zásobovací a velitelská loď je pak přesunuta do bezpečné vzdálenosti — dále než sedm kilometrů od místa startu.

V H minus 5 jsou z platformy helikoptérou evakuováni i zbývající technici, takže všechny následné kontrolní úkony se provádějí dálkově z paluby velitelské lodi. S necelými třemi hodinami do startu se automaticky zahájí rizikový proces přečerpávání paliva. Hořlavý petrolej a kyslík se pumpují do rakety z velkých zásobních nádrží umístěných na palubě základny. Jakmile je čerpání dokončeno, je už ponecháno na inženýrech na palubě velitelské lodi, aby rozhodli o startu v okamžiku, kdy bude raketa připravena.

V důsledku nepříjemné časové tísně Lingův tým inženýrů zkoncentroval předletovou kontrolu do těch nejzákladnějších úkonů. Přebytečné a nikoliv zcela nezbytné testy byly prostě zrušeny, zabudované automatické pojistky procesu startu vypnuty, čas čerpání paliva zkrácen v důsledku okleštěného letového plánu. Podle odhadu byli tedy schopni uskutečnit start Zenitu do osmi hodin od okamžiku, kdy byla Odyssea s naplněnými balastními nádržemi stabilizována.

Tong-džu stál na palubě platformy nedaleko základny startovní věže a hleděl na veliké digitální hodiny namontované na střeše hangáru. Červené osvětlené číslice hlásaly 03:32:17 a s každou vteřinou se poslední číslice zmenšovala. Tři hodiny a dvaatřicet minut do startu. Až na nějaký opravdu významný technický problém už nebylo nic, co by mohlo start ohrozit. Podle Tong-džuova mínění půjde brzy jen o načerpání paliva a jeho zážeh stisknutím startovacího knoflíku.

Avšak ještě než k tomu mohlo dojít, musela loď Kogurjo převzít kompletní kontrolu nad startovní procedurou. Ling a jeho inženýři nejprve vytvořili rádiové spojení s automatickým startovacím systémem, jenž byl pak pomocí řídicího systému na mateřské lodi zkontrolován a ověřen. Následoval přesun vlastního velícího systému Odyssey. Bezdrátový námořní geopoziční systém umožňoval dálkové ovládání základny i poté, co ji opustil zbývající personál. Podobně jako nějaká dálkově ovládaná hračka mohla se základna zvedat, snižovat nebo pohybovat do stran jen pouhým stisknutím příslušné klávesy na palubě Kogurja. Jakmile bylo veškeré ovládání přeneseno na doprovodnou loď, Ling vyhledal na palubě Tong-džua.

„Moje práce tady končí. Kompletní řídicí a ovládací systém je teď na Kogurju. Naši lidé i já se musíme vrátit na doprovodnou loď a pokračovat v předstartovních aktivitách.“

Tong-džu znovu pohlédl na hodiny. „Blahopřeju. Zvládli jste to dokonce v předstihu. Zavolám člun z Kogurja, ten vás a vaše muže okamžitě odveze.“

„Vy teď s námi nepojedete?“ otázal se Ling.

„Musím se nejdřív postarat o vězně a pak vás bude můj útočný tým následovat. Chci být poslední, kdo opustí základnu před startem,“ dodal Tong-ďžu. „Tedy až na muže, kteří odsud neodejdou nikdy,“ dodal se zlověstným úsměvem.

*

„TADY BY ŽÁDNY ropný vrt být neměl.“

Giordinovy oči se střídavě upíraly na obrovitý hranatý objekt na hladině před nimi a na zvětšenou námořní mapu, kterou měl položenou na klíně. „V téhle části oceánu nejsou vyznačené žádné umělé překážky v plavbě. Myslím, že Sierra Club nebude příliš spokojený s tím, že někdo takhle blízko pobřeží ilegálně vrtá.“

„Možná že budou dokonce rozčilení, až jim povíš, že tahle vrtací plošina má na palubě raketu,“ odpověděl Pitt.

Giordino zašilhal oknem gondoly dolů k blížící se platformě. „No tedy. Dejte tomu muži s orlím zrakem sušenku.“

Když se přiblížili, Pitt opsal se vzducholodí kolem platformy a zásobovací lodi široký oblouk, opatrně, aby nenarušil jejich vzdušný prostor.

„Plovoucí odpalovací základna?“ nadhodil Giordino.

„Určitě. Stejně jsem nevěděl, že je přepravují se vztyčenou raketou.“

„Myslím, že jsou zaparkovaní,“ odpověděl Giordino, jenž nikde neviděl kýlovou brázdu.

„Snad nebudou odpalovat raketu odsud?“

„Určitě ne. Tyhle věci mají startovat z rovníku. Přinejmenším by se měli nacházet severně od Vandenbergovy střelnice, jestli se chtějí pokusit o vypuštění rakety. Nejspíš je to nějaký druh zkoušky, ale podíváme se na to.“

Pitt stiskl vypínač na vysílačce naladěné na námořní frekvenci a pozdravil plovoucí plošinu.

„Vzducholoď Icarus plovoucí základně. Přepínám.“

Následovalo ticho, takže Pitt volání zopakoval. Po další dost dlouhé pauze se konečně ozval jakýsi hlas s přízvukem.

„Tady je plovoucí odpalovací rampa Odyssea. Přepínám.“

„Odysseo, jaké povahy je vaše postavení? Nepotřebujete pomoc? Přepínám.“

Opět dlouhé odmlčení. „Nikoliv.“

„Opakuji, jaké povahy je vaše postavení?“

Znovu ticho. „Kdo provádí vyšetřování?“

„Přátelská sebranka, což?“ prohodil Giordino k Pittovi.

Pitt lehce zavrtěl hlavou a promluvil do mikrofonu. „Tady je vzducholoď Icarus, v současnosti podpůrná jednotka Pobřežní stráže. Označte, prosím, váš aktuální stav. Přepínám.“

„Tady je Odyssea. Provádíme testování systémů. Držte se, prosím, stranou. Přepínám a konec.“

„Ten chlapík je úplný Gabby Hayes,“ poznamenal Giordino. „Chceš se tu pozdržet? Jestli ale hodláme zastavit tu přijíždějící loď, musíme se přesunout zpátky k severu,“ dodal s poukazem na obrazovku radaru.

„Myslím, že tady odsud toho mnoho neuděláme. Oukej, vrátíme se tedy k plnění našeho úkolu a prověříme to připlouvající plavidlo. Ale pošleme sem někoho z našich hochů, aby to tu prověřil,“ souhlasil Pitt a s těmito slovy obrátil vzducholoď na sever.

Zatímco Pitt nabíral příslušný kurz k setkání s přijíždějící nákladní lodí, Giordino se chopil mikrofonu. „V této oblasti pracují Deep Endeavor a Narwhal. Deep Endeavor stále ještě kontroluje tu japonskou loď, ale Narwhal je momentálně volný. Nicméně tvrdí, že plovoucí základna je mimo dvaadvacetikilometrové pobřežní pásmo.“

„Nechceme od nich přece, aby násilně vstupovali na palubu. Jen ať se na ně hezky zdálky podívají a ověří si jejich totožnost u úřadu mořských plošin.“

Giordino znovu promluvil do vysílačky a pak se obrátil na Pitta. „Narwhal souhlasí a už tam jede.“

„Dobře,“ odpověděl Pitt, který sledoval, jak platforma mizí v dáli za nimi. Zdálo se mu však, že něco není v pořádku. Jakýsi protivný pocit mu říkal, že něco při svém přeletu přehlédli. Něco důležitého.

*

KlM STÁL s Tong-džuem na můstku Odyssey a společně sledovali, jak vzducholoď zatáčí a vzdaluje se k severu.

„Nepoflakovali se tu nijak dlouho. Myslíte, že mají nějaké podezření?“ zeptal se Kim.

„To nevím,“ přiznal Tong-džu a pohledem sklouzl ze vzducholodi na chronometr připevněný na lodní přepážce. „Start rakety se uskuteční za dvě hodiny a nějakou tu minutu. Teď už nemají čas na to, aby tomu zabránili. Vraťte se na Kogurjo, Ki-Ri, a zůstaňte s kapitánem Leem. Kdyby se objevil jakýkoliv pokus zvenku překazit akci, rázně to vyřešte. Rozumíte mi?“

Kim pohlédl svému veliteli zpříma do očí a přikývl. „Rozumím vám dokonale.“

51

NA PALUBĚ Deep Endeavoru Dirk a kapitán Burch slyšeli v rádiu Pobřežní stráže, jak Giordino žádá Narwhal, aby se podíval na plovoucí odpalovací základnu a na její doprovodnou loď.

Za pár minut se ozvalo z Narwhalu volání adresované plavidlu NUMA.

„Deep Endeavore, dokončili jsme prohlídku kontejnerové lodi Andaman Star 2l směřujeme k plovoucí základně, abychom ji vizuálně zkontrolovali. V současnosti není v našem kvadrantu směrem k pobřeží žádný provoz, takže jestli chcete, můžete se k nám rovněž připojit. Přepínám.“

„Pojedeme se tam mrknout?“ zeptal se kapitán Burch Dirka.

„Proč ne? Tady se opravdu nic neděje. Jak tu skončíme, můžeme se za nimi vydat.“

Burch pohlédl na japonskou nákladní loď a zaregistroval, že se Aimes se svým pátracím týmem začíná shromažďovat na palubě u zábradlí, takže usoudil, že jejich inspekce zřejmě skončila.

„Souhlas, Narwhale,“ odpověděl Pobřežní stráži vysílačkou Burch. „Jakmile tady dokončíme prohlídku, vydáme se za vámi. Bude to tak za pět deset minut. Konec.“

„To bych rád věděl, co to starého pána navnadilo,“ položil Dirk spíš řečnickou otázku a spolu s Burchem se zadíval k horizontu ve snaze představit si plovoucí odpalovací základnu.

*

PĚT KILOMETRŮ od nich poháněly dva dieselové motory hlídkový člun Narwhal, který klouzal po vlnách svou nejvyšší rychlostí pětadvaceti uzlů. Sedmadvacet metrů dlouhý kutr, patřící do novější třídy Barracuda, sloužil Pobřežní stráži. Byl navržen tak, aby mohl vjíždět i do menších přístavů. Hlavní náplní práce jeho posádky byly kontroly lodí a záchranné akce, proto byla loď jen lehce ozbrojena dvěma kulomety ráže 12,7, namontovanými na přední palubě.

Poručík Bruce Carr Smith se zapřel o přepážku na nepříliš prostorném můstku, jelikož bílo-oranžový člun dost divoce poskakoval po vlnách. Po každém dopadu přídě na hladinu se zvedl oblak vodní tříště.

„Poručíku, mluvil jsem vysílačkou s velitelstvím. Dispečer se hodlá spojit s přístavním úřadem plovoucích základen a zeptat se, co je s tou jejich platformou,“ ozval se z jednoho kouta rusovlasý spojovací důstojník Narwhalu.

Smith v odpověď přikývl a obrátil se na chlapecky vyhlížejícího kormidelníka. „Držte tento kurz,“ pronesl rozhodným hlasem.

Dvě skvrny na horizontu, ke kterým se hnali, postupně rostly a nabývaly tvaru jedné plovoucí základny a jedné pomocné lodě. Podpůrné plavidlo už nestálo po boku plošiny a Smith nyní jasně viděl, že se od nehybné platformy vlastně vzdaluje. Ohlédl se přes rameno a zjistil, že Deep Endeavor již dokončil prohlídku nákladní lodě. Tyrkysové plavidlo se od obchodní lodě odpoutalo a zdálo se, jako by ji z určitého odstupu sledovalo.

„Pane, chcete se přiblížit raději platformě nebo lodi?“ otázal se kormidelník, když přijeli blíž.

„Zaveď nás nejdřív k té plošině a pak se pojedeme mrknout na loď,“ rozhodl Smith.

Malý hlídkový člun zpomalil nedaleko plovoucí základny, jejíž hlavní paluba se nyní díky naplněným balastním nádržím vznášela nad hladinou o čtrnáct metrů níž. Smith překvapeně hleděl na obrovskou raketu Zenit, stojící vedle startovací věže na zádi plošiny. Dalekohledem si prohlížel hlavní palubu, ale nikde nespatřil známky života. Když pak pátral v přední části paluby, všiml si velkých digitálních hodin, které ukazovaly 1:32:00, tedy zjevně jednu hodinu dvaatřicet minut do konce odpočítávání.

„Co to sakra je?“ zamumlal Smith a chvíli pozoroval, jak po vteřinách utíká čas. Popadl mikrofon vysílačky a zavolal na Odysseu.

„Plovoucí základno, tady je kutr Pobřežní stráže Narwhal. Přepínám.“ Po chvíli to zkusil znovu. Opět se mu vsak ozvalo pouhé ticho.

*

„TADY JE MLUVČÍ úřadu mořských plošin. Jak vám můžu pomoct?“ ozval se ze sluchátka měkký ženský hlas.

„Tady je jedenáctý okrsek Americké pobřežní stráže, skupina námořní bezpečnosti, Los Angeles, centrální dispečer. Žádáme o udání lokalizace a úkolu plošiny Odyssea a doprovodné lodě Sea Launch Commander, prosím.“

„Okamžik,“ zaváhala mluvčí a prohrábla papíry na svém stole.

„Tady to je,“ pokračovala po chvilce. „Základna Odyssea je na cestě na svou určenou pozici v západním Pacifiku nedaleko rovníku. Poslední její hlášená poloha v osm hodin dnes ráno byla zhruba 18 stupňů severní šířky a 132 stupňů západní délky, neboli přibližně tři tisíce jedno sto kilometrů východojihovýchodně od Honolulu na Havaji. Jejich podpůrné plavidlo Sea Launch Commander je v současnosti v přístavu v Long Beach, kde prochází menší opravou. Očekává se, že přístav opustí zítra ráno, aby se na rovníku setkala s Odysseou. Vypuštění satelitu Koreasat 2 je naplánováno za osm dní.“

„Žádné z těchto plavidel se tedy v žádném případě nenalézá nedaleko pobřeží jižní Kalifornie?“

„No, jistěže ne.“

„Díky za informace, madam.“

„Rádo se stalo,“ odpověděla mluvčí a zavěsila. V duchu se určitě podivovala, proč se Pobřežní stráž domnívá, že by se plovoucí základna měla nacházet někde u břehů jižní Kalifornie.

*

SMITH BYL PŘÍLIŠ ZNEKLIDNĚNÝ, než aby otálel a čekal na odpověď z velitelství Pobřežní stráže v Los Angeles, takže se s lodí přiblížil plovoucí základně. Poručíka Pobřežní stráže rozčilovala skutečnost, že mu nikdo ze startovací plošiny neodpovídá a jeho opakované výzvy ignoruje. Proto následně přesunul pozornost na pomocné plavidlo, jež se nyní nacházelo zhruba čtyři sta metrů od Odyssey. Avšak opakované rádiové výzvy nenacházely odezvu ani zde.

„Pane, ta loď nese japonskou vlajku,“ všiml si kormidelník, když se Narwhal poněkud přiblížil.

„To není důvod, aby ignorovala námořní rádiové volání. Zajedeme k boku té lodi a pokusíme se s nimi domluvit megafonem,“ rozkázal Smith.

Jakmile se však Narwhal vynořil ze stínu plovoucí základny, vypuklo pravé peklo. V reproduktorech Narwhalu se ozval dispečer Pobřežní stráže s informací, že Odyssea je údajně tisíce kilometrů od Kalifornie a její podpůrná loď v docích přístavu Long Beach. Současně na palubě Kogurja několik námořníků odsunulo boční panely zakrývající dolní palubu, čímž odkrylo řadu velkých válcovitých trubek mířících na moře. I když nevěřícně, Smith díky svým instinktům přece jen zareagoval, správně zhodnotil situaci a vyštěkl několik rozkazů ještě dříve, než si plně uvědomil, co říká.

„Ostře vlevo! Plnou parou vpřed! Připravit na úhybný manévr!“

Bylo však již pozdě. Kormidelník stačil pouze otočit Narwhal bokem k nepřátelské lodi, když se z její dolní paluby objevil chochol bílého kouře. Zdálo se, že oblak roste, pak však následoval jasný záblesk. Z mlhy se náhle vynořila čínská raketa země-země CSS-N-4 Sardine, jež vyrazila ze své odpalovací základny rovnoběžně s hladinou. Smith sledoval z můstku jako zkamenělý, jak střela míří přímo na jeho loď, s pocitem, že ho někdo zasáhl šípem doprostřed čela. Špice rakety jako by se na něj smála ještě zlomek vteřiny předtím, než nějaký metr od něj zasáhla můstek.

Čínská střela nesla 183 kilogramů brizantní výbušniny, tedy dost na to, aby potopila křižník. Při zásahu z takové blízkosti neměl kutr sebemenší šanci. Šestimetrová raketa se zabořila do Narwhalu a vybuchla v ohromnou ohnivou kouli, která přeměnila loď i její posádku ve změť planoucích kousků rozesetých po hladině. Nad místem zmaru vyrostl černý hřibovitý mrak jako hrůzný náhrobní kámen, plameny však brzy pohltila voda. Zuhelnatělý fragment původně bílého trupu, jediný hmatatelný zbytek člunu, ještě chvíli plaval na hladině. Kolem dohořívaly trosky, postupně klesaly ke dnu. Doutnající kus trupu Narwhalu se držel asi patnáct minut, načež i on svůj beznadějný boj vzdal a s prudkým sykotem vklouzl pod hladinu, nad níž zůstal jen chomáč páry.

52

„MŮJ BOŽE, oni vypálili na Narwhal raketu!“ vykřikl kapitán Burch, když pozoroval, jak loď Pobřežní stráže mizí v oblaku kouře a ohně pouhé tři a půl kilometru před přídí Deep Endeavoru. Delgado se okamžitě pokusil o rádiové spojení s Narwhalem na námořní frekvenci, zatímco všichni ostatní zírali ven z oken můstku. Summer popadla silný dalekohled, ale z Narwhalu toho příliš vidět nebylo. Jeho roztříštěné zbytky navíc halil závoj kouře. Když pohlédla kousek stranou, uviděla plovoucí platformu a její podpůrnou loď. Dlouze se na ni zadívala.

„Žádná odpověď,“ hlásil Delgado potichu poté, co se na jeho opakované výzvy ozývalo pouze zlověstné ticho.

„Třeba jsou tam ve vodě nějací živí lidé,“ vykoktal Aimes, šokovaný z náhlé ztráty člunu i posádky, kterou dobře znal.

„Neodvážím se víc přiblížit,“ odpověděl hněvivě kapitán Burch. „Jsme zcela neozbrojeni a oni třeba na nás už teď, zatímco tady hovoříme, míří další raketou.“ Burch se obrátil a rozkázal kormidelníkovi, aby nechal zastavit motory a udržoval současnou polohu.

Aimese oslovil Delgado. „Kapitán má pravdu. Zavoláme o pomoc, ale nemůžeme vystavit naši posádku ohrožení. Vždyť dokonce ani nevíme, proti čemu nebo komu tu stojíme.“

„To jsou Kongovi lidé,“ ozvala se Summer a podala dalekohled bratrovi.

„Jste si jistá?“ otázal se Aimes.

Němě přikývla a zachvěla se, zatímco Dirk si prohlížel cizí loď.

„Má pravdu,“ dodal zvolna. „Ta podpůrná loď je stejné plavidlo, které potopilo Sea Rover. Má dokonce japonskou vlajku. Natřeli ji a trochu přestavěli, ale vsadím svou měsíční gáži, že je to stejná loď.“

„Proč se ale zdržují tady, nedaleko plovoucí plošiny?“ doplnil seznam záhad Aimes s výrazem zmatku v obličeji.

„K tomu můžou mít jen jeden důvod. Chystají se vypustit raketu z plovoucí odpalovací rampy.“

Můstek zahalilo zaražené ticho, jak přítomným došla závažnost situace. Mlčení nakonec přerušil nevěřící Aimes.

„Co ale Narwhal? Musíme se přece přesvědčit, jestli nezůstal někdo naživu!

„Aimesi, vy čas od času potřebujete trochu pomoct,“ ozval se poněkud příkře Dirk. „Zajdu se tam podívat, jestli někdo nepřežil.“

Delgado pohlédl na Dirka se svraštělým čelem. „My se ale neodvážíme jet s Deep Endeavorem blíž k tomu místu,“ varoval ho.

„To také nepředpokládám,“ ujistil ho Dirk a bez dalšího vysvětlování opustil můstek.

*

TONG-DŽU HLEDĚL upřeně a potichu z můstku Odyssey na kouřící zbytky Narwhalu. Pro Kogurjo neexistovala jiná možnost, na ten člun Pobřežní stráže zaútočit museli. Bylo to přesně to, co nařídil udělat Kimovi. Potopený člun však byl tak daleko od pobřeží, že by ho nikdo nikdy neměl nalézt. Teď věděl, že jejich setkání se vzducholodí vyvolalo podezření. Tiše proklel ukrajinské inženýry za to, že ho přiměli přesunout plovoucí základnu tak blízko k pobřeží, a úplně pominul skutečnost, že konečné rozhodnutí učinil on sám.

Neklidně rázoval po můstku Odyssey. Všiml si, že velké hodiny ukazují 01:10:00, tedy jednu hodinu deset minut do startu. Náhle se rozlehlo z reproduktoru vysílačky zapraskání, ohlašující hovor z Kogurja, jenž ho vyrušil z přemítání.

„Tady je Lee. Zničili jsme nepřátelskou loď, jak jste nařídil. Dva tisíce metrů odsud stojí další plavidlo. Přejete si, abychom je také zničili?“

„Patří to námořnictvu? Přepínám,“ zeptal se Tong-džu, napínající zrak směrem k oné vzdálené lodi.

„Negativní. Zdá se, že jde o výzkumnou vědeckou loď.“

„Ne. Šetřte munici, možná ji ještě budeme potřebovat.“

‚Jak si přejete. Ling hlásí, že startovní tým je bezpečně na palubě Kogurja. Jste připraveni evakuovat plovoucí základnu?“

„Ano. Pošlete člun zpátky k platformě, můj zbývající tým bude brzy připraven k odsunu. Konec.“

Tong-džu zavěsil mikrofon a otočil se k příslušníkovi přepadového oddílu, stojícímu v pozadí můstku.

„Přemístěte v malých skupinách vězně tady ze základny do hangáru rakety a zamkněte je tam ve skladu. Pak shromážděte naše lidi k transportu zpátky na Kogurjo.“

„Nebojíte se, že by ti zajatí členové posádky mohli v hangáru přežít start rakety?“ otázal se bojovník.

„Nejspíš je zabijí výfukové plyny. Navíc je mi jedno, jestli zemřou nebo zůstanou naživu, jen když nebudou moct ohrozit start rakety.“

Člen komanda přikývl a pak vyklouzl dveřmi z můstku ven. Tong-džu pomalu přecházel kormidelnou a pozorně kontroloval záplavu námořní elektroniky, zabudovanou do spodní části přední přepážky. Nakonec našel panel s ručními vypínači, schopnými odpojit automatického pilota. Vytáhl bojový nůž, zabodl ho do štěrbiny na boku a rozpáral celý kryt. Popadl plnou hrst drátů a zubatým ostřím všechny kabely přeřezal, takže příslušné vypínače se staly nefunkčními. Pak pokračoval v putování po můstku, přičemž posbíral asi šest klávesnic napojených na různé navigační počítače a vyházel je otevřeným oknem ven. Trpělivě pozoroval, jak mizí hluboko pod ním v oceánu. Brzy po nich nastoupilo cestu zmaru i trio přenosných laptopů. Pro jistotu nakonec vytáhl svůj glock a vypálil několik ran do obrazovek a navigačních monitorů umístěných na můstku. Zatímco Ling byl pověřen vypořádat se s počítačovou technikou nacházející se v hangáru a potřebnou k vypuštění rakety, Tong-džu totálně zlikvidoval navigační vybavení na můstku, čímž znemožnil jakýkoliv vnější zásah na poslední chvíli. Do startu chyběla necelá hodina a veškerá kontrola nad plovoucí plošinou i raketou spočívala nyní v rukou lidí na Kogurju. Tak to také zůstane.

*

„VEZMI MĚ S SEBOU,“ žadonila Summer. „Víš přece, že dokážu řídit cokoliv, co se pohybuje pod vodou.“

„Je to jenom dvoumístné a Jack je jediný, kdo s tím má nějaké zkušenosti. Bude lepší, když pojedeme spolu,“ odpověděl Dirk a hlavou pokynul směrem k Dahlgrenovi, který hlubokomořskou miniponorku připravoval ke startu. Popadl sestru za ruku a pohlédl do jejích stříbřitě šedých očí.

„Sežeň tátu a pověz mu, co se stalo. Řekni mu, že potřebujeme okamžitou pomoc.“

Letmo sestru objal a potichu dodal: „I kdyby se s námi něco stalo, postarej se, aby se Burch držel s Endeavorem stranou v bezpečí.“

„Buď opatrný,“ stačila mu ještě povědět, než Dirk rychle vklouzl do ponorky a zavřel za sebou vodotěsný poklop. Vsoukal se na sedadlo pilota vedle Dahlgrena a ujistil se, že všechny systémy jejich potápěčského zařízení jsou funkční a připraveny ke startu.

„Třicet uzlů?“ nadhodil pochybovačně Dirk.

„Tak to stojí v manuálu,“ odpověděl Dahlgren, obrátil se a průhledem ve stěně kabiny dal vztyčeným palcem znamení, že je vše v pořádku. Muž obsluhující jeřáb na zádi Deep Endeavoru přikývl v odpověď, nadzvedl jasně rudou ponorku nad palubu a rychle ji položil na hladinu vedle lodi. Dva muži uvnitř ještě zahlédli, jak jim Summer mává z paluby na rozloučenou, a pak už je pohltily zelené vlny. Jelikož výzkumná loď NUMA byla obrácená přídí k plovoucí platformě, byla miniponorka za nástavbou Deep Endeavoru dokonale skrytá, takže se dostala do vody naprosto nepozorovaně. Potápěč ji ve vodě odpojil od zvedacího lana a pak zabouchal na její trup signál, že jsou volní.

„Tak se podívejme, co dokáže,“ nadhodil Dirk, zapnul všech šest trysek a posunul páky plynu naplno kupředu.

Doutníkový trup se spíše zavlnil, než že by poskočil kupředu, a vyrazil za hvízdání elektromotorů a hučení proudící vody. Dirk lehce upravil polohu vodorovných ploch, až dosáhli hloubky sedmi metrů, a pak již podle kompasu nasadil kurz k vraku Narwhalu.

Měl pocit, jako by v rukou držel vysavač. Miniponorka poskakovala a kličkovala v mořských proudech, ale manévrovala jako v míse melasy. Přesto podle bzučení trysek cítil, že pokud jde o rychlost, je to opravdový démon. Dokonce i bez ukazatele relativní rychlosti viděl Dirk podle vody míhající se kolem průzorů, že se ženou jako vítr.

„Říkal jsem ti, že je to plnokrevník,“ ušklíbal se Dahlgren, zatímco kontroloval časoměřič na řídicím panelu. Pak zvážněl a dodal: „K původní pozici Narwhalu bychom se měli přiblížit zhruba za šedesát vteřin.“

Dirk za minutu plynule ubral plyn a nechal motory běžet naprázdno. Miniponorka Badger se ještě chvíli setrvačností pohybovala kupředu, ale brzy se zastavila. Dahlgren si hrál s náplní balastních nádrží, aby se sice dostali k hladině, ale přitom se příliš nevynořili a neupoutali tak nevítanou pozornost. Díky letitým zkušenostem se mu podařilo vynořit jen zlehka, takže nad hladinou bylo vidět sotva půl metru horní části kabiny.

Jen několik metrů před sebou uviděli zničený, ještě kouřící trup Narwhalu, jehož záď čněla v podivném úhlu do výše. Dirk s Dahlgrenem měli sotva čas prohlédnout si zbytky plavidla, když se celá záď ještě trochu vztyčila, aby pak tiše sklouzla do vln. Na hladině se vznášelo ještě pár trosek, některé stále doutnající, ale žádná ne větší než obyčejná rohožka. Dirk vedl Badger v malých kruzích kolem vraku, ale nikde ve vodě nebyla patrná ani sebemenší známka života. Dahlgren tedy vážně ohlásil Aimesovi na Deep Endeavor, že všichni lidé byli zřejmě při explozi zabiti.

„Kapitán Burch nás žádá, abychom se okamžitě vrátili na Deep Endeavor,“ dodal.

Dirk se ale choval, jako by ho neslyšel, a vedl ponorku naopak blíže k plovoucí platformě. Z pozorovacího postavení nízko nad hladinou toho na palubě plošiny mnoho vidět nemohli, pouze horní polovinu rakety Zenit a střechu hangáru. Náhle však Dirk miniponorku zastavil a prstem ukázal na raketu.

„Podívej tamhle nahoře!“

Dahlgren zíral na raketu a na její okolí, ale stále viděl jen střechu hangáru a prázdnou přistávací plošinu pro helikoptéry. Zaostřil zrak, až mu začal přecházet. Pak náhle objevil, co měl Dirk na mysli. Byly to obrovské digitální hodiny, na nichž se právě objevilo 00:52:00, tedy padesát dvě minuty.

„Tahle věc vystřelí za necelou hodinu!“ vykřikl a pozoroval, jak ubývají vteřiny.

„Musíme to zastavit,“ prohlásil Dirk se stopou zlosti v hlase.

„Musíme se dostat na palubu, a to rychle. I když nevím, jak jsi na tom ty, brácho, ale já o střelách ani plovoucích plošinách nemám ani páru.“

„Nemůže to být nic jiného než trocha raketový vědy,“ ušklíbl se Dirk, posunul páky plynu kupředu a zamířil s Badgerem k plovoucí základně.

53

MINIPONORKA KOVOVĚ červené barvy se opět vynořila vedle zádi plovoucí plošiny, prakticky přímo pod startovní věží s raketou Zenit. Dirk s Dahlgrenem zírali na mohutné panely, jež vyčnívaly ze spodního podhledu paluby v místech pod základnou rakety. Tento deflektor plamenů tu byl instalován proto, aby odchýlil a ztlumil ohnivou bouři tryskající z nastartovaných motorů a nasměroval šlehající plameny přes plošinu do vod oceánu. Několik vteřin před zážehem raketových motorů začnou navíc zalévat místo startu tisíce litrů vody, aby ochladily část paluby nejvíc vystavenou působení rozpoutaného pekla, v němž raketa pomalu opustí svou startovací záklaďnu.

„Připomeň mi, abych neparkoval na tomhle místě, až bude raketa odlétat,“ poznamenal Dahlgren, který si představil ty plameny, které by je obklopily v momentě startu.

„To nemusíš říkat dvakrát,“ odvětil Dirk.

Jejich pozornost se nyní soustředila na silné podpůrné sloupy plošiny, které musely představovat přístupovou cestu na hlavní palubu. Dahlgren jako první zpozoroval člun z Kogurja, uvázaný na opačné straně plošiny.

„Myslím, že na tom předním sloupu, u kterého je uvázaný člun, vidím schodiště,“ oznámil.

Dirk odečetl náměr naznačeným směrem, pak se s Badgerem rychle potopil a rozjel se mezi ponořenými pontony k přídi Odyssey. Tam opět vystoupil na hladinu, čímž se ocitl těsně za zádí bílého člunu. Klidně se kolébali na vlnách a obezřele hleděli na cizí loď.

„Myslím, že nikdo není doma,“ prohlásil nakonec Dirk, uklidněn, že na člunu nikdo nezůstal. „Nechceš nás vyvázat?“

Dříve, než se dočkal odpovědi, Dahlgren už otevřel příklop a vylezl z miniponorky. Dirk z balastních nádrží Badgeru vyčerpal všechnu vodu, aby dosáhl co největšího vztlaku, a pak popojel s plavidlem kupředu, až se dotkl zádě člunu. Dahlgren s vyvazovacím lanem v ruce okamžitě přeskočil na jeho palubu. Dirk vypnul motory a následoval Dahlgrena, který mezitím lano upevnil.

„Tudy prosím do střešního apartmá,“ pronesl Dahlgren jako pravý džentlmen a pokynul k blízkému schodišti. Oba muži začali rychle stoupat po kovových stupních, snažíce se zachovávat stálý rytmus a přitom minimalizovat hluk. Když konečně dosáhli vrcholu schodiště, na okamžik se zastavili, aby popadli dech, a pak vstoupili na palubu plošiny.

Stáli na předním okraji paluby, tváří v tvář mohutným nádržím na palivo ve tvaru doutníku, obklopeným bludištěm potrubí. Tyto obrovské bílé cisterny obsahovaly hořlavou potravu rakety Zenit sestávající z petroleje a tekutého kyslíku. Za nádržemi, na samém okraji paluby, stála raketa Zenit, jako osamocený monolit uprostřed prázdného prostoru. Oba muži zůstali chvíli nehybně stát, jako hypnotizovaní velikostí a mohutnou silou rakety, dokonce i bez ohledu na její smrtelně nebezpečný náklad. Pak Dirk pohlédl na hangár, jehož stěny se zdvihaly přímo vedle nich, a na přistávací plochu pro helikoptéry na jeho předním okraji.

„Vsadil bych se, že můstek je přímo nad tím hangárem. Tam se musíme dostat.“

Dahlgren metodicky studoval konstrukci. „Vypadá to, že k tomu budeme muset vstoupit nejdřív do hangáru.“

Bez dalšího slova se oba muži rozběhli, i když opatrně, aby je nikdo nezpozoroval, k okraji hangáru, dosahujícího výšky pětipatrového domu. Ocitli se na té části paluby, odkud vedla dovnitř veliká vrata. Dirk opatrně vykoukl kolem jejich okraje. Dlouhý a poměrně úzký hangár vypadal zevnitř bez ležící rakety Zenit jako obrovská prázdná jeskyně. S Dahlgrenem v patách proklouzl Dirk dveřním otvorem dovnitř a v tichosti zmizel za velikým generátorem, stojícím u jedné stěny. Prázdnotou prostoru se náhle rozlehly nějaké hlasy a oba návštěvníci zůstali jako přimražení. Pak se uprostřed protější stěny otevřely dveře a hlasy ztichly. Ve dveřích se však objevili tři vyzáblí muži v pracovních uniformách zaměstnanců plovoucí mořské plošiny, které do hangáru doprovázeli dva příslušníci přepadového oddílu. Dirk poznal černé oblečení a útočné pušky AK-47, jimiž byli ozbrojeni ti, které viděl útočit na Deep Endeavor. Spolu s Dahlgrenem nyní sledovali, jak trojici zajatců vedou do montované konstrukce skladu, nacházející se v zadní části hangáru. Před ním stáli na stráži další dva ozbrojenci, kteří pomohli pracovníky plovoucí plošiny nahnat dovnitř a pak za nimi zavřít a zamknout dveře.

„Kdyby se nám podařilo dostat k těm lidem z plovoucí plošiny, určitě by věděli, jak startu té rakety zabránit,“ poznamenal potichu Dirk.

„Správně. Měli bychom dokázat postarat se o Mutta a Jeffa, jen jak jejich přátelé odejdou,“ odpověděl Dahlgren s posunkem k oběma strážcům.

Odplížili se na výhodné výchozí stanoviště za transportním a vztyčovacím zařízením, kde pozorovali dva členy přepadového oddílu, jak si povídají se strážnými a po chvíli postranními dveřmi opouštějí hangár. Dirk a Dahlgren se přikrčeně protáhli kolem řady elektronických testovacích panelů a potichu se proplížili mezi bednami s nářadím, lemujícími stěny hangáru, až se jim nakonec podařilo přiblížit k hlídanému skladišti. Cestou minuli polici s nářadím, označenou nápisem HYDRAULIKA. Dirk na vteřinu zaváhal, ale potom popadl dřevěnou palici s dlouhým topůrkem, zatímco Dahlgren si z obrovské bedny vybral jako pojistku francouzský klíč. Prodrali se kolem okraje transportního a vztyčovacího zařízení, odkud se potichu přemístili za pohyblivou pracovní plošinu, nacházející se jen asi třicet metrů od skladiště.

„Co teď, maestro?“ zašeptal Dahlgren při pohledu na prázdný prostor mezi nimi a skladištěm.

Dirk se sklonil nad volantem pracovní plošiny a pohlédl ke strážným. Ti byli zabráni do živého hovoru a zbytku hangáru věnovali jen velice malou pozornost. Dirk si pečlivě prohlédl pohyblivou plošinu, za kterou se nyní ukrývali. Dala se vysunout vzhůru, aby se z ní pohodlně dosáhlo i na horní část rakety o průměru více než čtyři metry. Dirk poplácal rukou volant a vrhl na Dahlgrena uličnický pohled.

„Jacku,“ zašeptal, „ty vjedeš předními dveřmi, zatímco já vtančím do sálu zadem.“

O několik vteřin později se již Dirk tiše kradl podél stěny hangáru. Pohyboval se opatrně, vždy pouze ve chvílích, kdy strážní byli obráceni k němu zády. Po několika krátkých přískocích se dostal do zadní části hangáru, kde se nepozorovaně přesunul na opačnou stranu prostoru. Dokud se budou strážní zdržovat u přední stěny skladiště, dokáže se k nim přiblížit naprosto nepozorovaně.

Dahlgrenovi mezitím zůstala troufalejší část útoku. Vyšplhal se za volant pohyblivé pracovní plošiny, uchopil krabici s řídicími prvky připojenou kabely k ovládacímu panelu a pak se natáhl na plošinu. K jedné straně zde byla srolovaná ochranná plachta, kterou se přikryl. Trhlinou pak pozoroval strážné, a když se odvrátili, jemně se dotkl knoflíku s nápisem VZHŮRU. Se sotva slyšitelným zavrčením plošina asi o patnáct centimetrů povyjela nahoru. Jelikož byli evidentně z doslechu, žádný ze strážných si ničeho nevšiml. Dahlgren tedy počkal, až se opět budou dívat jinam, a stiskl znovu, tentokrát pořádně, ovládací knoflík. Pracovní plošina stoupala tiše jako výtah, bzučení elektromotoru bylo sotva slyšitelné. Dahlgren zadržoval dech, dokud se plošina nezvedla do pěti metrů, a teprve pak uvolnil stisk vypínače. Opatrně se podíval dolů na strážné a zjistil, že jeho manévry zůstaly nezpozorovány.

„Teď teprve začne ta pravá zábava,“ zamumlal si pro sebe.

Dotkl se ovladačů jízdy a plošina vyrazila na svých čtyřech kolech volným tempem kupředu. Dahlgren poněkud poopravil směr jízdy přímo na strážné a vchod do skladu. Pak se schoulil pod ochrannou plachtu a zůstal bez hnutí ležet.

Vyzdvižená plošina urazila jako robot asi polovinu vzdálenosti, než strážní zaregistrovali nějaký pohyb. Dahlgren pod plachtou zaslechl vzrušený proud jakési asijské hatmatilky, ale žádný výstřel díkybohu nenásledoval. Vzduch jen rozřízl hlasitý výkřik „Só!“, o několik vteřin později opakovaný, jak zmatený strážný vyzýval tu technickou záhadu, aby se zastavila. Dahlgren tyto povely ignoroval a pokračoval v cestě. Když opět vyhlédl trhlinou v plachtě, spatřil střechu skladu a věděl, že je už blízko oběma strážným. Počkal, až se plošina dostala jen na metr a půl od skladiště, a pak stiskl knoflík STOP. Když se pracovní plošina náhle zastavila, zmatení strážní překvapeně zmlkli.

Napětí ve vzduchu bylo téměř hmatatelné a Dahlgren toho naplno využil. Dva strážní pod ním nervózně pokukovali po záhadné plošině a zpocenými prsty si vyplašeně pohrávali se spouštěmi svých zbraní. Z jejich pohledu jim připadalo, že se pracovní plošina pohybuje hangárem zcela prázdná, jen s ochrannou plachtou a uvolněnou cívkou lana. Možná se jedná pouze o prostou mechanickou závadu, která způsobila pohyb montážní platformy. Opatrně přistoupili blíž. Dahlgren zatajil dech a pak stiskl ovládací knoflík.

Nato plošina jako nějaký mechanický duch začala sama klesat. Oba strážní uskočili zpět a pozorovali, jak se ocelová konstrukce skládá jako harmonika a dřevěné lešení se blíží k zemi. Pak se náhle, ve výšce asi dvou a půl či tří metrů, plošina zastavila. Zůstala dobrých patnáct centimetrů nad hlavou vyššího ze dvojice. Oba ustoupili ještě o krok, aby se podívali, kdo nebo co celou tu věc řídí. Po chvíli se jeden ze strážných po špičkách přiblížil a hlavní pušky zašťouchal do balíku plachty na kraji platformy. Jeho kolega se mezitím podezíravě rozhlížel po hangáru.

Dahlgren si byl vědom, že na zneškodnění strážného má jen jeden pokus, takže nenápadně pozvedl pravou ruku nad hlavu, aby se mohl k úderu rozmáchnout. Přes složenou plachtu cítil šťouchání pušky strážného, který se stále pomalu blížil, až se nakonec ústí hlavně dotklo Dahlgrenova stehna. Překvapený ozbrojenec na moment zaváhal, než pušku přitáhl, takže hned nezačal střílet. Tento okamžik však Dahlgrenovi stačil, aby švihnutím uvolnil francouzský klíč ze záhybů plachty a zamířil kyvadlovým pohybem na mužovu hlavu. Tvrdá ocel nářadí dopadla s tlumeným zvukem přímo na čelist, ale nějakým zázrakem kost nezlomila. Přesto byl úder natolik silný, že strážného uspal a bezvládného jej poslal k zemi dřív, než stačil vystřelit. Dahlgrenův útok odhalil to, co doposud plachta zakrývala, právě ve chvíli, kdy se druhý strážný otočil a spatřil svého partnera ležet na zemi. Dahlgren mu bezbranně hleděl do očí, v ruce zakrvácený těžký klíč. Strážný bez zaváhání pozvedl pušku a stiskl kohoutek. Současně se však za ním mihl jakýsi pohyb, který skončil na jeho zátylku. V okamžiku, kdy se skládal k zemi, vypálil ještě spršku kulek. Uder do hlavy byl však natolik silný, že mu znemožnil správné míření a salva proletěla neškodně pod Dahlgrenovým zvýšeným stanovištěm. Teprve když druhý strážný dopadl na palubu, Dahlgren uviděl vysokou Dirkovu postavu, stojící s odhodlaným výrazem ve tváři dobrých sedm metrů daleko. V zoufalé snaze zachránit příteli život vrhl Dirk palici s dlouhým topůrkem jako bojovou sekeru. Kladivo se ve vzduchu několikrát otočilo a zasáhlo hlavu strážného, jako by to byla kroketová koule.

Strážný byl úderem nicméně jen otřesen, takže se vzápětí poněkud omámeně pokoušel zvednout na kolena a dosáhnout na nedalekou zbraň. Dahlgren rychle seskočil z lešení a rozpřáhl se francouzským klíčem, když tu náhle vzduch rozřízla salva výstřelů. Dahlgren uprostřed pohybu zkameněl, protože jenom pár centimetrů od jeho hlavy se v konstrukci plošiny objevila řada otvorů po kulkách. Zvuk výstřelů doplnilo ještě cinkání nábojnic, poskakujících po kovové palubě, zatímco ozvěna palby postupně utichla.

„Radil bych vám, abyste se také nehýbal, pane Pitte,“ ozval se úsečný hrozivý hlas Tong-džua, který stanul v postranních dveřích hangáru se samopalem v ruce.

54

ZATÍMCO TONG-DŽU a jeho tým hnali hlouček zbývajících členů posádky mořské plovoucí základny do skladiště, na Dirka s Dahlgrenem bez ustání mířily nabité zbraně. Když zapadly dveře za posledním ze zajatců — kapitánem Christianem —, obrátil se jeden ze strážců na Tong-džua.

„Tyhle dva taky?“ zeptal se s kývnutím na dvojici z NUMA.

Tong-džu zavrtěl hlavou. Ve tváři se mu objevil náznak potěšení. Strážní pak zapečetili kovové dveře do skladiště a zajistili kliku řetězem a visacím zámkem. Posádka mořské plošiny se tak ocitla namačkaná v kovové černé krychli bez oken a bez možnosti útěku.

Když byly dveře zajištěny, Tong-džu přešel k boční stěně hangáru, kde stál Dirk s Dahlgrenem, upírající pohled do hlavní, jež jim mířily na prsa. Tong-džu se podíval na Dirka, napůl s respektem, napůl pohrdavě.

„Máte docela protivný sklon přežívat, pane Pitte. Silnější je už pak jenom vaše nepříjemná vlastnost nevítaně se vměšovat.“

„Jsem prostě takové červivé jablko,“ odpověděl Dirk.

„Jelikož jste se ale tolik živě zajímal o naše aktivity, třeba byste uvítal možnost sedět v první řadě, až bude ta raketa startovat,“ nadhodil Tong-džu a pokynul třem strážným stojícím opodál.

Než mohl Dirk odpovědět, šťouchli je puškami do zad a už je strkali k otevřeným vratům hangáru. Jeden z ozbrojenců sáhl na Dahlgrenovu pracovní plošinu a vzal odtud svinuté lano, které leželo vedle stočené plachty.

Tong-džu se na okamžik zdržel, aby poslal zbývající členy svého týmu k záchrannému člunu, a teprve pak následoval zajatce. Ti na sebe cestou jen letmo pohlédli, protože se oba ze všech duševních sil snažili přijít na nějaký plán útěku. Jejich možnosti však byly velice slabé. Dirk dobře věděl, že dostat záminku, Tong-džu by nezaváhal a na místě by je zabil, a ještě by si tuto příležitost vychutnal.

Tong-džu je dohnal, právě když vycházeli z hangáru do jasného slunečního světla, zalévajícího otevřenou palubu.

„Jste si samozřejmě vědom toho, že právě v této chvíli jsou na cestě sem vojenské jednotky,“ oslovil Dirk atentátníka a tiše doufal, že by to mohla být pravda. „Start bude zastaven, vy a vaši muži zajati nebo možná dokonce i zabiti.“

Tong-džu pohlédl vzhůru na ukazatel času do startu a pak se obrátil k Dirkovi s úsměvem, jenž odkryl jeho blýskavé žluté zuby.

„Nedostanou se sem včas. A i kdyby to dokázali, pak by to stejně nemělo smysl. Změkčilá americká armáda nikdy nezaútočí na žádnou základnu už ze strachu, aby nepřišel k úhoně nevinný personál. Navíc neexistuje možnost, jak teď odpočítávání zastavit. Proces startu bude pokračovat dál, pane Pitte, a zakončí všechny ty všetečné aktivity vás a vašich krajanů.“

„Nikdy se vám nepodaří zaživa uniknout.“

„Obávám se, že vám rovněž ne.“

Dirk a Dahlgren zmlkli a unaveně se ploužili po palubě jako dva odsouzenci, kráčející k šibenici. Když se přiblížili ke startovací věži, všichni bez výjimky zvedli pohled k lesknoucímu se bílému trupu rakety, tyčící se nad nimi. Zajatce zavedli přímo pod základnu stojícího kolosu, kterou přidržovala k věži obrovská ramena několik metrů nad palubou. Dirka s Dahlgrenem přitiskli k podpůrné konzole a rozkázali jim stát v klidu, zatímco strážný nesoucí lano z něho zubatým nožem uřízl několik délek.

Jak tam Tong-džu klidně stál, vytáhl z pouzdra svůj glock a zamířil Dirkovi na krk. Strážný zatím sešněroval Dirkovi za zády zápěstí a lokty a nakonec ho přivázal k jedné ocelové podpěře. Poté mu svázal i kotníky nohou a přitáhl je k další trubce. Následně se stejným způsobem věnoval Dahlgrenovi.

„Ať se vám ten start líbí, pánové,“ zasyčel Tong-džu, otočil se a odešel.

„To se spolehněte, když teď bezpečně víme, že taková verbež, jako jste vy, už dlouho dýchat nebude,“ proklel ho Dirk.

Spolu s Dahlgrenem pak sledovali, jak se Tong-džu se svými muži rozbíhá přes otevřenou plochu směrem k předním podpůrným sloupům a mizí na schodišti. Za několik minut již od plovoucí plošiny vyrazil motorový člun směrem k mateřské lodi, nacházející se nyní asi tři a půl kilometru od Odyssey. Ze svého nedobrovolného postavení měli dobrý výhled na hodiny na střeše hangáru, jež nyní odtikaly 00:26:00, tedy šestadvacet minut do startu. Dirk zvedl hlavu a s morbidním zájmem si prohlížel obrovské trysky zející snad jen metr nad ním. V prvních vteřinách startu se odsud na ně v ohnivé bouři vyvalí mrak zplodin, jenž vyvine tažnou sílu osmi set tun a spálí jejich těla na popel. Alespoň to bude rychlá smrt, pomyslel si.

„Počítám, že to je naposledy, co jsi mě přemluvil, abych si s tebou vyrazil na večírek bez pozvání,“ prohodil Dahlgren, aby trochu uvolnil napětí.

„Je mi líto, že jsme trochu nevhodně oblečení,“ navázal bez úsměvu Dirk. Zatahal za provazy, jež ho poutaly, ve snaze objevit nějakou cestu k úniku. Ve skutečnosti neměl ani dost prostoru, aby mohl zavrtět rukama.

„Není nějaká možnost, že bys dokázal vyklouznout z provazů?“ otázal se Dahlgrena s nadějí v hlase.

„Obávám se, že ne. Ten náš mládenec si určitě vysloužil medaili za vázání uzlů,“ poznamenal Dahlgren a zaškubal pouty.

Jejich pozornost náhle upoutalo jakési zvonění z opačné strany platformy, po němž následovalo hluboké dunění, vycházející odněkud zpod jejich nohou. Za nimi se pak ozvalo hučení ženoucí se tekutiny, jež zesílilo v řev, valící se vzhůru a nad jejich hlavy ze spousty trubek, zabudovaných do startovací věže. Trubky hlasitě praskaly a protestovaly, jak jimi začal do Zenitu proudit ledový kyslík a kerosin.

„Čerpají palivo do rakety,“ poznamenal Dirk. „Je to příliš nebezpečné, než aby to prováděli s posádkou na palubě, takže raději počkali až do chvíle těsně před startem, kdy je celá plošina evakuovaná.“

„To mě strašně uklidňuje. Jenom doufám, že ten chlápek, co obsluhuje pumpy, nebude lajdák a nepřeleje.“

Oba hleděli na raketu v obavách, vědomi si toho, že každá rozlitá kapka tekutého kyslíku se jim propálí přímo skrz kůži. Raketa se chvěla a naříkala, když pila onu zápalnou směs, jako by tou infuzí ožívala. Nad hlavami jim vrčely pumpy, jež hnaly do spalovací komory motorů startovací náplň. Zajatci hleděli ve strnulém mlčení do ústí obrovitých trysek a v duchu si představovali požár, který je zanedlouho pohltí. Dirk pomyslel na Sarah a ucítil v prsou náhlé bodnutí, to když si uvědomil, že ji už nikdy neuvidí. A pak, což bylo ještě horší, si vzpomněl, že se chystala na návštěvu Los Angeles. Takže i ona nejspíš podlehne následkům tohoto raketového útoku, zločinu, jemuž nedokázal zabránit. Poté se mu v představách zjevil otec a sestra a pocítil lítost, že se nikdy nedozvědí příčinu jeho zmizení. Poněkud morbidně ho napadlo, že po něm určitě nezůstanou žádné ostatky, jež by bylo možné pohřbít. Vtom jeho pozornost upoutalo nějaké hluboké syčení, způsobené bílými obláčky páry, unikajícími bezpečnostními ventily na povrchu rakety. Jak se totiž ledový kyslík na vzduchu ohříval, rozpínající se výpary unikaly z nádrží a srážely se v řídký mrak nad jejich hlavami. Pro oba nebožáky očekávající smrt bylo krutou ironií, že v posledních minutách jejich života se nad nimi setmělo, zřejmě jak mlhavé stíny zastřely sluneční paprsky. Dirkovi však náhle poskočilo srdce, když si uvědomil, že tento stín, v němž se s raketou ocitli, se pohybuje pomalu napříč palubou.

*

DOKONCE I Z OBLAČNÉ výše vypadala plovoucí odpalovací plošina s raketou působivě. Pro muže na palubě Icaru však ani tato impozantní vyhlídka nebyla nejlákavější. Tentokrát nebyl čas na nějaké otálení ve vzduchu, takže zamířili vzducholodí přímo nad nehybnou platformu.

„Tamhle je Badger. Je uvázaný u předního podpůrného sloupu,“ poznamenal Giordino a ukázal k přednímu rohu základny, kde se na vodě vznášela nápadně rudá miniponorka.

„Takže Dirk s Jackem se dostali na palubu,“ odpověděl s patrnou starostí v hlase Pitt.

Když před nedávném zachytili rádiovou zprávu od Summer z paluby Deep Endeavoru, že na Narwhal byl proveden útok, Pitt okamžitě prudce stočil vzducholoď k jihu a vyrazil vpřed nejvyšší možnou rychlostí. Dvojice motorů porsche, upevněných po stranách gondoly, se rozkvílela v nejvyšších otáčkách a vzdušné plavidlo zakrátko dosáhlo své maximální rychlosti padesáti uzlů. Pitt s Giordinem brzy uviděli na horizontu tmavý kouř, stoupající k nebi z doutnajících zbytků Narwhalu jako paprsek světlometu, dokud se zbytky nešťastného člunu nepotopily pod hladinu. Pitt hnal vzducholoď směrem k troskám největší rychlostí, jakou dokázal z poněkud těžkopádného stroje vyždímat, zatímco Giordino na místo tragédie před nimi zaměřil dalekonosnou kameru. Když se poněkud přiblížili, rozeznali Kogurjo, jak se snaží co nejvíce vzdálit od plošiny. Zbytků hlídkového člunu však bylo naopak vidět jen velice málo.

„Asi by ses neměl poflakovat příliš blízko té podpůrné lodi,“ varoval Giordino poté, co několikrát přeletěli těsně nad místem potopení Narwhalu, aniž by objevili někoho živého.

„Ty myslíš, že má na palubě rakety SAM?“ otázal se Pitt.

„Narwhal zasáhli střelou země-země, takže je to docela dobře možné.“

„Budu se snažit, aby mezi námi a jimi byla stále ta plovoucí plošina. To by je snad mělo odradit od nějakého střílení a ulevit těm tvým hindenburským obavám.“

Pitt se vzducholodí klesl do výšky sto sedmdesáti metrů, a když se přiblížili k plošině, ubral na otáčkách motorů. Giordino zamířil kameru WESCOM na Kogurjo, stojící nyní v dálce. Ostražitě toto podpůrné plavidlo sledoval a pátral po případných známkách raketového útoku. Na monitoru se náhle vedle lodi objevil motorový člun. Pitt s Giordinem pozorovali, jak z něho na palubu Kogurja vystupuje Tong-džu se zbytkem svého přepadového týmu. Pitt zaregistroval, že ani Jack, ani jeho syn mezi těmito ozbrojenci nejsou.

„Poslední krysy opouštějí plovoucí základnu?“ nadhodil Giordino.

„Možná. Nevypadá to, že by ten motorák posílali zpátky. Podíváme se, jestli na plošině neobjevíme někoho, kdo ji dostal na starost.“

Vzducholoď přeplula nad zádí rampy a odtud ji Pitt vedl podél levého okraje paluby směrem k přídi. Na palubě se nepohybovala živá duše. Giordino si všiml čas odpočítávacích hodin na střeše hangáru, které nyní ukazovaly 00:27:00, tedy dvacet sedm minut. Když se ocitli nad předním okrajem paluby, Pitt se obrátil kolmo přes příď a nad kormidelnu Odyssey, tyčící se nad střechou hangáru. Giordino zaměřil kameru do okna řídicího centra plošiny. Díky technice teď jasně viděli do prostorů můstku, avšak ani při podrobné prohlídce nikoho nezahlédli.

„Skoro to tady vypadá jako na té záhadně opuštěné lodi Mary Celeste,“ pronesl Giordino.

„Bezpochyby. Takže se chystají zapálit rozbušku.“

Pitt vzducholoď znovu obrátil a vydal se dolů podél pravoboku. Pak těsně obkroužil stojící raketu Zenit. Z pojistných ventilů rakety prýštily obláčky páry, unikající díky zvyšování tlaku v nádržích v důsledku ohřívání paliva. Giordino zabíral raketu a přejížděl objektivem kamery nahoru a dolů.

„Vypadá, že má už načerpané palivo a je připravená každou chvíli odstartovat.“

„Přesně řečeno za dvacet šest minut,“ poznamenal Pitt s pohledem na hodiny.

Když se Giordino podíval na hodiny na střeše hangáru, překvapeně hvízdl. Jeho pohled však přilákal zpět na monitor jakýsi drobný pohyb, který mu skoro unikl. Ze zvědavosti sjel s kamerou k základně startovací věže a obrazovku náhle zaplnil obraz dvou stojících mužů.

„To je Dirk a Jack! Jsou tam přivázaní!“

Pitt na chvíli zůstal zírat na monitor, pak ale přikývl, oči zúžené poznáním. Beze slova bleskově přehlédl palubu, jak hledal místo, kde by mohl se vzducholodí přistát. Ačkoliv zadní paluba nabízela dostatečně velký prostor mezi hangárem a startovací věží, vysoký jeřáb měl rameno vztyčené a nakloněné ke středu lodě, takže prostor do značné míry blokoval. Kdyby se vzducholoď kovové konstrukce jen dotkla, mohlo by to skončit trhlinou v jejím látkovém obalu.

„To je od nich pěkné, že nám tu nechali ten otvírák na konzervy,“ poznamenal Giordino s pohledem na překážející jeřáb.

„Žádný problém. Musíme prostě přistát jako helikoptéra.“

Pitt se prosmýkl nad střechou hangáru a rychle klesal, takže se vzápětí ocitli nad kruhovou přistávací plošinou pro vrtulníky, umístěnou nad kormidelnou. Obratně klesl zbývající vzdálenost, až se gondola jemně dotkla plošiny.

„Můžu ti věřit, že se beze mě nevydáš na prohlídku místních pamětihodností?“ ujišťoval se Pitt, když se spěšně soukal z pilotního křesla.

„Máš moje slovo.“

„Dej mi deset minut. Jestli se do té doby nevrátím, vypadni s touhle věcí a leť co nejdál, ještě než celá základna vzplane.“

„Nechám běžet taxametr,“ opáčil Giordino a kývnutím popřál Pittovi hodně štěstí.

Poté Pitt bleskově vyskočil ze dveří gondoly a zasprintoval přes přistávací plošinu. Když zmizel na schodišti, Giordino pohlédl na hodinky a s úzkostí začal počítat vteřiny.

55

TONG-DŽU VYŠPLHAL na palubu Kogurja a okamžitě pospíchal na můstek, kde stál kapitán Lee s Kimem a oba pozorovali Odysseu.

„Ten svůj odjezd jste načasoval trochu těsně,“ prohodil suše Lee. „Do rakety už začali čerpat palivo.“

„To bylo jenom drobné neočekávané vyrušení,“ opáčil Tong-džu. Rozhlédl se pátravě po horizontu a zaregistroval vzducholoď, pomalu se blížící k plošině. „Žádné jiné plavidlo jste nezpozorovali?“

Kapitán zavrtěl hlavou. „Ne, zatím nic. Kromě té vzducholodě by tu byla jen jedna výzkumná loď, plující za plavidlem Pobřežní stráže,“ pravil s poukazem na radarovou obrazovku, jež zobrazovala kontakt na opačné straně, než byla plovoucí plošina. „Udržuje stálou polohu, tři a půl kilometru severovýchodně od plošiny.“

„A bezpochyby také požádala vysílačkou o posily. Ti zatracení Ukrajinci,“ zaklel. „Přivedli nás příliš blízko k pobřeží a ohrozili tak celou naši misi. Kapitáne, okamžitě po odpálení musíme odsud zmizet. Nasadíte kurz k jihu a poplujete plnou parou do mexických vod, než zamíříme k místu setkání.“

„Co s tou vzducholodí?“ zeptal se Kim. „Tu musíme taky zničit, protože by nás mohla sledovat.“

Tong-džu si prohlížel stříbrnou vzducholoď, jež se nyní vznášela nad přistávací plochou pro helikoptéry na Odyssee.

„Dokud jsou takhle blízko platformy, nemůžeme na ně střílet. Stejně už nemůžou způsobit žádnou škodu. Třeba se sami hloupě spálí při odpálení rakety. Pojďme si užít podívanou na start. O ně se postaráme později.“

Tong-džu s Kimem v závěsu opustili můstek a bystrým krokem se vydali do střediska kontroly startu. Jasně osvětlený šálek byl plný inženýrů v bílých pláštích, sedících na jednotlivých stanovištích, uspořádaných do podkovy. Vpředu uprostřed visel na stěně veliký panel ploché obrazovky, zobrazující celkový pohled na raketu Zenit, i s obláčky páry unikajícími z jejího povrchu. Tong-džu si všiml Linga, jak se sklání nad jedním monitorem, ponořen do diskuse s nějakým technikem. Přistoupil k vedoucímu startu.

„Lingu, jaký je stav startovní procedury?“ otázal se Tong-džu.

Inženýr obrátil kulatý obličej k tazateli a pohlédl na něj skrz své brýle.

„Čerpání paliva bude ukončeno za dvě minuty. Jeden ze záložních počítačů kontrolujících let nám neodpovídá, na jedné chladicí lince je nižší tlak a indikátor přídatného turbočerpadla číslo dvě hlásí prosakování paliva.“

„Co to znamená pro start?“ chtěl vědět Tong-džu, jehož normálně flegmatická tvář teď zrudla.

„Žádná z uvedených závad, ať už sama nebo v kombinaci s ostatními, nemá pro misi kritický význam. Všechny ostatní systémy hlásí normální funkci. Startovní proces bude probíhat podle plánu,“ prohlásil a střelil pohledem po digitálních hodinách pod panelem videa, „to znamená start přesně za dvacet tři minut a čtyřicet sedm vteřin.“

*

DVACET TŘI MINUTY čtyřicet šest vteřin před zážehem raketových motorů vzhlédl Jack Dahlgren od odtikávajících hodin na Odyssee k Icarovi, který se zdál nehybně vznášet nad kormidelnou. Věděl, že je z gondoly vysoko letící vzducholodě nemohli spatřit, ale přesto se odvážil doufat, že by Pitt s Giordinem mohli přece jen přijít s nějakým nápadem a zarazit start té rakety. Namáhavě se pootočil, aby viděl na Dirka, stojícího vedle něj. Očekával, že jeho přítel se bude rovněž kochat optimistickým pohledem na vzducholoď. Dirk však o nově příchozího nedbal a cele se soustředil na uvolňování lan, jež ho poutala. Jack ze sebe dostal několik povzbudivých slov, když tu náhle zahlédl jakýsi pohyb v hangáru. Zamrkal a podíval se pořádně znovu. Tentokrát bezpečně uviděl, jak přes prázdný prostor sprintuje směrem k nim nějaký muž.

„Dirku, někdo k nám jde. Je to ten, koho si myslím?“

Dirk se otočil směrem k hangáru, ale ani teď nepřestával napínat pouta na rukou a nohou. Úkosem pohlédl na osamělého muže, který vyrazil z hangáru a běžel přes palubu, v ruce cosi, co vypadalo jako dlouhá hůl. Ta postava byla vysoká a štíhlá, s tmavými vlasy. Dirk se náhle přestal potýkat s provazy, protože poznal držení těla a chůzi blížící se osoby.

„Ani si nevzpomínám, kdy jsem viděl tátu tak rychle běžet,“ poznamenal k Dahlgrenovi a na obličeji se mu rozhostil široký úsměv.

Když se nejvyšší představitel agentury NUMA trochu přiblížil, poznali, že v ruce drží hasičskou sekyrku, nikoliv hůl. Pitt starší doběhl posledních pár metrů ke startovací věži a s úlevou se usmál, když viděl, že oba muži jsou nezraněni.

„Myslel jsem, že jsem vás varoval, chlapci, abyste nejezdili stopem s cizími lidmi,“ vyhrkl namáhavě. Když si pak prohlédl pouta, jimiž byli oba zajatci spoutáni, poklepal Dirkovi na rameno.

„Odpusť, táto, když oni nám slíbili modré z nebe,“ ušklíbl se Dirk v odpověď a pak dodal: „Díky, že jste pro nás přijeli.“

„Čeká na nás taxík. Vypadněme odsud dřív, než tohle nastartují.“

Pitt zamířil zhruba na střed lana a jedním máchnutím sekery přerušil tu část, která poutala Dirkova ramena. Dalším seknutím uvolnil pouta na zápěstí. Přitom zazvonila čepel, jak dopadla na jeden nosník startovací věže. Zatímco si Dirk uvolňoval pouta na kotnících, Pitt zopakoval vystoupení Paula Bunyana na Dahlgrenových provazech. Když Pitt konečně odhodil sekeru, oba osvobození muži se rychle vyškrábali na nohy.

„Tati, ve skladišti v hangáru je zamčená celá posádka plovoucí plošiny. Musíme je dostat ven.“

Pitt přikývl. „Myslel jsem si, že tam uvnitř slyším nějaké rány. Veď nás.“

Všichni pak jako jeden muž vyrazili plnou rychlostí přes otevřenou palubu, jelikož si uvědomovali, že každá vteřina je důležitá. Dirk v běhu pozvedl hlavu a pohlédl na hodiny nad hangárem. Zbývalo pouhých jedenadvacet minut a třicet vteřin, než celou plošinu pohltí pekelný výbuch. A aby toho nebylo málo, z nitra hangáru se náhle ozval hrčivý zvuk. Z paluby Kogurja totiž startovací software vydal elektronický povel, načež se obrovská vrata hangáru začala, v rámci předstartovních opatření zavírat.

„Vrata se zavírají,“ vydechl ztěžka Dahlgren. „Musíme si pospíšit.“

Muži uháněli jako trio olympijských sprinterů k cílové pásce, jen v tomto případě to bylo ke stále se zmenšující mezeře přivíraných vrat. I když byl Pitt stále plný síly a jeho krok byl stále pružný, přede dveřmi zpomalil a nechal Dirka s Dahlgrenem vběhnout dovnitř před sebou a teprve po nich se otočil a vklouzl za nimi bokem jen okamžik předtím, než vrata zapadla.

Už uprostřed hangáru zaslechli tlumené hlasy a tlukot na kov. Oba zvuky vydávali muži uvěznění v kovovém přístřešku, kteří se snažili osvobodit. Dirk, Dahlgren a Pitt přispěchali ke skladišti, pohlédli na řetěz opatřený visacím zámkem a zalapali po dechu.

„Ten řetěz nepovolí,“ povzdechl Dahlgren, „ale mohlo by se nám podařit vypáčit dveře na té straně u pantů…, jestli tu někde najdeme nějaký sochor.“ S těmi slovy se rozhlédl po příhodném nástroji.

Pitt pohlédl na motorizovanou pracovní plošinku, se kterou Jack přijel z opačné strany hangáru, a popadl do ruky krabičku dálkového ovládání, visící na zábradlí.

„Myslím, že tady máme to své páčidlo,“ prohlásil, snížil plošinu asi o metr a popojel s ní přímo před vchod do skladiště. Zatímco Dirk s Dahlgerenm přihlíželi, popadl volné konce řetězu a pevně je přivázal k zábradlí plošinky. Pak zakřičel na ty uvnitř: „Ustupte dál ode dveří.“

Počkal několik vteřin, pak stiskl koflík s nápisem NAHORU a pozoroval, jak se pracovní plošina kousek zvedá a napíná řetěz. Zdvihací mechanismus zaúpěl a zabral, zatímco kolečka plošiny tancovala po palubě. Pak se dveře náhle s hlasitým prasknutím odtrhly od pantů a vyskočily do vzduchu, udeřily do plošinky a nakonec zůstaly s chvěním viset na řetězu. Pitt rychle s plošinou couvl, aby posádka plovoucí odpalovací základny mohla opustit temnotu skladiště, která vyvolávala klaustrofobii.

Zajatci neměli prakticky nic k jídlu od chvíle, kdy byla Odyssea přepadena, takže díky hladu i stresu ze zajetí vypadali všichni slabí a vyčerpaní. Přesto v mužích pod povrchem doutnal vztek. Byli přece jen zkušenými profesionály, kterým se rozhodně nezamlouvalo, že se museli vzdát své plošiny i rakety.

„Jsou tu kapitán a ředitel startu?“ zakřičel Pitt přes hlasité projevy díků.

Davem členů posádky si rameny razil cestu pomlácený kapitán Christiano a za ním štíhlý, distingovaný muž s bradkou.

„Já jsem Christiano, kapitán Odyssey. Toto je Larry Ohlrogge, ředitel startovních operací,“ dodal a kývl na muže po svém boku.

„Podařilo se vám plošinu té sebrance vzít?“ vyhrkl s patrným opovržením v hlase.

Pitt zavrtěl hlavou. „Oni všechny své lidi z plošiny evakuovali během přípravy odpálení rakety. Nemáme už moc času.“

Ohlrogge si všiml, že zařízení, které dopravilo a vztyčilo raketu, je zpátky v hangáru za zavřenými vraty.

„Takže nám zbývají již jenom minuty,“ pronesl vyplašeně.

„Konkrétně asi osmnáct. Kapitáne, odveďte své lidi k přistávací plošině pro helikoptéry,“ nařídil Pitt. „Čeká tam vzducholoď, která je schopna všechny lidi odvézt, pokud sebou hodíme.“

Pak dodal směrem k Ohlroggemu: „Neexistuje nějaký způsob, jak bychom mohli odpočítávání zastavit?“

„Posloupnost předstartovních procesů je zcela automatizovaná a je kontrolovaná ze zásobovacího a velitelského plavidla. Předpokládám, že teroristi si vybudovali duplicitní velicí zařízení i na své lodi.“

„Mohli bychom mechanicky přerušit přečerpávání paliva,“ navrhl kapitán Christiano.

„Na to už je pozdě,“ zavrtěl Ohlrogge hlavou. „Touto dobou by jedinou naší nadějí mohl být centrální vypínač na můstku,“ dodal ponuře.

„Výtah v zadní části hangáru vede na můstkovou palubu. Přistávací plocha pro helikoptéru je přímo nad ní,“ řekl Christiano.

„Tak si pospěšme,“ vybídl je Pitt.

Skupina se rychle celá přesunula do zadní poloviny hangáru a shromáždila se kolem středně velkého výtahu.

„Uvnitř není pro všechny dost místa,“ konstatoval Christiano, kterému se opět vrátily kapitánské způsoby. „Budeme muset jet natřikrát. Vás osm mužů nejdřív, pak tato část a nakonec vás deset,“ rozdělil zástup do tří skupin.

„Jacku, běž s první partou a pomoz jim nastoupit do Icaru. Upozorni Ala, že nás bude víc,“ připojil se Pitt. „Dirku, ty pojedeš s poslední skupinou. Ujisti se, že tu nikdo nezůstal. Kapitáne, my se ještě musíme podívat na můstek,“ pravil ke Christianovi.

Christiano, Ohlrogge, Dahlgren a Pitt se spolu s dalšími osmi muži vtěsnali do výtahu a netrpělivě čekali, zatímco je výtahová klec dost svižně pozvedla na úroveň můstku nad hangárem. Dahlgren vzápětí objevil po jedné straně můstku schodiště, po kterém se vyšplhali na otevřenou přistávací plochu.

Stříbrný trup vzducholodi se vznášel několik metrů nad plošinou, jak bylo domluveno. Za řídicím panelem seděl Giordino s tlustým doutníkem v puse. Jak uviděl přibíhajícího Jacka, rychle změnil nastavení otočných pohonných jednotek a klesl s gondolou na úroveň přistávací plochy.

„Ahoj, námořníku. Svezl byste pár děvčat?“ otázal se Dahlgren, když strčil hlavu do dveří gondoly.

„Určitě,“ odpověděl Giordino. „Kolik jich máte?“

„Tak asi třicet, plus minus,“ odpověděl Dahlgren a nejistě se rozhlédl po oddělení pro cestující.

„Zažeňte je dovnitř, nějak je tady poskládáme. Radši bychom ale měli vyházet všechno zbytečné zatížení, jinak se nezvedneme. Ale spěchejte, nerad se zaživa peču.“

„To jsme na tom stejně, parťáku,“ odpověděl Dahlgren a zformoval první skupinku, která pak nastoupila do vzducholodě.

Vedle dvoumístného kokpitu pro piloty bylo oddělení pro cestující vybaveno osmi velikými koženými sedadly, používanými i v letadlech. Dahlgren se zadíval na vnitřní vybavení a nevesele se usmál, když si představil, jak to bude vypadat, až se sem namačká třicet mužů, jejichž váha nedovolí vzducholodi vůbec vzlétnout. Když do gondoly začali konečně nastupovat první zachránění, právě zkoumal způsob, jakým jsou sedadla ukotvena k podlaze. Zjistil, že se jedná o mechanismus, který se dá v případě potřeby velice rychle povolit. Promptně tedy uvolnil pět křesel a s pomocí jednoho ruského inženýra je vyhodil ze dveří gondoly.

„Všichni postupujte do zadní části autobusu,“ vyštěkl. „Jsou tu jenom místa k stání.“

Když se dovnitř vmáčkl poslední člen jeho skupiny, Dahlgren se otočil k Alovi.

„Kolik máme času?“

„Podle mě asi patnáct minut.“

Od schodů se začala trousit další skupina mužů, kteří se rozběhli ke vzducholodi. Dahlgren si lehce povzdechl. Jestli nebudou mít dost místa, pak snad alespoň mají dost času, aby dostali všechny lidi ke vzducholodi. Při pohledu na raketu Zenit, tyčící se s načerpaným palivem a připravenou k odpálení, si nebyl jistý, zda budou mít dost času i na to, aby zastavili předstartovní odpočítávání.

*

KAPITÁN CHRISTIANO na můstku Odyssey zbledl a beze slova zavrtěl hlavou, když uviděl prostřílené počítačové terminály a skleněné střepy válející se po zemi. Přistoupil k navigačnímu pultu, kde však zbyla pouze počítačová myš, volně se houpající na přívodní šňůře, ale kupříkladu klávesnici nikde nebylo vidět. Ohlrogge si všiml, že disketová jednotka poškozená není.

„Mám dole několik přenosných laptopů. Mohli bychom jeden zapojit a aktivovat kontrolní systém plošiny,“ nabídl.

„Zaručeně zapnuli autonomní automatické ovládání,“ prohlásil znechuceně Christiano a trhnutím palce ukázal směrem k oknu. Pitt sledoval očima směr gesta, až mu zrak padl na Kogurjo, sedící v dálce s vyzývavou nehybností. Pohlédl znovu na kapitána a potom na Badger, stále ještě uvázaný hluboko dole u pravého podpůrného sloupu.

„Nemáme čas. Zaručeně by nám to trvalo celou řadu hodin,“ pokračoval Christiano, který se mezitím přesunul k ústřednímu ovládacímu panelu, ve tváři výraz zoufalství.

„Říkal jste přece, že tady na můstku je manuální ovládání, kterým lze zrušit automatické programy,“ ozval se Pitt.

Christiano předvídal výsledek pátrání vlastně ještě dřív, než se k ovládacímu pultu přiblížil. Ti cizinci toho prostě věděli příliš mnoho. Jak plout s platformou, jak ji zatížit balastem, jak načerpat palivo do Zenitu i jak kontrolovat a odpálit raketu z vlastní podpůrné lodi. Teroristé měli tolik interních informací, že nebylo možné, aby opomněli zničit manuální ovládání. Se smutnou satisfakcí pohlédl zblízka na změť přestříhaných drátů a rozmlácených ovládacích prvků, jež představovaly poslední šanci k přerušení automatických pochodů, vedoucích vposledku ke startu rakety.

„Tady je ten systém manuálního ovládání,“ zaklel a mrštil svazkem uřezaných kabelů a vypínačů přes můstek. Všichni tři muži stáli beze slova, když po palubě poskakovaly zbytky elektronického vybavení, dokud se nezarazily o vzdálenou lodní přepážku. Vtom se otevřely dveře a dovnitř strčil hlavu Dirk. Ani se nemusel ptát; již z výrazů v obličejích trojice poznal, že pokus zastavit odpočítávání nebyl úspěšný.

„Posádka je kompletně na palubě vzducholodě. Se vší úctou si dovoluji navrhnout, abychom tuto plovoucí plošinu opustili. A to rychle.“

*

SOTVA SE POSLEDNÍ čtyři muži na palubě Odyssey vydali po schodišti k přistávací ploše nad můstkem a k čekající vzducholodi, Pitt se zarazil a uchopil syna za rameno.

„Doprovoď kapitána na palubu vzducholodě a vyřiď Alovi, aby odstartoval beze mě. Ujisti se, že se vzducholoď dostatečně vzdálí od plošiny, než ta raketa odstartuje.“

„Vždyť jste tvrdili, že automatický startovní proces se nedá zastavit,“ namítl Pitt mladší.

„Nejspíš se mi nepodaří zabránit startu rakety, ale třeba dokážu změnit její zacílení.“

„Tati, nemůžeš tu přece zůstat. Je to příliš nebezpečné.“

„O mě se neboj, nehodlám zůstat na plošině,“ odpověděl Pitt a jemně syna popostrčil. „Jdi už.“

Dirk pohlédl otci do očí. V životě už slyšel vyprávět řadu příhod, při nichž jeho otec nadřadil bezpečí druhých nad vlastní jistotou, ale teď to poprvé přímo prožíval. V jeho očích bylo však ještě něco jiného. Byl to chladný sebejistý pohled. Dirk udělal krok ke schodišti a pak se obrátil, aby otci popřál hodně štěstí. Ten však již stačil zmizet ve výtahu.

Mladší z Pittů vyrazil na schodiště, po dvou schodech najednou, takže za okamžik už vyskočil na přistávací plochu. Užasle pohlédl na vzducholoď a zvláště na její gondolu, která vypadala jako krabička sardinek opatřená okny. Namísto rybiček v ní však byli namačkáni lidé. Dovnitř se vešla celá posádka plovoucí plošiny, i když za cenu využití každého centimetru prostoru. Nejslabší z posádky seděli ve třech zbývajících křeslech, která Dahlgren v zápalu uklízení nevyhodil, zatímco ostatní muži se mačkali ve zbývajícím prostoru. Několik z nich vystrčilo hlavy z oken oddělení pro cestující, jeden či dva se dokonce tísnili na toaletě v zadní části prostoru. Ve srovnání s touto tlačenicí vypadalo metro v New York City za dopravní špičky velice prostorně.

Dirk se bleskově přiblížil, protáhl se dveřmi a vklínil se mezi dav. Odněkud z hloučku lidí se ozval Dahlgren, který ho informoval, že je volné sedadlo druhého pilota. Napůl se tedy proplazil a napůl prodral do kokpitu, kde se posadil do prázdného sedadla vedle Giordina, který obsadil křeslo prvního pilota na levé straně.

„Kde máš tátu? Potřebujeme se dostat tady z toho grilu, a pronto.“

„Zůstal tady. Počítám, že má v rukávě schovaný ještě nějaký trumf. Povídal, abys zvedl vzducholoď nad plošinu a že se s tebou setká u skleničky tequily s ledem, až bude po všem.“

„Doufám, že to ale bude platit on,“ odpověděl Giordino, pak naklonil vrtule do úhlu čtyřiceti stupňů a přidal plyn. Gondola se namáhavě posunula kupředu a celý objemný trup naplněný heliem táhla s sebou. Avšak místo aby se gondola elegantně vznesla do vzduchu jako předtím, zůstala v dotyku s plošinou, přes kterou se těžce sunula s temným škrábáním.

„Máme příliš velkou zátěž,“ konstatoval Dirk.

„Zvedni se, bejby, zvedni,“ pobízel Giordino mamutí plavidlo.

Gondola však stále jen klouzala po ploše, směřujíc k přednímu okraji, za nímž byla sedmdesátimetrová propast až k mořské hladině. Jak se blížili k hraně, Giordino nastavil listy vrtule k většímu záběru a posunul páky plynu až na doraz. Gondola se však stále odmítala zvednout. Kabinu naplnilo děsivé ticho. Všichni muži zatajili dech, když kabina sklouzla přes hranu plošiny.

Prudký klesavý pohyb, při němž se gondola propadla o tři metry, náhle zvedl všem přítomným žaludek. Pád se však zastavil a cestující byli vrženi kupředu, jak se plátěný ocas vzducholodě naplněný plynem odrazil od přistávací plochy a sklonil celou vzducholoď přídí ostře dolů. Ta zůstala na okamžik balancovat na okraji plošiny, ale pak setrvačností pokračovala dál, její těžiště se posunulo přes hranu, následoval i její ocas a celá vzducholoď se nosem napřed hnala k hladině čekající dole pod nimi.

Giordino měl jen zlomek vteřiny na to, aby se pokusil vzducholoď zachránit. Mohl buď stáhnout motory, stočit je svisle do úhlu devadesáti stupňů a doufat, že síla vrtulí přemůže nadměrnou zátěž a udrží vzducholoď ve vzduchu, nebo udělat pravý opak. Přidat naplno plyn, zvýšit tak rychlost pohybu kupředu a doufat, že tím získá dostatek vztlaku. Giordino na okamžik zíral na blížící se hladinu oceánu, aby vzápětí přizpůsobil své rozhodnutí chování vzducholodě. Využil jejího pohybu vpřed a ještě přidal plyn na maximum, takže její klesání urychlil.

Z úst cestujících se ozvaly polekané výkřiky. Zdálo se, jako by se Giordino záměrně snažil o havárii v moři. Ten však v nejmenším nedbal na protesty a obrátil se na Dirka vedle sebe.

„Nad hlavou máš vypínač ovládající vodní zátěž. Až ti řeknu, stiskneš ho.“

Dirk se ujistil, že ví, kde vypínač hledat, zatímco Giordino se soustředil na výškoměr. Čísla na něm rychle ubývala od sedmdesáti metrů k nule. Jejich pád se cestou ještě zrychloval. Giordino vyčkával, dokud se neobjevila značka dvaceti metrů, a pak zavelel: „Teď!“

Pak naprosto současně Giordino trhl spřaženou pákou a Dirk stiskl vypínač vodní zátěže, čímž se uvolnilo pět set kilogramů vody, doposud uvězněné v nádržích pod gondolou. I přes koordinovanou ráznou akci vzducholoď okamžitě nezareagovala. Mohutné plavidlo pokračovalo rozvážně v cestě, až si Giordino pomyslel, že se rozhodl příliš pozdě. Teprve když blížící se oceán zastřel kompletně výhled z okna kokpitu, nos vzducholodě se začal pomalu zvedat a opisovat oblouk nad hladinou. Giordino se pokusil posunutím řídicí páky vyrovnat let, avšak gondola se stále ještě přibližovala k hladině a nos vzducholodi se zvedal jen mučivě pomalu. Pak se dno gondoly s náhlým trhnutím dotklo moře. Vzducholoď přestala klesat a naopak se odrazila od mořského povrchu. Všichni muži na palubě zadrželi dech, vzducholoď se ještě chvíli nejistě potácela, ale pak se přece jen odpoutala, vznesla se o několik metrů od hladiny a v této výšce zůstala. Jak ubíhaly vteřiny a vzducholoď si stále udržovala vzdálenost od vodního živlu, bylo čím dál jasnější, že se Giordinovi onen manévr podařil. Přestože riskoval náraz ve velké rychlosti, zrychlený sestup a uvolnění zátěže v poslední vteřině ho nakonec stačily udržet ve vzduchu.

Muži v oddělení pro cestující si oddechli a začali Giordinovi provolávat slávu. Ten se mezitím nesměle pokoušel dostat vzducholoď do třicetimetrové výše a velký vzdušný koráb se v jeho jistých rukou postupně stabilizoval.

„Myslím, žes tý potvoře ukázal, kdo je tady pánem,“ chválil ho Dirk.

„Jo, a taky jsem se málem stal velitelem ponorky,“ odpověděl Giordino, jemuž se mezitím podařilo pootočit nos vzdušného plavidla k východu a pryč od plovoucí plošiny.

„Vzhůru a pryč od pobřeží, to není přesně to nejlepší, čemu bych v téhle výšce dával přednost,“ dodal a unaveným pohledem levým okénkem kokpitu se zadíval na Kogurjo. „Už jsem se spojil vysílačkou s Deep Endeavorem, aby se odklidili z cesty letící raketě, takže ti nejspíš teď opisují široký oblouk k severu. My bychom je ale měli držet v dohledu pro případ, že bychom nakonec přece jen šli pod vodu.“

Dirk přehlédl horizont, ale jedním okem stále sledoval především odpalovací plošinu. Daleko na jihozápadě byl vidět masiv ostrova San Nicolas. Při pohledu k severovýchodu rozeznal drobnou modrou tečku, představující Deep Endeavor. Nakonec, kousek severně od lodi NUMA, zaregistroval nevelký hnědý masiv vystupující z vody.

„Ta země před námi. Vzpomínám si, že podle navigačních map je tam jeden malý ostrůvek uprostřed kanálu jménem Santa Barbara. Co kdybychom tam zamířili? Než se dostaneme do nějakých problémů, mohli bychom tam vysadit členy posádky a požádat Deep Endeavor, aby je vyzvedl.“

„A pak se vrátit zpátky pro tvého tátu,“ dodal Giordino a dokončil tak Dirkovy myšlenky. Dirk se váhavě zahleděl zpět k plošině.

„Už nám moc času nezbývá,“ zamumlal.

„Asi deset minut,“ odpověděl Giordino, kterému stále nebylo jasné, co by Pitt mohl v této krátké době dokázat.

57

FYZICKY PŘEŽÍT START rakety na palubě Odyssey nebylo tak úplně nemožné. Když byla raketa nastartována, byl hlavní tah jejích motorů směrován pod plošinu. Odyssea byla konstruována pro opakované použití. Také již ve skutečnosti absolvovala víc než deset startů. Paluba, hangár, ubytovna posádky, kormidelna, vše bylo konstruováno tak solidně, aby to vydrželo obrovskou teplotu a působení plynů, uvolňujících se při startu mohutné rakety. Člověk však nedokázal přežít toxické páry, jež při startu zahalily celou plovoucí plošinu. Na několik minut po odpálení rakety zastře celou Odysseu obrovský oblak plynů ze spáleného tekutého kyslíku a kerosinu a vytěsní tak z blízkosti základny veškerý dýchatelný vzduch.

To všechno však bylo pro Pitta nepodstatné. Vyskočil z výtahu a rozběhl se k zadním dveřím hangáru. Rozhodně se nehodlal zdržovat v blízkosti platformy ve chvíli, kdy se Zenit vydá na cestu. Namísto toho se všemožně snažil, aby se co nejrychleji dostal na jasně červenou miniponorku, kterou viděl oknem kormidelny, jak se kolébá ve vodě. Jako olympijský závodník Pitt běžel, skákal a překonával překážky na cestě po palubě k přednímu rohovému podpůrnému sloupu a pak sprintoval po schodech dolů. Tong-džu se svými muži při spěšném opuštění základny nepovažovali za nutné odvázat plavidlo NUMA a nechat je volně odplout. Pittt byl upřímně vděčný, ze na konci svého vyčerpávajícího úprku našel miniponorku stále čekající u sloupu.

Odvázal poutací lano, skočil na palubu Badgeru, protáhl se palubním průlezem a zavřel za sebou příklop. Během několika vteřin měl již aktivované elektrické pohonné systémy a otevřené balastní nádrže k ponoření. Zapnul motory a rychle manévroval s miniponorkou pryč od podpůrného sloupu Odyssey a prostorem mezi ponořenými pontony, dokud se neocitl v poloze nutné ke splnění záměru. Znehybnil ponorku, pak zapnul vrtací zařízení umístěné na přídi a začal se, snad jen jedinou minutu před časovým limitem, v duchu vroucně modlit, aby jeho plán fungoval.

*

KOREJSKÝ STARTOVNÍ tým na palubě Kogurja zvědavě sledoval obrazovku, na které stříbrná vzducholoď přistála na heliportu Odyssey a celá původně zajati posádka se vměstnala do gondoly. Kim se hněvivě ušklíbl, ale všiml si, že Tong-džu zůstává ledově klidný.

„Měli jsme tu posádku pobít a vzducholoď zničit, dokud jsme k tomu měli příležitost,“ zasyčel zlostně Kim, když sledovali, jak Icarus potácivě opouští plovoucí plošinu. Náhradní kamera zaměřená na vzducholoď ukazovala její boj o získání výšky ještě předtím, než pak zamířila k hladině. Tong-džu sebejistě ukázal na obrazovku.

„Je přetížená a neschopná rychlejšího pohybu. Snadno ji dostihneme a zničíme, jen co odstartuje naše raketa,“ prohodil potichu ke Kimovi.

Pak obrátil pozornost k hodinám odpočítávajícím čas a hlasitému brebentění inženýrů v kontrolní místnosti. Sál byl plný horečných aktivit, jak ubíhaly poslední minuty před startem. Nedaleko něho stál Ling, jenž kontroloval výsledky celé série hodnocení stavu rakety. Z čela mu kanuly krůpěje potu očekávání, a to i přes chladnou atmosféru tohoto klimatizovaného křídla.

Ling měl všechny důvody být nervózní. Ve světě raketové dopravy bylo překvapivě vysoké procento selhání. Moc dobře věděl, že zhruba jeden pokus o vypuštění satelitu z deseti končí nezdarem, jenž může mít tisíc a jednu příčinu. Ani selhání rakety při startu nebylo příliš vzácné, ačkoliv většinu neúspěchů představovalo umístění nákladu rakety na nesprávnou oběžnou dráhu. Krátká, suborbitální trajektorie této mise značnou část komplikací spojených s letem rakety eliminovala, ale riziko katastrofické poruchy tu bylo stále.

Ling začal dýchat uvolněněji, když se dozvěděl poslední technické údaje. Zatím tu nebylo nic, co by naznačovalo, že stará důvěryhodná raketa Zenit neodstartuje obvyklým spolehlivým způsobem. Necelých pět minut do startu se obrátil na Tong-džua a promluvil se zjevným sebevědomím.

„Se startem nebudou problémy. Odpočítávání bude pokračovat bez jakéhokoliv zdržení.“

Jejich pozornost se teď soustřeďovala na obrazovku, zobrazující raketu několik minut před startem. Ani přes množství upřených pohledů soustředěných na raketu a startovací rampu, nikdo v operačním sále si nevšiml drobného pohybu na okraji obrazovky. Pouze kamera zachytila jakéhosi tmavovlasého muže, jak běží ke hraně paluby a rychle mizí z dohledu na schodišti kolem krajního opěrného sloupu.

*

PITT NEZTRÁCEL ČAS zapínáním všech trysek na Badgeru. I když věděl, že se pohybuje ve vůbec nejhorší oblasti, rychle zavedl miniponorku pod střed plovoucí plošiny a manévroval s ní tak, aby se zastavila vedle zadního podpůrného sloupu na pravoboku. Přímo nad ním se však nacházel zapuštěný deflektor plynů, který po zažehnutí motorů Zenitu bude směrovat obrovský sloup ohně z jeho záďových trysek do moře.

Pitt otáčel nos miniponorky tak dlouho, až konečně mířil přímo na sloup. Pak kousek vycouval a potopil se do pěti metrů. Za použití ovládacích prvků vnějšího mechanického manipulátoru vyrovnal obrovité vrtací zařízení do vodorovné polohy před přídí ponorky, takže trochu připomínala středověké turnajové kopí. Pak se pevně vzepřel proti kovové přepážce a zamumlal: „Oukej, Badgere, teď ukaž, jak umíš kousat,“ a postrčil páky plynu na PLNOU PAROU VPŘED.

Lesklá červená miniponorka vyrazila kupředu a brzy, i na krátkém úseku ke sloupu, nabrala rychlost. Vahou celé ponorky, jež se teď už pohybovala značnou rychlostí, narazilo vrtací zařízení do sloupu. Ozvala se dunivá rána. Pitt zadržel dech, když byl nárazem vržen kupředu. Ponorka pokračovala v klouzavém pohybu, dokud nenarazila na sloup nosem. Teprve pak se zastavila, načež s tryskami nastavenými na zpětný chod začala couvat oblakem vzduchových bublin pryč od podpůrného sloupu. Jak se vrtací zařízeni postupně osvobozovalo z ocelového pláště sloupu, ozýval se ostrý skřípavý zvuk. Ve zkalené a zvířené vodě Pitt zahlédl nepoškozenou vrtací hlavu a s úlevou si oddechl. Jak doufal, setrvačnost rychle se pohybující miniponorky umožnila vrtací hlavici proniknout stěnou podpěrného sloupu, v němž zanechala dvaceticentimetrový otvor.

Pitt se v té chvíli cítil podobně jako kdysi Ezra Lee na Turtleu. Tento dobrovolník revoluční armády se kdysi pokusil potopit britskou válečnou loď, k níž připlul v malé dřevěné ponorce Davida Bushnella. Chtěl do trupu nepřátelské lodi vyvrtat otvor a připevnit sem minu. I když jeho pokus ztroskotal, bude Turtle navždy vzpomínána jako první ponorka užitá v bojové akci. Pitt se pomocí trysek znovu s Badgerem vzdálil asi na sedm metrů, poněkud upravil hloubku ponoru, pak přesměroval trysky na pohyb vpřed a opět vyrazil proti sloupu. Vrtací souprava se znovu zakousla do pláště sloupu. Zůstala po ní další dvaceticentimetrová díra, kudy se dovnitř valila mořská voda. I když byl tento způsob útoku až primitivně hrubý, vykazoval rysy génia. Pitt totiž došel k závěru, že když nelze zarazit start rakety, pak by snad bylo možné pozměnit její zaměření. Porušením rovnováhy plošiny by se možná dala deformovat dráha letu rakety. Při nevelké délce letu by navíc autonomní naváděcí systém rakety neměl možnost kompenzovat dostatečně úchylku, která by tak způsobila zásah vzdálený o celé kilometry skutečnému cíli. A tady bylo zřejmé, že Achillovou patou plovoucí odpalovací plošiny jsou její zadní opěrné sloupy. Jelikož raketa stála vzpřímeně na samém zadním kraji paluby, Odyssea musela neustále pečlivě udržovat stabilní polohu neutralizací nerovnoměrného zatížení plošiny. Tento aktivní vyrovnávací systém využíval balastních nádrží ve sloupech a pontonech, jejichž náplň průběžně podle potřeby upravovalo šest mohutných čerpadel. Zaplavení zadních podpůrných sloupů by tedy mohlo způsobit destabilizaci celé plošiny. Pro Pitta to však bude zoufalý závod s balastními pumpami.

Jako účastník nějaké šílené atrakce v lunaparku vrhal Pitt miniponorku znovu a znovu proti sloupu. Elektronické vybavení se již dávno uvolnilo ze svých držáků a rozbité se mu povalovalo u nohou. Čelní sekce ponorky se po opakovaných nárazech brzy zdeformovala a poškozenými spoji ve stěnách začaly dovnitř vtékat drobné čůrky slané vody. Nic z toho však Pitta nezajímalo. Riziko, jemuž vystavoval sebe i miniponorku, neznamenalo nic ve srovnání s ubíhajícím časem do startu rakety. Ještě jednou vrhl stroj proti podpůrnému sloupu a opět prorazil v jeho stěně otvor jako nějaký rozdivočelý komár v kůži, avšak namísto aby nasál krev, uvolnil jen cestu dalšímu proudu mořské vody dovnitř.

Po více než deseti nárazech do pravého opěrného sloupu Pitt pootočil Badger, do něhož teď již viditelně zatékalo, a vydal se spěšně k levému sloupu. Pohled na náramkové hodinky Doxa ho informoval, že do startu zbývají necelé dvě minuty. S mohutným lomozem narazil na sloup, zavedl do něj celou délku vrtací hlavice a ještě více zdeformoval čelo miniponorky.

Do jejího nitra se hrnula další mořská voda, ale Pitt nedbal. S vodou čvachtající kolem kotníků se strojem chladnokrevně couvl a připravil se k dalšímu nájezdu. Přitom ho napadlo, zda jeho činnost náhodou nepřipomíná chování podmořského Dona Quijota, útočícího na větrný mlýn.

Pitt nevěděl, že jeho první útok na podpůrný sloup na levoboku spustil jedno balastní čerpadlo. Jak se počet otvorů a objem vody hrnoucí se dovnitř zvětšovaly, začaly pracovat i další pumpy, až jich nakonec běželo všech šest. Čerpadla pracovala v základnách sloupů, jež byly ve třinácti metrech pod hladinou. Zatímco automatický systém vyvažování dokázal poměrně snadno udržovat rovnovážný stav mezi oběma pontony v příčném směru, schopnost zachovat rovnováhu ve směru podélném byla poměrně omezená. Vodní hladina v zadních opěrných sloupech rychle stoupala, takže netrvalo dlouho a Pitt začal nad balastními čerpadly vítězit. Potápějící se záď plošiny představovala pro automatizovaný stabilizační systém značné dilema. Za normálních okolností by rovnováha byla nejsnadněji obnovena zaplavením předních sloupů a snížením celé plošiny. Plovoucí základna však byla připravena k odpálení rakety, takže byla již dost hluboko ve vodě, v takzvané startovací hloubce. Počítač věděl, že dalším snížením plošiny by riskoval poškození nízko uloženého deflektoru spálených plynů raketových motorů. V několika nanosekundách tedy počítač vyhodnotil priority aktuálního stavu. Výsledek byl jednoznačný. Během běžícího odpočítávání do startu by stabilizační systém měl předně udržet startovací polohu plošiny. Potápějící se zadní pilíře budou tedy ignorovány.

58

NA PALUBĚ Kogurja se v místnosti kontroly startu před dvěma minutami rozblikalo červené světlo. Jeden obrýlený inženýr se pozorně zahleděl na upozornění, že došlo k poruše stability plošiny, pak si chvatně cosi poznamenal a kvapně přistoupil k Lingovi.

„Pane Lingu, máme tu varování ohledně porušení stability plošiny,“ ohlásil.

„Jak velká je ta odchylka?“ otázal se horečně Ling.

„Plošina je skloněná dozadu v úhlu tří stupňů.“

„To je nepodstatné,“ odpověděl Ling a inženýra propustil. Pak se obrátil k Tong-džuovi, stojícímu po jeho boku, a oslovil ho: „Náklon pěti stupňů a menší nic vážného neznamená.“

Tong-džu teď již téměř cítil výsledek útoku. Cesta zpátky již neexistovala.

„Start rakety v žádném případě nezastavujte,“ sykl potichu na Linga. Šéfinženýr zaskřípal zuby a přikývl. Pak se nervózně zahleděl na čekající raketu, lesknoucí se na obrazovce.

*

INTERIÉR Badgeru se změnil ve změť nástrojů, součástek počítačů a kusu vnitřního vybavení. To všechno se pohybovalo sem tam po podlaze ponorky, v závislosti na kolébání stroje. Pitt nevnímal ten masakr, zatímco již po x-té narážel do podpůrného sloupu. Mořská voda mu dosahovala až k lýtkům, když se připravoval na další náraz a jen poslouchal, kdy se ozve dutý úder, ohlašující kontakt vrtací hlavy se stěnou sloupu. Náraz ho opět vrhl kupředu a přitom ucítil zápach hořící izolace, jak další elektrická komponenta zkratovala po zaplavení mořskou vodou. Série čelních nárazů změnila miniponorku v pomlácený trup. Původně oblá příď se deformovala téměř do plochého tvaru, jasně červený nátěr se v místech nárazů odřel. Vrtací nástavec byl ohnutý a zkroucený jako stonek lékořice a na přídi Badgeru visel jen díky dvěma značně poškozeným vzpěrám. Uvnitř blikalo světlo, stoupala vodní hladina a trysky umlkaly jedna po druhé. Pitt doslova cítil, jak z ponorky uniká život, za sténání a bublání dosluhujících motorů. Když se pokusil zařadit zpětný chod a odsunout se z blízkosti sloupu, uslyšel nějaký nový zvuk. Byl to hluboký tón proudící vody, vycházející odkudsi vysoko nad jeho hlavou.

*

PRO NÁHODNÉHO pozorovatele by první známkou bezprostředně se blížícího startu rakety z plovoucí odpalovací základny mohl být ohlušující zvuk tekoucí vody, čerpané do tlumicího sytému. V čase T minus 5 vteřin se uvolní pravá potopa chladicí vody, která se dostane do příkopu umístěného pod základnou rakety. Důsledkem této záplavy je utlumení účinku hořících plynů z raketových motorů na plošinu a, což je ještě důležitější, minimalizace potencionálního akustického poškození užitečného nákladu rakety.

V čase T minus 3 vteřiny začne Zenit uvnitř neklidně sténat, jelikož jsou aktivovány jeho vnitřní systémy a obrovská raketa se probouzí k životu. Pod kovovou kůží začne vysokorychlostní turbínové čerpadlo pod tlakem vstřikovat výbušnou směs tekutého paliva do čtyř spalovacích komor motorů rakety. Uvnitř každé komory pak dojde k aktivaci zapalovací cívky a tím ke kontrolované explozi potřebného množství pohonných hmot. Plyny vzniklé explozí hledají cestu nejmenšího odporu a začnou tedy unikat zúženou tryskou na základně rakety. Vyprazdňováním komor pak vzniká tažná síla, která umožňuje Zenitu překonat gravitaci a vznést se ze startovací plochy.

Avšak zcela kritické jsou poslední tři vteřiny odpočítávání. V této krátké době palubní monitory bleskově kontrolují nastartování motorů, ověřují složení pohonné směsi, rychlost vstřikování, zápalnou teplotu a současně shromažďují řadu mechanických údajů ovlivňujících práci motorů. Je-li odhalena nějaká významnější odchylka činnosti motorů, pak řízení přebírá automatický kontrolní systém, který zavírá přívod paliva a splachuje startovací plochu. Dříve, než je možno přistoupit k dalšímu pokusu o start, je potřeba provést kompletní předstartovní proceduru, která může trvat pět dnů i déle.

Ling ignoroval obrazovku ukazující raketu Zenit trčící do výše vedle startovací věže a namísto toho pozoroval displej počítače, kde se objevovaly výsledky měření v posledních vteřinách před startem. V čase T minus 1 se na obrazovce rozzářila řada zelených kontrolek a Ling si konečně dovolil ulehčeně vydechnout.

„Hlavní motor táhne!“ vykřikl nahlas, když mu obrazovka počítače napověděla, že raketový motor RD-171 začíná nabíhat do maximálního startovního tahu. Všechny oči se stočily k obrazovce v okamžiku, kdy se otevřely ventily palivových nádrží a pohonné hmoty začaly proudit do spalovacích komor. Několik dlouhých vteřin však raketa zůstávala sedět na rampě, s ohnivými jazyky šlehajícími z ústí trysek, olizujícími vodní bariéru na plošině a vytvářejícími hustý oblak bílého kouře pod plošinou. Pak se však Zenit s rychle narůstající silou zvedl nad startovací plošinu. Pojistná ramena, přidržující vzpřímené bílé tělo rakety u startovací věže, odpadla a raketa se díky tahu 900 000 kilogramů začala šplhat podél věže v oslepující záři a s ohlušujícím řevem k nebi.

Řídicí místností se rozlehl jásot inženýrů sledujících úspěšný start Zenitu. Ling se zeširoka usmíval, jak se raketa šplhala stále výš, a dobromyslně se šklebil na Tong-džua. Kongův nohsled mu odpověděl jen spokojeným kývnutím.

V opačném koutě místnosti jeden obrýlený inženýr, který měl na starosti stav plovoucí plošiny, nepřestával upírat zrak na obraz rakety, vznášející se vstříc jasně modré obloze. Jeho pozornosti naopak zcela unikly údaje na jiném monitoru, jež hlásaly, že náklon původně stabilní plošiny dosáhl v posledních vteřinách před startem již patnácti stupňů a nadále se zvětšuje.

*

PITT, KTERÝ SE nyní s miniponorkou nacházel pět metrů pod hladinou, krvácel z uší v důsledku zasažení akustickou vlnou. Co začalo jako zvuk vzdáleného nákladního vlaku, zesílilo do hřmění kanonády tisíce vybuchujících sopek ve chvílích, kdy Zenit dosáhl maximální tažné síly. Pitt věděl, že ohlušující řev je pouhým varováním před skutečnou divočinou, která teprve přijde. Narůstající síla spálených plynů z trysek motorů byla deflektorem usměrňována do vodní bariéry plošiny, kde tisíce litrů vody žhavé inferno poněkud tlumily. Nicméně tlak plynů byl omezen jen velice málo, měnil se v běsnící proud páry, pokračoval přes deflektory a opíral se do mořské hladiny pod plošinou, jako by do vody tloukly tisíce perlíků.

*

BADGER SE NACHÁZEL téměř přímo pod startovací rampou, takže to s ním házelo jako s dětskou hračkou. Nápor plynů ho zatlačil do hloubky sedmi metrů a obklopil ho klokotajícím oblakem bublin a páry. Pitt měl pocit, jako by se ocitl v obrovité pračce, tak divoce miniponorka poskakovala. Její spoje a spáry naříkaly a kvílely pod náporem vnějších sil a vnitřní osvětlení v důsledku otřesů blikalo. Uvolněný bateriový komplex zasáhl Pitta do čela a otevřel mu ránu na spánku. Miniponorka se ve zvířených vodách málem obrátila dnem vzhůru. Pitt setřásl přechodné ochromení po úderu do hlavy, ale když se opřel rukou o stěnu, objevil další nebezpečí. K jeho překvapení byl kov stěny úplně žhavý. Rychle ruku odtrhl a zamával jí ve vzduchu, aby si ji ochladil. Jak mu z čela odkapávaly krůpěje potu, napadla ho odporná myšlenka. I tekutina, jež mu omývala lýtka, byla totiž náhle mnohem teplejší. Výfukové plyny z motorů rakety změnily okolní vodu ve vroucí vír, který ho hrozil uvařit dřív, než raketa odstartuje z plovoucí základny.

Když se tah motorů zvýšil na maximum, otřásl miniponorkou druhý, ještě silnější náraz. Síla proudu tlačila ponorku v tak pokřiveném úhlu, že téměř ležela na boku. Pitt se musel chytit řídicího panelu, aby udržel rovnováhu. Předním sklem navíc nic neviděl, protože celá ponorka byla obklopena zčeřenou vodou. Kdyby ho bylo napadlo, kam vlastně míří, byl by se na ten náraz připravil a pořádně se uvnitř kabiny zapřel. Kolize však přišla zcela neočekávaně.

Badger unášel proud, podobně jako je unášen raft po řece Colorado, když miniponorka narazila čelem na levý ponořený ponton Odyssey. Tento kontakt s nehybným trupem ohlásil hlasitý kovový zvuk, jenž se rozlehl vodou. Náraz Pitta vyhodil ze sedadla pilota a vrhl jej kupředu na přepážku mezi změť uvolněných elektronických součástek. Vnitřní světla zhasla a bylo slyšet jakési syčení. Drhnutí, které se ozvalo vzápětí, Pittovi napovědělo, že Badger klouže po stěně pontonu. Pak se ozvalo další zazvonění, ponorka se naklonila na stranu a s trhnutím se zastavila. Když si Pitt dal všechno dohromady, došel k závěru, že ponorka je silou proudu vody zaklíněná v trupu, nejspíše snad v jedné z vrtulí. Jelikož se však proti velkému pontonu otočila bokem, nemohl Pitt otevřít vstupní poklop, aby ji zaplavil a sám unikl na hladinu. S ohavným pocitem hrůzy si uvědomil, že jestli se tu brzy zaživa neuvaří, pak ho čeká rychlá smrt utopením uvnitř poškozené miniponorky.

59

TONG—DŽU pozorně sledoval, jak Zenit stoupá podél startovací věže, doprovázený hromovým chvěním, jež bylo patrné dokonce až v řídicím centru lodi Kogurjo. V sále stále ještě dozníval dlouhotrvající potlesk členů startovního týmu, oslavujících úspěšné odpálení rakety. Také Ling si dovolil jednou zeširoka usmát, když ho počítač informoval, že motory Zenitu pracují na plný tah. Pohlédl na Tong-džua, který s pevně sevřenými rty pochvalně přikývl.

„Naše mise ale ještě zdaleka není u konce,“ poznamenal Ling zjevně s úlevou, že raketa je už na cestě. Nejrizikovější fáze byla za nimi. Jakmile totiž raketa odstartovala, měl jen velice málo možností ovlivnit její další osud. Proto se tiše, i když nepříliš klidně usadil jako divák před monitorem, aby sledoval zbývající průběh letu.

*

JEDENÁCT TISÍC kilometrů daleko se Kong mírně usmíval, když se díval na satelitní obrázky rakety startující z plovoucí základny Odyssea.

„Vypustili jsme džina z lahve,“ poznamenal potichu ke Kwanovi. „Jenom doufejme, že bude poslušen přání svého pána.“

*

AL, Dirk a Jack s obavami sledovali z kokpitu Icaru, jak výbuch raketových motorů rozechvívá celé široké okolí. Jen před několika vteřinami se podařilo Giordinovi klesnout s těžko ovladatelnou vzducholodí na mýtinu na plochém vrcholu ostrova Santa Barbara, kde členové posádky plovoucí odpalovací plošiny rychle a s úlevou opustili stísněné prostory gondoly. Kapitán Christiano zaváhal ve dveřích kokpitu, kde se zastavil, aby poděkoval.

„Díky, že jste zachránili mou posádku,“ pronesl s vážným a zahanbeným obličejem, protože ztratil velení nad Odysseou.

„Teď, když můžeme znovu vzlétnout, se musíme postarat, aby nám neutekli,“ poznamenal Dirk, jenž jeho hněv sdílel. Pak pokynul oknem kokpitu k blížící se modré skvrně na horizontu.

„Deep Endeavor je už na cestě. Zaveďte své lidi na břeh a připravte je k nalodění.“

Christiano přikývl a opustil gondolu, kde zůstal už jenom Jack.

„Všichni vystoupili,“ oznámil směrem do kokpitu.

„Tak zase tenhle pytel zvedneme,“ zamručel Giordino, otočil vrtule směrem nahoru a přidal plyn. Jakmile vyložili téměř čtyři tuny lidské zátěže, vzducholoď stoupala vzhůru více než ochotně. V momentě, kdy Giordino zamířil zpátky k Odyssee, oči všech zachytily první obláčky kouře, vypovídající o zahájení startu rakety.

Oblaka výfukových plynů, pocházejících ze spalování tekutého kyslíku a kerosinové pohonné látky, vrhaná proti vodnímu tlumicím systému, vytvářela hustý bílý opar, jenž zakrátko zahalil celou plovoucí plošinu i okolní moře. Po dobu, která pozorovatelům připadala jako minuty, stál Zenit stále ještě nehybně na odpalovací rampě. Pro muže ve vzducholodi představovala tato prodleva naději, že raketa ani nevystartuje. Nakonec se však vysoký bílý doutník dal do pohybu, s oslnivě planoucím chvostem plynů jako ohnivou koulí za ocasem. Dokonce i ve vzdálenosti deseti kilometrů byl nad vodou slyšet ostrý praskavý zvuk hořícího paliva, jež se ve formě výbušného žhavého plynu setkávalo s okolním chladným vzduchem za doprovodu ozvěny, která připomínala zvuk sekery štípající borovicový kmen.

I když tato scéna představovala velice silný, ve své podstatě téměř krásný zážitek, Dirk při pohledu na stoupající raketu cítil, jak mu v žaludku těžkne obludný kámen. Nablýskaná bílá střela představovala ten nejhorší teroristický útok, jaký svět kdy viděl, jehož důsledkem měla být hrůzná smrt milionů lidí. A jemu se nepodařilo ho překazit. A jako by to samo nebylo dost, věděl, že kdesi v oblasti zmaru se nachází i Sarah, která by se mohla stát jednou z prvních obětí. Pak tu byl samozřejmě i osud jeho otce. Otočil se zoufale na Giordina a na obličeji toho starého Itala uviděl výraz, jaký rovněž dosud nikdy nespatřil. Nebyl to ani tak vztek na teroristy, jako spíše lítost nad ztrátou celoživotního přítele. Jakkoliv si to Dirk odmítal připustit, ve skutečnosti dobře věděl, že jeho otec se nalézá někde uprostřed toho šíleného inferna startující rakety a bojuje o přežití, nebo je na tom dokonce ještě hůř.

*

Na PALUBĚ Deep Endeavoru pociťovala Summer, jak jí celé tělo probodávají stejné ostny obav. Dirk totiž před chvílí oznámil vysílačkou, že posádka mořské plošiny je zachráněná, avšak jejich otec že zůstal kdesi na rampě. Když si Delgado jako první všiml startu rakety, myslela, že jí nohy vypovědí službu. Opřela se o kapitánské křeslo, ale už se stoickým klidem se dokázala přes závoj slz i nadále dívat na plovoucí odpalovací základnu. Kolegové na můstku kolem ní ztichli a jen nevěřícně sledovali, jak raketa stoupá k nebi. Všichni náhle pomysleli na osud ředitele agentury NUMA, ztraceného kdesi uprostřed bílého kouřového oblaku. „To není možné,“ mumlal šokovaný Birch. „To přece není možné.“

60

UVNITŘ Badgeru bylo nesnesitelné horko. Přehřátý kovový povrch spolu s vodou uvnitř vytvořily doslova saunu. Pitt díky horku málem omdléval, jak se škrábal zpátky k nakloněnému pilotnímu sedadlu. Na ovládacím panelu stále ještě blikalo pár kontrolek svědčících o tom, že nouzový systém udržování prostředí nezbytného k přežití ještě pořád funguje, zatímco činnost pohonných jednotek již dávno skončila. I když měl celé tělo horkem otupělé, mysl mu pracovala stále dobře. Spočítal si, že má jen jednu šanci dostat se ze smrtelného objetí pontonu. Vytřel si z očí pot, natáhl se kupředu a stiskl knoflík s nápisem PUMPA BALASTNÍCH NÁDRŽI. Pak uchopil ovládací páku a vrhl se zpět do stoupající vody. Využil celou váhu svého těla a zbytky sil, aby pohnul kormidlem proti stále narůstající síle proudu. Kormidelní list zprvu protestoval, pak se však díky Pittově snaze přece jen začal v proudící vodě zvolna pohybovat. S bolestí ve svalech a s černými skvrnami před očima Pitt zoufale visel na ovládací páce a vší silou se snažil zabránit hrozícímu pádu do bezvědomí. Vteřinu se nic nedělo. Byl slyšet pouze vířící proud narážející do pláště miniponorky, zatímco teplota stále stoupala. Pak Pitt zaslechl zprvu skoro nepostřehnutelné drhnutí, jež postupně sílilo, až dosáhlo intenzity zvuků před zaklíněním. Po tváři mu přeběhl letmý úsměv, přestože se stále musel ze všech sil snažit, aby neztratil vědomí. Drž se, říkal si v duchu, zatímco pevně svíral ovládací páku. Jenom se drž.

*

PRVNÍ SI TOHO všiml jeden letecký inženýr s ostřížím zrakem, stojící na kamenném vrcholku ostrova Santa Barbara, uprostřed svých omráčených kolegů z plovoucí plošiny. Drobného, téměř neviditelného zakolísání ocasu rakety ve chvíli, kdy opouštěla odpalovací rampu.

„Osciluje,“ prohlásil nahlas.

Jeho kolegové, událostmi posledních hodin vyčerpaní a stále ještě jako omráčení, jeho slova ignorovali a jen hněvivě a nevěřícně sledovali, jak kdosi jiný vypouští raketu z jejich plovoucí základny. Jak však raketa šplhala do výše, zaznamenávalo cosi podivného v její trajektorii postupně stále více zkušených veteránů podobných startů. Zpočátku se mezi posádkou ozýval jen lehký šum, pak ale zasáhlo přítomné vzrušené zahučení jako elektrický šok. Jeden muž začal nahlas křičet, proklínal raketu a přál jí ohnivý konec, vzápětí se k němu přidal další. Zanedlouho na kopci poskakovala celá posádka, pokřikovala na stoupající raketu a přemlouvala tu mechanickou bestii, jako nějaký zoufalý hazardní hráč s posledním dolarem v kapse, který u automatů žadoní o zázračnou výhru.

*

NA PALUBĚ KOGURJA stále ještě trvalo nadšení z úspěšného startu, když se jeden letecký inženýr obrátil na Linga se slovy: „Pane, motory prvního stupně rakety signalizují aktivní výkyvy v ose, přesahující nominální letový rozsah.“

Zenit-3SL, podobně jako většina moderních raket, se během letu řídí opakovanými úpravami polohy neboli výkyvy motoru rakety, čímž se vždy o trochu změní nasměrování trysek a dosáhne se tak potřebné opravy dráhy letu. Ling si byl dobře vědom, že v průběhu sekvence těsně po startu nejsou žádné letové korekce zapotřebí, a to až do doby stabilizovaného stoupání. Teprve pak provede navigační systém jemné úpravy směru, aby raketa putovala přesně k zadanému cíli. K podobným manévrům okamžitě po startu může docházet pouze v důsledku nezaznamenané poruchy rovnováhy.

Ling přistoupil ke stanovišti onoho inženýra a pohlédl mu přes rameno na monitor. Překvapením otevřel ústa, když uviděl, že motor rakety je vykloněn do maximální polohy. Němě pozoroval, jak se o vteřinu později motor vrací do nulové polohy a hned potom pokračuje do maximálního vyosení na opačnou stranu. Téměř vzápětí se pak celý cyklus opakoval. Ling okamžitě rozpoznal příčinu.

„Choi, jaká byla horizontální odchylka plošiny v čase T-0?“ vykřikl zlostně na inženýra.

Ten se na Linga vystrašeně podíval a téměř neslyšně odpověděl: „Šestnáct stupňů.“

„Ne!“ vyhrkl Ling chraplavým hlasem a v náhlém záchvatu paniky nevěřícně stiskl oči. Z obličeje mu zmizela barva a musel se chytit monitoru, aby se udržel na náhle zesláblých nohou. V hrozivé předtuše pomalu zase oči otevřel, upřel pohled na obraz letící rakety a pak již jen čekal na to, co muselo přijít.

*

PITT V ŽÁDNÉM případě nevěděl, jaký praktický dopad měly jeho freneticky vyvrtané otvory. Ve skutečnosti desítky návrtů do podpůrných sloupů uvolnily cestu záplavě mořské vody, jež rychle přemohla balastní čerpadla Odyssey. Díky automatické kontrole, nastavené na udržování stanoveného ponoru základny během odpálení rakety, začala se přitékající voda hromadit v zadních sloupech a naklánět plošinu zadní hranou k hladině. V okamžiku startu byl Zenit víc než patnáct stupňů mimo vertikálu, takže okamžitě po startu se pokusil korigovat tuto úchylku od vypočítané dráhy posunem směřování trysek. Avšak při malé počáteční rychlosti byl původní příkaz poněkud zředěný, takže poloha motoru byla znovu posunuta do maximální výchylky. Když však raketa po chvíli nabrala rychlost, nastavená oprava směru se stala příliš radikální a počítače tedy pohnuly tryskami na opačnou stranu, aby nadměrnou korekci neutralizovaly. Za normálních okolností by raketa měla být schopna stabilizovat se několika drobnějšími úpravami. Avšak při tomto letu byly palivové nádrže Zenitu plné jen do poloviny. Poloprázdné nádrže umožňovaly tekutému palivu přelévat se během změn náklonu z jedné strany na druhou, což dodávalo procesu nápravy vyosení úplně jinou dynamiku. Přetížený systém stabilizace se marně snažil let uhladit, celá situace se postupně zhoršovala, až se raketa nakonec začala stáčet bokem ke směru letu.

Na videozáznamy a satelitní snímky promítané v řídicích místnostech se z kokpitu vzducholodě i z pustého skalnatého ostrova v Pacifiku upíraly stovky párů očí, které sledovaly letící bílý trup rakety, jež začínala na obloze vykreslovat pomalý a výhružný oblouk. Co začalo po startu jako mírné kolísání, změnilo se během vzestupné trajektorie v trvalou nestabilitu, kdy se celá raketa nekontrolovaně třásla jako nějaká anorektická břišní tanečnice. Kdyby letu Zenitu velela původní posádka plovoucí základny, automatické bezpečnostní zařízení by nechalo raketu vybuchnout již v okamžiku, kdy se parametry jejího letu odchýlily od normy. Avšak povel k ukončení mise byl v původním počítačovém vybavení Kongovými lidmi eliminován, takže Zenit i nadále pokračoval v pracném stoupání a mučivém tanci vstříc svému zániku.

Těm, kteří se právě dívali, se náhle nabídl neuvěřitelný pohled. Mohutná raketa se na nebi divoce rozhoupala a pak se zevnitř roztrhla a doslova rozpadla na dva kusy. Spodní první stupeň, jehož nádrže se vznítily, se okamžitě změnil v obrovskou ohnivou kouli, která všechno ve svém dosahu změnila v kotel plamenů. Jednotlivé kusy rakety a části přístrojů, jež se během exploze nerozpustily, pršely v širokém pásu na prázdnou hladinu, zatímco ve velké výšce se objevil hřibovitý mrak, který vypadal na modré obloze tak nepřirozeně, jako by ho tam někdo namaloval.

Čelní kónická část a horní díl Zenitu se kupodivu oddělily od zbytku zmasakrované rakety a pokračovaly v letu jako střela po obloze, poháněny vlastní setrvačností. V elegantní parabole nálož rakety postupně ztratila energii a s ocasem kouře zamířila dolů k Tichému oceánu. S mohutným plesknutím a v obrovském gejzíru dalších trosek pak dopadla na hladinu v místě celé kilometry vzdáleném od plánovaného výbuchu. Když se nad vodami rozhostilo podivné ticho, otřesení pozorovatelé uviděli bílou kouřovou duhu, která stále ještě sledovala stopu po smrtícím letu a tiše se klenula od jednoho horizontu ke druhému.

61

NA SKALNATÉM BŘEHU ostrova Santa Barbara se lvoun hřívnatý probral z lenivého podřimování a nastražil uši směrem do vnitrozemí. Odtamtud se dolů po svahu neslo radostné volání zhruba třiceti mužů shromážděných na nevelkém útesu. Lvoun si zmateně prohlédl neuspořádanou skupinku, pak si ale narovnal záda a vrátil se ke svému dřímání.

Poprvé v životě měli technici a inženýři z posádky plovoucí základny příležitost vidět nepodařený start. Někteří muži hlasitě jásali a hvízdali, zatímco jiní zdvihali zaťaté pěsti ve vítězném gestu. Když nad jejich hlavami raketa vybuchla a rozpadla se, dokonce i Christiano se s ulehčením usmál a ředitel startovních operací Ohlrogge ho radostně plácal po zádech.

„Někdo vyšší se pro jednou nad námi smiloval,“ poznamenal Ohlrogge.

„Díky bohu. Ať tihle parchanti chtěli s tou raketou poslat nahoru cokoliv, nemohlo to být nic dobrého.“

„Jeden z mých letových inženýrů si všiml, že raketa osciluje v ose od samého startu. Určitě šlo o špatné seřízení trysky nebo o problém stabilizace základny.“

Christiano si vzpomněl na Pitta a na jeho komentář předtím, než odejel na Odysseu. „Třeba ten chlap z agentury NUMA dokázal udělat nějaký zázrak.“

„Jestli ano, pak jsme mu zatraceně zavázaní,“ odvětil Christiano. Ohlrogge pohlédl tázavě na kapitána.

„Ta raketa stála devadesát milionů dolarů a celá právě shořela. Bude to tedy zatracená pálka, až předložíme pojišťovně účet,“ poznamenal konečně kapitán a zasmál se.

*

KONG SEBOU TRHL, když se mu raketa Zenit se svým nákladem přímo před očima rozpadla. Kamera však stále ještě sledovala kusy rakety padající k zemi, když sáhl po dálkovém ovládání a vypnul monitor.

„I když tento útok nevyšel, jeho děsivý přízrak bude pro americkou veřejnost představovat příčinu neustálých obav,“ ujišťoval Kwan svého šéfa. „Hněv bude určitě dostatečně intenzivní a jeho dopad na protijaponské nálady nezanedbatelný.“

„Ano, naše naplánované úniky tajných informací do médií to zajistí,“ přitakal Kong, který se snažil potlačit vztek nad neúspěchem. ‚Avšak zmizení lodi Kogurjo a posádky plovoucí plošiny zůstávají otevřené. Jejich zajetí by mohlo znehodnotit spoustu doposud vykonané práce.“

„Tong-džu splní svou povinnost. Doposud to udělal vždycky,“ ujišťoval ho Kwan.

Kong chvíli upíral oči na ztemnělý televizní monitor a pak zvolna přikývl.

*

NÁLADA VE STŘEDISKU startu na palubě lodi Kogurjo se rychle změnila ze společné radosti v šok a v podrážděné zklamání. Úkoly řídicího týmu jedním okamžikem zmizely a shromáždění technici a inženýři tu jen tiše seděli a zírali na prázdné obrazovky, prosté jakýchkoliv údajů o raketě. Zdálo se, že nikdo neví, co dál, takže si jenom mezi sebou nejistě šeptali.

Tong-džu vrhl dlouhý ledový pohled k Lingovi a pak beze slova opustil místnost střediska. Cestou na můstek zavolal přenosnou vysílačkou Kima a potichu s ním promluvil několik slov. Na můstku nalezl kapitána Leea, jak oknem na pravoboku zírá na kouřové stopy padajících trosek, poznamenávající jasně modrou oblohu bílýrri obláčky oparu.

„Třásla se tak silně, až se nakonec rozpadla,“ pronesl udiveně a pohlédl do Tong-džuových prázdných očí.

„Nějaký problém s odpalovací rampou,“ odpověděl Tong-džu. „Musíme tuto oblast neprodleně opustit. Můžeme vyrazit ihned?“

„Jsme připraveni k odjezdu. Jenom vyzvedneme člun a jedeme.“

„Na to není čas,“ sykl Tong-džu náhle. „Možná po nás už teď pátrá americká Pobřežní stráž a námořnictvo. Nařiďte okamžitě plnou parou vpřed a já osobně přeříznu poutací lano toho člunu.“

Lee pohlédl opatrně na Tong-džua a pak přikývl.

„Jak si přejete. Kurz máme už vypočtený. Zamíříme do mexických vod a pak se pod ochranou tmy stočíme k místu plánovaného setkání.“

Tong-džu udělal krok na cestě z můstku, pak se však zarazil. Předním oknem zahlédl plovoucí odpalovací základnu zahalenou kouřem. A ze severozápadu se k ní blížila stříbrná vzducholoď, nyní jen několik desítek metrů nad hladinou. Tong-džu mávl rukou směrem k Icaru.

„Uveďte do pohotovosti obsluhu střel země-vzduch. Okamžitě tu vzducholoď sestřelte,“ vychrlil vztekle a s těmito slovy z můstku konečně zmizel.

*

JAKMILE OBA čtyřlisté šrouby Kogurja začaly čeřit vodu pod kýlem, Tong-džu horečně spěchal k přenosným schůdkům, zavěšeným po pravém boku lodi. Na jejich spodním konci byl k zábradlí přivázaný bílý člun, který nyní poskakoval na vlnách. Všiml si, že z jeho zádi stoupají obláčky kouře, svědčící o tom, že motor člunu běží naprázdno. Rychle odvázal poutací lano, svinul ho v ruce a čekal, až další vlna přitiskne člun těsně k boku lodi. Pak jen udělal krok a vstoupil na příď člunu. Zamířil do kabiny a cestou odhodil lano do prázdného vědra na palubě. V kabině nalezl Kima a dva členy jeho přepadového oddílu, stojící u kormidla. „Všechno je na palubě?“ otázal se Tong-džu.

Kim přikývl. „Během vzrušení okolo startu rakety jsme sem přenesli zbraně, potraviny a dokonce jsme na palubu dostali i zásoby pohonných hmot. To všechno, aniž by nám kdokoliv bránil.“ Kim pokynul hlavou ke dvěstědvacetilitrovému barelu benzinu, přivázanému k zábradlí.

„Chvíli necháme člun splout za záď a pak vyrazíme k Ensanadě. Kdy vybuchnou ty nálože?“

Kim pohlédl na hodinky. „Za pětadvacet minut.“

„To má tedy obsluha dost času, aby zničila tu vzducholoď.“

Kogurjo se rychle vzdálila od malého člunu, který se stále houpal na vlnách. Když se bývalá kabelová loď ocitla asi půl kilometru od nich, Kim posunul páku plynu na POMALU VPŘED a zvolna vyrazil, s přídí namířenou na jihovýchod. Pomyslel si, že zanedlouho bude vypadat přesně jako jeden z mnoha najatých rybářských člunů, mířících domů do San Diega.

*

JEŠTĚ DLOUHO POTÉ, co raketa Zenit vylétla k obloze a explodovala, visel kolem Odyssey oblak bílého kouře jako stěna mlhy. Jen velice jemně začínala lehká mořská bríza tento mrak pro trhávat a vytvářet otvory v závoji výfukových plynů, jež nabízely alespoň sporadické pohledy na plovoucí plošinu.

„Tam dole to vypadá jako mísa polévky ze škeblí,“ poznamenal Giordino, když prolétal obloukem nad plošinou. Zatímco Giordino s Dahlgrenem pátrali pohledem po jakékoliv známce po Pittovi, Dirk zapnul systém a hledal s ním optické anomálie, jež by mohly svědčit o přítomnosti lidské bytosti.

„Neberte to na sto procent, ale řekl bych, že se to bejby potápí,“ pronesl Dahlgren, když prolétali kolem zadního okraje plošiny a zahlédli její část nad vodou. Muži v gondole jasně viděli, že zadní podpůrné sloupy platformy se zdají rozhodně kratší než přední.

„Určitě nabírá zádí vodu,“ odpověděl Dirk.

„Rád bych věděl, jestli to není zásluha tvého otce. Možná se přičinil o to, že si budou muset koupit novou raketu,“ nadhodil Giordino.

„A možná i odpalovací rampu,“ dodal Dahlgren.

„Kde ale jenom je?“ zeptal se Dirk nahlas. Všichni viděli, že na plovoucí plošině není ani známka života.

„Kouř se začíná rozptylovat. Jakmile se objeví přistávací plocha pro vrtulníky, přiblížíme se,“ slíbil Giordino.

Když se pomalu pohybovali směrem k přední části základny, Dahlgren pohlédl dolů a ušklíbl se. „Zatraceně. Badger je také pryč. Zaručeně se potopil během startu rakety.“

Pak již všichni tři ztichli a přemítali, že zmizení ponorky je ve skutečnosti ta nejmenší ztráta, kterou utrpěli.

*

PĚT KILOMETRŮ jižněji na palubě Kogurja krmil člen obsluhy raketových zbraní z radaru získané koordináty vzducholodě do čínského systému naváděných střel země-vzduch CSA-4. Pomalu se pohybující vzducholoď představovala tak snadný cíl, jaký si dělostřelci mohli jenom přát. S takto velkým předmětem na tak krátkou vzdálenost bylo riziko neúspěchu střelby prakticky nulové.

V uzavřené místnosti, sousedící s dvojitou raketovou šachtou, stál u řídicího pultu specialista, jenž prostřednictvím velitelského pojítka útočných střel předával podklady pro zaměření. Jakmile se palební radar zafixoval na cíl, rozblikala se na monitoru řada zelených světýlek. Muž okamžitě zvedl telefon a spojil se s můstkem.

„Cíl zaměřen a střela odjištěna,“ ohlásil monotónním hlasem kapitánu Leeovi. „Očekávám rozkaz k palbě.“

Lee vyhlédl postranním oknem můstku na vzducholoď vznášející se v dálce nad plovoucí plošinou. Exploze silné střely ve vzducholodi bude zaručeně znamenat děsivé představení, pomyslel si skoro dětinsky. Možná by měli rovněž tak zničit i onu tyrkysovou loď, zdržující se na okraji dosahu jejich radarů, a pak rychle zmizet. Ale pěkně popořádku. Přiblížil mikrofon vysílačky k ústům, aby vydal pokyn k palbě, když náhle celý ztuhl. Zahlédl totiž pár drobných tmavých skvrnek, jež se objevily zpoza vzducholodě. Okamžik zůstal nehnutě stát a pozoroval, jak se ženoucí předměty zhmotňují ve dvojici nízko letících letadel.

Bojové proudové letouny F-16D Falcon byly povolány ze základny letecké národní gardy ve Fresnu jen pouhých několik minut poté, co satelit NORAD zaznamenal start rakety Zenit. Během letu k místu odpálení byli piloti Pobřežní stráží nasměrováni ke Kogurju, a to na základě volání o pomoc, pocházejícího z Deep Endeavoru. Štíhlé šedé stroje se hnaly nízko nad vodou a prolétly jen několik desítek metrů nad můstkem lodi. Pronikavý řev leteckých motorů udeřil pouze zlomek vteřiny poté, co nad hlavami prosvištěly stíny letadel, a roztřásl okna můstku, kde stál Lee s výrazem odporu ve tváři.

„Přerušit palbu! Okamžitě přerušit palbu a zajistit střely!“ vyštěkl do mikrofonu. Když byly střely SAM uklizené, Lee pozoroval, jak oba proudové letouny nabírají výšku a začínají kroužit kolem jejich lodě.

„Vy!“ obrátil se hrubě na jednoho člena posádky, který stál nedaleko. „Najděte Tong-džua a přiveďte ho na můstek… hned!“

*

MUŽI NA PALUBĚ vzducholodě se úlevně rozzářili, když spatřili proudové stroje letecké Národní gardy, jak krouží nad Kogurjem. Netušili, jak blízko byli okamžiku, kdy by je z oblohy smetla střela SAM. Věděli však, že se blíží celá flotila lodí vojenského námořnictva, takže ono cizí plavidlo nemá šanci uniknout. Proto znovu obrátili pozornost k plošině pod sebou, zahalené kouřem.

„Ten mrak se začíná rozplývat,“ poznamenal Giordino. „Přistanu s ní, jestli se vy, mládenci, chcete trošku porozhlédnout kolem.“

„Rozhodně,“ odpověděl Dirk. „Jacku, můžeme začít s můstkem a odtamtud pokračovat dolů do hangáru, jestli tam bude dýchatelný vzduch.“

„Já bych začal s lodní společenskou místností,“ vmísil se Giordino, ve snaze přerušit pochmurnou atmosféru. „Jestli je v pořádku, tak bych se vsadil, že sedí právě tam, míchá si martini a pořádá lodní zásobu preclíků.“

Giordino opsal se vzducholodí nad plošinou široký oblouk a nakonec se k ní přiblížil s nosem proti větru. Když stroj vyrovnal nad přistávací plochou pro vrtulníky a začal klesat, Dahlgren strčil hlavu do kokpitu a ukázal postranním okénkem ven.

„Podívejte se tamhle,“ pravil.

Několik desítek metrů od plovoucí základny se právě na hladinu drala salva bublin. Po několika vteřinách se z moře vynořil jakýsi šedivě strakatý kovový předmět.

„Nějaké lodní trosky?“ dohadoval se Dahlgren.

„Ne, to je Badger!“ vykřikl Giordino.

Když zakormidloval se vzducholodí blíž k onomu úkazu, mohla se trojice mužů na její palubě přesvědčit, že se na hladině kolébá skutečně ponorka NUMA. Jasný kovový nátěr byl plameny startující rakety sežehnutý, takže plášť nesl jen skvrny základové barvy a holého kovu. Příďová sekce byla celá zprohýbaná a pomačkaná, jako by prošla čelní dopravní srážkou. Bylo s podivem, že tahle věc stále ještě dokázala plout, avšak nikdo nemohl popřít, že se jedná o experimentální podvodní vozítko, s nímž se Dirk a Dahlgren původně vydali k plovoucí plošině.

Když Giordino klesl se vzducholodí dolů, aby si mohli miniponorku lépe prohlédnout, všichni tři muži překvapeně zírali, jak se horní příklop náhle otáčí a otvírá. Nevěřícně sledovali oblaka páry, valící se ze zejícího nitra ponorky. Několik nekonečných vteřin byl jejich zrak přisátý k příklopu a v duších se jim chvěl nesmělý plamínek naděje. Po chvíli se konečně v otevřeném průlezu cosi objevilo. Bylo to podivné zjevení dvojice nohou v ponožkách. Následovala kštice tmavých vlasů a teprve pak si pozorovatelé uvědomili, že ty nohy, které sledují, jsou vlastně ruce navlečené v ponožkách. Zabalené ruce, chráněné tak před dotykem se žhavým kovem, pak rychle vyzvedly štíhlé, ale zmučené tělo z uzavřeného prostoru připomínajícího rozpálený sporák.

„To je táta! Je v pořádku!“ vykřikl Dirk s do očí bijící úlevou.

Pitt se postavil na nohy, mírně vrávoral na pohupující se ponorce a nasával do plic chladný oceánský vzduch. Byl celý pokrytý krví a potem a šaty na něm lpěly, jako by byly přilepené ke kůži. Oči mu však blýskaly, když zvedl pohled k obloze a vesele zamával na muže v gondole.

„Jdeme dolů,“ oznámil Giordino, a ještě než to dořekl, začal se vzducholodí klesat. Zastavil se až pár centimetrů nad hladinou. Několika obratnými dotyky řídicí páky Giordino pootočil vzducholoď podél miniponorky. Pitt se sklonil, zajistil poklop palubního průlezu Badgeru, pak udělal několik kroků a vešel do otevřených dvířek gondoly, kde ho zachytily Dirkovy a Dahlgrenovy ruce a vtáhly ho dovnitř.

„Myslím,“ prohodil Pitt suchým, vyprahlým hlasem k Giordinovi, „že bych si dal sklenku.“

*

PITT VKLOUZL na sedadlo druhého pilota a zhluboka se napil vody z lahve, zatímco mu Al, Dirk a Jack popisovali nedávný ohnivý zánik rakety Zenit. Pitt si pozorně prohlédl stopy páry na obloze a ujíždějící Kogurjo v dálce. Pak na oplátku přispěl líčením svého útoku vrtákem na podpůrné sloupy Odyssey a prudkého šoku, který utrpěl v brázdě po startu rakety.

„A já tady vsázel slušný peníz na to, že se povaluješ v jídelně Odyssey a ucucáváš martini,“ reptal Giordino.

„Se mnou to zatím třáslo a mlátilo,“ zasmál se Pitt. „Byl bych se uvařil zaživa, když se Badger zaklínil do bočního pontonu, ale nakonec se mi podařilo rukama přemoct sílu vln, pohnout kormidlem a přesunout se do chladnějších vod. I s vyprázdněnými balastními nádržemi mi potom trvalo ještě pěknou chvíli, než jsem se dokázal vynořit. Nejdřív jsem musel rozběhnout pumpy, abych vyčerpal z kabiny vodu. Uvnitř jí je stále ještě spousta, ale Badger by nějaký čas měl na hladině vydržet.“

„Zavolám rádiem Deep Endeavor a požádám je, aby ponorku okamžitě vylovili, jen co z ostrova Santa Barbara nalodí posádku plovoucí plošiny,“ slíbil Giordino.

„A jako první po mně skočí má rozvztekaná sestra, jestli jí hned nedáš vědět, že jsi v pořádku,“ namítl Dirk.

Summer málem omdlela, když se v reproduktoru na Deep Endeavoru ozval hlas jejího otce, který si z legrace objednával pivo a sendvič s burákovou pomazánkou.

„Báli jsme se toho nejhoršího,“ chrlila ze sebe. „Co se ti proboha stalo?“

„To je dlouhá historie. Stačí, když ti povím, že Scrippsův institut nebude příliš šťastný, pokud jde o mé zacházení s miniponorkou,“ dodal a zanechal všechny přítomné na můstku Deep Endeavoru v rozpacích.

*

KDYŽ GIORDINO zvedl vzducholoď z úrovně hladiny, Pitt si povšiml letadel F-16, jak krouží kolem unikajícího Kogurja.

„Takže kavalerie konečně dorazila?“ poznamenal.

„Právě před malou chvilkou. Také námořnictvo sem posílá svoje loďstvo. Teď už neuniknou.“

„Jejich člun pěkně uhání,“ poznamenal Pitt a pokynul k bílé skvrně na jih od vzducholodě.

Motorový člun z Kogurja využil překvapivého vývoje situace a mírného zmatku k tomu, aby se v tichosti vzdálil od mateřské lodi, a nyní plnou rychlostí směřoval k jižnímu horizontu.

„Jak víš, že je to jejich motorový člun?“ zamžoural za letu Giordino.

„Tady,“ odpověděl Pitt a poklepal na monitor. Během rozhovoru si hrál s čočkami teleobjektivu a náhodou zahlédl, jak se motorový člun přehnal kolem. Cílený pohled pak jasně potvrdil, o jaké plavidlo se jedná. Tento člun už totiž viděli dřív.

„Ty tryskáče ho rozhodně nesledují,“ ozval se Dirk stojící za nimi. Obě F-16 kroužily těsně kolem mateřské lodi, která pokračovala stále k západu.

„Držme se toho člunu,“ navrhl Pitt.

„Když zamáváme křídly, nemá proti nám šanci,“ zavrčel Giordino, posunul páky na PLNÝ PLYN a pak již jen pozoroval, jak indikátor rychlosti pomalu stoupá k padesáti uzlům.

62

„PROČ NA LETADLO nebo na tu ďábelskou vzducholoď nevystřelili?“ zaklel Tong-džu, když dalekohledem pozoroval Kogurjo. Skoky člunu po vlnách znemožňovaly pořádné zaostření, takže nakonec dalekohled znechuceně odhodil na kryt motoru.

„Lee se nechal zastrašit tím letadlem,“ prohodil Kim přes rameno, protože rukama pevně třímal kormidelní kolo. „Za takové dvě minuty za to zaplatí životem.“

Loď se na horizontu zmenšovala tím více, čím rychleji mířil člun k jihu. Když však explodovaly nastražené výbušniny, bylo jasně vidět, jak se podél trupu velkého plavidla zvedly gejzíry vody.

Kapitán Lee stál na můstku a zpočátku se domníval, že na něj vypálil jeden z letounů F-16. Stíhačky však stále lenivě kroužily ve výšce a nevykazovaly známky, že by vypustily nějakou raketu. Když pak obdržel hlášení o škodách, jež potvrdilo, že trup byl poškozen na několika místech, hned věděl, kdo za tím stojí. Jen před několika minutami jeden člen posádky ohlásil, že zahlédl Tong-džua nasedat do motorového člunu, který teď uháněl nejvyšší rychlostí směrem k jihu. S ošklivým pocitem zrady si Lee uvědomil, že on i jeho loď jsou považováni za postradatelné.

Zachránil je však omyl atentátníků. Kimův demoliční tým rozmístil po lodi spoustu výbušnin, jež by dokázala roztrhnout loď velikosti Kogurja vejpůl, nebýt jedné věci, kterou nevzali v úvahu. Kabelová loď měla dvojitý trup. Výbušniny roztrhly vnitřní trup, ale vnější plášť jen sotva mírně zdeformovaly. Do dolních nákladových prostorů vnikla nějaká mořská voda, ale rozhodně jí nebylo tolik, aby se loď potopila, jak Tong-džu zamýšlel. Lee nechal okamžitě loď zastavit a do zatopených prostorů instalovat přenosné pumpy. Nakonec nejohroženější úseky lodi oddělili uzavřením vodotěsných dveří. Loď se naklonila a nemohla vyvinout příliš velkou rychlost, ale nepotopila se.

Jakmile bylo zaplavování zastaveno, kapitán se polním dalekohledem podíval na ujíždějící motorový člun v dáli. Lee dobře věděl, že teď už nemá důvod žít. Jako kapitán lodi, která provedla nepodařený raketový útok na Spojené státy, bude prvním obětním beránkem, jakmile bude dopaden. I kdyby unikl nebo byl nakonec propuštěn, nedokázal si ani představit, jakého přivítání by se mu dostalo od Konga. Lee se s uspokojením přesvědčil, že loď je stabilizovaná, omluvil se na můstku a odešel do své kajuty. Ze zásuvky prádelníku tam vytáhl zpod kupičky vyžehlených košil pistoli makarov 9 mm, položil se spořádaně na lůžko, přitiskl si hlaveň k uchu a zmáčkl kohoutek.

*

BĚHEM PRONÁSLEDOVÁNÍ ujíždějícího motorového člunu zachytil Icarus sérii výbuchů kolem boků Kogurja.

„Copak se ti šílenci pokoušejí potopit ji se všemi lidmi na palubě?“ podivil se Dahlgren.

Několik minut pozorovali loď, jak zpomaluje, ale zůstává bezpečně na hladině. Pitt si všiml, že na palubě se neobjevil žádný zmatek nebo úprk k záchranným člunům. Několik členů posádky dokonce nečinně postávalo u zábradlí a sledovalo kroužící letadla nad sebou. Pitt se pozorně zahleděl na trup v okolí vodolinky, ale až na náklon lodi nenašel žádné výrazné změny.

„Ta nám nijak brzo nezmizí,“ poznamenal s uspokojením. „Vyrazme za tím motorovým člunem.“

Giordino pohlédl na PLHS, jehož záznamy se zobrazovaly na přenosném laptopu, a na jihovýchodě si povšiml několika šedivých stínů, zhruba pětapadesát kilometrů vzdálených.

„Na cestě jsou naši přátelé od námořnictva,“ poznamenal a poklepal na obrazovku. „Už dlouho sami nezůstanou.“

Rychlostí o dobrých dvacet uzlů větší začala vzducholoď unikající bílý člun snadno dotahovat. Icarus vystoupil pouze do výšky sto padesáti metrů a pak už Giordino neztrácel čas a vydal se na pronásledování. Vzducholoď hladce klouzala za kýlovou brázdou motorového člunu. Pohybovala se rychle a nízko nad hladinou. Když se přiblížili, Pitt zaměřil pátrací kameru na otevřenou zadní palubu a kajutu člunu. Přes plátěný přístřešek však viděl jen jakési neurčité stíny v blízkosti kormidla.

„Na palubě jsem napočítal čtyři muže,“ pravil.

„Evidentně to nejsou zastánci hromadných útěků,“ podotkl Giordino.

Pitt přejel znovu objektivem kamery po palubě. S uspokojením konstatoval, že nevidí žádnou těžkou výzbroj, ale na zádi si povšiml barelů s benzinem.

„Mají spoustu pohonných hmot, aby jim to stačilo až do Mexika,“ řekl.

„Myslím, že přátelé z Pobřežní stráže ze San Diega k tomu budou chtít něco povědět,“ odpověděl Giordino a mírně poopravil kurz.

*

TONG-DŽU a jeho lidé se soustřeďovali především na Kogurjo, až si jeden z nich všiml blížící se vzducholodě. Zatímco Kim se staral o kormidlo, zbývající tři instinktivně vyšli až na samou záď člunu, aby vzducholoď lépe viděli. Pitt na ně okamžitě zaměřil objektiv kamery a zaostřil, až byly jejich obličeje zcela jasné.

„Nepoznáváte z nich někoho?“ zeptal se Pitt přes rameno Dirka a Dahlgrena.

Pitt mladší se pečlivě zadíval na obrazovku a po chvíli zaskřípal zuby. Vlna vzteku však rychle opadla a na tvář se mu vrátil opět jeho starý úsměv.

„To individuum podobné Fu-Mancho stojící uprostřed. Jmenuje se Tong-džu. Je to nejvyšší Kongův expert na mučení a atentáty. Zdalo se, že na palubě Odyssey tomu velel.“

„Byla by škoda takovému chlapíkovi pokazit jeho mexickou dovolenou,“ poznamenal Giordino.

Současně sklonil vzducholoď přídí k hladině a pak začal pomalu klesat. Když už to vypadalo, že zajede nosem pod hladinu, Giordino jemně zatáhl za řídicí páku a vyrovnal gondolu pouhých patnáct metrů nad vodou. Během klesání Icarus vymazal odstup od motorového člunu, takže nyní Giordino zamířil vedle levoboku člunu, až se gondola ocitla přímo proti jeho kajutě.

„Nechceš tam zaskočit a dát si s těmi mládenci pivo?“ otázal se Pitt, který hleděl na muže na palubě ze vzdálenosti pouhých pár metrů.

„Ne, jenom jim chci ukázat, že před Šíleným Alem s jeho Kouzelným balonem neutečou,“ ušklíbl se.

Giordino stáhl plynové páky a srovnal rychlost s poskakujícím člunem. Obrovská vzducholoď teď vrhala na celý motorový člun stín. Náhle muži na Icaru, i přes společný hluk dvojitých zabudovaných motorů člunu a motorů porsche pohánějících vrtule, zaslechli nepříjemné staccato. Když se Pitt znovu ohlédl na motorový člun, uviděl, že Tong-džu a dva další commandos vytáhli automaty a ze zádi člunu pálí na vzducholoď.

„Strašně nerad jsem poslem špatných zpráv, ale oni ti dělají do toho tvého balonu díry, Šílený Ale,“ oslovil ho Pitt.

„Ti žárliví ubožáci,“ odpověděl Giordino a pohnul pákami plynu.

Před odjezdem z Oxnardu jim sdělili, že vzducholoď je schopná vydržet obrovské množství děr a trhlin ve svém plášti a zůstat ve vzduchu. Tong-džu se svými nohsledy by tedy potřebovali přinejmenším bednu nábojů, aby ohrozili letuschopnost heliem plněného vzdušného korábu. O něco méně bezpečně na tom však byla gondola. Po chvilkovém přerušení palby vybuchla náhle její podlaha záplavou třísek. To střelci změnili svůj cíl a obrátili zbraně právě na gondolu.

„Všichni k zemi!“ vykřikl Pitt, když další salva roztříštila boční okno kokpitu a kulky mu přefičely těsně nad hlavou. Kabinou se prakticky nepřetržitě ozývalo řinčení rozbitého skla, jak kulky neustále proudily do gondoly. Dirk s Dahlgrenem leželi natažení na podlaze, když nedaleko nich prolétly podlahou další střely a zaryly se do stropu kabiny. Giordino dal plný plyn, a zatímco netrpělivě čekal, až vzducholoď nabere rychlost, zatlačil spřaženou řídicí páku naplno doleva, aby se od člunu co nejrychleji vzdálili.

„Ne,“ zakřičel na něj Pitt, „otoč to a leť nad ním.“

Giordino věděl, že by neměl zpochybňovat Pittovu logiku, takže bez zaváhání otočil kormidlo na opačnou stranu a nasměroval Icarus blíž k motorovému člunu. Když pohlédl na Pitta, uviděl, že si s povytaženým obočím pečlivě prohlíží člun pod nimi. Intenzivní palba se ještě chvíli opírala do gondoly, ale pak náhle zmlkla. To když Giordino zavedl vzducholoď nad střechu kabiny člunu a kousek přeď něj, čímž střelcům dočasně zakryl palebné pole.

„Jste všichni v pořádku?“ otázal se Pitt.

„My jsme v pohodě,“ odpověděl Dirk, „ale jeden motor si moc dobře nevede.“

Teď, když ztichly zvuky střelby, mohli cestující slyšet prskání a kašlání vycházející z motoru na pravé straně gondoly. Giordino pohlédl na ukazatele na řídicím panelu a zavrtěl hlavou.

„Tlak oleje klesá, teplota stoupá. To bude dost kruté, utíkat před těmi darebáky jen s jedním motorem.“

Pitt pohlédl na palubu člunu pod sebou, kde se právě Tong-džu a dva střelci přesunovali na záď a cestou nabíjeli zbraně.

„Ale, udržuj tuhle polohu,“ vyzval pilota. „A půjč mi ten svůj doutník.“

„Je to jeden ze Sandeckerových nejlepších,“ odpověděl Giordino a poněkud zaváhal, než podal Pittovi oslintaný zelený oharek.

„Koupím ti jich celou krabici. Teď drž deset vteřin tenhle směr, pak zahni ostře doleva a odvez nás co nejdál od toho člunu.“

„Nechceš snad udělat to, co si myslím?“ zeptal se Giordino.

Pitt vykouzlil na tváři lstivý úsměv a pak jednou rukou sáhl po pojistném lanku visícím nad hlavou a druhou otočil knoflíkem, na němž se skvěl nápis PALIVOVÁ ZÁTĚŽ. Zatáhl za šňůru a tiše počítal do osmi, pak šňůru uvolnil a zavřel ventil. Na zádi gondoly se tímto manévrem otevřela nouzová výpusť zátěže tvořené rezervou paliva a vzápětí se z nádrže vyhrnula záplava benzinu.

Pittův bleskový manévr vypustil z nádrže pod gondolou více než tři sta litrů benzinu, který se snesl přímo na zadní palubu člunu pod nimi. Když se Pitt vyklonil, aby zkontroloval situaci, jasně viděl, že zadní paluba je celá omytá benzinem, jenž s každým zhoupnutím člunu na vlnách šplouchá podél zadního zábradlí. Tong-džu se dvěma dalšími střelci si zakryli obličeje, když na ně dopadl benzinový déšť, a tryskem vyrazili do úkrytu pod stříškou. Jakmile však ta potopa ustala, v momentě byli zpátky a pozvedli zbraně, aby vzducholoď dorazili. Pitt zvědavě pozoroval, jak se kolem jejich nohou čeří louže benzinu, který se se šplícháním dostává na palubní židle, lavici a na dvěstědvacetilitrové barely připevněné k bočnímu zábradlí. Několikrát potáhl z doutníku, aby se jeho konec rozžhavil do ruda, a pak vystrčil hlavu z jednoho rozbitého okénka kokpitu. Pohlédl do očí Tong-džuovi, který byl teď jen několik metrů daleko, a usmál se na něj. Atentátník pozvedl zrak a přitáhl si útočnou pušku. Giordino ostře pohnul řídicí pákou a Pitt pod nohama ucítil, jak se vzducholoď otáčí stranou. S chladnou nonšalancí ještě jednou z doutníku potáhl a pak ho nenuceně odhodil směrem k zádi motorového člunu.

Člun zasáhla nějaká větší vlna, takže se Tong-džu musel zapřít do zábradlí právě ve chvíli, kdy si k rameni přitiskl pažbu pušky. Sotva si povšiml malého zeleného předmětu, který se s třepetáním snesl na palubu vedle něho, právě když pečlivě mířil na hlavu Pittovi, jenž vyhlížel oknem z kokpitu. Jeho prst se zrovna chystal stisknout spoušť, když se mu u nohou ozvalo hlasité bafnutí.

Žhnoucí konec doutníku zapálil benzinové páry stoupající z paluby ještě dříve, než na ni nedopalek dopadl. Benzinový déšť postříkal předtím všechno, takže za okamžik byla celá záď člunu v jednom plameni. Útočník stojící po boku Tong-džua byl benzinem celý promáčený, takže plameny mu okamžitě zachvátily nohy a trup. Zpanikařený muž odhodil zbraň a freneticky poskakoval po palubě a divoce mával rukama ve snaze uhasit planoucí oblečení. Křičel bolestí, až nakonec doběhl k zábradlí a vrhl se přes palubu. Mořská voda zhasla tuto lidskou pochodeň, takže nad hladinou zůstal jen nepatrný obláček kouře. Kim od kormidla pozoroval, jak onen muž skáče do moře, avšak ani ho nenapadlo, aby člun otočil a jal se toho popáleného nešťastníka hledat.

Také Tong-džu byl na chvíli obklopen plameny. Nazlobeně a bez výstřelu sklonil pušku a skočil pod stříšku, kde mohl uhasit hořící boty a kalhoty. Kim se na něj z hořící zádi vyděšeně díval.

„Nezastavujte,“ vykřikl Tong-džu, „plameny samy zhasnou, jen co vyhoří ten benzin.“

Vítr s vodní tříští už několik plamenů po okrajích požářiště skutečně uhasil, ale po palubě se stále ještě převalovaly hořící kaluže benzinu a temný kouř naznačoval, že už nehoří jenom tato tekutina.

„Co ale naše sudy?“ vykřikl Kim, pozoruje, jak plameny olizují barely s benzinem.

Tong-džu na plné sudy přivázané na zadní palubě a nacházející se teď uprostřed ohnivé výhně úplně zapomněl. Plameny nejprve zaútočily na zadní stěnu barelů, ale přelévající benzin brzy přenesl po palubě oheň k samému dnu sudů. Tong-džu přejel pohledem po řídicím panelu a objevil tam malý hasicí přístroj pověšený na lodní přepážce. Rychle přiskočil, uvolnil pojistku a rozběhl se na zadní palubu. Bylo však již pozdě.

Horní víko jednoho sudu nebylo uzavřeno vzduchotěsně, takže z něj mohly unikat obláčky benzinových par. Opakované otřesy na vlnách zvýšily uvnitř sudů tlak těchto par, což ještě zhoršila narůstající teplota v důsledku okolního ohně. Když se plameny dostaly konečně tak blízko, že dokázaly zapálit unikající páry, vybuchl celý barel benzinu jako sud s prachem. Tři zbývající ho v rychlém sledu a s devastujícími důsledky napodobily.

Zatímco se vzducholoď odpoutávala z blízkosti člunu, Pitt a ostatní s hrůzou sledovali, jak první barel explodoval přímo proti Tong-džuovi. Úlomek plechového sudu jako šrapnel pronikl do jeho těla a v hrudi mu vyrval hluboký otvor velikosti baseballového míčku. V atentátníkově obličeji se objevil ohromený výraz, načež klesl na kolena. V poslední vteřině života ještě zvedl oči k nebi a vzdorně se zamračil. Pak ho už pohltily plameny.

Následné exploze kompletně zničily nástavbu člunu a změnily ji ve vír poletujících kusů dřeva a trosek. Na oblohu vystoupala obrovská ohnivá koule, zatímco záď člunu se stále otáčejícími se šrouby se krátce vznesla do vzduchu. Výbuch prorazil do trupu doširoka zející otvor, který v oblaku pěny a kouře rychle stáhl zbytek člunu spolu s těly Tong-džua, Kima i třetího muže pod vodu.

Giordino vedl Icarus ostře stranou od vybuchujícího plavidla, avšak létající trosky stejně na vzducholoď dopadaly a v jejím plášti vytvářely další trhliny a otvory. Nakonec byl celý povrch posetý více než stovkou děr, kudy proudem unikalo helium. Nicméně dobitá a poničená vzducholoď stále odmítala jít k zemi a držela se na nebi jako nějaký zmlácený, ale statečný zápasník.

Muži v gondole přehlíželi surrealistickou scénu kolem sebe. Na nebi nad nimi pořád ještě visely bílé chocholy kouře, připomínající explozivní zánik rakety Zenit. Na hladině se směrem ke Kogurju vlnami prodíraly fregata a torpédoborec námořnictva, nad nimiž kroužilo hejno stíhaček. Mořskou hladinu kolem pak pokrývaly doutnající trosky, označující hrob Tong-džua a potopeného motorového člunu.

„Počítám, že jsme našemu příteli pořádně zatopili,“ prohodil Giordino k Pittovi, který vtáhl hlavu z okénka do kokpitu.

„Mám pocit, že se teď bude nějaký čas smažit v pekle.“

„Poskytli jsme mu ten správný start,“ dodal Pitt. „Jste s Jackem v pořádku?“

„Jenom pár škrábanců. Oba jsme mezi tím vším poletujícím olovem dokázali úspěšně tančit.“

„Podívej se ale, co udělali s mou vzducholodí,“ reptal s předstíranou bolestí Giordino a rukou gestikuloval po rozstříleném interiéru gondoly.

„Alespoň že jsou v pořádku naše životní funkce. I přes spoustu děr se helium většinou stále drží uvnitř a zbývá nám ještě dvě stě litrů benzinu na zpáteční cestu,“ poznamenal Pitt s pohledem na ukazatele řídicího panelu předtím, než vypnul poškozený motor. „Zavez nás domů, Šílený Ale.“

„Jak si přejete,“ odpověděl Giordino a zamířil nosem Icaru k východu. Když pak zvolna, jen s jedním funkčním motorem, vedl pomlácený vzdušný koráb směrem k pevnině, obrátil se na Pitta. „Tak, pokud jde o ty doutníky…“

63

POSÁDCE KOGURJA, jež byla nyní bez kapitána, stačil pouhý pohled na fregatu a torpédoborec amerického námořnictva, aby vhodila ručník do ringu. Navíc se nad nimi na obloze objevovala další a další letadla, takže všem přítomným na palubě bylo jasné, že jakýkoliv pokus o útěk by zaručeně skončil jejich zničením. A s poškozeným trupem by ani nikomu neutekli. Když se vojenské lodě přiblížily, velicí důstojník na Kogurju nechal moudře rádiem vysílat oznámení o tom, že se vzdává. Pak během několika minut dorazil tým z torpédoborce USS Benfold a převzal nad lodí velení. Následně se objevilo družstvo opravářů, aby pomohli stabilizovat poškozený trup, načež byla zajatá loď pod japonskou vlajkou poslána volným tempem do San Diega.

Když loď následujícího rána do San Diega dorazila, vypuklo pravé mediální šílenství. Jakmile se na veřejnost dostala informace ohledně pokusu o raketový útok na Los Angeles, řada malých člunů se spoustou reportérů a kameramanů na palubě se potloukala kolem přístavu ve snaze teroristické plavidlo a jeho posádku alespoň zahlédnout. Námořníci a technici shlíželi z paluby Kogurja na rojící se zástupce médií s poněkud zmateným pobavením. Přivítání ze strany námořní základny San Diego už bylo méně příjemné, když státní bezpečnostní služby a zpravodajští důstojníci bleskurychle přesunuli posádku přísné hlídanými autobusy do bezpečných zařízení k podrobným výslechům.

V přístavu zatím skupina vyšetřovatelů pročesávala každý centimetr lodě, shromažďovala údaje související s vypouštěním raket a zajišťovala systémy střel země-země a země-vzduch. Námořní inženýři pak studovali škody na obšívce trupu, přičemž definitivně potvrdili, že se jedná o poškození vnitřními explozemi. Trvalo nicméně ještě několik dní, než zpravodajští analytici zjistili, že počítačový software týkající se trajektorie rakety a její náplně byly pečlivě a systematicky zničeny již předtím, než byla loď zajata.

Vyšetřování lodní posádky se ukázalo stejně bezvýsledné. Většina posádky i startovního týmu věřila, že vypouštějí normální komerční satelit, a neměla ani ponětí, jak jsou blízko pobřeží Spojených států. A ti, kteří něco věděli, odmítali zase promluvit. Vyšetřovatelé však byli brzy schopni označit Linga a oba ukrajinské inženýry za hlavy celé mise, a to i přes jejich důrazné a opakované popírání.

Ve veřejnosti vyvolala zpráva o odpálení rakety značný rozruch, který ještě zesílil, když se objevila informace, že raketa měla nést virus černých neštovic. Noviny i televize vykřikovaly, že za útokem je Japonská rudá armáda. Tuto fámu mocně přiživovaly záměrné úniky informací vypouštěné Kongovými lidmi. Ani vláda nepřikročila k tomu, aby tyto pověsti oficiálně popřela, namísto toho se věnovala shromažďování vlastních důkazů, čímž jenom ještě více podnítila obecnou nenávist vůči Japonsku. Zdálo se tedy, že pokus o útok, jakkoliv neúspěšný, splnil Kongův záměr. Poněkud primitivní média se plně soustředila na popisování incidentu. Jejich neutuchající pozornost se upírala pouze na vyšetřování a spekulace ohledně možných odvetných akcí vůči jakési přízračné japonské teroristické skupině. Mezi těmito zprávami se úplně vytratily novinky týkající se Koreje a nadcházejícího hlasování Národního shromáždění o stažení amerických jednotek z jihokorejského poloostrova.

Když média vymačkala veškerou šťávu ze zpráv o nepovedeném startu rakety, dala se do vytváření hrdinů. Posádka plovoucí startovací plošiny byla téměř umačkána reportéry, jakmile v Long Beach vystoupila z Deep Endeavoru. Radě unavených námořníků se však dostalo jen několikahodinového odpočinku, načež byli helikoptérou převezeni zpět na Odysseu, aby zde záplatovali otvory v podpůrné konstrukci, které měl na svědomí Pitt, a aby dopravili značně nakloněnou plošinu do domovského přístavu. Ti, kteří unikli pracovním úkolům, byli týráni podrobnými rozhovory, jež se týkaly jejich přepadení a zajetí na palubě plošiny a jejich osvobození Pittem a Giordinem se vzducholodí. Tito dva příslušníci NUMA byli tudíž prohlášeni za superhrdiny a byla na ně uspořádána štvanice. Nikde však nebyli k nalezení.

Když oba protagonisté přistáli s děravou vzducholodí na neužívané ranveji v LAX, vydali se spěšně do Long Beach, kde se setkali se zakotveným Deep Endeavorem. Tajně vklouzli na palubu vzápětí poté, co odsud odjela posádka plovoucí základny. Summer, které se konečně ulevilo, i lodní posádka je uvítaly opravdu srdečně. Dahlgren byl celý šťastný, když uviděl pomlácený Badger, jak v pohodě sedí na prodloužené záďové palubě.

„Kermite, čeká nás další pátrání,“ oznámil Pitt Burchovi. „Jak brzy můžeme vyplout?“

„Jakmile Dirk se Summer vystoupí na břeh. Je mi líto, synu,“ dodal a obrátil se na Pitta mladšího, „ale obávám se, že volal Rudi. Pokouší se vás čtyři dostihnout už celé dvě hodiny. Povídal, že vrchnost si chce s vámi a se Summer popovídat. Potřebují váš zasvěcený pohled na ty darebáky a potřebují ho rychle.“

*

„NĚKDO MÁ HOLT takové štěstí,“ poznamenal Giordino s úšklebkem nad Dirkovou smůlou.

„Zdá se, že na sebe nikdy nemáme dost času,“ zamračila se Summer na svého otce.

„Příště se budeme společně potápět,“ slíbil Pitt a objal obě děti kolem ramen. „Slibuju.“

„Spoléhám na to,“ odpověděla Summer a dala tátovi pusu na tvář.

„Já taky,“ připojil se Dirk. „A díky za svezení ve vzducholodi, Šílený Ale. Příště ale pojedu radši autobusem.“

„Moc nafrněný, co?“ utrousil Giordino a potřásl hlavou.

Dirk se Summer se rychle rozloučili s Dahlgrenem a dalšími lidmi na můstku, pak Deep Endeavor opustili a loď se ihned vydala na další plavbu. Správně by teď měli pociťovat uspokojení, ale v Dirkovi stále ještě vřel vztek. Útok smrtelným virem byl zažehnán, Kogurjo zajato a Tang-džu dokonce mrtev. A co bylo docela sobecky ještě důležitější, i Sarah byla v bezpečí. Avšak kdesi na druhém konci světa stále ještě dýchal Kong. Když kráčeli po molu, Dirk ucítil, jak Summer vedle něj zaváhala, zastavila se a otočila, aby na odplouvající loď přátelsky zamávala. Připojil se k ní, ale jeho mysl se toulala kdesi v dálce. Dlouho tam pak spolu stáli a pozorovali tyrkysovou loď NUMA, jak supí z přístavu a zvolna míří k západnímu obzoru.

*

DOST DLOUHO PŘEDTÍM, než se vyšetřovací tým Vnitřní bezpečnosti rozhodl shromáždit veškerá vyhledávací a záchranná plavidla, aby pátrala po troskách rakety a pročesala danou oblast, Deep Endeavor již spustil z paluby těleso vlečného sonaru a zahájil pátrání v hlubinách po náplni, kterou raketa nesla. Kapitán Burch totiž předvídal rozsáhlou záchrannou akci a navíc přesně věděl, kde s pátráním začít. Když před časem stál na můstku a pozoroval, jak se Zenit na obloze rozpadá, velice pečlivě sledoval trajektorii trosek a do námořní mapy zanesl zónu dopadu, ve které podle něho nos rakety vjel do vody.

„Jestli zůstal náklad nedotčený, měl by se nalézat někde v tomto prostoru,“ prozradil Pittovi, když se vydali zpátky na moře, a tužkou ukázal na orámovaných třicet čtverečních kilometrů. „I když tady budou nejspíš trosky roztroušené.“

„Ať tu zůstalo cokoliv, leží to na dně sotva pár hodin, takže to bude mít alespoň čerstvý profil a nesetřené tvary,“ poznamenal Pitt s pohledem upřeným do mapy.

Burch zavedl Deep Endeavor do jednoho rohu pátrací mřížky, kde začal s pročesáváním oblasti v severojižních pásech. Již po dvou hodinách hledání zpozoroval Pitt první roztroušené trosky ležící na mírně zvlněném dně. Ukázal prstem na monitoru na postupně se objevující kupičky předmětů s ostrými okraji.

„Máme tady řádku umělých předmětů, roztroušených v řadě směřující zhruba na východ,“ oznámil.

„Buď tu ztrácí náklad pramice s odpadky nebo to jsou korodující zbytky rakety,“ souhlasil Giordino s pohledem na monitor.

„Kermite, co kdybychom přerušili pátrací schéma a vzali to na východ? Uvidíme, jestli dokážeme sledovat tu dráhu trosek a zjistit, kam nás to zavede.“

Burch nařídil otočit loď a plout nad trasou značenou rozpadlými zbytky rakety. Několik minut trosek přibývalo, ale pak opět pozvolna mizely. Nicméně ani jeden kus se nezdál být delší než pár desítek centimetrů.

„To tedy bude zatracená skládanka pro toho, kdo ji bude muset sestavovat,“ poznamenal Burch, když z obrazovky zmizela i poslední troska. „Vrátíme se k původnímu pátracímu vzoru?“ zeptal se Pitta.

Pitt se zamyslel. „Ne. Držme nynější kurz. Někde přece musí být nějaké větší pozůstatky.“

Léta Pittova působení v podmořském světě mu pomohla vybrousit vnímání tak, že skoro disponoval šestým smyslem. Jako podmořský lovecký pes dokázal skoro vždy vyčenichat ztracené či skryté věci. Teď se kdesi na dně schovávaly daleko větší kusy rakety Zenit a on to samozřejmě cítil.

Na sonarovém monitoru se však neobjevovalo stále nic zvláštního, jen ploché dno, takže muži na můstku začínali už pochybovat. Avšak po dalších pěti stech metrech začaly přibývat drobné kusy s roztřepenými okraji. Náhle se na monitoru objevil obrys velkého hranatého předmětu, ležícího kolmo k linii ostatních trosek. Když zmizel z obrazovky, objevila se jiná scéna. Byl to stín mohutného vysokého válce.

„Šéfe, myslím, že jsi právě objevil poklad,“ ušklíbl se Giordino.

Pitt se pozorně zadíval na obrázek a přikývl. „Pojďme se na to mrknout zblízka.“

Za několik minut se již Deep Endeavor pomocí bočních trysek stabilizoval na místě a přes záďové zábradlí spustil do vody malý podmořský robot na dálkové ovládání. Velký naviják postupně vypouštěl kabel, na němž byla miniponorka zavěšena. Ta se zvolna snášela ke dnu, v těchto místech tři sta metrů hlubokému. V tlumeně osvětleném sále pod kormidelnou seděl v obrovském kapitánském křesle Pitt a pomocí dvou joysticků manévroval s podmořským vozítkem. Stěnu před ním lemovala řada monitorů, jež otevíraly pohledy na písčité dno z celkem šesti kamer, upevněných na vnějším plášti miniponorky.

Pitt upravil trysky tak, aby robot zůstal několik desítek centimetrů nade dnem, a pak se přiblížil k oběma velkým tmavým předmětům. Kamery ukazovaly, že se jedná o bílé zubaté kovové pláty, několik metrů dlouhé, jež evidentně tvořily součást krytu rakety Zenit. Pitt se pohnul s miniponorkou podél trosek, až čelní sonar v inkoustově temné vodě zaznamenal dvě sekce rakety vyčnívající ze dna. Když se ponorka přiblížila, Pitt s Giordinem rozeznali, že první část je téměř pět metrů dlouhá a skoro stejně tak vysoká, jenom z jedné strany poněkud zploštělá. Tato část rakety během letu rotovala, takže dopadla na hladinu s obrovským cáknutím celou svou délkou, což bylo příčinou jejího obdélníkového tvaru, jak ho zobrazil monitor sonaru. Pitt zavedl miniponorku k jednomu konci úlomku, kde ze změti trubek a dalších součástek vyčnívala tryska pomocného motoru.

„To je motor vrchního stupně rakety?“ otázal se Giordino s očima upřenýma na obrazovku.

„Nejspíš se jedná o motor třetího stupně Zenitu, nejvýše umístěné pohonné jednotky, která měla dopravit náklad na definitivní orbitální dráhu.“

Sekce, ve které nebyly žádné pohonné hmoty, se při explozi zřejmě hladce oddělila od nižšího druhého stupně rakety. Nákladová sekce, jež se nacházela na vrcholu rakety, se nicméně rovněž oddělila, a musela tedy být někde jinde. O několik metrů dál se z šera okolních vod, téměř ztracený pohledům kamer, objevil velký bílý objekt.

„To by na úvod stačilo. Pojďme se podívat na toho pašáka,“ navrhl Giordino a ukázal na okraj jednoho z monitorů.

Pitt zavedl miniponorku k tomuto mohutnému bílému předmětu, který brzy zaplnil celou obrazovku. Byl to evidentně další kus rakety Zenit, a to dokonce v ještě lepším stavu než její třetí stupeň. Pitt odhadoval jeho délku na dobrých sedm metrů. Dále bylo patrné, že má i poněkud větší průměr. Bližší konec byl neuvěřitelně deformován. Jeho pokroucené a zubaté okraje z bílého kovu čněly všechny dovnitř, jako by do nich zvenčí mlátil nějaký obří perlík. Pitt manévroval s miniponorkou tak, aby si mohl prohlédnout útroby, ale tam toho s výjimkou pokrouceného plechu mnoho vidět nebylo.

„Tady musel být náklad rakety. Určitě dopadla tímhle koncem napřed,“ poznamenal Pitt.

„Možná bude něco vidět na druhém konci,“ navrhl Giordino.

Pitt se rychle přesunul podle ležící raketové sekce, až se ocitl nad opačným koncem vraku. Zde opsal široký oblouk, pak namířil do nitra sekce silné reflektory a spolu s Giordinem natáhli krky k obrazovkám, aby lépe viděli. První věcí, které si Pitt všiml, byl vnitřní obrubový spoj obkružující zevnitř okraj obvodu. Bylo zřejmé, že užší sekce třetího stupně rakety byla připojena právě zde. Když se miniponorka přiblížila ještě o kousek, všimli si, že z horního, viditelného povrchu rakety byl odtržen kus proudnicového krytu. Pitt zvedl stroj, až se vznesl nad ležící trosku, a pak pomalu pokračoval nad otevřenou trhlinou v krytu rakety s reflektory zamířenými dovnitř. Nejprve byla vidět jen spleť trubek a drátů. V momentě, kdy se na obrazovce objevila plochá deska, blýskající se ve světle silných reflektorů, Pitt další pohyb miniponorky zastavil. Po tváři se mu rozlil široký úsměv.

„Myslím, že se koukáme na solární panel,“ prohodil.

„Dobrá práce, doktore von Braune,“ odpověděl s přikývnutím Giordino.

Jak se ponorka pomalu posouvala kupředu, roztrženým povrchem rakety viděli jasně složená křídla solárního panelu a válcovité tělo falešného satelitu. Ačkoliv byla čelní kónická část po dopadu prakticky rozdrcená, satelit uvnitř zůstal téměř netknutý, a stejně tak i smrtelný náklad viru.

Po pečlivé kontrole neporušenosti celé nákladové sekce pomocí videa se Pitt s miniponorkou vrátil zpátky k mateřskému plavidlu Deep Endeavor, které se začalo připravovat k záchranné operaci. I když byla loď původně určena k průzkumu, byla vybavená tak, aby s pomocí svých ponorek dokázala provádět i jednoduché záchranné práce. Vzhledem ke ztrátě Badgeru museli Pitt s Giordinem použít záložní miniponorku k připevnění smyčky kolem nákladové sekce a s pomocí vzduchových vaků ji pak vyzvedli na hladinu. Pod rouškou tmy a daleko od slídivých očí příslušníků médií přenesli pak celou trosku z vody na palubu Deep Endeavoru. Pitt s Giordinem už jen přihlíželi, jak zachráněnou část rakety upevňují a zakrývají ochrannou plachtou.

„To budou naši zpravodajci pěknou chvíli přežvykovat,“ poznamenal Giordino.

„Každopádně to bude důkaz, že ten útok nevedli žádní amatérští teroristi. Jakmile se ale veřejnost dozví o smrtelné hrozbě toho nákladu rakety, bude si ten zatracený pan Kong přát, aby se ani nenarodil.“

Giordino mávl rukou k nejasným známkám svítání nad východním horizontem. „Když všechno pečlivě uvážíme, myslím, že nám dobří obyvatelé Los Angeles za to, že jsme jejich město ochránili, dluží pivo… a možná vstupenku do sídla Playboye.“

„Musí poděkovat hlavně Dirkovi a Summer.“

„Škoda že tu nebyli, aby na vlastní oči viděli, jak toho drobečka taháme z vody.“

„Od chvíle, kdy jsme je vysadili v přístavu, jsem o dětech neslyšel.“

„Nejspíš udělali to samé, co by provedl jejich táta,“ usmál se Giordino. „Vyhnuli se výslechu zpravodajců a vydali se na Manhattan Beach zasurfovat si.“

Pitt se krátce zasmál, pak se ale zahleděl na temné moře a myšlenky se mu zatoulaly. Ne, uvědomoval si, na tohle není teď čas.

64

ČTRNÁCT TISÍC METRŮ nad hladinou Tichého oceánu se Dirk uvelebil ve stísněném sedadle vládního proudového letounu, aby si dopřál trochu spánku. V cévách mu ale stále ještě kolovala krev s vysokou hladinou adrenalinu, který ho udržoval v bdělém stavu po celou dobu, kdy se letoun blížil Jižní Koreji. Jen před pár hodinami ho spolu se Summer vyzvedli z Deep Endeavoru, aby jeli podat informace FBI a zpravodajským důstojníkům ministerstva obrany o svém setkání s Kongem a aby upřesnili detaily o průmyslníkově opevněné rezidenci.

Dozvěděli se současně, že Sandecker konečně přesvědčil prezidenta, takže Bílý dům vydal příkaz rychle a tiše Konga zatknout, aniž by informovali jihokorejskou vládu. Byl sestaven plán útoku, zahrnující několik objektů pozornosti. Šlo pokaždé o Kongovy závody, včetně doků v Inčonu. Záhadný představitel hospodářského impéria nebyl několik dní spatřen na veřejnosti, takže jeho soukromá rezidence se rázem ocitla na samém vrcholu seznamu cílů invaze. Jelikož jen velice málo lidí ze Západu obdrželo kdy pozvání do jeho sídla, byly Dirkovy a Summeřiny znalosti o vnitřním uspořádání velice důležité.

„S radostí vám poskytneme podrobný plán interiérů, ukážeme vstupní body a spojovací průchody, dokonce vám vyznačíme stanoviště stráži a seznámíme vás s monitorovací technologií,“ nabídl Dirk k nesmírnému potěšení zpravodajských agentů. „Ale za to všechno očekávám jednu věc,“ dodal vzápětí. „Že mi seženete lístek na tu slavnost.“

Dirk s potěšením pozoroval, jak se jim z tváří vytrácí barva. Nicméně po několika bručivých protiargumentech a po pár telefonátech do Washingtonu nakonec zvítězil. Dobře věděli, že jeho osobní přítomnost na místě útoku bude velice cenná. Pokud šlo o Summer, ta byla přesvědčená, že je její bratr blázen.

„Ty se chceš vážné vrátit do těch hrozných míst?“ otázala se nevěřícně, když agenti odešli.

„To se vsaď,“ odpověděl. „Chci sedět v první řadě, až budou Kongovi navlékat na krk oprátku.“

„Mně to jednou stačilo. Prosím tě, Dirku, buď opatrný. Hlavně nech všechny útočné aktivity na profesionálech. Dneska jsem už vás dva málem ztratila — tebe i otce,“ postěžovala si se sesterskou starostlivostí.

„Jen se neboj. Budu se držet celou dobu hezky vzadu, s hlavou pěkně při zemi,“ slíbil.

Po dvou hodinách intenzivního zpovídání ho bleskurychle dopravili do LAX, odkud vystartoval znovu směr Korea. Krátce nato, co se podvozek letounu po dlouhém letu přes Tichý oceán dotkl přistávací dráhy letecké základny Osan, začalo to všechno znovu od počátku. Tentokrát ho zpovídali příslušníci speciálních operací, kteří měli provést útok. Dirk byl velice pečlivý a předal jim každý detail i sebemenší útržek informace o Kongově rezidenci, který si vybavil. Pak se opřel v křesle a zaposlouchal se do taktického plánování útoku, rozpracovaného do nejmenších detailů. Dva týmy armádních speciálních operací měly za úkol proniknout do Kongových doků a nedalekého telekomunikačního střediska v Inčonu, zatímco jednotka námořnictva SEAL měla zaútočit na vlastní rezidenci. Operace budou provedeny současně. V záloze budou připraveny další týmy, aby zaútočily na zbývající Kongovy podniky v případě, že by záhadný představitel impéria nebyl dopaden v původních cílech útoku.

Po briefíngu přistoupil k Dirkovi jeden rozvážný kapitán námořnictva, který měl na starosti koordinaci útoku SEAL.

„Máte pět hodin na odpočinek, pak začne nástup. Půjdete tam jako člen týmu fregatního kapitána Gutierreze. Postarám se, aby vás Paul včas příslušným způsobem vybavil. Je mi líto, ale nemůžeme vám dát střelnou zbraň. Chápete, rozkazy.“

„Rozumím. Jsem ale vděčný, že se vůbec můžu zúčastnit akce.“

Dirk zhltl trochu jídla a v dočasné důstojnické ubytovně se dokonce chvíli prospal. Pak se připojil ke shromážděným příslušníkům SEAL, kde obdržel komplet černého maskovacího oblečení, neprůstřelnou vestu a brýle pro noční vidění. Po poslední krátké instruktáži muži nastoupili do dvou uzavřených nákladních aut, jež je odvezly do malého přístavu jižně od Inčonu. Pod rouškou tmy zde celý čtyřiadvacetičlenný tým SEAL nastoupil na nenápadný podpůrný člun a vzápětí vyrazil Žlutým mořem na sever, směrem k ostrovu Kjodongdo. Vysoce trénovaní příslušníci útočného týmu si v tlumeném světle zavřené kabiny znovu kontrolovali zbraně, zatímco člun uháněl po hladině. Když se přiblížili k ústí řeky Hangang, přistoupil k Dirkovi fregatní kapitán Gutierrez, nevelký, ale robustní muž s tenkým knírkem pod nosem.

„Pojedete s mojí četou ve člunu číslo dvě,“ oznámil mu. „Jenom se držte pěkně nablízku a sledujte, co budu dělat já. S trochou štěstí se dostaneme dovnitř i ven bez jediného výstřelu. Ale, pro každý případ,“ odmlčel se a vtiskl Dirkovi do ruky malý vak.

Dirk ho rozepnul a vytáhl z něho automatickou 9mm pistoli SIG Sauer P226 s náhradními zásobníky.

„Vřelý dík. Doufal jsem, že nezůstanu v případném střeleckém souboji neozbrojen,“ odpověděl Dirk.

„Ten kevlar vám zaručí bezpečí, tohle je taková pojistka navíc. Jen nikomu neříkejte, kde jste ji našel,“ kývl a mrkl na Dirka. Pak se otočil a pomalu zamířil do kormidelny, aby zkontroloval, jak pokračuje příprava.

O půl hodiny později podpůrný člun minul ústí zátoky vedoucí ke Kongově rezidenci a pokračoval něco přes tři kilometry proti proudu řeky, kde zcela náhle vypnul motory. Než se loď v protiproudu zastavila a začala splouvat, byly přes zábradlí rychle vyloženy tři černé gumové čluny Zodiak. Do každého člunu tiše a spořádaně nastoupilo po osmi členech SEAL, kteří se chopili pádel a vyrazili kupředu. Dirk se přidal k posádce druhého gumového člunu. V tmavé noci téměř neviditelné se všechny tři čluny vrátily po proudu a posléze potichu zahnuly do průlivu, vedoucímu ke Kongově nemovitosti.

Když čluny překonaly poslední ohyb klikaté vodní cesty a vpluly do prostorné laguny pod rezidencí, na zatažené obloze se objevil odraz světel Kongovy usedlosti. Dirk pevně uchopil pádlo a v tichém souladu s po zuby ozbrojenými členy SEAL poháněl člun kupředu. Útlum, způsobený přesunem proudovým letounem, a vyčerpání v důsledku nezdařeného útoku na plovoucí plošinu při pohledu na Kongovu kamennou pevnost rychle zmizely.

V polovině cesty přes zátoku se čluny rozdělily. Dva zamířily doleva, aby přistály na písčité pláži nedaleko přístaviště člunů, zatímco třetí se vydal vpravo. Muži v tomto člunu byli oblečeni do potápěčských úborů, protože ke břehu budou nejprve plavat a pak se připlíží po skalnatém okraji z opačné strany přístavu. Dirk pádloval v jednom ze dvou člunů, které mířily k pláži. V duchu se dohadoval, jestli předsunutý oddíl SEAL nepřehlédl některou z bezpečnostních kamer, které měl Kong instalované kolem zátoky, a neopomněl ji neutralizovat.

Když připádlovali blíž ke břehu, Dirk si všiml, že v přístavišti stojí stejná sestava lodí, jako když tu byl naposledy se Summer. Kongova bílá Benettiho jachta i modrý rychlý katamaran byly vyvázány vedle sebe a uprostřed mezi nimi se houpal malý rychlý motorový člun. Jachta i katamaran se staly předmětem pozornosti mužů v Dirkově člunu. Jejich úkol totiž tkvěl v zajištění zakotvených plavidel, zatímco zbývající členové SEAL měli zaútočit na vlastní pevnost. Dirk se rozhlédl po přístavišti i jeho sousedství a musel se pro sebe usmát, když si uvědomil, že tu chybí veslice.

Oba gumové čluny se několik minut zdržely před pobřežím, jelikož čekaly, až se potápěči ze SEAL dostanou na opačné straně na břeh. Ze své výhodné pozice Dirk sledoval, jak se z vody potichu vynořují černé stíny a plíží se podél skalnatého pobřeží. Dvojice temných postav se přikradla ke strážnici a bleskově zneškodnila strážného, který si klidně pročítal noviny.

Na přídi Dirkova gumového člunu zvedl fregatní kapitán Paul Gutierrez ruku. Na toto znamení členové skupiny ponořili pádla do vody a několika prudkými záběry dopravili člun ke břehu. Sotva se dno člunu dotklo písčitého dna, členové komanda už vyskákali ven a vyrazili tryskem podél břehu k přístavišti. Všechno se dělo v naprosté tichosti. Klid trval i poté, co se druhý tým pod ochranou předsunuté jednotky současně bleskově přesunul k místu vstupu na útes.

Dirk následoval svou skupinu osmi mužů, kteří se spěšně přesunuli na rampu přístaviště, kde se rozdělili. Čtyři muži skočili na palubu katamaranu, zatímco kapitán Gutierrez se třemi dalšími muži pokračoval po molu k Benettiho jachtě. Dirk katamaran minul, jelikož se rozhodl také pro větší jachtu. Avšak dvacet metrů před luxusní lodí se prudce zarazil, když z její záďové paluby zablesklo žluté světlo. Nočním vzduchem se rozlehlo rachocení z pušky AK-47 a mikrosekundu poté se ozvaly odporné tupé údery, jak kulky zasáhly dva muže běžící před Dirkem. Ten se bleskově skrčil za kovovým sudem, vytrhl z pouzdra devítimilimetrovou pistoli SIG Sauer a rychle vypálil deset výstřelů na zdroj záblesků na zadní palubě. Několik metrů před ním opětoval palbu také Gutierrez, který kropil zadní palubu jachty samopalem Heckler & Koch MP5K. Jejich soustředěná palba umlčela neviditelného střelce, nacházejícího se nyní uprostřed létajících třísek a sypajícího se skla.

Náhlá přestřelka probudila snad celý ostrov, protože odevšad se náhle začaly ozývat zvuky výstřelů z ručních zbraní. Ze dveří nástavby katamaranu se vyhrnula dvojice pistolníků se zbraněmi plivajícími oheň. Oba však brzy skosila střelba příslušníků SEAL, kteří mezitím už zaujali pozice přímo na palubě. Strážný v hlavním bezpečnostním středisku díky kameře zaregistroval mrtvého kolegu v domku na pláži a rychle povolal bezpečnostní síly přímo z rezidence. Blížící se jednotka SEAL tedy nakráčela přímo do ohnivé palebné přehrady šesti ozbrojenců.

Na přístavišti se Dirk sklonil nad dvěma muži, ležícími před ním. Ke svému obrovskému překvapení zjistil, že jeden z nich je mrtvý, s řádkou otvorů po kulkách napříč hrdlem a přes klíční kost. Druhý muž se svíjel a těžce oddychoval bolestí. Jeho zachránila kevlarová vesta, jelikož salva ho zasáhla hlavně do oblasti žaludku. Hůře dopadly jeho nechráněné boky a stehna.

„Já jsem v pořádku,“ zavrčel tvrdý člen SEAL, když se mu Dirk pokoušel ošetřit rány. „Dokončete úkol.“

Zatímco hovořil, zakašlaly silné motory Benettiho jachty a naskočily. Když Dirk vzhlédl, uviděl, jak vypukla střelba zpoza zábradlí na straně obrácené k molu. To se dvojice námořníků z posádky pohybovala od přídě k zádi jachty, a zatímco jeden přesekával poutací lana, druhý kropil příslušnou část paluby kulkami.

„Dostaneme je,“ slíbil Dirk ležícímu muži a poklepal ho po rameni. Zdráhavě opustil zraněného, vstal a vyrazil směrem k jachtě. Její motory se hlasitě rozburácely, když kdosi naplno otevřel plyn. Jak se lodní šrouby zakously do vody, pod plochou zádí to začalo pěnivě vřít.

Několik metrů před Dirkem vypálil Gutierrez krátkou dávku směrem k průchodu na pravoboku, pak se narovnal a vyštěkl: „Jdeme na palubu!“

Dirk vyrazil tryskem vedle Gutierreze a dalšího člena jednotky SEAL, zatímco se další dvojice komanda sbírala k pronásledování odjíždějící jachty. Kdesi nad Dirkem třikrát zapraskaly výstřely z automatických zbraní a on těsně nad hlavou uslyšel zahvízdání kulek. Směrem od mola se za ním ozval znovu tupý náraz, načež jakýsi hlas vykřikl: „Dostal jsem to!“ právě ve chvíli, kdy se Dirk odrážel ke skoku z mola.

Když se Dirk rozbíhal, byla jachta jen pár desítek centimetrů od přístaviště, takže se snadno chytil zábradlí a jediným plynulým pohybem se vytáhl na palubu. Tam se svezl k zemi a zůstal nehybně ležet na setmělé záďové palubě. Za vteřinu se ozvalo zadunění, jak do boku pohybující se jachty narazilo další tělo. Vzápětí Dirk zahlédl postavu oděnou v černé maskovací uniformě, jak hladce klouže přes zábradlí, jen nějaký metr za nim.

„Tady je Pitt,“ zašeptal směrem do stínu, aby ho omylem někdo nezastřelil. „Kdo je tam?“

„Gutierrez,“ ozval se drsný hlas velitele jednotky SEAL. „Musíme se dostat do kormidelny a tuhle loď zastavit.“

Gutierrez se pozvedl a začal se plížit kupředu, když Dirk varovně zvedl ruku. Oba znehybněli, zatímco Dirk napínal zrak a sluch směrem k palubě na levoboku. Na jejím vzdáleném konci bylo vidět schodiště vedoucí z otevřené pozorovací paluby nad jejich hlavami. Jak se jachta odpoutala od břehu a zamířila do zátoky, světla z přístavu krátce osvítila záďovou palubu a Dirk zaznamenal ve stínu schodiště slabý pohyb. Pomalu rozepnul pouzdro, vytáhl pistoli, zamířil na stín a čekal. Když stín najednou začal sestupovat po schodech, stiskl dvakrát spoušť SIG Sauera.

Ozvalo se kovové cinknutí, to jak na palubu dopadl revolver, a pak se dlouhý stín ze schodiště zhroutil a přeměnil ve zmačkanou kupičku člověka, oblečenou do černé maskovací uniformy.

„Pěkný zásah,“ zabručel Gutierrez. „Teď se ale už pohněme.“

Velitel postupoval kupředu, Dirk těsně za ním. V jedné chvíli málem ztratil rovnováhu a upadl. Když pohlédl na palubu, zjistil, že sklouzl v kaluži krve ze člena posádky, kterého Gutierrez dostal při přestřelce z mola. Mrtvola ležela tváří k palubě, těsně vedle týkového baru, s nalomenou cigaretou stále ještě mezi rty.

Jachta nyní s burácejícími motory vyrazila z osvětleného prostoru přístaviště a zahalena téměř neproniknutelnou tmou se hnala nejvyšší rychlostí zátokou. Skoro všechna lodní světla byla nyní zhasnutá, s výjimkou několika tlumených vnitřních podlahových světel. Oba muži tedy postupovali po hmatu směrem k záďové kabině, kde se nacházela jídelna, a kolem ní proklouzli do průchodu k palubě na pravoboku. Náhle se Guttierrez zarazil, zvedl ruku a couvl o krok zpátky k salonu.

„V těch postranních průchodech není prakticky žádná možnost krytí. Radši bychom se měli rozdělit. Vezměte to po levoboku a pokuste se postupovat k přídi. Já se postarám tady o pravobok,“ rozhodl Gutierrez s vědomím, že za rohem by mohl čekat další střelec. „Radši bychom si měli pospíšit, než zjistíme, že plujeme po špatné straně demilitarizované zóny.“

Dirk přikývl. „Uvidíme se na můstku,“ zašeptal a vyrazil na opačnou stranu záďové paluby. S napjatými smysly se protáhl kolem rohu a ocitl se na týkové palubě táhnoucí se po levé straně lodi až k přídi. Nad hlukem motorů zaslechl sérii vzdálených výstřelů ze břehu, ale soustřeďoval se hlavně na zvuky pocházející z lodě. Potichu našlapoval a plížil se kupředu, až narazil na schůdky vedoucí vzhůru. Můstek měl teď doslova na dosah — pouze o jednu palubu výš a pak už jen slabých deset metrů. Jak hleděl na schody, rozlehlo se náhle zaštěknutí automatické pušky. Srdce mu leknutím vynechalo, ale pak si uvědomil, že to bylo z opačné strany jachty.

Gutierrez podobný útok předvídal. Plazil se po pravoboku a v očekávání střelby se držel co nejblíž palubě. Když dosáhl protějšího schodiště, vydal se po něm vzhůru jako kočka, našlapuje na celé plosky nohou, připraven okamžitě zareagovat na případný útok. Nemusel čekat dlouho. Právě vstoupil na první schod, když mu nad hlavou profičela sprška střel. Měl ji na svědomí pistolník oblečený do černého s AK-74 v ruce, jenž se skrýval na venkovním křídle můstku.

Gutierrez první kanonádě sotva unikl. Střelec však mířil hodně vysoko, když jachta ostře zpomalila a zahnula do úzkého vjezdu do zátoky. Gutierrez uskočil zpět ke schodišti a sklouzl o několik schodů. Teprve pak se obrátil a zamířil svůj MP5K. Několik vteřin počkal, dokud se znovu nezablesklo z ústí protivníkovy hlavně. Tato salva zasáhla palubu jen několik centimetrů od jeho hlavy a na obličej se mu snesla sprška třísek týkového dřeva. Velitel jednotky SEAL pak chladnokrevně poopravil zacílení a vypálil do tmy pořádnou dávku z Hecklera & Kocha. V odpověď se ozval tlumený výkřik a pak nepřátelská zbraň vychrlila další dávku. Jenomže tentokrát letěly střely vysoko k obloze. Po chvilce střelba úplně ustala a smrtelně raněný nepřítel padl mrtvý na palubu.

Na opačné straně jachty si Dirk všiml, jak střelba ztichla, a pomyslel si, zda Gutierrez přestřelku přežil. Sám se vydal po schodišti na levoboku. Překonal dva schody a znehybněl, jelikož za sebou uslyšel jakési slabé kovové cvaknutí. Naklonil hlavu zpátky a zjistil, že zvuk pochází ze dveří postranní kabiny, nacházející se těsně vedle spodních schodů. Potichu sestoupil dolů a přemístil se tak, že stanul přímo proti dveřím. Pravou rukou pevně stiskl pistoli SIG Sauer, levou sáhl po bronzové klice a naplno ji zmáčkl. Chvíli tak držel západku zámku otevřenou, pak se zhluboka nadechl, rozrazil dveře a vtrhl dovnitř.

Očekával, že se dveře rozlétnou dokořán, ale místo toho se zastavily o nějakého lidského obra. Dirka poněkud vyvedlo z rovnováhy, když narazil na stejně překvapeného svalnatého strážného, stojícího ve dveřích. Ze vzdálenosti několika centimetrů si Dirk povšiml hluboké jizvy ve tvaru L na mužově bradě a křivého zahnutého nosu, který byl evidentně kdysi zlomený. Neznámý držel v rukou AK-74, kterou se právě pokoušel nabít. Hlaveň mířila k palubě, zatímco se strážný snažil zasunout zásobník, ale když spatřil Dirka, bleskově proti němu pozvedl pažbu. Dirk sice rychle ukročil zpátky, aby mohl zamířit svým SIG Sauerem, ale ještě než pořádně zacílil, dostal ránu, takže se jeho kulka pouze neškodně zavrtala do stěny. Aby jen pasivně neinkasoval, Dirk sebou v okamžiku dopadu pušky smýkl doprava a současně švihl levou rukou. Jak se zatočil na místě, sevřel levou ruku do pěsti a vyrazil tvrdým direktem proti mužově čelisti. Ten po tomto zásahu zavrávoral dozadu, kde klopýtl o koš s vypraným prádlem.

Teprve teď si Dirk poprvé všiml, že kajuta je vlastně malá prádelna. U protější stěny stála pračka se sušičkou, zatímco vedle dveří bylo rozložené žehlicí prkno. Dirk se rychle vzpamatoval, namířil pistoli strážnému na prsa a stiskl kohoutek.

Tentokrát se však neozvalo obvyklé hlasité štěknutí a ani v zápěstí neucítil žádný zpětný náraz. Namísto toho zaznělo jen tiché kovové cvaknutí, jak úderník narazil na prázdnou komoru. Dirk se nechtěně ušklíbl, když si uvědomil, že třináct ran ze zásobníku již vystřílel. Tváří v tvář prázdné pistoli Kongův strážný roztáhl obličej do širokého úsměvu a překulil se na kolena. V pravé ruce stále ještě třímal plný zásobník, který teď zkušeným pohybem zasunul do pušky. Dirk si uvědomil, že nemá šanci včas nabít, ale jeho tělo už v této chvíli začalo automaticky reagovat podle náhradního plánu. Koutkem oka totiž zahlédl poslední obranný prostředek, lesklý předmět, po němž se již jeho ruka natahovala.

Pochromovaná žehlička odložená na žehlicím prkně nebyla žhavá, nebyla dokonce ani zapnutá. Představovala však ostrý a velice nepříjemný možný projektil. Hodem, který by dělal čest i takovému Johnu Elwayovi, vyslal Dirk žehličku proti pistolníkovi. Ten právě hodlal namířit nabitou zbraň na Dirka, takže se ani nepokusil uhnout. Plochá základna žehličky ho jako kovadlina zasáhla do lebky, která hlasitě praskla. Na zem padla nejdříve puška, pak tělo pistolníka, s očima obrácenýma v sloup.

Dirk pod nohama ucítil, jak se motory znovu rozběhly do vyšších obrátek. Jachta právě proplula přístupovou zátokou a teď na otevřené řece Hangang přidala plyn. Svou rychlostí by snadno předhonila podpůrné plavidlo speciálních sil, čekající v blízkosti vstupu do zátoky. Jachtu bylo tedy nutné zastavit, ale on i Gutierrez museli jednat rychle. Kolik dalších banditů je ještě na palubě? A, což je ještě důležitější, kde je Gutierrez?

65

GUTIERREZ KLEČEL na posledním schodě na pravoboku a opatrně nahlížel do chodby, pátraje po stínech. Černá silueta zabijáka, kterého prve zneškodnil, ležela nehnutě na palubě vedle můstku. Nikde neviděl žádný pohyb, nikdo po něm také nestřílel, alespoň prozatím. Proto se rozhodl, že nemá cenu čekat na nějaké posily. Vyrazil ze schodiště, přeběhl přes otevřený prostor k vnějšímu křídlu můstku, přeskočil mrtvého a vrhl se na můstek do otevřených dveří.

Napůl očekával, že uvidí hordu ozbrojených strážců s hroznem hlavní naježených proti němu, ale byl zklamán. V rozlehlém prostoru můstku se nacházeli pouze tři muži, již na něj hleděli s despektem. U kormidla stál statný chlap s ošlehanou tváří, zjevně kapitán, a vedl jachtu ke středu řeky Hangang. Nedaleko dveří na levoboku hlídal znuděný strážný, který si pohrával s útočnou puškou a na příslušníka SEAL se díval spíše s očekáváním. V pozadí můstku ve vyvýšeném koženém křesle seděl s výrazem opovržení ve tváři samotný Kong. Tento průmyslový magnát, jehož Gutierrez poznal díky fotografii z briefingu, měl na sobě červenofialový hedvábný háv, napovídající, že spal na lodi, aby byl připraven i v poslední chvíli na únik.

Čtyři páry očí se stále ještě vzájemně oceňovaly, ale Gutierrezovy reflexy už začaly fungovat. Vytrénovaný příslušník SEAL podvědomě otočil automat proti ozbrojenému strážci a stiskl spoušť, o celou vteřinu dřív, než stačili ostatní zareagovat. Jeho zbraň v rychlém sledu vyplivla tři střely, které zasáhly protivníka do hrudníku. V obličeji strážného se objevil údiv. Nárazy kulek ho vrhly dozadu na lodní přepážku, přičemž prsty ještě instinktivně stiskl kohoutek. Jeho útočná puška vypálila salvu do paluby směrem proti Gutierrezovi. Ten se nepohnul, ani když se k němu blížila brázda vyrytá olovem předtím, než střelec padl mrtev k zemi.

Gutierrezovi stačil jen zlomek vteřiny, aby pochopil, co se stalo. Podle štípnutí do stehna ho jedna kulka zasáhla. Cítil, jak mu z rány prýští potůček krve a stéká po noze do boty. Další střela ho málem zasáhla do břicha, ale odrazila se od jeho automatu. Kulka přitom roztříštila komoru MP5K, čímž učinila zbraň nepoužitelnou.

Zbývající muži na můstku si toho všimli také. Statný kapitán, který se nacházel jen asi metr od Gutierreze, pustil kormidelní kolo a vrhl se na zraněného velitele SEAL. Vzhledem k poraněné levé noze stál Gutierrez docela nejistě, když do něj kapitán vrazil. Ten využil mohutnosti svého těla, aby ho popadl do medvědího objetí a přirazil zády ke kormidelnímu zařízení. Gutierrez cítil, jak mu z plic uniká všechen vzduch. Kdyby ho kapitán stiskl ještě o trochu víc, určitě by mu popraskala žebra. Přesto však měl Gutierrez stále ještě volnou pravou ruku, v níž pořád třímal automat MP5. Teď se s ním rozmáchl vzhůru a vší silou jím udeřil do kapitánova zátylku. K jeho překvapení se nestalo vůbec nic. Kapitán naopak svůj stisk ještě zesílil a Gutierrezovi se před očima objevil mihotavý kaleidoskop hvězdiček, jak mu z krve ubýval kyslík. Z rány na noze se začala šířit ostrá bolest, zatímco ve spáncích mu pulzovaly bolestivé vlny. Znovu udeřil pažbou automatu kapitána do hlavy, opět se stejným efektem — sevření zesílilo. Do mysli příslušníka SEAL se začalo vkrádat zoufalství, protože věděl, že každou chvíli může ztratit vědomí, takže pak už jen znovu a znovu mlátil slepě kapitána svou zbraní do hlavy. Gutierrez náhle ucítil, jak pomalu padá, předpokládal, že ztrácí vědomí. Vtom se však probral tím, jak do jeho těla cosi narazilo.

Opakované údery do hlavy totiž konečně nezlomného kapitána zbavily vědomí a oba muži se svezli k zemi, Gutierrez stále ještě v medvědím objetí. Zalapal po dechu, a když povolilo ocelové sevření, zhluboka se nadechl a vyškrabal se na kolena.

„To byla působivá ukázka. Ale, bohužel, vaše poslední.“ Tato Kongova slova měla chuť jedu. Během rvačky Gutierreze s kapitánem se Kong přiblížil a namířil automatickou pistoli glock Gutierrezovi na hlavu. Ten se zoufale snažil nějak se krýt, ale nikde nebylo nic, co by se dalo použít. Mrtvý strážný na opačné straně můstku stále pevně třímal svou AK-74 a jeho vlastní zbraň, kterou držel v pravé ruce, byla prázdná a neužitečná. Klečel na kolenou, oslabený nedávným zraněním i zápasem s kapitánem, a nemohl dělat vůbec nic. S odhodlaným vzdorem hleděl na Konga a na glock, mířící mu z několika centimetrů od obličeje.

Zvuk jediného výstřelu zaburácel kormidelnou jako úder hromu. Gutierrez nic necítil, ale překvapil ho náhlý ohromený výraz v Kongových očích. Pak si uvědomil, že Korejcova ruka, která ještě před chvílí třímala pistoli, náhle zmizela v záplavě rudé krve. Nato se ozvaly ještě další dva výstřely a z Kongova levého kolena a pravého stehna začala stříkat krev. Ten se s bolestivým zaúpěním složil na podlahu, levou rukou si držel pahýl pravé ruky a v agónii sténal. Když Kong upadl, Gutierrez pohlédl na opačnou stranu můstku do míst, odkud byly výstřely vypáleny.

V levých dveřích můstku stál Dirk s namířenu puškou AK-74 a kouřící hlavní stále ještě sledoval ležící postavu Konga. Když pohlédl na Gutierreze a zjistil, že je stále ještě naživu, objevila se mu v pohledu úleva.

Dirk přešel můstek a povšiml si, že i bez kormidelníka jachta stále uhání rychlostí 40 uzlů do středu řeky. Na pravoboku minuli a rychle předjeli podpůrné plavidlo SEAL, které se marně snažilo udržet krok s rychlejší jachtou. U protějšího břehu řeky, nyní přímo před přídí, pracoval jasně osvětlený říční bagr, který Dirk již v minulosti viděl a jenž tam pomalu hloubil novou lodní dráhu. Dirk chvíli bagr pozoroval a přemýšlel přitom o mrtvém členovi SEAL zastřeleném v přístavu a příslušnících Pobřežní stráže zabitých na Aljašce. Pak se obrátil ke svíjejícímu, těžce krvácejícímu Kongovi a přistoupil k němu.

„Tohle je pro vás konec cesty, Kongu. Ať se vám pobyt v pekle líbí.“

Kong na něj hněvivě pohlédl a zamumlal kletbu. Dirk se však otočil a odkráčel ještě dříve, než si ji celou vyslechl. Přistoupil ke kormidlu, předklonil se a pomohl Gutierrezovi vstát.

„Dobrá práce, kamaráde, ale co vás tak zdrželo?“ promluvil Gutierrez chraplavě.

„Musel jsem nejdřív vyžehlit pár věcí,“ odvětil Dirk a odtáhl velitele SEAL k postrannímu zábradlí.

„Radši bychom teď měli tuhle výletní jachtu zastavit,“ zavrčel Gutierrez. „Nečekal jsem, že toho hlavouna najdeme tady na palubě. Mezinárodní zpravodajské služby budou celé šťastné, až ho dostanou k výslechu.“

„Obávám se, že Kong má už sjednanou schůzku se zubatou s kosou,‘ prohlásil Dirk, popadl záchrannou vestu visící na přepážce a navlékl ji Gutierrezovi přes hlavu a ramena.

„Já mám rozkazy přivést ho živého,“ protestoval Gutierrez. Avšak ještě než se zmohl na další protest, chytil ho Dirk za klopy a překulil se s ním přes zábradlí. Dával si pozor, aby do vody dopadl jako spodní z dvojice, takže prudký náraz na hladinu, způsobený značnou rychlostí jachty, který mu málem vyrazil dech, absorboval svým tělem. Po krátkém ponoření se již vznášeli jako korkové zátky na vlnách. Jachta se mezitím mihla kolem nich, zatímco Dirk stále přidržoval velitele SEAL na hladině. Posádka podpůrného plavidla, jež je následovalo, oba trosečníky viděla, jak padají přes palubu, a proto okamžitě přerušila pronásledování, aby muže vytáhla z vody. Avšak Dirkovy a Gutierrezovy oči se stále upíraly na Kongovu jachtu, která dále uháněla napříč řekou. I poté, co překročila střed řeky, směřovala stále pevným kurzem na bagr pracující u protějšího břehu. Jakmile se jachta přiblížila k opačnému břehu, bylo všem přihlížejícím jasné, že jejím cílem je samotný bagr. Jeho velitel viděl, jak se k němu rychle blíží cizí jachta, a proto dlouze zahoukal na výstrahu, ale ženoucí se člun se neuhnul.

Zářivě bílá jachta s hlasitým zaskřípěním narazila do plovoucího bagru jako útočící býk. Přídí najela plnou rychlostí do zrezivělých plátů uprostřed trupu. Nárazem se jachta rozpadla v oblak bílého kouře, po němž se objevila ohnivá koule, jež se vznesla nad hladinu. To se na jachtě roztrhly a vzňaly benzinové nádrže. Z oblohy pršely na bagr a okolní hladinu trosky a dřevěné třísky, zatímco rozdrcené zbytky lodi sklouzly z boku bagru a zmizely pod vodou. Když se kouř a oheň rozplynuly, zůstalo na místě jen hodně málo důkazů, že ještě před chvilkou tu plula pětapadesátimetrová luxusní jachta.

Dirk s Gutierrezem se volně vznášeli na hladině, nechávali se unášet proudem a s děsivým zaujetím sledovali ten masakr. Z doprovodné lodi se k nim pomalu blížil pomocný člun.

„Asi bude zle, že jsme ho nepřivezli živého,“ poznamenal Gutierrez poté, co uhasly plameny a kouř se rozptýlil.

Dirk hořce zavrtěl hlavou. „Aby mohl strávit zbytek života v pohodlí venkovského klubu věznice? To tedy ne, díky.“

„Ode mě neuslyšíte slovo nesouhlasu. Upřímně si myslím, že jsme právě prokázali lidstvu velikou laskavost. Jeho smrt ale může vzbudit nežádoucí ohlas. A moji nadřízení by nebyli příliš šťastní, kdybychom vyvolali s Koreou mezinárodní incident.“

„Až vyplynou na povrch všechna fakta, tak nikdo pro Konga ani pro ten jeho podnik zabijáků slzy prolévat nebude. Kromě toho, když jsme opouštěli jachtu, byl stále ještě naživu. Mně to připadalo jako obyčejná námořní nehoda.“

Gutierrez se na chvíli zamyslel. „Námořní nehoda,“ opakoval nahlas, jak se snažil sám sebe přesvědčit. „Jistě, to by mohlo být.“

Dirk pozoroval, jak se rozplývají nad řekou poslední zbytky kouře, pak se na Gutierreze unaveně usmál. To už k nim dojel záchranný člun a vylovil je z vody.

HLASOVÁNÍ

.

66

1. července 2007

JAKMILE BYL KONG zlikvidován, rozpadla se i jeho říše. Jednotka SEAL, jež prohledala Kongovu rezidenci, nalezla živého asistenta Kwana se schránkou plnou usvědčujících dokumentů, které se zoufale snažil v soukromé pracovně svého šéfa zničit. Jižně od Inčonu se další týmy Speciálních sil intenzivně věnovaly Kongovým dokům a sousedícím telekomunikačním zařízením. Silná obrana telekomunikačního závodu vzbudila patřičnou zvědavost, takže se na něj spěšně vrhl celý velký zpravodajský tým. Ten brzy objevil tajnou biologickou laboratoř v suterénu budovy, stejně jako důkazy personálního propojení se Severní Koreou. Když byl Kwan konfrontován s narůstající hromadou důkazů a když se dozvěděl o smrti svého velitele a pána, doznal se plně k hříchům svým i Kongovým v naději, že si tak zachrání vlastní krk.

Podobnou reakci vyvolala ve Spojených státech zpráva o „náhodné Kongově smrti při snaze vyhnout se úřadům“ u Linga a vedoucích inženýrů. Pod hrozbou obvinění z pokusu o hromadnou vraždu všichni ochotně spolupracovali. Na svou obranu vesměs uváděli, že prostě jen plnili rozkazy. Spolupráci odmítli pouze ukrajinští inženýři, což jim nakonec zajistilo velice dlouhý pobyt ve federálních věznicích.

Mezitím státní orgány držely celou záležitost víceméně v tajnosti, dokud nebyl odhalen i ten poslední přitěžující důkaz. Zbytek nákladu rakety, který vylovili Pitt s Giordinem, byl tajně převezen na Vandenbergovu leteckou základnu severně od Los Angeles. Zde pak v přísně střeženém hangáru skupina zkušených kosmických inženýrů opatrně náklad uvolnila a ve falešném satelitu identifikovala nádržky se smrtícím virem a rozprašovací zařízení. Příslušní epidemiologové pak z rakety vyňali kanystry se zmraženým a vysušeným virem. Teprve teď s hrůzou zjistili, že se jedná o smrtelnou chiméru z virů černých neštovic a HIV. Byly porovnány vzorky z inčonské laboratoře a celá hrůza tak byla potvrzena. I přes zájem armády uchovat si alespoň malé množství viru prezident nařídil jeho totální zničení. Existovaly sice určité obavy, že destrukci unikly jakési dodatečné vzorky, ale ve skutečnosti došlo k totálnímu vyhlazení chiméry, vypěstované Kongovými vědci.

Když byla loď Kogurjo i se svou posádkou vystopována ke Kongovým podnikům a nad veškeré pochybnosti byly potvrzeny vazby na Severní Koreu, úředníci z ministerstva vnitřní bezpečnosti konečně vystoupili na veřejnost. Plně byly publikovány detaily nejnebezpečnějšího teroristického pokusu o útok na Spojené státy, což vyvolalo bouři zájmu médií po celém světě. Pozornost světového tisku se přesunula z Japonska na Severní Koreu, jelikož politické atentáty byly zpětně přisouzeny Kongovi. Nevydařený raketový útok proti Spojeným státům podnítil celosvětové pobouření proti severokorejskému totalitnímu režimu, přestože Korejská dělnická strana jakoukoliv svoji účast na spiknutí vehementně popřela. Avšak těch několik obchodních partnerů, jež si Severní Korea v minulosti vytvořila, zareagovalo zpřísněním a omezením importu i exportu. K bojkotu se připojila dokonce i Čína, která s nezákonným režimem rovněž přerušila obchodní styky. Hladovějící venkované na Severu začali alespoň potichu zpochybňovat diktátorské způsoby svého vůdce.

V Jižní Koreji dopadly ohromující důkazy proti Kongovi a činnosti jeho kompliců na Soul jako nukleární bomba. Jakékoliv projevy nelibosti, jež zpočátku projevovala vláda Jižní Koreje vůči jednostranné americké intervenci, byly v důsledku všeobecného pobouření rychle zapomenuty. Pocity obyvatel Jižní Koreje přešly postupně od šoku a neochoty uvěřit až k hněvu a pohoršení nad podvodem Konga na místním obyvatelstvu a nad jeho slouhovským vztahem k Severní Koreji. Důsledek této změny nálad byl rychlý. Političtí spojenci a vyjednávači podporující Konga byli veřejně zneváženi. Národním shromážděním se přehnala vlna rezignací, která zasáhla dokonce i prezidentskou kancelář. Odhalení blízkých osobních vztahů s Kongem donutilo k odstoupení i samotného jihokorejského vůdce.

Celonárodní rozpaky a hněv dovedly vládu k rychlému znárodnění celého holdingu Kongových podniků. Jachty a helikoptéry byly vyjmuty a předány jako první, jeho sídlo v pevnosti přeměněno na duchovní centrum, zabývající se otázkami suverenity Jižní Koreje. Kongovo jméno bylo odstraněno z názvů všech součástí jeho bývalého majetku, jenž byl následně rozdělen a postupně rozprodán různým konkurenčním podnikům. Brzy nezůstalo nic, co by mohlo připomínat jeho existenci. Skoro jako by nějakým tichým nařízením bylo toto jméno vyškrtnuto z jihokorejského slovníku.

Odhalení Kongových vazeb na severní část poloostrova mělo vliv na všechny vrstvy společnosti. Mladiství demonstranti za sjednocení země výrazně ochladli ruku v ruce s tím, jak se do psychologie jejich národa opět vrátily obavy ze severního souseda. Masivní přítomnost severokorejských vojenských jednotek těsně u hranic přestala být nadále velkoryse přehlížena. Znovusjednocení sice zůstalo i nadále národním cílem, ale za podmínek Jižní Koreje. Když k tomuto splynutí o osmnáct let později skutečně došlo, stalo se tak díky narůstajícímu hladu po kapitalismu uvnitř Korejské dělnické strany. V souvislosti s osobní svobodou, která tuto přeměnu provázela, strana konečně zavrhla i své dosavadní diktátorské rodinné vedení a jednostranně přeměnila podstatnou část vojenských jednotek v civilní ekonomicky přínosnou pracovní sílu.

Avšak ještě než mohlo dojít ke všem těmto změnám, v Národním shromáždění Jižní Koreje muselo proběhnout hlasování o zákoně 188 256, neboli legislativním opatření k vypovězení amerických vojenských jednotek ze země. Hlasování dopadlo způsobem velice vzácným v systému dvou stran — zákon byl jednomyslně zamítnut.

*

V KOREJSKÉM MĚSTĚ Kunsan těsně před svítáním tiše vyvedli vrchního seržanta Keitha Catanu z cely špinavého městského vězení a předali ho čekající eskortě, reprezentované plukovníkem, leteckým přidělencem americké ambasády. Catana celou událost pranic nechápal a o důvodech svého propuštění nebyl informován. Nikdy se tedy nedozvěděl, že byl obviněn z vraždy mladistvé prostitutky, což bylo součástí plánované kampaně na vytvoření nepřátelského cítění veřejnosti vůči americkým vojákům v Koreji. Stejně tak se nikdy nedozvěděl, že Kongův osobní asistent Kwan prozradil podrobnosti inscenované vraždy. Aby veškerá vina dopadla na hlavu již mrtvého Tong-džua, Kwan se ochotně přiznal ke spiknutí, stejně jako k politickým atentátům spáchaným v Japonsku. Nic z toho však překvapeného vojáka nezajímalo. Pro něj bylo důležitější, že ho co nejrychleji naložili do vojenského proudového letounu a odvezli ze země do Spojených států. Seržant věděl jistě jediné: že velice rád dodrží rozkaz plukovníka letectva a už nikdy ve svém životě na korejskou půdu nevkročí.

*

VE WASHINGTONU D. C. byla NUMA krátce velebena za svou účast na odvrácení raketového útoku a rozptýlení smrtelného viru nad Los Angeles. Avšak současně se zprávou o Kongově smrti a s odhalením jeho viny na plánovaném masakru i Pittovy a Giordinovy hrdinské činy brzy zastaraly. Úkolem dne se stalo spíše slyšení před Kongresem a vyšetřování útoku, načež se nakrátko rozezněly válečné bubny konfliktu se Severní Koreou. Emoce však postupně ochladly, zvítězily chladné diplomatické hlavy a celá záležitost se přesunula do kompetence Vnitřní bezpečnosti, jež měla zajistit, aby se podobná ohrožení již nikdy neopakovala.

Nový šéf NUMA mazaně využil příznivé konstelace a obrátil se na Kongres s požadavkem na mimořádný příspěvek do rozpočtu jeho organizace na náhradu ztraceného vrtulníku, výzkumné lodi a dvou miniponorek, jež Kongovi muži zničili nebo poškodili. V záchvatu vlastenecké vděčnosti Kongres upřímně souhlasil a schválil navrhovanou vyhlášku oběma komorami v průběhu několika málo dnů.

Ke značným Giordinovým rozpakům Pitt do dodatečného finančního požadavku propašoval žádost o pořízení pohyblivé vzdušné námořní pozorovací základny, již by agentura mohla využívat k pobřežnímu výzkumu. Jinými slovy šlo o vzducholoď.

67

V SEATTLU BYLO JASNÉ svěží odpoledne, den, jaký je skutečně osvěžující. Zapadající slunce už vrhalo dlouhé stíny vysokých borovic, rozesetých po Fircrest Campusu, když Sarah vykulhala z hlavních dveří Veřejné zdravotnické laboratoře státu Washington. Pravou nohu jí kryl masivní sádrový obvaz, který jí naštěstí sundají již za několik dní.

Lehce sebou škubla, když přenesla váhu těla na pár hliníkových berlí. Zápěstí i předloktí měla již celá obolavělá, jak je v posledních týdnech namáhala na úkor zlomené nohy. Odšourala se několik kroků, pak sklonila oči na chodník a vydala se po několika schodech na úroveň ulice. Opatrně vybírala místa, kde se mohla svými berlemi opřít, takže si nevšimla automobilu, který proti všem předpisům zastavil u vjezdu na chodník a téměř do ní narazil. Když vzhlédla, spadla jí překvapením čelist.

Před ní stál Dirkův Chrysler 300-D kabriolet z roku 1958. Vůz vypadal, jako by byl uprostřed procesu restaurování. Poďobané kožené polstrování bylo dočasně přelepené, otvory po kulkách v karoserii byly zaplněny tmelem. Celkem pravidelné skvrny šedé základové barvy na původní tyrkysové karoserii dodávaly autu vzhled jakéhosi obrovitého rejnoka.

„Slibuju, že ti nezlomím tu druhou nohu.“

Sarah se otočila po hlubokém hlasu, jenž zazněl za jejími zády, a nalezla tam Dirka s kyticí bílých lilií v ruce a nezbedným úsměvem na tváři. Sarah v tom okamžiku přemohly emoce, pustila berle na zem a vřele ho objala kolem krku.

„Už jsem se začínala bát. Od toho raketového útoku jsem o tobě neslyšela.“

„Byl jsem na placeném výletu v Koreji na rozloučení s jachtou Kong Te-džonga.“

„Ten virus, který sestavili… to je šílené,“ pronesla a zavrtěla hlavou.

„Už není důvod k obavám. Všeobecně se věří tomu, že veškeré zásoby viru byly nalezeny a zničeny. Doufejme, že se ten virus už nikdy neobjeví.“

„Vždycky se najde někdo, kdo bude kvůli penězům nebo slávě ochoten pracovat na nějaké další biologické Pandořině skříňce.“

„Když mluvíme o bláznech, jak se má Irv?“

Sarah se zasmála té asociaci. „Bude z něho jediný člověk současnosti, který přežil černé neštovice. Je na nejlepší cestě k uzdravení.“

„To rád slyším. Je to dobrý chlap.“

„Vypadá to, že i tvoje auto je na cestě k uzdravení,“ dodala a kývla směrem ke chrysleru.

„Však to taky je pořádně nezdolná stará bestie. Zatímco jsem byl pryč, mechanici jí dali do pořádku motor, ale ještě se nijak moc nedostali na karoserii a interiér.“

Dirk se obrátil a něžně na Sarah pohlédl. „Stále ti ještě dlužím ty kraby k večeři.“

Sarah se pohroužila hluboko do Dirkových zelených očí a přikývla. Dirk se rychle předklonil, zvedl tu štíhlou ženu a jemně ji posadil spolu s kyticí lilií na přední sedadlo. Pak ji něžně políbil na tvář. Berle hodil na zadní sedadlo, skočil za volant a nastartoval. Opravený motor lehce naskočil a s hlubokým předením se rozběhl.

„Dneska žádný přívoz?“ ujišťovala se Sarah a přitulila se k Dirkovi.

„Žádný přívoz,“ zasmál se Dirk a paží objal Sarah kolem ramen. Lehce stiskl pedál plynu, starý kabriolet hluboce zaržál a vyrazil šťavnatě zelenou krajinou do růžového soumraku.

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai