Džungle

Clive Cussler

(2004)

Hodnocení:

**

Štítky:

Romány, Literatura světová, Thrillery

Juan Cabrillo a posádka lodi Oregon, na pohled zchátralého nákladního plavidla, které je však vybavené supermoderním špionážním zařízením, zbraněmi a revolučním pohonem, už prošli mnoha nebezpečnými dobrodružstvími – ale s něčím takovým se ještě nesetkali.

Džungle má mnoho podob. Je to dusný deštný prales barmské vrchoviny. Mohou to být lži a zrady světa tajných operací. A džungli se podobají i temné a spletité myšlenky muže prahnoucího po takřka celosvětové nadvládě. Aby úspěšně dokončili svou nejnovější akci, musí Cabrillo a jeho pozoruhodní muži a ženy překonat všechny tři.

CLIVE CUSSLER je autorem či spoluautorem více než padesáti románů, včetně knih ze série dobrodružství Dirka Pitta, řady s Kurtem Austinem i z archivu lodi Oregon.

Pátral po ztracených letounech a vedl expedice ke slavným lodním vrakům. Se svými spolupracovníky z NUMA našel Cussler více než sedmdesát ztracených lodí historického významu – včetně známé ponorky z války Severu proti Jihu Hunley. Sbírá automobily – veterány, jeho sbírka čítá devadesát modelů a patří k nejdokonalejším na světě. Cussler žije v arizonské poušti nebo v horách Colorada.

JACK DU BRUL napsal řadu románů s hlavním hrdinou Philipem Mercerem, ze které zatím vyšly jen dvě knihy česky: Kámen Medusy a Chaos. Je také Cusslerovým spoluautorem knih ze série Akta Oregon: Temná hlídka, Pobřeží kostlivců, Morová loď, Korzár a Tiché moře. Žije ve Vermontu a sbírá memorabilia o vzducholodích, a pokud zrovna nepíše nebo necestuje, sedí ve svém oblíbeném křesle s knihou a sklenkou brandy.

Vydalo nakladatelství BB/art s.r.o. v roce 2012

Bořivojova 75, Praha 3

Copyright © 2010 by Sandecker, RLLP

All rights reserved.

Z anglického originálu The Jungle

(Published by Putnam’s Sons, New York)

přeložil © 2012 Ondřej Duha

Verš z Písně o starém námořníkovi v překladu Zdeňka Hrona

Redakce textu: Robert Kubánek

Jazyková korektura: Ludmila Böhmová

Tisk: CENTA, spol. s r. o., Vídeňská 113, Brno

První vydání v českém jazyce

ISBN 978-80-7461-158-2

PROLOG

Východní Čína

1281 př. n. l.

Hustá mlha naplňovala údolí a přelévala se přes okolní hory. Tento opar zrozený z lehkého větru způsoboval, že to vypadalo, jako by vrcholky dýchaly. Ze země byly z hustého pralesa vidět spíš obrysy a siluety než jednotlivé stromy. Po koberci z listí a jehličí nepobíhala žádná zvířata a nebylo slyšet zpěv ptáků. Všechno bylo strašidelně tiché. Dokonce i vojenští koně byli z té neproniknutelné temnoty nesví. Jejich přítomnost prozrazovalo jen občasné tlumené dupnutí kopyta.

Slunce začalo pomalu rozpouštět mlhu, ze které se jako z hlubin pozvolna vynořovala střecha hradu, jako by byla zavěšená nad zemí. Pálené tašky se leskly vlhkostí. Jako další se objevily vysoké hradby obklopující městečko. Jejich cimbuří připomínala dračí zuby. Z dálky bylo snadné rozeznat stráže hlídkující na vrcholcích zdí, dlouhá kopí položená ledabyle na rameni. Věděli, že se poblíž nachází armáda Velkého chána, ale zdálo se, že plně spoléhají na kvalitu svého opevnění.

V Číně se říkalo, že vesnice bez hradeb je jako dům bez střechy, takže každá osada bez ohledu na velikost měla ochranné kamenné valy nebo alespoň ohradu z dřevěných kůlů. Obléhání se stalo oblíbenou válečnou strategií a její taktika se zdokonalila tisíci lety konfliktu.

Před dobytím Číny bojovali Mongolové jako lehká kavalerie, řítili se po stepích a decimovali nepřátele bleskovými útoky. Přizpůsobili se však čínské metodě boje, i když jen neochotně. Ztékání hradeb opevněného města zabralo celé týdny, měsíce a někdy i roky a bylo nutné použít zajaté otroky, aby zasypávali příkopy, a muže s beranidly vystavené salvám šípů z hradeb, což bylo v rozporu se zakořeněnou touhou nájezdníků po rychlém vítězství.

Pokud všechno půjde podle plánu, a slunce propalující mlhu naznačovalo, že by mělo, bude toho dne využita nová taktika, která udělá z každé opevněné citadely past bez možnosti úniku. Těch pár místních vládců, kteří ještě neodpřisáhli věrnost chánovi, to brzy udělá, nebo je potká rychlá zkáza.

Už týden čekala armáda pěti set jízdních bojovníků a dalších tisíc pěšáků v lesích kousek od polí obklopujících město. Probíhaly žně, po nichž pole zůstala posekaná a žlutá. To poskytlo lučištníkům v citadele skvělou příležitost skolit každého, kdo by byl takový blázen, že by se pokusil o přímý útok. Stejně zásadní byla pro obránce skutečnost, že měli dost potravin na to, aby přečkali dlouhé obléhání. Bylo pravděpodobné, že kdyby přišla zima ještě před pádem hradeb, vrátili by se Mongolové do svého hlavního města a znovu by zaútočili až na jaře.

Generál Chenbiš měl od chána rozkazy dobýt tohle město dřív, než sníh pokryje střechu jeho paláce. Přestože nebyl generál nikdy poctěn setkáním s chánem, nechtěl svého vládce zklamat, jako kdyby ten muž byl jeho nejlepší přítel. Přál si jen, aby Velký vůdce nebyl vyslal emisara, který měl být svědkem bitvy. A navíc tak ošklivého muže s nažloutlou pletí a velkým zahnutým nosem – a těma ďábelskýma očima. Jediné, co mu Chenbiš musel přičíst k dobru, byla jeho bradka. Zatímco jemu se podařilo vypěstovat si jen povislý knír a pár chomáčků chlupů na bradě, pozorovateli zakrývaly dolní polovinu obličeje husté tmavé kudrny.

Na rozdíl od jiných obléhání nenechal generál Chenbiš vyrobit desítky obléhacích žebříků a věží ani nepostavil praky a katapulty. Přivedl jen tolik otroků, aby uspokojili potřeby jeho vojáků a postavili pouhé dvě věže umístěné v polích mimo dostřel městských lučištníků. Na vrcholcích věží se nacházely veliké měděné trychtýře otevřené k obloze. Vnitřek každého z nich byl pokrytý tenkou vrstvou stříbra, které bylo naleštěné, až zářilo jako samo slunce. Z bedny, na níž každý trychtýř stál, vyčnívala hlaveň jako z malého děla. Celým tím zařízením, vyzvednutým pět metrů nad zem na konstrukci z trámů, se dalo otáčet na mohutném kardanovém závěsu. Na vrcholu každé konstrukce stáli čtyři z Chenbišových nejlepších mužů.

Pokud měl chánův vyslanec nějaké otázky týkající se těch podivných věží, nechal si je pro sebe.

Celý týden stál před vysokými a pevně zavřenými branami města červený ger. Podle mongolské tradice byl nejprve vztyčen bílý stan, aby vůdci města dostali šanci prodiskutovat kapitulaci bez obav ze smrti. Když bílý vlněný stan vystřídal červený, znamenalo to, že se útok blíží. A ve chvíli, kdy byl červený stan stržen a na jeho místě vyrostl černý, bylo to znamení, že všichni uvnitř hradeb zemřou.

Ode dne, kdy vítr začal cloumat červeným stanem postaveným vedle cesty vedoucí k bráně, padal z oblohy déšť nebo ji pokrývala těžká mračna. Tento den však jako první sliboval jasné počasí, a jakmile si byl Chenbiš jistý, že slunce odpaří i poslední zbytky mlhy, přikázal otrokům čekajícím na neobdělávaném poli, aby strhli červený stan a postavili jeho mnohem zlověstnějšího nástupce.

Jakmile se otroci přiblížili na dostřel, spustili lučištníci palbu. Mrak šípů byl tak hustý, že to vypadalo, jako by se na zem okolo mužů spustily provazce deště. A některé střely zasáhly cíl. Čtyři otroci se po zásahu svalili na zem a dva další se potáceli dál s tenkými dřevěnými šípy trčícími z těl. Ostatní běželi nezraněni chráněni masou sbaleného černého stanu.

Okamžitě byly vyslány náhrady. Muži kličkovali po poli a snažili se zmást lukostřelce. Většina byla úspěšná, ale několik se jich svalilo a při pádu na zem si zarazilo šípy hlouběji do těl. Celkem bylo na vztyčení stanu třeba dvaceti otroků a jen pět z nich se dostalo zpět k mongolským liniím.

„To vypadá jako plýtvání,“ poznamenal pozorovatel se silným přízvukem.

„Takhle se to dělá,“ odpověděl Chenbiš, aniž obrátil svého koně. „Bílý stan, červený stan, černý stan, smrt.“

„Chán se nikdy nezmínil o tom, proč to město vůbec dobývá. Vy to víte?“

Chenbiš chtěl odměřeně odpovědět, že chán nemusí své činy zdůvodňovat, ale věděl, že se k tomu muži musí chovat s úctou odpovídající jeho postavení. Řekl: „Místní vládce vloni nezaplatil chánovi daně v plné výši. Dlužná částka byla bezvýznamná a chán ji ve své štědrosti mohl přehlédnout. Královský poštovní posel však zdejšího panovníka zaslechl, jak se svou krádeží chlubí.“

Říše byla proslulá svými poštovními službami a podél hlavních cest stály stanice, kde si posli mohli buď vyměnit koně a pokračovat v jízdě, nebo předat zprávy odpočatým kolegům, kteří tam už čekali. Tak mohla poselství ze všech koutů impéria dorazit k chánovi za pouhých několik týdnů a někdy dokonce dnů.

„Takový přečin,“ pokračoval Chenbiš, „nemůže projít bez trestu.“

„Co je císařovo, císaři,“ přitakal vyslanec.

Generál tu nejasnou poznámku ignoroval a zvedl hlavu k obloze. Mlha se už skoro úplně rozplynula a nad bojištěm se klenula modrá obloha. Obrátil koně, aby zkontroloval muže čekající za ním. Všichni měli na sobě celotělová bambusová brnění a seděli na statných ponících, potomcích koní, kteří umožnili mongolským hordám podmanit si většinu kontinentu. Každému jezdci visel ze strany u sedla zvláštní vak z voskovaného plátna. Látka byla zcela vodotěsná a obsah pytlů pečlivě namíchal a odměřil Chenbišův nejlepší alchymista. Za jízdou stály řady pěšáků s kopími skoro dvakrát tak vysokými jako oni. Jejich špice byly ostré jako břitvy.

„Generále!“ zvolal pobočník, aby upoutal jeho pozornost.

Chenbiš se otočil ke vzdálenému městu. Na každé ze dvou podivných obléhacích věží mával voják červenou vlajkou na znamení, že jsou připraveni.

Chenbiš kývl na svého vlajkonoše. Muž postoupil kupředu, aby ho bylo dobře vidět, a zamával nad hlavou hedvábným praporem. Muži na věžích spustili své prapory a soustředili se na zvláštní mechanismy, které přinesli na pole. Manipulovali neohrabaným zařízením tak, aby malý otvor v bedně velké jako rakev mířil na vrchol hradby. Jeden z vojáků stáhl přehoz z hlavně podobné dělu, zatímco ostatní pomalu kývali krabicí dopředu a dozadu. Když zařízení mířilo přímo na lukostřelce nebo pozorovatele na opevnění, na okamžik se zastavilo.

Na první pohled se nic nezměnilo. Nezazněl žádný zvuk, nevylétl projektil a vůbec nic nenaznačovalo, že se něco stalo, ale pokaždé, když hlaveň namířila na nějakého strážce, muž náhle zmizel a už se neobjevil.

Chánův vyslanec pohlédl tázavě na Chenbiše. Málomluvný generál si prohlížel hradby přes tabulku zakouřeného skla velkou jako dámské zrcátko. Konečně se otočil a všiml si zmateného výrazu v mužově tváři. Pobídl svého koně blíž k němu a podal mu skleněnou tabulku.

Diplomat ji vzal za bohatě vyřezávané držátko ze slonoviny a pozvedl k očím. Rychle zamrkal a pak tabulku sklonil, aby se podíval na hradby jen vlastníma očima. Stejně chvatně sklo znovu zvedl a zahleděl se přes ně.

Navzdory jasnému slunci zahalilo kouřové sklo celou scénu do přízračného šera, ale to ho nepolekalo. Dech mu vyrazily jasně viditelné světelné paprsky tenké jako ostří rapíru, které vycházely z obou věží. Rudé paprsky vylétaly jako kopí z těch podivných staveb a přejížděly po vrcholcích hradeb. Zatímco se díval, jeden z obránců vystrčil hlavu do mezery mezi dvěma cimbuřími. Oba paprsky na něho okamžitě namířily. Světlo mu přeběhlo po obličeji, a přestože si vyslanec nemohl být kvůli vzdálenosti jistý, zdálo se mu, že se zastavilo na vojákových očích. Během několika vteřin potřásl nešťastný muž zoufale hlavou a zmizel.

Vyslanec podruhé sklonil ruku se sklem. Nažloutlé zabarvení zmizelo a rudé paprsky také. Všechno bylo nehybné a tiché až na pohyb dvou dřevěných beden, které se otáčely sem a tam, a bez skla nebylo možné rozpoznat jejich účel.

Emisarův výraz byl ještě nechápavější než před několika okamžiky.

„Dračí pohled,“ vysvětlil Chenbiš, aniž se otočil. „Tak tomu říkají mí muži.“

„A jak tomu říkáte vy?“ zeptal se vyslanec.

Chenbiš zatáhl za otěže, aby obrátil koně. „Jisté vítězství.“

„Nechápu. Jak to funguje?“

„V každém přístroji je velký osmiúhelníkový krystal pocházející z jednoho starého dolu daleko na jihu. Neptejte se mě na princip, ale za použití sady zrcadel s otvory to nějak usměrňuje sluneční světlo zachycené tím trychtýřem nahoře a soustředí ho tak, že může dočasně oslepit člověka, který se podívá přímo do něj.“

„A přesto je to světlo neviditelné?“

„Když dopadne na nějaký předmět, vypadá jako malá červená tečka, ale paprsek je možné vidět i ve vzduchu přes sklo, které držíte v ruce.“ Obrátil svou pozornost zpátky k jezdcům. „Teď je načase ukončit tohle obléhání.“

Chánův muž si znovu prohlédl vysoké hradby a silnou dřevěnou bránu. Zdály se být stejně neproniknutelné jako Velká zeď severně od hlavního města. Nemohl pochopit, jak by oslepení několika hlídek mohlo ukončit obléhání. Pocházel však z rodu obchodníků a nevěděl nic o válčení a vojenské taktice.

„Vpřed!“ zavelel Chenbiš.

Přestože vyslanec očekával divoký výpad mužů a zvířat řítících se ke vzdálenému opevnění, probíhal útok kradmo a pomalou chůzí. Kopyta koní byla obalená silnými vlněnými pytli, takže při pohybu nevydávala skoro žádné zvuky. Postroje, sedla a brašny byly utažené tak pevně, že se neozývalo ani obvyklé vrzání kůže, a jezdci pobízeli svá zvířata šeptem. Když vyslanec zavřel oči, ani nepoznal, že kolem projíždí padesát jezdců. Jen jeho čich zachytil slabý závan prachu zvednutého omotanými kopyty.

Nebyl sice voják, ale poznal, že se jedná o kritickou část generálova plánu. Vzhlédl. Obloha přímo nad nimi zůstávala jasná, ale směrem k bojišti se pohyboval osamělý nadýchaný mrak. Jeho stín přejel jako zatmění po kopcích za městem. Zmocnila se ho obava, že pokud se dostane nad ně, bude Chenbišova tajná zbraň neúčinná.

Po mnoho minut se na hradbách neukázala ani jedna hlídka. Dokázal si představit strach a zmatek mezi obránci, kteří nevěděli, co je zasáhlo a jak je to oslepilo. Nešlo o nijak velkou komunitu a on na svých cestách poznal, že venkované mají sklon k pověrčivosti. Jakému kouzlu asi přičetli svou slepotu?

Zástup jezdců postupoval přes pole překvapivě rychle. Koně byli tak dobře vycvičení, že žádný ani nezařehtal.

Mrak byl stále několik minut daleko. Vyslanec v duchu rychle počítal. Zdálo se, že to vyjde těsně, ale jezdci přesto nezrychlili tempo. Generál kladl disciplínu nade vše.

Nad hradbami se objevila hlava a obě světelná děla se na ni zaměřila tak rychle, že muž sotva stačil zahlédnout bojiště, než mu neviditelné paprsky spálily sítnice. Chenbiš strnul v sedle a čekal na poplašné volání, které dá signál neviděným lučištníkům, aby vypustili šípy. Jakýsi výkřik ho přiměl nasát vzduch mezi zaťatými zuby. Byla to však jen vrána ve větvích stromu za nimi.

Vedoucí jezdec dorazil k dřevěné bráně a opatrně shodil vak, který vezl, do prachu u svých nohou. Okamžik nato se k němu přidal další a další. A ještě jeden. Kupa rostla, až z ní byla neuspořádaná hromada opírající se o palisádu.

Konečně někdo uvnitř hradeb projevil trochu inteligence. Zvedl hlavu nad hradbu, zastínil si rukou oči a pohlédl dolů. Jeho varovný výkřik jasně přelétl přes pole. Moment překvapení byl ztracen.

Jezdci ztratili důvod k opatrnosti a pobídli koně k trysku. Několik posledních hodilo pytle k bráně a obrátilo se zpátky. Rozptýlili se, zatímco obloha znovu ztmavla mračnem šípů slepě vypálených z hradeb.

Co však zastínilo slunce, nebyly ani tak šípy jako spíš mrak, který se potichu blížil. A nějakým obratem osudu se stalo, že vítr, který ho poháněl, ustal a oblak zůstal viset nad vesnicí jako obrovský slunečník. Bez přímého slunečního svitu paprsky uhasly.

Obránci si uvědomili, co se chystá, a začali lít vědra vody na hromadu sahající skoro do poloviny výšky silné dřevěné brány. Generál to však očekával a postaral se, aby byl každý pytel potažený silnou vrstvou pryskyřice, kterou voda nepronikla.

Po celé délce zdi se vynořili lučištníci pohánění zoufalstvím a pečlivě mířili, než vypustili své šípy. Jezdci měli hrudní štíty a hlavy jim zakrývaly přílby, ale záda měli nechráněná a šípy si brzy našly cíle. Za pár okamžiků po poli bezcílně pobíhalo několik koní bez jezdců, kteří leželi na zemi a svíjeli se nebo spočívali zlověstně nehybně.

Jeden z Chenbišových mužů se rozjel podél hradeb vstoje ve třmenech, šíp nasazený v krátkém jezdeckém luku. Místo ostrého bronzového hrotu měl šíp konec omotaný hadrem napuštěným smolou, která hořela jasným plamenem. Vypálil a okamžitě prudce trhl za levou otěž. Kůň ten signál znal a svalil se na bok v oblaku prachu. Jeho nohy chaoticky kopaly do vzduchu, zatímco tělo chránilo jezdce před tím, co mělo přijít.

Šíp zasáhl hromadu pytlů u brány ve stejném okamžiku, kdy jeden z obránců vylil dolů vědro vody. Plamen se změnil v bílý kouř a páru a pak zmizel. Čas na bojišti má pružnost vzpírající se vší logice. Zdálo se, že uplynula celá věčnost, ale ve skutečnosti netrvalo ani půl vteřiny, než poslední uhasínající uhlík z hlavice šípu propálil látku vaku a dotkl se jeho obsahu.

Alchymisté objevili poměr a složení chemikálií náhodou při pátrání po elixíru života, takže se látce začalo říkat huoyao, Ohňová medicína. Svět ji měl později poznat jako střelný prach.

Protože střelný prach je pomalu hořící výbušnina, musí být slisovaný, aby dokázal víc než jen planout a syčet. První pytel vzplál dýmajícím plamenem a zapálil další na povrchu hromady, až plameny vylétly několik metrů do vzduchu. Hranice stačila k tomu, aby zažehla pytle v základně kupy, a tíha pytlů nad nimi zadržela rozpínající se plyny dost dlouho na to, aby došlo k obrovskému výbuchu.

Přes pole přelétla tlaková vlna a zeď horkého vzduchu zasáhla i generála a zbývající vojáky. Výbuch srazil vyslance z koně a on měl pocit, jako by se ocitl před hrnčířskou pecí. Vysoko do vzduchu vylétly plameny a kouř, zatímco brána se zhroutila dovnitř a rozpadla se na kusy. Padající trosky kosily každého, kdo se připletl do cesty, zatímco lukostřelci i hlídky padali z hradeb jako hadrové panenky a přes rachot výbuchu bylo slyšet jejich křik.

Chánův muž se pomalu postavil na nohy. Vyslanci zvonilo v uších, a když zavřel oči, uviděl obraz výbuchu vypálený na vnitřní straně víček. Tohle byla druhá zázračná zbraň, kterou toho dne viděl. Nejdřív to světelné dělo a teď nějaký způsob, jak uzavřít oheň v pytlích a vypustit ho všechen najednou. Opravdu úžasná země.

Rozptýlení jezdci se na bojišti obrátili jako rybí hejno a rozjeli se ke zničené bráně, kde dýmalo dřevo a postávali šokovaní obránci. Meče se jasně zaleskly na slunci, ze kterého už vítr odvál mrak. Muži na věžích pátrali po nových obětech, ale výbuch zapudil muže z hradeb.

Generál Chenbiš uvolnil své zálohy pěšáků, aby následovaly jízdu. S řevem skoro stejně hlasitým jako výbuch střelného prachu se muži rozběhli přes pole dychtiví posloužit chánovi a navrátit mu čest, o kterou přišel tím, že byl okraden. Bez tvrdé odplaty by vypadal jako slaboch. Ušetří ty nejhezčí ženy a chlapce, ze kterých udělají otroky, ale všechny ostatní skosí meče a celé město bude srovnáno se zemí. Hlavu místního vládce vystaví napíchnutou na kůl v nejbližší osadě jako připomínku těm, kteří podceňovali rychlost a ničivost hněvu jejich chána.

„Chci se dozvědět víc o vašem skvělém arzenálu,“ prohlásil vyslanec, když s Chenbišem sesedli z koní. Nebylo obvyklé, aby se generál osobně účastnil krveprolití, a vyslanec nijak netoužil spatřit to, co se dělo na druhé straně hradeb.

„Seznámím vás se svým alchymistou. Obě zbraně vám může popsat mnohem podrobněji než já. Mně stačí vidět, že fungují.“ Pobočník mu podal bílý porcelánový šálek silného čaje.

Cestou k lesíku, kde čekali sluhové a otroci, aby se mohli postarat o raněné, uvažoval vyslanec o tom, kolik pozoruhodného viděl na vlastní oči během těch let, kdy putoval po téhle cizí zemi. Některé věci nikdy nikomu neprozradí, jako například intimnosti, které si užíval s několika chánovými konkubínami. A o některých věcech nebude nikdy mluvit proto, že byly prostě příliš podivné na to, aby jim někdo uvěřil. K těm patřila třeba Velká zeď – měla šířku a výšku pětipatrové kamenné budovy a přesto se táhla od obzoru k obzoru a daleko za něj. Sama o sobě zastiňovala všechny římské stavby v celé Evropě. Pak tu byly jakoby kamenné kostry draků, které mu ukázali v centrální poušti, s lebkami velkými jako vinné sudy, zuby ostrými jako dýky a stehenními kostmi vysokými jako člověk. A v neposlední řadě to, co viděl dnes: zařízení schopné vystřelovat světlo dost silné na to, aby oslepilo člověka.

Ve svém vlastním zájmu chtěl vědět, jak ta zbraň funguje – Chenbiš se zmínil o jakémsi krystalu –, ale věděl, že je to další záhada, kterou si vezme do hrobu.

Marco Polo kráčel po generálově boku a pochyboval, zda jeho benátští spoluobčané uvěří aspoň těm banálnějším příběhům z jeho cest po Číně, které jim bude vyprávět.

1

Birmingham, Anglie

Před čtyřmi měsíci

WILLIAM CANTOR KÝCHL do mikrofonu ještě dřív, než si uvědomil, že se k tomu schyluje. Ta potřeba ho přepadla tak rychle, že ani nestačil odvrátit hlavu. Hlen, který kýchnutí uvolnilo do jeho nosní dutiny, musel vtáhnout zpátky a to zesílené frknutí se rozlehlo skoro opuštěným přednáškovým sálem.

„Pardon,“ prohlásil nešťastně, zakašlal s rukou na ústech a odvrátil se, aby ukázal těm asi deseti lidem na své přednášce, že není úplný buran. „Jak říkal jeden Američan, kterého jsem znal na Christ Church College,“ – ano, vy nevzdělanci, chodil jsem na Oxford – „můžu zatřást rukou, můžu zatřást nohou, ale tuhle rýmu určitě nesetřesu.“

Odpověď z obecenstva zněla jako zdvořilý smích, ale spíš to byl tlumený kašel.

Bože, jak nenáviděl tyhle přednášky odehrávající se v různých přístavcích nebo vesnických knihovnách, přednášky, na něž chodili jen důchodci bez zájmu o téma, kteří potřebovali nějak zabít odpoledne. Ale ještě horší byly ty ve městech jako Birmingham, tak ponurých, jako by tam nikdy nesvítilo slunce, které navštěvovali jen lidé, kteří se chtěli ohřát předtím, než půjdou žebrat nebo si stoupnout do fronty před vývařovnu pro chudé. Než se postavil na stupínek, napočítal deset přítomných a celých čtrnáct kabátů. Představil si řadu zrezivělých nákupních vozíků naložených odpadky na parkovišti knihovny.

„Ještě jsem nevypověděl polovinu toho, co jsem viděl.“ Mnohem lepší úvod než poprskání mikrofonu bacily, pomyslel si smutně. Měl však svůj cíl a jeden nikdy neví, třeba se v té zachumlané ženě v zadní části místnosti skrývá druhá J. K. Rowlingová. „To byla poslední slova pronesená velkým benátským cestovatelem Markem Polem na smrtelném loži.

Z jeho legendární knihy Milion, kterou nadiktoval Rustichellovi da Pisa, když oba strádali v janovském vězení, víme, že Polo spolu se svým otcem Niccolem a strýcem Maffeem“ – ta jména mu hladce sklouzla z jazyka navzdory rýmě, nebylo to zdaleka poprvé, co přednášel na tohle téma – „učinil mnoho úžasných objevů a spatřil mnoho úžasných věcí.“

Vzadu se ozval hluk – do čítárny knihovny postavené ve stylu brutální moderny vstoupil nově příchozí. Kovové skládací židle zaskřípěly, jak se několik lidí ohlédlo, aby se podívalo, kdo si to přišel poslechnout přednášku – nejspíš se domnívali, že by to mohl být nějaký kolega bezdomovec z Chamberlain Square.

Ten vysoký mohutný muž měl na sobě kašmírový převlečník, kterým skoro zametal podlahu, tmavý oblek, tmavou košili a ladící tmavou kravatu. Omluvně zamával a posadil do zadní řady, než Cantor stačil postřehnout jeho rysy. To vypadá slibně, pomyslel si učenec, který nikdy neměl peněz nazbyt. Tenhle člověk má aspoň šaty, které několik lidí před ním nevyhodilo.

Cantor se odmlčel, dokud se nově příchozí neusadil. Kdyby to byl potenciální sponzor, klidně by mu hned začal lízat boty.

„Dokonce i dnes vyvolává Polova kniha debaty. Lidé prostě nevěří, že viděl a vykonal všechno, co píše. Jejich předsudky jim nedovolují uvěřit, že existovala civilizace schopná vyrovnat se a snad i překonat evropské státy. Později se přišlo na do očí bijící nesrovnalost. Jednoduše řečeno, Polo se navzdory dlouhým letům, která v Číně strávil, a navzdory všemu, co o té vzdálené zemi napsal, nikdy nezmínil o jejím největším úspěchu, jejím takřka zázračném divu.

Víte, on se v tom, co nadiktoval Rustichellovi da Pisa, nikdy nezmínil o Velké čínské zdi. To je stejné, jako kdyby moderní turista tvrdil, že byl v Londýně, a přitom neviděl Oko. Moment. To odporné ruské kolo by vlastně bylo něco, na co by kultivovaný cestovatel nejraději zapomněl.“ Cantor se odmlčel a čekal na smích. Ozvalo se jen další kašlání. „No, a právě fakt, že Polo pomlčel o Velké zdi, která je nedaleko od Pekingu, kde Polo strávil tolik času, posloužil jeho pomlouvačům jako argument k odmítnutí celého vyprávění.

Vina však neleží na vypravěči, ale na zapisovateli.“ Zde měl v plánu zmínit se o despotickém janovském dóžeti, který uvěznil Pola a jeho písaře Rustichella, ale rozmyslel si to. „Na muži, kterému Polo diktoval svůj příběh, zatímco seděli v janovské vězeňské cele poté, co byl Polo zajat v bitvě u Korčuly. Rustichello sám byl zajat o čtrnáct let dříve v klíčové bitvě u Melorie, která označovala počátek úpadku městského státu Pisa.

Rustichello byl, použijeme-li dnešní slovník, romantický spisovatel, který dosáhl jistého úspěchu ještě předtím, než byl zajat. Představte si ho jako Jackie Collinsovou své doby. To vám pomůže domyslet si, co poutalo fantazii jeho čtenářů a co by bylo považováno za příliš fantastické, než aby se tomu dalo uvěřit.

S tímto na paměti ho nevidím jen jako muže vládnoucího perem, který svěřil Polovo vyprávění papíru, ale také jako jeho redaktora, muže, který možná zatajil Polovy nejkontroverznější objevy, aby rukopis přiblížil prostému čtenáři. Středověcí šlechtici, pro které tehdejší spisovatelé takřka výhradně psali, by neocenili skutečnost, že jim Čína konkuruje a mnohdy je předstihla v úspěších na poli medicíny, stavitelství, sociální politiky a hlavně válečnictví.“

Cantor se na okamžik odmlčel. Ve tvářích posluchačů viděl buď spánek, nebo otupělou lhostejnost. Bylo jim úplně jedno, co říká, jen když nemuseli být venku v ledovém dešti bičujícím to město ve střední Anglii. Rád by se podíval na muže v tmavém obleku, ale toho zakrýval vysoký bezdomovec, který spal v takřka dokonale vzpřímené póze.

„A právě s touto myšlenkou – že si Rustichello možná zaznamenal během jejich dlouhého vyprávění i části, které pak ze závěrečného rukopisu Milionu vynechal, čímž vznikly v Polově příběhu mezery, jež znepokojily pozdější vědce a přinutily je zpochybnit celou knihu – jsem dnes za vámi přišel.“ Ta věta zněla kostrbatě i Cantorovým uším, ale snažil se to podat, jak to slyšel, a všichni jeho učitelé na Oxfordu mluvili v souvětích, která by zaplnila celou stránku i víc.

„Věřím,“ pokračoval, „že někde na světě existují tyto poznámky, tyto útržky Polova vyprávění, které nemohly projít přes středověkého cenzora, jímž byl Vatikán, a vyvolaly by příliš mnoho pochybností u tehdejších čtenářů. Od chvíle, kdy jsem odešel z Christ Church College,“ – nemělo smysl zmiňovat se o tom, že neodpromoval – „pátrám v Itálii a Francii po takové knize. A teď věřím, že jsem před půl rokem padl na její stopu.“

Že by se muž v černém obleku při té zprávě zavrtěl? Cantorovi se zdálo, že stín v zadní části sálu trochu změnil polohu. Připadal si jako rybář, který pocítil, jak si ryba poprvé uždíbla z návnady na háčku. Teď musel zaseknout a přitáhnout si úlovek.

„Získal jsem přístup k prodejním záznamům malého antikvariátu v jednom italském městečku, který funguje od roku 1884. Je v nich zápis o prodeji kopie Rustichellovy původní práce Roman de Roi Artus, k němuž došlo v roce 1908. Ke knize o artušovské legendě byl přiložený svazek volných listů.

V té době zkoumaly četné rody z edwardovské Anglie Itálii, aby si rozšířily obzory. Vzpomeňte na Pokoj s vyhlídkou od E. M. Fostera.“ Většině z nich by byla povědomá spíš Lepenková krabice s celofánovým oknem, ale Cantor věděl, že usiluje o pozornost jediného posluchače. „Jako všichni turisté si i tito cestovatelé přiváželi suvenýry. Nábytek, sochy, cokoliv, co jim mělo připomínat Lombardii nebo Toskánsko. Jedna konkrétní rodina si potrpěla na knihy a vrátila se s plnými kufry spisů, které by zaplnily knihovnu velkou jako tato místnost od podlahy po strop. Některé svazky pocházely ze století před Polovým narozením. A tato rodina získala také Rustichellovy spisy.

Za poplatek mi byl umožněn omezený přístup do té knihovny.“ Pět set liber za jedno odpoledne, vybavil si Cantor trpce. V poslední době si většinu věcí vybavoval zatrpkle. Současný majitel knihovny byl mizerný parchant, který rozpoznal Cantorovu touhu knihovnu navštívit a neváhal zpeněžit vědecký zájem třicetiletého výzkumníka.

Cantor sehnal peníze jen na jednu návštěvu, to bylo všechno. A proto vlastně posledních pár měsíců dělal tohle. Nešlo mu o to vzdělávat osamělé vdovy a bezdomovce. Doufal, že najde sponzora, který mu pomůže financovat další výzkum. Majitel rukopisu se jasně vyjádřil, že ho neprodá, ale byl ochotný dovolit Cantorovi, aby ho studoval za pět set liber denně.

Mladý vědec si byl jistý, že jakmile zveřejní výsledky svého výzkumu, přinutí tlak historických spolků majitele, aby spis věnoval nějaké významné univerzitě nebo jí aspoň umožnil, aby ověřila pravost Rustichellova díla, upevnila tak Cantorovu pověst a snad mu i dopomohla k bohatství.

„Text je psaný typickou středověkou francouzštinou, což je má specializace stejně jako italština ze stejného období. Podařilo se mi přeložit jen malou část, protože jsem ho objevil až ke konci svého pobytu v knihovně, ale to, co jsem si přečetl, mi vyrazilo dech. Je to popis bitvy, jíž byl Polo svědkem v roce 1281 a při níž generál jménem Chenbiš zničil své protivníky střelným prachem, který Polo dosud neviděl nikoho použít takovým způsobem, a velice pozoruhodným mechanismem, jenž využíval zvláštní krystal ke koncentraci slunečního světla do paprsku podobného modernímu laseru.“

Cantor se znovu odmlčel. Muž v tmavém obleku mezitím vstal a potichu odešel z přednáškového sálu v přístavku knihovny. Dlouhý převlečník mu tančil kolem nohou jako černokněžnický plášť. Cantor polohlasně zaklel. Nepodařilo se mu zaseknout háček a nejspíš rybu úplně zahnal z těchto vod. Sklíčeně pohlédl na neoholené a mrzuté tváře před sebou. Jaký smysl mělo pokračovat? Ti lidé nestáli o jeho monotónní nosový hlas, stejně jako on nestál o jejich pozornost.

„No, moc vám děkuji. Nějaké otázky?“ Zarazilo ho, když se zvedla jedna pavoučí ruka. Ta žena měla pomačkanou tvář panenky vyrobené ze silonových punčoch. „Ano?“

„Neměl byste pár drobnejch?“

Cantor popadl kufřík, hodil si přes paži obnošený plášť a odkráčel doprovázen chraptivým kašlem.

Když vyšel ze dveří knihovny, byla už venku úplná tma. Neosobní rozlohu Chamberlain Square lemovala na jedné straně betonová hrůznost knihovny, klasický třípatrový dům se sociálními byty na straně další a radnice ve stylu řeckého chrámu na třetí. Cantorovi připadalo, jako by nějací lupiči utekli s celou gotickou katedrálou a nechali po sobě jen horních asi dvacet metrů jedné z jejích věží.

Představitelé města by nedokázali vytvořit méně architektonicky harmonický prostor, ani kdyby se hodně snažili.

Snad jen kdyby přidali starý hangár pro vzducholoď, pomyslel si nemilosrdně, nebo kostel východní ortodoxní církve s cibulovitou kopulí.

Déšť se zmírnil ve studené mrholení, a přestože si Cantor zvedl límec, našla si ledová voda cestu dolů po jeho krku. Zatoužil po teplé sprše a horkém grogu a také po tom, aby mu přestalo téct z bolavého nosu.

Jeho otlučený volkswagen parkoval v Newhall Street a on právě zahnul do Colmore Row, když vedle něho s tichým zavrčením sjelo okénko na straně řidiče elegantního jaguáru.

„Doktore Cantore, můžete na slovíčko?“ Byl to kultivovaný hlas s kontinentálním přízvukem – francouzským, německým, možná švýcarským, který Cantorovi zněl jako kombinace těch prvních dvou.

„No, já doktorát ještě nemám,“ vykoktal, když poznal černou košili a oblek muže sedícího za volantem luxusního sedanu.

„To je jedno, i tak to byla přesvědčivá přednáška. Počkal bych si i na její závěr, ale měl jsem telefonát, který jsem nemohl ignorovat. Prosím, žádám vás jen o pár minut.“

„Prší.“ Když se Cantor sklonil, aby nahlédl do auta, projela mu podrážděnými čelními dutinami bodavá bolest.

„Ne tady.“ Muž se usmál, nebo alespoň rozevřel rty a ukázal zuby. „Můžu vás odvézt k vašemu autu.“

Cantor se rozhlédl ulicí. Nikdo tam nebyl a jeho auto opravdu stálo pět bloků daleko. „Dobře.“

Obešel dlouhou zešikmenou karosérii a uslyšel cvaknutí elektronického zámku ve dveřích spolujezdce. Usadil se na pružný kožený potah. Dřevem vykládaná palubní deska se leskla v záři přístrojů.

Neznámý zařadil rychlost a vyjel z parkovacího místa. Jaguár jel tak hladce, že si Cantor ani neuvědomil, že běží motor.

„Jeden můj společník vyslechl přednášku, kterou jste měl minulý týden v Coventry. Zaujala ho natolik, že mi o ní pověděl. Musel jsem si to poslechnout osobně.“

„Pardon, a vy jste kdo?“

„Ach, omlouvám se. Jsem Tony Forsythe.“ Neobratně si potřásli rukama, protože Forsythe musel prostrčit dlaň pod svou levou paží, aby nepustil volant.

„A vy se zajímáte o Marka Pola, pane Forsythe?“ zeptal se Cantor.

Měl z toho muže divný pocit. Bylo mu okolo čtyřicítky, měl všední, bezvýrazné rysy a tmavé vlasy tak husté, že to mohla být paruka. Bylo na něm však něco zvláštního. Pak Cantorovi došlo, co. Ruce měl velké a mozolnaté. Jeho sevření nebylo přehnaně silné, ale Forsythova ruka tu Cantorovu prakticky spolkla. Podle jeho zkušeností muži v kabátech za tisíc liber a autech za šedesát tisíc mozoly nemívali.

„Trochu fušuji do historie, dalo by se říct, a zajímá mě ta kniha a její obsah.“

William Cantor lovil rybu, ale náhle měl pocit, že zasekl žraloka. „No, já stojím v Newhall.“

„Ano, vím,“ přikývl Forsyth, což Cantora poněkud znepokojilo, ale neznámý dodal: „Za chvilku tam budete. Zmínil jste se, že majitel spisu nemá zájem o prodej, je to tak?“

„Ano, ten muž je proti mně zaujatý. Myslím, že po mně chtěl peníze za návštěvu své knihovny jen proto, aby mě naštval.“

„Takže o ceně jste nemluvili?“

„To opravdu ne. Dal jsem dohromady jenom těch pět set liber, abych mohl tu zatracenou věc studovat jeden den.“

„Škoda,“ řekl Forsyth spíš pro sebe. „Dal bych přednost jednoduché peněžní transakci.“

Ke Cantorově úlevě zahnul jaguár doleva do Newhall Street.

Forsyth na něho krátce pohlédl. „Asi byste nebyl ochotný prozradit mi jméno toho pána?“

„No, nezdá se mi, že by to bylo v mém zájmu, co vy na to?“

„Ale ano, bylo, příteli Williame. Rozhodně by to bylo ve vašem zájmu.“

Jaguár náhle prudce vystřelil kupředu. Cantor zahlédl svůj volkswagen jen jako šmouhu, když prolétli kolem. „Co to sakra –“

Cantorovi se se silou anakondy omotala kolem krku paže osoby dosud ukryté ve velkém prostoru před zadními sedadly a zadusila mu slova v hrdle. Ostré bodnutí do krku, podivná kovová chuť v ústech a tři vteřiny nato se Cantor svalil v bezvědomí navozeném nějakou drogou.

Protože Cantorovi rodiče zemřeli už dávno při nehodě na dálnici M1 a neměl žádné příbuzné ani přítelkyni, objevil jeho zmizení až jeho domácí, když po měsíci zaklepal na dveře jeho malého bytu. Tu hrstku přednášek, které měl naplánované, laskavě přeložila osoba vystupující pod jeho jménem. Trvalo ještě několik dní, než bylo hlášení o pohřešované osobě přiřazeno k tělu bez hlavy a rukou vytaženému ze Severního moře u rybářské osady Grimsby zhruba ve stejné době, kdy zmizel.

Policisté vyšetřující případ se shodli na dvou věcech. Zaprvé, DNA nalezená v Cantorově bytě se shodovala s DNA těla vyloveného z vody. A zadruhé, mrtvý byl mučen tak krutě, že smrt pro něho byla požehnanou úlevou.

Protože Cantor přechovával poznámky o Rustichellově spisu ve svém kufříku, který se nikdy nenašel, došlo k ještě jednomu zločinu, který si policie nikdy nespojila s jeho zmizením. Bylo to zpackané vloupání do jednoho hampshirského sídla v jižní části země u města Beaulieu. Odehrálo se dva dny poté, co byl Cantor naposledy spatřen živý. Policejní rekonstrukce ukázala, že lupiče překvapil při loupeži ovdovělý majitel, takže ho pachatelé uhodili do hlavy páčidlem nalezeným na místě činu – bez otisků – a v panice uprchli, aniž se obtěžovali vzít s sebou povlaky plné stříbra, které do nich už stačili nacpat.

Ani jeden policista si nevšiml úzké mezery na jedné z mnoha polic plných knih, které lemovaly dřevem obloženou knihovnu sídla.

2

Kmenové území

Severní Vazíristán

Současnost

Ta horská vesnice se v posledních dvou stech letech vůbec nezměnila. Samozřejmě až na zbraně. Ty tam byly dlouho, o to nešlo. Spíš se změnil druh zbraní. Před staletími nosili vousatí muži bambitky s rozšiřujícím se ústím hlavně. Pak přišly muškety značky Tower, následované puškami Lee-Enfield a nakonec všudypřítomný AK-47, který zaplavil region díky sovětské invazi do Afganistanu na severu. A tyto zbraně byly tak dobré, že většina z nich byla starší než muži, kteří je používali. Bez ohledu na to, zda hájil území před nepřátelskou frakcí nebo šel na záchod, bez AK připraveného ke střelbě se zde žádný muž nepohyboval.

Tohle všechno se honilo Cabrillovi hlavou, když sledoval dva paštunské mladíky ze severu, sotva dvacetileté kluky se strništi na bradách a tvářích jako zárodky budoucích plnovousů, jak se snaží dostat dvě kozy na otevřenou korbu náklaďáku. Samopaly pověšené na ramenou jim celou dobu klouzaly na hruď a bouchaly do zvířat dost silně na to, aby se bránila nakládání.

Pokaždé, když zbraň sklouzla, se chlapec musel zarazit, posunout si ji zpátky na rameno a pokusit se uklidnit kozu s očima satyra. Cabrillo byl příliš daleko na to, aby je mohl slyšet, ale dokázal si představit vyděšené mečení koz a upřímné prosby mladých mužů k Alláhovi, aby jim usnadnil práci se zvířaty. Vůbec je nenapadlo, že by mohli opřít zbraně o chatrný plot z kůlů na tu minutu, kterou by jim nakládání trvalo, pokud se jimi nerozptylovali.

Kdyby si odmyslel těch asi čtyřicet ozbrojenců ve vesnickém ležení, přišlo by mu to komické.

Jedno však musel na těch mladících obdivovat. Přestože byl navlečený v nejmodernějším polárnickém oděvu, pořád se třásl zimou, zatímco oni tam poskakovali jen v domácím vlněném oblečení.

Byla ale pravda, že Cabrillo v posledních patnácti hodinách nepohnul ničím jiným než očními víčky. Stejně jako zbytek jeho týmu.

V severním Vazíristánu bylo tradicí, že se vesnice stavěly jako citadely na vrcholcích kopců. Všechny pastviny a pole se rozkládaly na svazích vedoucích k osadě. Aby on a jeho lidé našli vhodnou pozorovatelnu, ze které by viděli dolů do tábora Talibánu, museli vylézt na vedlejší horu. Vzdušnou čarou přes příkré údolí to měli k ležení jen něco přes půldruhého kilometru, ale byli nuceni vyškrábat se na vrcholek pokrytý sněhem a ledem, kde ve výšce tří tisíc metrů nad mořem lapali po dechu. Podepřeným dalekohledem viděl dva staré muže kouřící nekonečnou řadu cigaret.

Cabrillo si vyčítal poslední doutník, který vykouřil, zatímco v plicích měl pocit, jako by vdechoval kovově páchnoucí zbytky z vyčerpané potápěčské láhve. V jeho sluchátku zazněl hluboký baryton: „Chtějí dostat ty kozy na pastvu, nebo se chystají, že si s nimi užijí?“

Ozval se další hlas: „Protože ty kozy nemají burky, aspoň ty kluci vědí, co dostanou.“

„Radiový klid,“ připomněl Cabrillo. Neměl obavy, že by jeho lidé mohli ztratit ostražitost. Bál se však, že následující poznámka přijde od jeho zástupkyně Lindy Rossové. Znal její smysl pro humor a věděl, že ať zažertuje o čemkoliv, neubrání se hlasitému smíchu.

Jeden z mladých pastevců konečně odložil svůj AK s pažbou sestávající z kovových tyček a opěrky a podařilo se jim naložit zvířata na korbu. Než se zaklapla zadní postranice, měl už kluk zbraň zpátky na rameni. Motor vyfoukl oblak modrého kouře a vozidlo se brzy s kuckáním rozjelo od vesnice na vrcholku kopce. Byla to sice základna Al-Káidy, ale na běžný život na té rozeklané hoře to nemělo žádný vliv. Bylo nutné pěstovat plodiny a chovat zvířata, nakupovat a prodávat zboží. Špinavým tajemstvím Al-Káidy i Talibánu bylo, že ačkoliv jsou jejich příznivci fanatici, stále se jim musí platit. Protože se peníze za poslední lukrativní sklizeň máku dávno rozplynuly, bylo nutné uchýlit se k tradičním zdrojům obživy, aby se bojovníci udrželi ve formě.

V osadě byly zhruba dva tucty budov. Asi šest jich stálo u prašné cesty vedoucí dolů do údolí, zatímco ostatní se tyčily na kopci za nimi, spojené pouze stezkami. Všechny byly postavené z kamene, který splýval s bezvýrazným okolím, měly nízké ploché střechy a několik oken. Největší byla mešita s minaretem, který jako by se měl každou chvíli zřítit.

Těch pár žen, které Cabrillo a jeho tým viděli, mělo na sobě černé burky, zatímco muži byli oblečení v pytlovitých kalhotách pod kabáty zvanými čapan a na hlavách měli turbany nebo placaté vlněné čepice jménem pakul.

„Juane.“ Hlas Lindy Rossové připomínal hlásek skřítka, což ladilo s jejím elfím vzhledem. „Podívej se na tu mešitu.“

Opatrně, aby neupoutal pozornost, obrátil Cabrillo dalekohled o několik stupňů a namířil ho na dveře mešity. Stejně jako ostatní tři členové jeho týmu se zakopal na úbočí hory a v díře se zakryl celtou posypanou hlínou. Z několika metrů byli neviditelní.

Upravil zaostření. Z mešity vycházeli tři muži. Jeden s dlouhými šedými vousy musel být imám, zatímco druzí dva byli mnohem mladší. Kráčeli každý po jednom boku duchovního a s vážnými tvářemi naslouchali tomu, co jim říkal.

Juan si je přiblížil. Oba měli asijské rysy a holé tváře bez vousů. Jejich oblečení se do toho chudého regionu vůbec nehodilo. Jejich prošívané bundy, i když tlumených barev, byly prvotřídní kvality a oba měli obuté nové horolezecké boty. Pozorněji si prohlédl toho menšího. Před začátkem operace tu tvář studoval celé hodiny a ukládal si ji do paměti právě pro tenhle okamžik.

„Máme ho,“ řekl tiše do zabezpečeného komunikačního vybavení. „Tohle je Setiawan Bahar. Nespouštějte z něho oči. Potřebujeme vědět, kde ho ubytují.“

Nesourodá trojice kráčela po hlavní cestě, pomalu, protože imám silně kulhal. Cabrillo věděl ze spolehlivých zdrojů, že k tomu kulhání přišel v roce 2001 při dobytí Kandaháru. Konečně dorazili k jednomu z bezvýrazných domů. Přivítal je vousatý muž. Několik minut rozmlouvali na prahu a pak pozval majitel domu dva mladíky, oba z Indonésie, dovnitř. Imám se obrátil a zamířil zpátky k mešitě.

„Dobře, máme to,“ řekl Juan. „Odteď sledujte jenom ten dům, abychom věděli, že neodešel.“

Odpovědí mu bylo sborové „Rozumím“.

Pak, v rozporu s vlastním rozkazem, obrátil Cabrillo dalekohled zpátky k hlavní cestě, neboť do vesnice vjel bílý sedan Toyota, který měl nejspíš na tachometru dobrých několik set tisíc kilometrů. Jakmile zastavil, rozlétly se všechny čtyři dveře a ven vyskočili ozbrojení muži. Tváře jim zakrývaly konce turbanů. Zvedli zbraně k ramenům a obešli auto ke kufru. Jeden se naklonil a odemkl zámek. Hydraulika pomalu zvedla víko a tři ze střelců namířili dovnitř své kalašnikovy.

Juan neviděl, co je v kufru, nebo spíš kdo, a trpělivě čekal, zatímco jeden z bojovníků sklonil samopal, takže mu zůstal viset pod ramenem, a sáhl do kufru. Vytáhl z něj pátého muže, který tam ležel stočený do klubíčka. Zajatec měl na sobě klasickou americkou vojenskou uniformu. I jeho kanady vypadaly vojensky. V ústech měl roubík a přes oči šátek. Jeho blonďaté vlasy byly o něco delší, než požadovaly armádní předpisy. Byl příliš slabý, než aby se udržel na nohou, a jakmile se ocitl venku z auta, svalil se do prachu.

„Máme problém,“ zamumlal Cabrillo. Obrátil dalekohled zpátky k domu, kde se nacházel Setiawan Bahar, a poručil svým lidem, aby věnovali pozornost tomu, co se děje na návsi osady.

Eddie Sang neřekl nic, zatímco Linda Rossová zalapala po dechu a Franklin Lincoln zaklel.

„Máme nějaké zprávy o zajatém vojákovi?“ zeptal se pak Seng.

„Ne, nic,“ odpověděla Linda sevřeným hlasem, právě když jeden z Talibánců kopl ležícího vojáka do žeber.

Linc řekl hlubokým hlasem: „Mohlo k tomu dojít v posledních třiceti hodinách, kdy jsme zaujímali postavení. Nebyl důvod, aby nám Max takovou informaci předával.“

Aniž spustil zrak z domu, přepnul Cabrillo frekvenci vysílačky. „Oregone, Oregone, slyšíš mě?“

Z přístavu v Karáčí vzdáleného více než osm set kilometrů přišla okamžitě odpověď: „Tady Oregon. Mluví Hali, předsedo.“

„Hali, objevila se po začátku téhle operace nějaká zpráva o vojákovi americké armády nebo NATO zajatém v Afganistanu?“

„Nic ve zpravodajství ani na oficiálních kanálech, ale jak víš, Pentagon s námi právě teď moc nespolupracuje.“

Té poslední skutečnosti si byl Cabrillo moc dobře vědom. Před několika měsíci, poté, co skoro deset let využívala přístup k supertajným vojenským informacím přes svého dávného učitele u CIA Langstona Overholta, se Cabrillova soukromá bezpečnostní agentura známá jako Korporace a sídlící na nákladní lodi zvané Oregon, stala vyvrhelem. Provedla operaci v Antarktidě, která zmařila argentinsko-čínské snahy obsadit a vytěžit velké nové ropné pole u panenského pobřeží jižní části kontinentu. Americká vláda jim však v obavách z politických následků jasně zakázala jakkoliv se ve věci angažovat.

Nezáleželo na tom, že bezvýhradně uspěli. Nový prezident je považoval za nevyzpytatelnou hrozbu a nařídil Overholtovi, aby přestal využívat jedinečné služby, které Korporace poskytovala. Jednou provždy. Langston musel využít svého veškerého vlivu ve Washingtonu, aby po té epizodě nepřišel o práci. Soukromě se Juanovi svěřil, že ho prezident tak seřval, až mu týden zvonilo v uších.

A to přivedlo Cabrilla a jeho malý tým sem, na jedno z mála míst na zemi, které nikdy neokupovala cizí armáda. Dokonce i Alexandr Veliký měl dost rozumu, aby se vyhnul Vazíristánu a zbytku severních kmenových území. Byli tu, protože jeden bohatý indonéský obchodník Gunawan Bahar měl syna, který utekl, aby se přidal k Talibánu, skoro stejně jako mladíci ve Spojených státech o několik generací dřív utíkali z domova, aby se přidali k cirkusu. Jediný rozdíl byl v tom, že mladý Setiawan se přestal mentálně vyvíjet v sedmi letech a jeho bratranec, který ho tam přivezl, namluvil verbířům v Djakartě, že se Seti chce stát mučedníkem.

Z amerických uprchlíků se stávali cirkusáci. Setiawana čekal osud sebevražedného atentátníka.

Hali pokračoval: „Od chvíle, co jste odjeli, prohledávají Stoney s Murphem všechny databáze, do kterých se jim podařilo proniknout.“ Eric Stone a Mark Murphy byli kromě jiného počítačoví experti Korporace. „Žádné zvláštní zprávy z Pákistánu ani Afganistanu.“

„Pověz jim, ať mají oči otevřené. Dívám se na blonďáka v uniformě NATO, který je na tom od pohledu dost špatně.“

„Vyřídím jim to,“ slíbil Hali Kasim, první komunikační důstojník.

Cabrillo přepnul zpátky na taktickou síť. „Doporučení?“

Linda Rossová promluvila okamžitě. „Nemůžeme ho tady nechat. Všichni víme, že z něho za den nebo za dva bude hvězda nového stínacího videa džihádistů.“

„Eddie?“ zeptal se Juan, přestože znal odpověď.

„Zachráníme ho.“

„Mě se ani neptej,“ zavrčel Linc.

„Není potřeba.“ Juan stále sledoval cílový dům a nehodlal z něj spustit oči. „Co dělají teď?“

„Postavili ho na nohy,“ odpověděla Linda. „Ruce má svázané za zády. Přišlo se na něj podívat pár kluků z vesnice. Jeden z nich na něho právě plivl. Druhý ho kopl do holeně. Moment. Únosci ty děti odhánějí. Teď ho vedou přes náves, stejným směrem, jakým je náš cílový dům. Jdou, jdou a… Už jsou na místě. Tři domy od toho, kde je Seti.“

„Linku, převezmi cíl,“ přikázal Juan. Okamžik počkal, než statný bývalý příslušník SEAL namíří dalekohled na dům, pak obrátil ten svůj k místu, kde čtyři teroristé postrkovali blonďatého zajatce do domu z hlíny a kamení, který byl k nerozeznání od ostatních.

Dva Afgánci se postavili na stráž před prosté dřevěné dveře. Juan se snažil nahlédnout do otevřeného okna, ale v útrobách toho skromného obydlí vládla příliš velká tma, než aby rozeznal něco víc než nezřetelný pohyb.

Korporace dostala zaplaceno, aby odvedla Baharova syna od Al-Káidy, ne aby zachraňovala zahraničního vojáka, ale stejně jako v případě operace v Antarktidě se Cabrillo při svém konání řídil hlavně morálním kompasem. Záchrana toho vojáka pro něho byla naprostou nutností, i kdyby to mělo znamenat, že přijdou o milion dolarů, které jim Gunawan Bahar už poslal jako zálohu, i o další čtyři, které měli slíbené, až jeho syn přiletí do Djakarty.

Juan si vybavil slzy v Baharových očích, když mu při jejich jediné schůzce vysvětloval, jak jeho syn zbožňoval svého staršího bratrance, který tajně získal radikální názory v djakartské mešitě. Gunawan Juanovi řekl, že se Seti vzhledem ke svým mentálním omezením nemohl vědomě připojit k teroristické organizaci, takže byl vlastně unesen a odvezen do tohoto úkrytu Al-Káidy.

Cabrillo spatřil v mužově zmučeném výrazu lásku a zaslechl ji v jeho hlase. Sám děti neměl, ale byl prezidentem Korporace a kapitánem své lodi, Oregonu. Miloval členy své posádky jako jejich otec, takže si dokázal představit muka, která Bahar prožíval. Kdyby byl unesen jeden z jeho lidí, pohnul by nejen nebem i zemí, aby ho dostal zpět živého a zdravého.

* * *

„MUSÍTE pochopit, jaké je to požehnané dítě,“ vysvětloval mu Setiho otec, „skutečný dar od Alláha. Ti, co ho neznají, se na něho mohou dívat jako na přítěž, ale to proto, že nevědí, jak moc ho moje žena a já milujeme. Asi není správné, že to říkám, ale z našich tří synů mám Setiho nejraději.“

„Tohle jsem slyšel už od jiných rodičů dětí, které vyžadují zvláštní péči,“ přitakal Juan a podal Baharovi bílý kapesník z náprsní kapsy svého saka, aby si mohl osušit oči. Jako mnoho muslimů ani Gunawan Bahar neskrýval emoce. „Je nedotčený špínou skutečného světa.“

„Přesně tak. Seti je skutečně nevinný a zůstane takový po zbytek života. Pane Cabrillo, uděláme cokoliv, abychom dostali našeho chlapce zpět. Na jeho bratranci nám nezáleží. Jeho rodiče se ho zřekli, když se dozvěděli, co udělal. Ale musíte nám vrátit našeho drahého Setiho.“

Stejně jako mnoho dalších soukromých zakázek, které Korporace už dříve dostala, jí i tuhle dohodil záhadný prostředník s přezdívkou L’Enfant. Juan se s mužem, který si říkal Dítě, nikdy osobně nesetkal, ale zakázky, které Korporaci přenechal, byly vždycky víceméně poctivé a finanční situace potenciálních klientů dobře prověřená.

Juan hned na začátku přikázal Eriku Stoneovi a Marku Murphymu, aby rozcupovali život jejich nového klienta na kusy, a navíc si ho přes Overholta prověřil u CIA. To, že měli v ústředí v Langley na Cabrilla a jeho tým vztek, ještě neznamenalo, že si Juan nemohl zkontrolovat, jestli není proti Baharovi vedeno vyšetřování.

To poslední, co teď potřeboval, bylo nevědomky pracovat pro nějakého pohlavára teroristů.

Ukázalo se, že Gunawan Bahar je přesně ten, za koho se vydává, bohatý indonéský podnikatel sužovaný strachem o své unesené dítě, který byl ochotný udělat cokoliv, aby se chlapec vrátil domů.

Jakmile si potřásli rukou, stalo se Baharovo nejvroucnější přání i přáním Juanovým, a to nejen kvůli penězům. Vzedmula se v něm vlna hněvu proti každému, kdo by chtěl zneužít dítě jako Seti, a jeho vztek ještě umocňovalo to, co teroristé chlapci zamýšleli udělat.

Teď Cabrillo převzal odpovědnost za další život, za toho zajatého vojáka. Jeho odhodlání zachránit ho bylo stejně silné jako odhodlání vysvobodit Setiawana.

Juan rychle pohlédl ke slunci zapadajícímu za hory na západě a odhadl, že jim do soumraku zbývá tak třicet minut a do úplné tmy celá hodina. „Eddie, Linku, sledujte primární cíl. Lindo, ty se soustřeď na dům, kam odvedli toho vojáka.“

Juanův dalekohled dál přejížděl po zbytku vesnice a po přístupové cestě.

Všichni tři potvrdili, že rozuměli, a jejich bedlivé pozorování pokračovalo. Nepřehlédli jediný detail. Linc neopomněl nahlásit, že v kamenné zdi za domem, kde talibánci drželi Setiho, je mezera dost široká pro Lindu, ale ne pro jeho svalnatou postavu. Linda hlásila, že ve světle zápalky zahlédla, že jsou v domě se zajatcem dva talibánci a že je zajatec nejspíš na podlaze, soudě podle sklonu hlav Afgánců.

Právě když poslední paprsek slunce sklouzl za ledem pokrytý vrchol a zbarvil spodní stranu mraků pokrývajících oblohu oslnivým odstínem oranžové barvy, uviděl Juan reflektory blížící se po silnici pod ním. Tři auta za jeden den – náklaďák s kozami, sedan se zajatcem a teď tohle. Takhle tady vypadá dopravní zácpa, pomyslel si.

Trvalo několik dlouhých minut, než se auto vypořádalo s příkrým stoupáním do vesnice na kopci, a když vjelo na náves, bylo už sluneční světlo skoro pryč. Byl to školní autobus, jen o polovinu kratší než obvykle, pomalovaný fantastickými barvami, se šňůrou korálů na vnitřní straně čelního skla a nosičem na střeše, který byl momentálně prázdný. Křiklavá vozidla jako tohle byla tažnými koňmi střední Asie a převážela lidi, zvířata a zboží všeho druhu. Když tým cestou tam projížděl Péšávarem, viděli jich stovky – každé jiné.

Cabrillo přepnul dalekohled na noční vidění. Tento režim mu zachoval stejné optické rozlišení, ale ve slábnoucím světle se při něm dalo rozeznat více detailů.

Z autobusu vystoupilo několik mužů. První byl neozbrojený a přivítal předáka vesnice vřelým objetím. Cabrillovi byl trochu povědomý a Juana napadlo, zda jeho obličej neviděl na seznamu hledaných teroristů. Ti tři, kteří ho následovali, nesli kovové kufříky a samozřejmě i všudypřítomné kalašnikovy.

Juan rychle usoudil, že je to nějaký talibánský velitel a že ty kufry obsahují zařízení nutné pro nafilmování popravy zajatého vojáka. To se potvrdilo, jakmile jeden z ozbrojenců položil delší z krabic na zem a zvedl víko. Velitel Talibánu se sklonil a vyndal metr dlouhou šavli jako z Pohádek tisíce a jedné noci, což vyvolalo potěšený řev přihlížejících.

Umírněnost zjevně nepatřila mezi ctnosti těch mužů.

Cabrillo popsal ostatním, co viděl, a zeptal se: „Myslí si někdo to co já?“

Link odpověděl: „Já myslím na to, že jsem porušil svůj slib už nikdy se nevrátit do téhle země, který jsem si dal poté, co jsem se dostal z Tora Bora.“

„Jo, tohle mě taky napadlo,“ opáčil Juan se smíchem, „ale myslel jsem i na to, že by bylo o moc snazší vzít si ten autobus, než šlapat celých dvaatřicet kilometrů k našim autům po svých. Měli jsme v plánu, že toho kluka odneseme. Nemůže vážit víc než padesát kilo. Jenže nevíme, jestli ten voják takovou vzdálenost zvládne. Ukradením toho autobusu tuhle neznámou škrtneme.“

„Mně se to zamlouvá,“ souhlasil Eddie Seng.

„Lindo?“

„A bude v něm dost paliva, aby nás odsud odvezl?“

„Tady kolem nejsou žádné benzínky, takže musejí mít takovou zásobu paliva, aby se dostali minimálně do Landi Kotalu, města na pákistánské straně Chajbarského průsmyku, a možná až do Péšávaru.“

„To mi dává smysl,“ poznamenal Linc.

Linda přikývla, a pak si uvědomila, že ji nikdo nevidí. „Dobře. Vezmeme si ten autobus.“

Hlubokým údolím se rozlehlo muslimské svolávání k večerní modlitbě a muži na návsi a ostatní z vesnice zamířili ke zchátralé mešitě. Stráže zůstaly před budovou, kde drželi zajatého vojáka, a z domu, kde byl ubytovaný Seti, nikdo nevyšel.

Vesnice neměla generátor, takže se za soumraku rozsvítily petrolejové lampy ozařující špinavá okna několika domů. V obou cílových domech se svítilo. Palivo bylo drahé, takže lampy do hodiny jedna po druhé zhasly. Stejně jako v případě většiny populace i zde řídila životy lidí majestátní zemská rotace.

Cabrillo a jeho tým dál sledovali spící osadu přístroji na noční vidění. Dva strážci vydrželi bdělí ještě hodinu, než se jich také zmocnil spánek. Nic se nepohnulo, z žádného komína nevycházel kouř, nikde nezaštěkal pes.

Počkali pro jistotu ještě hodinu a pak se vynořili ze svých děr.

Když se Juan rozhýbával, cítil, jak mu lupe v kloubech. Po tolika hodinách nehybnosti v ledovém vzduchu ztuhl jako prkno. Stejně jako ostatní věnoval minutu protažení svalů a pohyboval se při tom tak pomalu, aby neupoutal pozornost. Jeho pohyby se podobaly cvikům tai-či.

Tým cestoval nalehko, nesl jen zbraně a vybavení pro jednu noc v horách. Všichni byli vyzbrojení útočnou puškou Barrett REC7 se světlem připevněným pod hlavní, ale pistolemi se lišili podle svého vkusu. Cabrillo dával přednost FN Five-seveN v podpažním pouzdře, aby ji mohl rychle tasit i s našroubovaným tlumičem.

Terén byl nerovný, plný balvanů hrozících vymknutými kotníky a polí volného kamení, které mohl jediný špatný krok změnit v hučící laviny, takže jednotka postupovala opatrně, kryli se navzájem a jeden z nich pokaždé sledoval vesnici, jestli se tam neobjeví nějaký pohyb. Jako přízraky kráčeli ve stříbrné záři tenkého srpku měsíce a jejich brýle pro noční vidění jim ve tmě ukazovaly, kam šlapou.

Cabrillo je vedl do vesnice a dál těsně podél zdí, ale ne tak blízko, aby se jejich černé uniformy otřely o hrubě otesané kameny. Na předem určeném místě se zastavil a podřepl. Ukázal na Lindu a Erika a naznačil jim, že půjdou osvobodit Setiho. On a Linc zachrání lépe střeženého zajatce.

Zatímco mu mohutný bývalý mariňák kryl záda, přiblížil se Juan k zadní stěně domu, kam teroristé vojáka odvedli. Nahlédl oknem dovnitř. Přes špínu pokrývající jedinou tabulku skla rozeznal v místnosti tři kavalce. Na dvou z nich ležela nehybná těla spících mužů. Na třetím chyběly deky, což znamenalo, že se někde uvnitř zřejmě nenachází třetí, bdělý terorista.

Zajatec musel být v přední místnosti domu, která, pokud byla dodržena tradice, sloužila jako kombinace obývacího pokoje, jídelny a kuchyně. Její jediné okno se nacházelo vedle dveří, takže půjdou dovnitř v podstatě naslepo.

Juan pohnul rukama, jako by rozhrnoval vodu.

Linc přikývl a zamířil podél levé zdi domu, zatímco Cabrillo kráčel podle pravé. Na rohu se oba muži zastavili. Minuta se protáhla na tři a Juan si už začínal dělat starosti. Museli zkoordinovat svůj útok s druhým týmem. Čekal, až mu Linda pošle do sluchátek vysílačky jediné cvaknutí a sdělí mu tak, že s Eddiem zaujali postavení.

Uslyšel to jen díky tomu, že tak napínal uši – vzdálené pištění připomínající komára na druhé straně místnosti. Poznal ten zvuk a uvědomil si, že musejí vyrazit hned.

Tohle může být požehnání nebo prokletí, pomyslel si, právě když Linda vyslala signál, že jsou připraveni. Linc uslyšel cvaknutí také a pohnuli se s Juanem v tak dokonalé shodě, že obešli roh domu ve stejném okamžiku, vyrazili stejným tempem a nastavili ruce do přesně stejné pozice.

Setrvačnost se spojila s Juanovými osmdesáti kilogramy a Linkovými sto osmi, když oba muži narazili do sedících a dřímajících stráží a srazili jim hlavy dohromady s jen o zlomek menší silou, než jaká je třeba na proražení lebky. Dva teroristé se vůbec nedozvěděli, jak se stalo, že ve zlomku vteřiny přešli z příjemného spánku do stavu podobného kómatu. Juan s Linkem položili oba talibánce na zem a ukryli jejich samopaly pod dřevěný dvoukolák naložený senem.

Chvilku počkali, jestli jejich zákrok nevzbudil pozornost. Juan stále slyšel vzdálené bzučení. Ukázal si na ucho a pak nahoru k noční obloze. Linc nepochopil a vrhl na něho tázavý pohled.

Juan rozepjal paže a zakýval jimi jako letadlo křídly.

Linc vyvalil oči. Věděl stejně dobře jako Juan, že nad severním Vazíristánem se obvykle pohybuje jen jeden druh letounu – dálkově řízený predátor.

Nebyl důvod si myslet, že cílem bezpilotního letounu je tahle vesnice, ale ani důvod domnívat se, že není. Zpráva o talibanském vůdci, který přijel autobusem, se už mohla dostat do ústředního velení americké armády, které vyslalo ozbrojený stroj pátrající po ohlášeném terči.

Neobával se, že predátor v nejbližší době vypálí raketu Hellfire. Pravidla pro útok jasně říkala, že potvrzení cíle musí být ověřeno, než dojde ke stisknutí spouště. Počkají do rozbřesku, aby mohly citlivé kamery stroje najít hledaného muže. Starosti mu dělalo, že nějaký místní nespavec letadlo zaslechne a vyhlásí poplach.

Nejvíc ze všeho chtěl Juan zavolat Langu Overholtovi a zeptat se toho starého špiona, jestli je proti této vesnici vedena nějaká operace, ale zabránily mu v tom dvě věci. Jednak fakt, že nemohl riskovat a promluvit takhle blízko od cíle, a jednak obava, že by ho Overholt odmítl nebo se sám dostal do problémů.

Pokud měla být Korporace i nadále tak úspěšná jako dříve, muselo brzy dojít k nápravě vztahů s Washingtonem.

Podíval se do okna, a když neuviděl nic jiného než svůj přízračný odraz, uvědomil si, že je sklo začerněné. Hodil si samopal na záda a vytáhl z pouzdra automatickou pistoli s tlumičem. Linc udělal totéž.

Dveře neměly zámek ani závoru. Tvořilo je jen sedm mizerně uříznutých prken držících pohromadě přitlučenými latěmi.

Cabrillo na ně položil ruku v rukavici, aby zkusil, jak snadno se dají otevřít. Trochu se pohnuly a panty byly naštěstí namazané sádlem, takže nezavrzaly. Poprvé od začátku akce ucítil ledové prsty zlé předtuchy. Kvůli tomuhle ohrožovali své primární poslání, a kdyby se něco zvrtlo, zaplatil by Setiawan Bahar tu nejvyšší cenu.

Zatlačil na dveře o něco silněji a nahlédl do mezery brýlemi na noční vidění. Nebylo tam dost světla, které by mohla supermoderní elektronika zesílit, tak otevřel dveře ještě víc. Ucítil, že lehce narazily do něčeho na podlaze. Stáhl si rukavici, dřepl si a sáhl za dolní okraj dveří. Jeho prsty se dotkly něčeho chladného a válcovitého. Prozkoumal okolí předmětu a našel dva další. Byly to plechovky narovnané do malé pyramidy. Kdyby dveře otevřel o něco dál, plechovky by spadly. Uvnitř měly nejspíš kuličky z ložisek nebo prázdné nábojnice, takže by při pádu zarachotily. Jednoduchý, podomácku vyrobený alarm.

Juan lehce zvedl horní plechovku, postavil ji ven a pak vyndal další dvě. Podařilo se mu otevřít dveře natolik, aby rozeznal detaily. Zeď vedle dveří vedoucích do ložnice zdobil velký obraz Usámy bin Ládina. Uviděl kamenný krb, který byl dávno vychladlý, nízký stůl bez židlí postavený na prošlapaném koberci, několik hrnců a pánví a tmavý ranec něčeho, co považoval za oblečení. U pravé zdi stála další postel, na které seděl ještě jeden spící hlídač opřený zády o kameny, AK-47 v klíně.

Proti němu se nacházel druhý nezřetelný obrys. Juanovi několik vteřin trvalo, než mu došlo, že je to muž ležící na podlaze. Byl obrácený ke Cabrillovi zády a sbalený do klubíčka, jako by si chránil podbřišek před kopanci. Kopání do zajatců patří v Talibánu k dobrým mravům.

Na rozdíl od filmů, kde pistole s tlumičem nedělají větší hluk než vzduchovka, ve skutečnosti platilo, že by výstřel probudil muže v zadní místnosti a nejspíš i sousedy.

Cabrillo vstoupil pomalu, ale rozhodně do chatrče. Spící terorista popotáhl nosem a zamlaskal. Juan strnul uprostřed kroku. Z vedlejší místnosti slyšel hluboké chrápání. Talibánec se obrátil do pohodlnější polohy a upadl do hlubšího spánku. Juan urazil posledních několik kroků, rozmáchl se a udeřil hranou ruky jako sekyrou do mužovy krkavice. Šok z úderu dočasně zkratoval teroristův mozek, což Juanovi poskytlo čas uzavřít mu přívod vzduchu na tak dlouho, aby zůstal v bezvědomí.

Linc už byl v pohybu. Jeho nůž přeřízl plastová pouta, kterými měl zajatec svázané kotníky a zápěstí, zatímco velká masitá ruka zakryla muži ústa a zabránila mu vykřiknout.

Zajatec na okamžik ztuhl a pak se převalil na záda. Linková ruka ho držela na místě. V té tmě nemohl poznat, co se děje, tak se Linc naklonil k jeho uchu a zašeptal: „Přítel.“

Cítil, jak muž pod jeho rukou přikývl, proto ji odtáhl a pomohl zajatci vstát. Pak vsunul vojákovi rameno pod paži, a zatímco je Juan kryl zezadu pistolí namířenou na dveře ložnice, vyšli z domu.

Přestože Linc podpíral velkou část jeho váhy, zajatec silně kulhal. Plížili se od domu a drželi se v nejtemnějších stínech. Cabrillo vyměnil pistoli za samopal. Vynořili se na návsi nedaleko mešity a našli úkryt za kamennou zdí. Venku na ulici viděli jasně pomalovaný autobus.

V měsíčním světle působily jeho barevné vzory zlověstným dojmem.

„Děkuju,“ zašeptal zajatec se silným jižanským přízvukem. „Je mi fuk, kdo jste, ale děkuju vám.“

„Neděkujte, dokud odsud nebudeme pryč,“ varoval ho Cabrillo.

Juanovu pozornost upoutal nějaký pohyb o kus dál po cestě. Namířil tam zbraň, prst položený zvenčí na lučíku spouště. Jedno cvaknutí ve sluchátku mu řeklo, že Linda s Eddiem už zachránili indonéského chlapce. Podíval se pozorněji a zjistil, že ty stíny na konci ulice jsou oni. Dvakrát cvakl v odpověď a obě skupinky se setkaly vedle autobusu.

Použili uspávací prostředek, aby přivedli Setiho do bezvědomí, protože usoudili, že si s ním lépe poradí jako s mrtvou váhou, než kdyby riskovali, že se v panice rozkřičí. Linc si okamžitě vzal chlapce od mnohem menšího, jakkoliv překvapivě silného Eddieho Senga, a hodil si ho hasičským chvatem přes rameno. Eddie si strčil do úst tenkou baterku, proklouzl skládacími dveřmi autobusu a pustil se do startování motoru zkratovanými dráty.

Cabrillo se rozhlížel po obloze s hlavou nakloněnou ke straně, jak se snažil zaslechnout predátor, který stále tušil někde nahoře. Sleduje je teď někdo? Pokud ano, co si operátoři na letecké základně v nevadském Creechi myslí? Nestal se z nich terč a nenatahuje právě teď operátor bezpilotního letounu prst k tlačítku, aby vypustil smrtící protitankovou střelu Hellfire?

Aby přestal myslet na něco, co nemohl ovlivnit, zeptal se Lindy: „Nějaký problém?“

„Brnkačka,“ odpověděla s drzým úšklebkem. „Vypustili jsme omamný plyn, počkali, až začne působit, vtančili dovnitř a popadli toho kluka. Nechala jsem pootevřené okno, takže se ten plyn vyvětrá. Probudí se s příšernou bolestí hlavy a nebudou mít ponětí, co se s jejich budoucím mučedníkem stalo.“

„Kolik jich v domě bylo?“

„Rodiče, jejich dvě děti a k tomu Seti a jeho bratranec.“ Na Cabrillově tváři se objevil znepokojený výraz. Linda dodala: „Taky mi to přišlo divné. Žádné stráže, co? Ale ti dva Indonésané tam byli dobrovolně. Nebylo potřeba je hlídat.“

„Jo,“ přikývl Juan pomalu. „Nejspíš máš pravdu.“

„Jsem připravený,“ oznámil Eddie zpod palubní desky. V ruce držel hnízdo kabelů. Stačilo jen zakroutit konce dvou z nich dohromady a velký naftový motor se s vrčením probudí k životu.

Bylo jisté, že hluk motoru vzbudí pozornost, takže bylo nutné, aby se pak nezdržovali a zmizeli co nejrychleji.

Setiawana připoutali na sedadlo jedním ze svých bojových popruhů. Zajatec, na jehož jméno se neobtěžovali zeptat, byl v řadě za ním. Linc s Lindou obsadili první dvě sedadla a Cabrillo zaujal postavení vzadu, aby jim mohl krýt záda.

V tom okamžiku se rozpoutalo peklo.

Nad spící vesnicí se rozlehl křik vycházející z místa, kde talibánci drželi zajatého vojáka. Omráčený hlídač se musel probrat.

„Eddie, startuj!“ křikl Juan. Měli necelou minutu, než se teroristé zorganizují.

Seng se dotkl jedním drátem druhého, vytvořil malý elektrický oblouk a pak dráty zakroutil, aby zapalování zůstalo zapnuté. Motor se otřásl, ale nenaskočil. Znělo to jako pračka se špatně rozmístěným obsahem bubnu. Polechtal plynový pedál, ale pořád nic. Než se mohl motor zahltit, oddělil Eddie dráty, počkal několik vteřin a zkusil to znovu.

Motor zakašlal, ale odmítal chytit.

„No tak!“ přemlouval ho Eddie.

Cabrillo nevěnoval dramatu odehrávajícímu se vpředu žádnou pozornost. Upíral pohled ven zadním oknem a pátral po známkách pronásledování. Z úzké uličky mezi dvěma domy vyběhla nějaká postava. Juan zvedl REC7 k rameni a vypálil dávku tří ran. Podlahu zasypala sprška malých střípků skla a kulky se zaryly do země u mužových nohou. Tři obláčky prachu ho zastavily na místě tak prudce, že ztratil rovnováhu a svalil se na zem.

Juan si všiml, že muž neměl čas se ozbrojit, než se rozběhl prověřit hluk startovaného motoru. Mohl ho zastřelit, ale místo toho ho nechal odplazit se do úkrytu.

„Eddie?“ křikl Cabrillo přes rameno. Byl si jistý, že ozvěna palby probudila všechny džihádisty v okruhu tři čtvrtě kilometru.

„Vteřinku,“ zavolal zpátky Seng, ale v jeho hlase nebylo ani stopy po napětí. Takový byl Eddie – chladnokrevný za všech okolností.

Cabrillo se rozhlížel po ulicích, jak nejlépe dokázal. Uviděl, jak se za několika okny rozsvítily lampy. Bylo jasné, že po nich za pár okamžiků půjde celá vesnice. I když autobus představoval docela dobrou obrannou pozici, neměli dost munice na delší přestřelku. Pokud se odtamtud nedostanou v následujících několika vteřinách, už se jim to nepodaří.

Motor naskočil a Eddie mu nedal čas, aby se zahřál. Zařadil rychlost a dupl na plyn. Starý autobus poskočil kupředu jako vyplašený nosorožec a zpod ojetých pneumatik mu vylétl štěrk.

Ze stejné uličky jako ten první muž vyběhli dva teroristé a v návalu zuřivosti spustili od boku nemířenou palbu ze svých samopalů. Autobus nezasáhla ani jedna kulka, ale střelba přinutila Juana, aby padl na zem, a útočníci stačili zmizet za rohem dřív, než stihl vstát a namířit. Vystřelil tři kulky do země, aby je udržel vzadu.

Autobus měl zrychlení chudokrevného šneka, a když pomalu vyjížděli z návsi, vystavili se další střelbě ze skrytých uliček a zpoza kamenných zídek. Jedna dávka přejela po řadě oken, roztříštila sklo a zasypala střepy lidi uvnitř. Tento konkrétní útok sice nevysvětlitelně ustal, ale další kulky se odrážely od střechy a zasypávaly kryt motoru.

A pak už byli volní a minuli mešitu, odkud je stoicky sledoval vousatý imám. Juan se dál díval ven zadním oknem, jestli je někdo nepronásleduje. Na hlavní ulici stálo několik bojovníků, kteří mávali samopaly nad hlavami, jako by dosáhli velkého vítězství.

Ať si myslí, co chtějí, řekl si Juan, když se krčil na jedné z tvrdých lavic. Čalounění bylo dávno pryč a on cítil, jak se mu do masa zarývá kovová příčka. To malé nepohodlí mu připomnělo větší problém, kterému možná stále čelili. Ten autobus patřil vysoce postavenému veliteli Talibánu, někomu, koho Cabrillo s jistotou poznal, jen ho nedokázal pojmenovat. Bylo pravděpodobné, že ho sleduje americká armáda.

I když Američané možná nechápali, co se vzadu ve vesnici právě odehrálo, pokud chtěli toho chlapa mrtvého, byla teď pravá chvíle odpálit raketu z bezpilotního letounu.

Doběhl zpátky k rozbitému zadnímu oknu a pohlédl na oblohu. Eddie ho uviděl v prasklém zpětném zrcátku nad palubní deskou a zavolal: „Je tam vzadu něco?“

„Na zemi ne, ale když jsme čekali, až půjdeme do toho domu, zdálo se mi, že slyším predátor, a jestli je moje tušení správné, má tenhle autobus nakreslený na střeše veliký terč.“

Několik prvních kilometrů za vesnicí vedla silnice po dnu údolí se širokými, otevřenými poli po obou stranách. Ale Juan věděl ze studia topografických map před akcí, že je čeká příkřejší svah a pak několik ostrých zatáček. Nalevo od cesty se tam táhla stěna kaňonu, zatímco napravo byl děsivě strmý sráz. Jakmile se ocitnou na tomhle úseku, nebudou mít kam uhnout.

Kdyby v Creechi velel on, počkal by, až budou v půli cesty dolů, a pak za nimi poslal raketu Hellfire. S tímhle na mysli překřičel řev motoru: „Hej, vojáku!“

„Já?“ zeptal se blonďák.

„Všechny ostatní v autobusu znám jménem, takže jsem myslel tebe. Vydržel bys asi pětadvacet kilometrů pěší túry?“

Cabrillo ocenil, že se muž na okamžik zamyslel nad odpovědí. „Ne, pane. Je mi líto, ale od chvíle, co mě chytili, jsem prošel mlýnkem na maso. Nemám nic zlomeného, ale spoustu mi toho vykloubili.“ Vyhrnul si košili, aby ukázal moře temných modřin na hrudi a břiše, které mu ladily s monoklem na levém oku. „Na rovině bych zvládnul možná osm kiláků, ale v těchhle horách sotva kilák a půl.“

„Proč se ptáš?“ chtěla vědět Linda.

„Ten kaňon před námi by mohl být smrtící past, pokud mám s tím predátorem pravdu. Napadlo mě, že bychom mohli opustit autobus a vrátit se k původnímu plánu.“

Žádat po Linkovi, aby vojáka nesl, by bylo příliš, i když Juan věděl, že by se o to ten velký chlap rozhodně pokusil. Uvažoval, že by cestu rozložili na několik úseků, ale čím déle by se v té oblasti zdrželi, tím víc by riskovali, že je objeví jedna z nesčetných hlídek Talibánu.

„Předsedo, máme problém,“ pronesl náhle Eddie. „Vidím blížící se reflektory.“

Cabrillo potichu zaklel. Stačilo pomyslet a už se to stalo. Jediní lidé v noci na těchhle cestách mohli být Talibánci nebo taky jejich spojenci z Al-Káidy.

„Co chceš, abych udělal?“

„Tvař se jakoby nic. Třeba nás nechají na pokoji.“

Dva sloupce světla vycházející ze tmy poskakovaly asi o tři čtvrtě kilometru dál na cestě. Pak se stočily kolmo k vlekoucímu se autobusu a zastavily se. Řidič protijedoucího vozidla jim zablokoval cestu.

Štěstí, které měli při úniku z vesnice, je opustilo.

„Co teď?“

„Dej mi vteřinu,“ odpověděl Juan stejně klidným tónem, jakým prve promluvil Eddie. „Jaké auto mají?“

„Až to dokážu rozeznat, bude pozdě,“ odpověděl Seng.

„Dobrá připomínka,“ utrousil Juan ponuře. Ačkoliv mluvil arabsky, jako by se narodil v Rijádu, pochyboval, že by se mu podařilo protivníky oklamat, aby je pustili dál, zvlášť když s ním byl v autobusu rodilý Číňan, černoch, blonďák a typická Američanka.

„Vezmi to kolem nich a modli se, ať není vedle cesty minové pole. Všichni připravit zbraně.“

„Veliteli,“ ozval se cizinec, „prsty na střílení mám v pořádku.“

Juan k němu došel a podal mu svou pistoli. „Jak se jmenuješ?“

„Lawless,“ odpověděl. „MacD Lawless. Byl jsem ranger, než jsem přešel do soukromého sektoru.“

„MacD?“

„Zkráceně z MacDougal. To je moje prostřední jméno, jenom o trochu lepší než první.“

„A to je?“

Byl to pohledný chlapík, a když se usmál, vypadal jako z náborového plakátu nebo reklamy na značku Calvin Klein. „To vám povím, až se budeme znát líp. Ale slyším i na obyčejného Maka.“

„Dobře,“ přitakal Juan a podíval se dopředu přes čelní sklo.

Ve slabé záři reflektorů autobusu uviděl, že jim jediný jízdní pruh zablokoval tmavý pick-up. Stáli před ním tři muži s turbany na hlavách a zbraněmi namířenými na autobus. Dva další bojovníci byli na otevřené korbě, jeden se krčil nad těžkým kulometem a druhý byl připravený přidržovat mu pás s municí, který choval v náručí jako mimino.

„Až na nás spustí palbu z toho kanónu, nezbyde nám nic než oči pro pláč,“ varoval Linc.

„Vypadá to, že se k těm chlapům nedostala zpráva, že tohle je autobus Magical Mystery Tour Tommyho Talibána,“ utrousil Mac. Cabrillovo mínění o tom muži o stupínek stouplo. Každý, kdo dokázal dělat před bojem špatné vtipy, mu vyhovoval.

„Stočím to doleva,“ prohlásil Eddie, „abych dostal mezi nás a ten starý ruský kulomet kabinu auta.“

Juanovi bylo hned jasné, na kterou stranu Eddie zahne, protože to z hlediska taktiky dávalo největší smysl, takže se už krčil pod oknem na pravé straně autobusu a hlaveň jeho samopalu jen kousek vyčnívala nad zohýbaný chromový rám. V ústech měl kovovou příchuť, jak mu krev zředila čerstvá dávka adrenalinu.

3

JEŠTĚ DVACET METRŮ. Eddie trochu zpomalil, aby naznačil, že chce mužům blokujícím silnici vyhovět, ale jel dál. Ani jeden z ozbrojenců seřazených před nimi nevypadal zatím zvlášť znepokojeně, ale když nezastavili, zvedl jeden z vojáků ruku v univerzálním gestu naznačujícím, že mají zastavit.

To byl signál pro Senga. Přidal plyn a zlehka stočil autobus na úzkou štěrkovou krajnici. Pod těžkým vozidlem zakřupal štěrk a zvedl se za ním velký oblak prachu.

Talibánce tato urážka jejich autority vyvedla z míry ani ne na vteřinu. Z kontrolního stanoviště zapráskala střelba. Těžký motorový blok pohlcoval kulku za kulkou a na čelním skle se objevilo několik děr obklopených pavučinami, než se rozsypalo úplně. Eddiemu brzy tekly po obličeji čůrky krve z ranek po střepech.

Tým Korporace dělal, co mohl, a kropil pick-up od nárazníku k nárazníku. Kdyby byla jízda po nerovném terénu hladší, měli by víc štěstí při výběru konkrétních cílů, ale z pohybujícího se vozidla a na tak malou vzdálenost mohli jen střílet a modlit se.

Vnitřek autobusu zahalil dým ze střelného prachu a sprška jemných střípků rozbitého skla. Obě strany si z bezprostřední vzdálenosti vyměňovaly smrtící palbu. Muž s kulometem na otočném čepu se svalil na zem, když do něho Linc vyprázdnil skoro celý zásobník, ale nabíječ zůstal jako zázrakem nezraněný. Tři muži vedle pick-upu padli na zem a výhled na autobus kodrcající kolem jim zakryl podvozek jejich vlastního auta.

Už se jim málem podařilo uniknout, když nabíječ nahradil svého spolubojovníka za motýlovitými držadly kulometu a spustil palbu. Se skoro dvojnásobnou náloží střelného prachu, než má standardní AK-47, měly kulky z kulometu účinky podobné protipancéřovým střelám. Zadek školního autobusu provrtaly dva tucty dýmajících děr a kulky měly takovou sílu, že prorazily několik řad sedadel, než konečně ztratily setrvačnost. Několik jich prolétlo celým autobusem. Kdyby Eddie neřídil takřka vleže jako nějaký starý páprda na Floridě a nebyly mu vidět jen ruce na volantu, koupil by dvě zezadu do hlavy.

„Jsou všichni v pořádku?“ křikl Juan, ohlušený rachotem střelby.

Ještě než všichni jeho lidé potvrdili, že jsou nezranění, prohlížel už Cabrillo Setiawana Bahara. Chlapec stále prodléval v říši snů, kam ho zavedla droga. Dopadlo na něho několik střepů, ale jinak vypadal, jako by spal ve své posteli v Djakartě.

„Pronásledují nás?“ zeptal se Eddie. „Všechna zrcátka mi rozstříleli na kusy.“

Cabrillo se podíval dozadu. Kontrolní stanoviště bylo jen kousek za nimi, ale viděl postavy přebíhající před reflektory pick-upu. Teroristé se nepochybně chystali vyrazit za ujíždějícím autobusem a dokončit, co začali. Jejich auto bylo rychlejší, dalo se lépe řídit a mělo větší palebnou sílu než autobus.

Štěstí, že se jim vůbec podařilo projet kolem nich. Juan však věděl příliš dobře, jak umí být štěstí vrtkavé.

„Jo, rozjedou se za námi.“

„Držte se,“ zvolal náhle Eddie.

Bylo to, jako by autobus vjel do expresního výtahu řítícího se dolů. Dosáhli místa, kde se cesta začala sklánět dolů v sérii ostrých serpentin. Juan pustil z hlavy jakoukoliv myšlenku na opuštění autobusu před dosažením zamýšlené cílové oblasti. Bylo příliš pozdě, ozbrojený pick-up Talibánu se za nimi rozjel, jako by před sebou jeho řidič viděl čtverečkovaný praporek na okruhu v Indianapolis.

Z vozidla pronásledovatelů vylétly obloukem stopovky, které za sebou nechávaly žhnoucí čáry dosahující až k řítícímu se autobusu. Teroristé byli na dostřel, ale příliš daleko, než aby mohli přesně zamířit. Střelec musel mít dost práce s tím, aby se vůbec udržel na korbě na nohou, nemluvě o manipulaci s těžkým kulometem.

V přední části autobusu zápasil Eddie s volantem jako šílenec a neodvažoval se zjišťovat, co se nachází vedle pneumatik na pravé straně. Silnice vedla po stěně kaňonu a kroutila se po ní jako v komiksech s ptákem Uličníkem. Juan by teď dal cokoliv za jednu raketu kojota Wildy.

Pár desítek centimetrů od oken na levé straně se míhala skalní stěna. Napravo se ve světle srpku měsíce nabízela vyhlídka do propasti, která jako by neměla dno. Juan si nedokázal představit, že by z Mount Everestu mohl být lepší výhled. Když natáhl krk, viděl, jak se cesta dole obrací do protisměru. U poničených zadních dveří se k němu připojil MacD Lawless. Držel v ruce Eddieho REC7 a stehenní kapsy vojenských kalhot se mu nadouvaly rezervními zásobníky.

„Napadlo mě, že váš člověk tam vpředu nemůže střílet a řídit současně.“ Podal Juanovi jeho pistoli. „Je to dobrá zbraň, ale myslím, že samopal se pro tuhle situaci hodí víc.“

Měl přízvuk, který Juan nedokázal určit.

Když se na to zeptal, Lawless odpověděl „New Orleans“ a vyslovil to N’Orlens.

„Jak mu to říkáte? Totálně v pohodě?“

„Jo, přesně jako já.“ Lawless mu věnoval jeden ze svých pohledných úsměvů. „Vlastně teď zas tak v pohodě nejsem, to byl jenom vtip.“

Klid před bouří trval ještě asi vteřinu, dokud pick-up neprojel zatáčkou za nimi a střelec nenašel terč. Kulky se odrážely od stěn kaňonu, odlétaly obloukem do údolí a několik jich dokonce zasáhlo cíl a vyvrtalo další díry do zadní části autobusu.

Lawless neohroženě opětoval palbu. Střílel pomalu a uvážlivě, a když se k němu připojil Linc s Lindou, zasypávali prašnou cestu takovou spoustou olova, že to řidiče dodávky zřejmě odstrašilo, protože zpomalil, dokud autobus nevjel do další zatáčky.

Eddie dupl bez varování na brzdy a prudce strhl volant. Autobus jako by udělal piruetu, když vlétl do první ostré zatáčky. Vnější ze zdvojených zadních pneumatik se ocitla na okamžik ve vzduchu, než se Eddiemu podařilo vyrovnat vozidlo znovu na silnici. Čtyřmi bojovníky vzadu to hodilo na stranu jako hadrovými panenkami. Linc se uhodil do hlavy o kovovou tyč a zůstal nehybně ležet. Lindě tekla z nosu krev a Juan neúmyslně vrazil hlavou do Maka Lawlesse, až z něho s heknutím vylétl všechen vzduch.

Ukázalo se, že jejich palba druhého řidiče nezpomalila. Věděl o blížící se zatáčce, a proto šlápl na brzdy.

Plechovou střechou autobusu tenkou jako papír pršely kulky. Pick-up zastavil na srázu nad nimi, takže na ně střelec mohl pálit svrchu. Neměli se kde krýt. Účinné kulky vylétaly ven podlahou se skoro stejnou rychlostí. Záleželo jen na štěstí a Eddieho řidičských schopnostech, jestli se z toho dostanou ve zdraví.

Juan okamžitě zkontroloval Setiawana, který dál pokojně spal.

Okamžik nato se ze zatáčky vynořily reflektory auta a závod pokračoval.

„Sázíte se někdy, pane veliteli?“ zeptal se Lawless, zatímco lapal po dechu, aby si naplnil vzduchem plíce. „Já jo, a zdá se mi, že pravděpodobnost je proti nám.“

Juan musel souhlasit. Bylo jasné, že jim dosavadní štěstí dlouho nevydrží. Další zatáčka jim bude osudná.

„Rozhlédněte se kolem,“ zavolal. „Podívejte se, jestli v téhle rachotině není něco, co by se nám mohlo hodit.“

Nahlédli pod sedadla. Juan zpod jedné lavice vytáhl nějaký starý kufr. Visel na něm železný zámek, který vypadal, jako by ho vykovali v době, kdy jeho předek a jmenovec objevoval Kalifornii. Tasil pistoli, namířil a vystřelil. Kulka rozbila kovaný zámek a neškodně se odrazila pryč.

Uvnitř se nacházely ženské burky, ale soudě podle velikosti ušité pro muže, kteří je používali jako přestrojení. Podle Cabrillova názoru to byl zbabělý, ale účinný trik. Pod oblečením se nacházel sebevražedný pás s cihlami plastické trhaviny, pytlíky kovových úlomků jako šrapnelů a časovač umístěný vysoko na zádech vesty, aby ho atentátník nemohl deaktivovat. Opasek se zapínal tak, aby si ho sebevrah nemohl sám sundat.

Juana napadlo, jestli to nevezli do vesnice pro Setiho, a usoudil, že nejspíš ano. Vzkypěl v něm vztek s nakyslou příchutí, ze které se mu stáhlo hrdlo, a ramena mu strnula tak, že byla pevná jako ocelové traverzy.

„Ať chcete udělat cokoliv,“ překřičel Eddie vítr, který se proháněl rozstříleným autobusem, „udělejte to rychle. Blíží se další zatáčka.“

Cabrillo a Lawless se na sebe rychle podívali, jak jim proběhla hlavou stejná myšlenka.

„Na jak dlouho, co myslíte?“ zeptal se MacD.

„Pětačtyřicet vteřin by mělo stačit.“ Juan manipuloval časovačem, aby ho nastavil, ale neaktivoval ho, dokud se neocitli skoro v zatáčce.

Cabrillo stiskl tlačítko spouštějící hodiny a vyhodil bombu z auta. Eddie prudce zabrzdil a vší silou se pověsil na volant, protože autobus neměl posilovač řízení. Jako předtím se cesta kroutila v ostré esovité zatáčce a obracela se do protisměru.

Zpod pneumatik odletoval štěrk, autobus se smýkal zatáčkou a odstředivá síla vyvolaná Sengovou bezohlednou jízdou ho nakláněla ke straně. Vozidlo se zhouplo zpátky na pérech a on znovu dupl na plyn.

Stejně jako před první zatáčkou i tady talibanský pick-up zastavil, aby mohl jeho kulomet spustit palbu na odkrytou střechu autobusu. Střelec právě sklonil zbraň na otočném čepu, aby hlaveň mířila na autobus, a začal ohýbat prst na spoušti, když bomba, která dopadla na krajnici a ležela neviděna asi metr daleko, vybuchla v oblaku kouře, plamenů a ocelových úlomků.

Stará toyota odlétla ze silnice a začala klouzat po kamenitém svahu k silnici dole. Střelec při výbuchu zcela zmizel, zatímco řidič a jeden z cestujících v kabině vypadli z otevřeného okna, když se auto převrátilo na střechu.

V tom okamžiku jim MacD Lawless buďto zachránil život, nebo je zabil.

Na rozdíl od ostatních, kteří sledovali pick-up, aby zjistili, jestli při pádu do údolí mine autobus, vzhlédl k obloze a spatřil na ní zvláštní záblesk ve tvaru prstenu. Operátor v Creechi, sedící za počítačovým monitorem, dostal povolení odpálit střelu Hellfire.

Lawless neplýtval dechem na to, aby vykřikl. Rozběhl se dopředu, prolétl kolem omráčeného Franklina Lincolna a během vteřiny dorazil k řidiči. Popadl volant ještě dřív, než si ho Eddie stačil všimnout, a ostře ho strhl ke straně.

Přední pneumatika se zabořila do hlíny na měkké krajnici, když autobus sjel z cesty, hned nato ji následovala zadní kola a pak se autobus převrátil na bok a odhodil cestující na pravou stěnu. Rozbilo se sklo, ale dřív, než se někdo mohl silně udeřit o tvrdý plech, převalilo se vozidlo ještě jednou, na střechu.

Okamžik nato raketa Hellfire se svou osmikilovou náloží narazila do svahu přesně na místě, kde by se za normálních okolností nacházel autobus. Exploze připomínala miniaturní vulkán s hlínou a kamením tryskajícím z díry, kterou detonace vyhloubila do skály.

Jako vykolejený vlak sklouzl autobus po příkrém svahu a jeho cestující v něm bezmocně poletovali ze strany na stranu. Těsně předtím, než se převrátil přes okraj silnice vyhloubené do srázu, narazil do hustého křoví. Zásadně ho to zbrzdilo, váhavě se převážil na bok a pak dopadl koly na vozovku. Ticho, které se rozhostilo po rachotu provázejícím pád, bylo prakticky stejně ohlušující.

„Jste všichni v pořádku?“ zavolal Juan, když se trochu zorientoval. Tělo ho bolelo od hlavy k patě.

„Myslím, že jsem mrtvý,“ odpověděl Linc roztřeseně. „Aspoň se tak cítím.“

Cabrillo našel na podlaze jeden samopal a rozsvítil jeho silný reflektor. Linkovi vytékal tenký čůrek krve z místa, kde by mu začínaly vlasy, kdyby si neholil lebku. Zahlédl Lindu, jak se zvedá mezi dvěma řadami sedadel. Masírovala si hrudník.

„Myslím, že mám místo dvojek jedničky.“

Pak obrátil Juan světlo na Setiho. Chlapec měl na čele bouli, jak se uhodil o stěnu, když se autobus převrátil, ale popruhy, kterými ho připoutali, ho pevně držely na sedadle a droga ho uchránila před hrůzami, které se právě odehrály. Docela tomu klukovi záviděl.

„Eddie, jsi v pořádku?“ zeptal se Cabrillo, když došel do přední části autobusu. Seng byl zaklíněný pod sedadlem u pedálů vozidla.

„Konečně jsem pochopil, co přesně se děje v odstředivce,“ utrousil, když se odtamtud vysoukal.

MacD Lawless ležel zhroucený v uličce. Juan se sklonil, aby ho zkontroloval, a dvěma prsty mu nahmatal na krku puls. Byl silný a pravidelný, a jakmile Cabrillo odtáhl ruku, Lawless se začal hýbat.

„No,“ řekl Juan, „zachránili jsme ti život a ty jsi nám to během hodiny oplatil. To by mohl být rekord.“

„Nic ve zlém,“ vypravil ze sebe Lawless, „ale vzal bych to celé zpátky, kdyby mě všechno tak nebolelo.“

„Takže jsi v pořádku,“ usmál se Cabrillo a sevřel mužovu nataženou ruku. „A jestli ne, je to jenom tvoje vina.“ Pak zvážněl. „Jak sis toho sakra všiml? A jak jsi dokázal tak rychle zareagovat?“

„Jenom štěstí.“ MacD dovolil Juanovi, aby ho vytáhl na nohy. Opětoval úsměv. „A strach.“

„Není ti nic?“

„Jsem v pohodě,“ odpověděl Lawless. „Omlouvám se, ale vzít za volant bylo jediné, co mě napadlo.“

„Byl to dobrý nápad,“ ujistil ho Juan. „Šílený, ale dobrý.“

„Marion,“ řekl náhle Lawless.

„Cože?“

„To je moje křestní jméno. Zachránili jste mi život a já zachránil vás. To podle mě znamená, že jsme si dost blízcí na to, abych ti mohl prozradit, že moje první jméno je Marion. Marion McDougal Lawless třetí.“

Cabrillo se nad tím na okamžik zamyslel. „Máš pravdu. MacD je lepší.“ Formálně si potřásli rukama. Juan se obrátil zpátky k Eddiemu. „Bude nám tenhle krám ještě k něčemu?“

Seng místo odpovědi nastartoval motor. „Takovéhle se už dneska nedělají.“

Zadní osa byla ohnutá, takže se autobus motal jako chromý kůň, ale Eddie je ujistil, že je do rozbřesku doveze do Islámábádu.

4

Brunej

Tyčily se z moře jako novodobé hrady, chráněné největším příkopem na světě. Oceán byl posetý vysokými, obrovskými ropnými věžemi postavenými na masivních pilířích, z jejichž komínů šlehaly plameny mastného ohně. Jediný pohled na obzor odhalil dva tucty těchto oblud, zatímco stovky dalších se ukrývaly za ním.

Obrovské ropné pole dělalo z tohoto drobného sultanátu na severním pobřeží ostrova Borneo jednu z nejbohatších zemí na světě a z jejího vládce jednoho z nejbohatších lidí.

Nad věžemi poletovaly vrtulníky převážející muže a materiál a moře mezi nimi brázdily nákladní lodě. Jeden takový vrtulník, malý Robinson R22, patřil ministerstvu ropného průmyslu a přepravoval inspektora na jednu z největších plošin na každoroční kontrolu. Muž se jmenoval Abdulláh. Jak bylo v té části světa obvyklé, neměl příjmení.

Ve svých šestadvaceti letech byl v té práci nový a tohle měla být teprve jeho třetí inspekce. Po pravdě řečeno neměl na starost hlavní prohlídku. Za pár hodin ho měl následovat další tým. Jeho úkolem bylo shromáždit a zpracovat hory papírů požadovaných ministerstvem od každého vrtu v jejich teritoriálních vodách. Byla to podřadná práce odpovídající jeho postavení. Věděl však, že za ni bude v budoucnu bohatě odměněn – vysoce postavení inspektoři dostávali šesticiferný plat a bydleli v sídlech se sluhy a řidičem.

Měl na sobě pracovní kombinézu navzdory tomu, že z plošiny neuvidí o moc víc než administrativní kancelář, a na klíně držel plastovou přilbu. Jeho boty měly špičky okované ocelí, jak požadovaly předpisy. Nechtěl si je nechat rozdrtit v papírové lavině.

Pilot od startu nepromluvil na Abdulláha více než deset slov, takže když mladý inspektor uslyšel ve sluchátkách nějaký zvuk, obrátil se, aby zjistil, jestli mluví na něho.

Ke své hrůze uviděl, že se pilot drží ze strany za hlavu. Neřízený dvoumístný vrtulník se začal divoce řítit k zemi. Abdulláh si na okamžik pomyslel, že si pilot, od pohledu ostřílený veterán, tropí žerty na účet nového inspektora, ale pak se muž prostě svalil na své dveře a jeho tělo držely poněkud zpříma už jen bezpečnostní pásy.

Robinson začal rotovat kolem své osy.

Abdulláh překvapil sám sebe tím, že si vybavil základní výcvik, kterého se mu dostalo. Popadl cykliku a kolektiv na své straně a položil nohy na pedály. Jemně zatlačil na pedál, aby zastavil rotaci a poskytl stroji víc síly ke stoupání. Po asi patnácti vteřinách měl vrtulník jakžtakž pod kontrolou, ale ani zdaleka ho neovládal tak dobře jako skutečný pilot.

Pohlédl na postavu vedle sebe. Muž zůstal zhroucený a podle toho, jak se mu už začala vytrácet barva z obličeje, Abdulláh poznal, že je mrtvý. To, jak se popadl za hlavu, naznačovalo, že se mohlo jednat o rozsáhlou mrtvici.

Abdulláhovi stékal po čele čůrek potu a žaludek se mu sevřel. Plošina, na kterou měli namířeno, byla ještě skoro padesát kilometrů daleko, zatímco základna čtyřicet kilometrů za ním. Nedělal si iluze, že se mu podaří uletět s vrtulníkem takovou vzdálenost. Jeho jedinou možností bylo pokusit se přistát na jedné z blízkých plošin.

„Mayday, mayday, mayday,“ volal, aniž věděl, jestli je vysílačka nastavená na správnou frekvenci. Netušil ani, jestli je jeho mikrofon na vysílačku připojený. Žádná odpověď se neozvala.

Když se rozhlížel po přístrojové desce, aby zjistil, co může dělat, ztratil na okamžik soustředění a vrtulník začal opět rotovat. V panice ho vyrovnal příliš a celou tu dobu ztrácel výšku. Výškoměr ukazoval, že je ve sto padesáti metrech, ale vypadalo to, jako by se oceán vlnil přímo pod přistávacími ližinami. Vzpomněl si, že při pilotování helikoptéry jde hlavně o obratnost, a uvolnil trochu sevření ovládacích prvků. Jemný dotek, opakoval jeho instruktor znovu a znovu během dvoudenního školení. Přestože mu nebylo dovoleno letět sólo, přistál Abdulláh s identickým vrtulníkem přesně dvakrát a v obou případech byly instruktorovy ruce jen milimetr od řízení.

Jakmile stroj stabilizoval, rozhlédl se po okolním moři po nejbližší plošině. Všechny měly přistávací plochy buďto na střeše obytného bloku, nebo, častěji, vysunuté nad oceán. Ke svému úžasu však zjistil, že se nachází nad jednou z mála oblastí, kde těžba ropy ani plynu momentálně neprobíhá. Uviděl jen jednu plošinu, asi pět kilometrů daleko. Poznal, že jde o starý, napůl ponořitelný typ. Pod jeho čtyřmi tlustými nohami a pod hladinou se nacházely dva obrovské pontony, které se na povel z počítače daly naplnit vodou nebo vyprázdnit. Taková plošina se dala odtáhnout na jakékoliv místo na světě. Jakmile tam byla, naplnily se balastní nádrže, aby ji stabilizovaly, a kotvy na mořském dně ji udržely na místě. Vrt byl nejspíš opuštěný. Neviděl výmluvný plamen šlehající z větracího komína, a když přilétl blíž, všiml si rzi a loupajících se nátěrů.

Usoudil, že na tom nezáleží. Jakmile bude dole, věnuje plnou pozornost vysílačce a zavolá pomoc.

V jednobarevném nátěru bylo vidět vybledlý žlutý kruh se žlutým písmenem H uprostřed. Byla to přistávací plocha vrtu, ocelová plošina visící třicet metrů nad vodou. Plošina nebyla jednolitá, byla to spíš mříž, která umožňovala, aby jí proud vzduchu od rotoru vrtulníku mohl proniknout, což usnadňovalo přistání.

Abdulláh vedl malý robinson blíž a blíž. Na palubě nebylo vidět žádný pohyb, okolo vrtu nepracovali žádní dělníci, nikdo nevyšel z ubytovací nástavby, aby se podíval, co se blíží. Byla to plošina duchů.

Zastavil stroj v nestabilním visu a pomalu ubíral plyn, aby klesl dolů na plošinu. Modlil se k Alláhovi, aby nefoukal žádný vítr, se kterým by musel zápasit. Udržet vrtulník ve visu vyžadovalo stejnou obratnost a koordinaci jako balancovat pingpongový míček na pálce. Boční vítr by byl smrtící. Vrtulník se při klesání točil ze strany na stranu. Přál si, aby si mohl otřít z dlaní pot. Klouzaly mu na řízení a ze špičky nosu mu visela kapka potu.

Když si myslel, že by mohl být tak metr dvacet od přistávací plošiny, prudce zavřel plyn. Neuměl však správně odhadnout vzdálenost přes plexisklovou bublinu, ve skutečnosti byl asi tři metry vysoko.

Robinson dopadl na palubu tak tvrdě, že znovu vyskočil do vzduchu, a když to udělal, naklonil se ke straně. Lopatky rotoru udeřily do ocelové mříže, roztříštily se a jejich kousky zasypaly moře pod ní.

Vrtulník se převalil bokem na palubu a naštěstí zůstal nehybně ležet. Kdyby se kutálel dál, byl by spadl z plošiny. Abdulláh nevěděl, jak vypnout motory. Jeho jedinou starostí bylo dostat se ven ze stroje. Každý, kdo viděl tolik akčních filmů jako on, věděl, že auta, letadla a vrtulníky po nárazu vždycky vybuchují.

Odepnul si bezpečnostní pásy a přelezl nehybné tělo pilota – strach překonal jeho odpor k mrtvole. Za kabinou dál kvílel čtyřválcový motor Lycoming. Podařilo se mu otevřít pilotovy dveře a vystrčit je nahoru tak, aby zůstaly ležet na trupu. Musel se postavit na pilotovo tělo, aby se dostal dost vysoko a mohl se vytáhnout z vrtulníku.

Že by cítil benzin?

Tělem mu projela nová vlna strachu a skočil. Jakmile se nohama dotkl mříže, rozběhl se z přistávací plochy k obytné nástavbě, obrovské ocelové budově, která zabírala třetinu paluby velké plošiny. Nad ní se tyčila vrtná věž, konstrukce z ocelových nosníků, která vypadala jako miniaturní Eiffelovka.

Abdulláh dorazil k rohu stavby a ohlédl se. Neviděl žádné plameny, ale z motorového prostoru robinsonu se valil dým, který minutu od minuty houstl.

A pak ho zasáhla hrozná myšlenka, že pilot možná není mrtvý. Nevěděl, co dělat. Kouř stále houstl. Skrz přední sklo viděl do kokpitu. Opravdu se pilot pohnul, nebo to byla jen iluze vyvolaná horkem?

Udělal opatrný krok, jako by se chtěl vrátit k vrtulníku, když se ve spodní části sloupce dýmu objevily plameny. Nebyla to dramatická exploze jako od hollywoodských nebo hongkongských filmařů, ale vytrvalý oheň, který rychle zachvátil celý stroj. Jeho hukot přehlušil zvuk motoru. K obloze se valil dým.

Abdulláh to bez hnutí sledoval. Myslel už na to, že tam uvízl navždy. Pokud to byl opuštěný vrt, neměl nikdo důvod tam jezdit. Byl v pasti.

Ne, řekl si. Přece právě nepřežil pád vrtulníku, jen aby zemřel na opuštěné ropné plošině. Ten kouř. Někdo ho určitě viděl a přijde to prověřit. Pak si vzpomněl, že se podobně kouří z každé plošiny v okruhu sto padesáti kilometrů, a požár nebude trvat dlouho. Pravděpodobnost, že ho uvidí posádka nějaké lodi nebo vrtulníku pohybujícího se v okolí, byla příliš malá.

Ale kdyby viděl, že se něco blíží, mohl by zapálit další oheň, aby na sebe upozornil.

Ano, přesně to udělá. Několikrát se zhluboka nadechl. Ruce se mu už tolik netřásly a tlak v žaludku polevil. Usmál se nad svým štěstím a brzy se už smál nahlas. Jakmile se vrátí do kanceláře, bude z něho hrdina. Nejspíš ho povýší nebo aspoň dostane placené volno. Abdulláh vždycky dokázal vytěžit z každé situace něco dobrého. Byl odjakživa optimista.

Zahlédl velký hasicí přístroj, a přestože se stále bál výbuchu, došel si pro něj. Žár byl strašný, ale jakmile začal stříkat chemický prostředek, plameny rychle uhasínaly. Zdálo se, že je živil benzin vytékající z vrtulníku, kterého však většina neškodně protékala kovovým roštem. Během minuty oheň zmizel. Byl vděčný, když viděl, že požár příliš nepoškodil pilotovo tělo.

Jakmile se postaral o tohle, usoudil, že by mohl opustit otevřenou palubu a prozkoumat obytné prostory. Uvnitř by mohla být funkční vysílačka. Vrátil se ve vlastních stopách a rychle našel dveře vedoucí do nitra čtyřpatrové budovy. Visel na nich řetěz se zámkem.

Abdulláh se nenechal odradit a zkoumal palubu, dokud nenašel kus ocelové trubky, která by mohla posloužit jeho účelu. Zastrčil ji pod lesklý řetěz a zapáčil. Články řetězu se ani nezatřásly, ale oko přivařené k boku budovy se zkroutilo a pak utrhlo. Odložil trubku a vzal za dveře. Panty zaskřípaly, až ho zabrněly zuby. Celé měsíce ty dveře nikdo neotevřel. Chodbu za nimi halily tmavé stíny. Z malé kapsy našité na rukávu kombinézy vytáhl tenkou baterku a zapnul ji. Patřila k vybavení od ministerstva a přesto, jak byla malá, vrhala silný paprsek ostrého bílého světla.

Zdi a podlaha byly z holé oceli, prosté prachu. Ne že by tam někdo uklízel, bylo to tím, že bez přítomnosti lidí nemohl v uzavřené budově žádný prach vzniknout. Nahlédl do několika kanceláří. Zůstal tam nábytek a tři roky starý kalendář, ale žádné šanony ani papíry. Zmizely i obyčejné předměty jako sešívačky a náhradní propisovačky.

Přestože byla plošina stará, měla stále příliš velkou cenu, než aby zůstala takhle prázdná. Když nic jiného, jen jako šrot měla cenu několika milionů dolarů. Věděl, že není neobvyklé, aby plošina zůstala jednou za čas na několik měsíců opuštěná, ale několik let? To nedávalo smysl.

Na konci chodby se nacházelo schodiště vedoucí o patro výš. Uvnitř té plechové krabice, která se celý den pekla na tropickém slunci, bylo pořádné horko. Ze schodiště vedly dvoje dveře. Jedny se otevíraly do další chodby a nejspíš k pokojům posádky. Když otevřel ty druhé, zasáhl ho proud chladného vzduchu. Změna teploty byla tak náhlá, že se zapotácel o krok dozadu, než do místnosti vstoupil.

„Co to sakra je?“ vyhrkl nahlas. Nemohl uvěřit vlastním očím.

A pak mu to konečně došlo. Byl na J-61. Ke vší té smůle se musel navíc ocitnout na plošině, kam měl veškerý personál ministerstva zakázaný vstup. Neznal důvod toho rozkazu, věděl jen, že přišel z vysokých míst, a bylo mu zcela jasně řečeno, že na tuhle plošinu nesmí nikdy, za žádných okolností vstoupit.

Nechápal to. Proč ty tajnosti? Všechno, co viděl, byla jen parta –

„Hej, ty!“

Ten hlas se ozval za ním. Někdo přišel chodbou. Abdulláh se obrátil a zvedl ruce v omluvném gestu. „Omlouvám se. Víte, můj vrtulník se zří –“

Muž udeřil Abdulláha pěstí do žaludku takovou silou, až ho srazil na zem. Než stihl byť jen pomyslet na obranu, dostal další ránu, tentokrát do spánku, která ho prakticky paralyzovala. A když Abdulláhovi dupla do obličeje těžká bota, jeho svět zčernal.

Pomalu se probíral, jako ráno poté, kdy se s několika kamarády vzepřeli islámským předpisům a opili se do němoty. Bolela ho hlava, žaludek měl jako v ohni a sotva dokázal otevřít oči. Viděl jen rozmazané obrysy a kruhy světla. Nic mu nedávalo smysl. Uslyšel mužský hlas a pokusil se obrátit hlavu. Krční obratle jako by měl ve svěráku. Nikdy v životě ho nic tolik nebolelo. Co se stalo? ptal se sám sebe.

Ty hlasy. Ten muž. Možná člen ochranky. To bití. Všechno se mu v mžiku vybavilo. Pokusil se pohnout, ale zjistil, že je přivázaný k židli. Zmocnila se ho panika, která mu trochu zbystřila smysly, a on si ke své hrůze uvědomil, že je zpátky ve vrtulníku, připoutaný vedle sežehnutého těla pilota.

Někdo obrátil stroj zpátky na přistávací ližiny a uvázal ho na sedadlo.

Pokusil se rozepnout pásy, ale spona byla omotaná lepicí páskou tolikrát, že z ní vznikla velká stříbrná koule. Ucítil pohyb.

Vrtulník byl postrkován po plošině!

Podíval se ven, právě když mu obzor vylétl nad hlavu. Celé čelní sklo zaplnil pohled na oceán a pak ho zasáhlo zrychlení. Padal, bezmocně připoutaný, zatímco se stroj řítil dolů z plošiny.

Robinson udeřil o hladinu takřka maximální rychlostí, která Abdulláhovi zlomila vaz a milosrdně ukončila jeho život, než se stačil utopit.

Dvacet minut nato, když vedoucí vrtu, kde měl provést inspekci, kontaktoval ministerstvo, byl vyhlášen poplach. Do akce okamžitě vyrazily vrtulníky a záchranné čluny. Po robinsonu, jeho pilotovi a jediném cestujícím se nenašly žádné stopy. Jeden bystrý pilot vrtulníku dokonce zakroužil nad plošinou J-61, „čistě pro jistotu“, ale ta vypadala stejně opuštěně jako vždycky, protože všechny pozůstatky požáru byly pečlivě odklizeny. Tajemství, které ukrývala, zůstalo znovu v bezpečí.

5

CABRILLO STRÁVIL PRVNÍ PŮLHODINU LETU v zadní části luxusní kabiny gulfstreamu ve spojení s Maxem Hanleyem. Hanley byl viceprezident Korporace, hlavní inženýr Oregonu a Juanův nejlepší přítel. Byli spolu od chvíle, kdy Juan přišel s myšlenkou založit soukromou bezpečnostní společnost sídlící na lodi. Tohle věděla celá posádka, ale jen málokdo znal příběh, jak se ti dva vlastně dali dohromady.

Cabrillo strávil svou profesionální kariéru jako „neoficiální kontakt“ CIA. Což bylo byrokratické označení pro špiona. Protože mluvil plynule arabsky, rusky, španělsky a samozřejmě anglicky, vysílali ho na některá z nejžhavějších míst na zemi a dostal se do úzkých víckrát, než dokázal spočítat.

Když mu brzy po pádu Berlínské zdi došlo, že konec studené války bude znamenat nárůst regionálních konfliktů a že žádná z amerických zpravodajských agentur nebude dost obratná, aby na to dokázala reagovat, rozhodl se odejít na volnou nohu jako soukromník pracující na objednávku. Korporace měla plnit úkoly tak obtížné či choulostivé, že se jich nemohl ujmout nikdo jiný. Juan měl dost kontaktů ve státní správě, aby si zajistil práci na celá léta.

Probral ten nápad se svým učitelem Langstonem Overholtem. Lang s Cabrillovým úsudkem vděčně souhlasil. Nerad ztrácel jednoho ze svých nejlepších agentů, ale také chápal, jaké možnosti mu Korporace nabízí.

Navrhl Juanovi, aby vyhledal Maxwella Hanleyho. Když se Juan zeptal, kdo Hanley je, Lang mu vysvětlil, že pracoval jako hlavní inženýr na palubě Glomar Exploreru, proslulé lodi postavené Howardem, která částečně vyzvedla sovětskou ponorku třídy Golf, K-129.

Juan protestoval, že Glomar odvedl svou práci v roce 1974, takže Hanley musí být prostě moc starý na to, aby pracoval jako žoldák.

Lang mu na oplátku pověděl, že se Hanley nezúčastnil té první expedice, ale jedné pozdější, označené za přísně tajnou. Hanley dohlížel na provoz plavidla, když bylo údajně odstaveno v Suisun Bay v Kalifornii. Ve skutečnosti tam stála jen stará nákladní loď maskovaná tak, aby vypadala jako Glomar Explorer, který ve skutečnosti odplul na místo u Azorských ostrovů, aby vyzvedl ponorku třídy Tajfun vyzbrojenou mezikontinentálními balistickými raketami a dvěma stovkami jaderných hlavic. To bylo v roce 1984, a protože Hanley zahájil svou vojenskou kariéru jako člen posádky říčního bojového člunu ve Vietnamu, byla by drzost považovat ho za starého.

Cabrillo zjistil, že Max provozuje kovošrot nedaleko Barstow v Kalifornii a během deseti minut ho přesvědčil, aby hodil klíče od sběrny svému zástupci a odešel odtamtud. V době, kdy si za svou základnu vybrali Oregon a svěřili jeho přestavbu zkorumpovanému ruskému admirálovi, který stejnou měrou miloval americké dolary a korejská děvčata, byli ti dva muži už jako manželský pár. Jistě že se občas pohádali, ale nikdy si nepřestali jeden druhého vážit.

Hanley později přiznal, že by byl odešel s Juanem z kovošrotu už po první minutě přemlouvání. „Tak tohle je on v celé své kráse,“ řekl Max přes zabezpečenou telefonní linku. Byl na palubě jejich lodi stále ještě kotvící u Karáčí.

„Zatraceně působivé,“ podotkl Juan. Zavolal Maxovi, už když jeli po šestiproudé superdálnici spojující Chajbarský průsmyk s Islámábádem, a požádal ho, aby mu sehnal, co se dá, o Marionu MacDougalu Lawlessovi. „Dva roky na Tulaneově univerzitě, ale dvanáctého září odešel a dal se k armádě.“ Mluvil o dni po teroristickém útoku jedenáctého září, kdy Lawless vstoupil do vojenského náborového střediska a stal se řadovým vojákem stejně jako tisíce dalších statečných mužů a žen.

„Dostal se k rangers a byl po všech stránkách vynikající. Nasbíral několik vyznamenání a po osmi letech přešel k Fortran Security.

Stejná práce jako u rangers,“ dodal Max, „jenom za desetinásobný plat.“

„Fortran znám,“ konstatoval Juan. „Je to prvotřídní agentura, takže dávají víc než dvacetkrát tolik.“

„To je fuk,“ odvětil Max svým obvyklým podrážděným tónem. „Má bývalou manželku a dceru. Skoro celý jeho plat odchází na adresu, na které, jak předpokládám, bydlí jeho bývalá žena.“

„Jenom jedna, hm,“ popíchl ho Juan. Max měl tři a všem třem platil alimenty.

„Jsme uprostřed recese. Tisíce komiků jsou bez práce a ty si myslíš, že jsi vtipný? Tomu říkám slavomam. Ale to nic. Jak jsem povídal, takhle vypadá na papíře, ale jaký je ve skutečnosti?“

„Maxi, povím ti to takhle. Málem z něho vymlátili duši, ale zatímco já zíral, jak letí do vzduchu jeden pick-up s kulometem, on si všiml, že predátor, o kterém jsem věděl, vypálil raketu, a zareagoval tak, jak jsem to ještě u nikoho neviděl. Zachránil nám život, o tom není pochyb.“

„Takže?“ pobídl ho Hanley.

„Protože jsme v Argentině ztratili Jerryho Pulaskiho, máme o jednoho člověka míň. Chci to probrat s Eddiem jako šéfem pobřežních operací a s Linkem, naším hlavním válečníkem, ale myslím, že jsme našli za Jerryho náhradu. Odsloužil si osm let v armádě jako ranger a strávil spoustu času v pekle. Nemluvě o tom, že se mu podařilo udělat na mě dojem během necelé hodiny, co jsem ho znal.“

„A co jeho smlouva s Fortranem?“ zeptal se Max. „Taky bych si rád ověřil historku o jeho zajetí. Hraju si na ďáblova advokáta, ale třeba ten chlap už není tak ostrý, jak býval.“

„Promluvím si s ním a proberu to s tebou, než se rozhodnu,“ slíbil Cabrillo. „Už se ti ozval Setiawanův otec?“

„Na letišti v Karáčí čeká letecká ambulance. Starý pán nedorazil, ale poslal manželku a chlapcovy prarodiče. Až se přiblížíte k Islámábádu, dám jim vědět, že tam brzo budete. Jak dlouho vám to bude trvat?“

„Ještě tak čtyřicet minut.“

„Dobře. George už sedí ve vrtulníku na přistávací ploše, aby vás odvezl na loď. Možná máme před sebou další práci.“

„Opravdu? To je rychlost.“

„Zprostředkoval nám ji L’Enfant. Dcera jednoho švýcarského finančníka překročila hranici z Bangladéše do Myanmaru a teď mu nebere satelitní telefon. Bojí se, že se jí něco stalo, a chce, abychom ji odtamtud dostali.“

„Dvě otázky,“ řekl Juan. „Zaprvé, co vůbec pohledává ta holka v těch bohem zapomenutých končinách, a zadruhé, je ten chlápek v kontaktu s úřady?“ První otázka byla samozřejmě jen řečnická. Nezáleželo na tom. Ale ta druhá byla zásadní.

„Ne. Je to chytrý chlap. Ví, že kdyby se spojil s vládnoucí juntou, tak by jeho dceru našli a buďto za ni požadovali výkupné, nebo ji zavřeli na doživotí.“

„To je dobře. Poslechni, promluvíme si o tom, až se vrátíme na loď. Mezitím začni s prověřováním toho finančníka a jeho dcery a kohokoliv, s kým cestovala.“

„Eric s Markem už na tom dělají.“

„A ještě něco, pokud MacD opravdu přijede s námi, bude mít omezený pohyb po lodi. Pověz Hux, aby si na setkání s námi přinesla doktorský kufřík. Chci, aby ho prohlédla, jestli na tom není hůř, než sám tvrdí.“

„Drsňák ranger, co?“

„Drsňáctví je první předmět, který je v Benningu učí.“ Juan ukončil spojení.

V hlavní kajutě luxusního tryskáče se Linda skláněla nad Setim a kontrolovala jeho stav. Zeptal se, jak na tom chlapec je.

„Sedativa přestávají působit. Nechci riskovat a dávat mu jich víc, ale taky nechci, aby se probral, než ho přesuneme.“

„Čeká na něho vzdušná ambulance. Když mu trochu přidáš, poradí si s tím.“

„Dobře.“

Linc a MacD Lawless si vyměňovali válečné historky z Afganistanu. Linc byl mezi prvními vojáky, kteří do té země vstoupili, zatímco MacD se tam dostal až o pár let později. Neměli žádné společné známé, ale situace, které zažili, byly podobné, zvlášť co se týkalo jednání s místními lidmi.

„Pardon že ruším,“ řekl Juan. „Maku, můžeme si promluvit?“

„Jasně.“ Postavil stranou láhev s vodou, ze které upíjel, a dokulhal za Předsedou do zadní části letadla. „Co se děje?“

„Jak se to stalo?“

Lawless okamžitě pochopil, na co se ho ptá. „Ve třech jsme hlídali jeden pákistánský televizní štáb – já a dva místní, se kterými jsme už předtím pracovali. Byli jsme asi hodinu od Kábulu, když nás kameraman požádal, abychom zastavili. Vysvětlil jsem mu, že je to špatný nápad, ale on trval na tom, že je to naléhavé. Terén byl čistý, tak jsem si řekl, k čertu s tím. Zastavili jsme, a jakmile se kola přestala otáčet, přímo ze země vyskočil tucet talibánců. Schovávali se pod dekami posypanými pískem. Bylo to dokonalé přepadení. Nestačil jsem ani vystřelit.

Ten televizní štáb byl jenom vějička. Oba afgánské strážce zabili na místě a mě svázali jako krocana na Díkůvzdání. Ukradli nám pick-up, no a zbytek znáte. Po nějaké době mě přeložili do kufru osobního auta, myslím, že před hranicí s Pákistánem, ale nevím to jistě. Kdykoliv se jim naskytla příležitost, praštili si do mě, chvástali se, jaký ze mě bude hit na alkáidské verzi YouTube.“

Mluvil o tom, jako by se to stalo někomu jinému. Cabrillo ho podezíral, že to má stále v příliš čerstvé paměti. Poznal, že Lawless lituje toho, co se stalo těm dvěma Afgáncům, víc než svého zatčení.

„Už jsi asi přišel na to, co děláme, že?“ zeptal se Juan.

„Jste soukromá agentura, jako Fortran.“

„Jsme mnohem víc než to. Provádíme také špionážní operace. Poskytujeme konzultace a provádíme pro Strýčka Sama operace, se kterými nechce být spojovaný – i když tenhle pramen prozatím vyschl z důvodů, které teď nejsou podstatné. Všechny své klienty si pečlivě prověřujeme. Pracujeme jenom pro ty hodné, jestli víš, jak to myslím. A naše utajení je tak dobré, že jenom hrstka lidí na celém světě ví, kdo jsme. Například tvoji šéfové ve Fortranu o nás nemají ani tušení. Nikdy jsme se neobjevili v médiích, protože vedu dobře organizovanou společnost, ve které není prostor pro chyby.“

„To vypadá na docela dobrou agenturu,“ konstatoval Lawless neutrálně.

„Je nejlepší v tom, co dělá. Každého zaměstnance jsem vybral osobně, a když má na palubu přijít někdo nový, hlasujeme o něm.“

„Nabízíte mi práci?“

„Prozatímní. Před několika měsíci jsme ztratili jednoho muže. Jmenoval se Jerry Pulaski. Byl to ostřílený válečný veterán, kterého jsme nasazovali do mimořádně nebezpečných akcí. Nastoupil bys na jeho místo.“

„Operujete hlavně v téhle oblasti?“

„Ne. Vlastně jsme tady poprvé. Celý tenhle region se hemží společnostmi, jako je vaše nebo Blackwater, či jak se všechny dneska jmenují. Brzy jim ho zase přenecháme. Tahle záchrana byla jednorázová akce.“

„Moje smlouva s Fortranem vyprší až za pár měsíců,“ odvětil Lawless.

„Nemyslíš, že po tom, co se stalo, by tě z ní mohli vyvázat?“

„No, asi jo,“ připustil. „Ale poslechněte, živím malou holčičku.“ Odmlčel se, polkl a pokračoval. „Vychovávají ji mí rodiče a potřebují ty prachy navíc, co vydělám.“

„Kolik ti platí?“ zeptal se Juan na rovinu. MacD uvedl sumu, která zněla pravděpodobně.

„Dobře, tolik budeš dostávat během zkušební doby. Po ní, když to dobře půjde, se staneš plným členem Korporace a budeš dostávat podíly na zisku.“

„A jste ziskoví?“

Cabrillo odpověděl otázkou: „Kolik myslíš, že stálo tohle letadlo?“

Lawless se letmo rozhlédl kolem sebe. „Gé pětka jako tahle? Asi padesát milionů.“

„Čtyřiapadesát,“ opravil ho Juan. „A platili jsme hotově.“

* * *

Na letištní PLOŠE mezi letadlem Korporace a najatou Cessnou Citation upravenou jako létající sanitka předali stále spícího Setiawana jeho uplakané matce. Babička také plakala, zatímco dědeček sledoval předání se stoickým klidem. Bylo už zařízeno, aby se celníci a přistěhovalecká policie dívali jinam. Naložili chlapce do čekajícího tryskáče, a jakmile se zavřely dveře, začali rolovat po ranveji.

Juan měl původně v plánu poslat jejich letadlo pryč ze země, ale s vyhlídkou na novou práci řekl pilotovi, aby ho zaparkoval a našel si ve městě hotel. Naložili své zbraně a vybavení do nenápadných silonových tašek a zamířili k řadě vrtulníků vyrovnaných u proticyklonového plotu asi padesát metrů od hlavní letištní budovy. Všechno to byly civilní stroje. Většinou byly natřené na bílo s barevným pruhem přes příď a na boku.

Jeden však byl leskle černý a vypadal zlověstně, přestože nenesl žádnou viditelnou výzbroj. Byl to vrtulník MD 520N patřící Korporaci, supermoderní stroj vypouštějící výfukové plyny tryskou v ocasu, takže se obešel bez zadního rotoru. Tento systém NOTAR z něho dělal nejtišší turbomotorovou helikoptéru na světě.

Pilot uviděl přicházet tři muže a jednu ženu a cvakl v kokpitu vypínači, aby nahodil turbínu.

Cestujících bylo o jednoho víc, ale pět set dvacítka měla dostatečnou sílu, aby je donesla na Oregon všechny.

„Zdá se, že to šlo dobře,“ poznamenal pilot, když Juan otevřel dveře pro cestujícího a strčil tašku s vybavením pod sedadlo.

„Nic to nebylo,“ opáčil Cabrillo ve svém obvyklém stylu.

George „Gomez“ Adams věděl svoje. Zkušený pilot poznal podle jejich namáhavé chůze, že dostali pořádně zabrat, ale zvládli to. „Kdo je ten nový chlap?“

„MacD Lawless. Je to agent Fortranu, který padl u Kábulu do zajetí. Přišlo mi líto nechat ho setnout.“

„Necháme si ho?“

„Možná.“

„Nemám rád chlapy, co vypadají líp než já,“ poznamenal Gomez. Se svým pistolnickým knírem a vizáží milovníka nebyl na konkurenci zvyklý.

„Vedle tebe neobstojí,“ usmál se Juan.

„Přesně tak.“ Adams se ohlédl přes rameno a natáhl ruku k Makovi. „Dokud mě netrumfneš u ženských, budu v pohodě.“

Bylo jasné, že Lawless neví, co si má o té poznámce myslet, ale i tak Adamsovi rukou potřásl. „Není problém. Dokud ty nespadneš se mnou na palubě, budu v pohodě i já.“

„Domluveno.“ Gomez obrátil pozornost zpátky k vrtulníku a zavolal vysílačkou na věž pro povolení ke startu.

Juan řekl Lawlessovi: „Až se dostaneme na loď, nejdřív ze všeho ti zařídíme zabezpečené spojení s tvými lidmi. Touhle dobou už musejí šílet. A tví rodiče taky, jestli jim o tom už řekli.“

„Pochybuju, že se s nimi Fortran spojil tak brzo. Zajali mě ani ne před osmačtyřiceti hodinami.“

„Dobře. O starost míň.“

Minutu nato turbína zakvílela, jak Adams přidal plyn. Kostra stroje se roztřásla a pak se všechno zklidnilo, když se ližiny odlepily od betonové plochy.

Gomez potlačil svůj instinkt vyrazit šikmo nahoru, takže vystoupali poklidným tempem a rozletěli se přes mangrovníky a rozbahněné pobřeží severně od rozlehlého patnáctimilionového města. Hustá vrstva smogu značně snižovala viditelnost. Vysoké kancelářské a obytné budovy Karáčí se nezřetelně rýsovaly v dálce. Všechno vypadalo jako potažené rzí, domy, vzduch, dokonce i voda v uzavřeném vnitřním přístavu. Teprve při pohledu na západ, k oceánu, bylo vidět skutečné barvy. Voda měla temně safírový odstín. Mihli se přes China Creek, kde se nacházel hlavní přístav, a přes kanál Baba vedoucí do otevřeného moře. Byl přecpaný plavidly všeho druhu čekajícími na vjezd do doků.

Dolétli za bariérové ostrovy a smog brzy ustoupil čerstvému vzduchu. Slunce vrhalo oslňující paprsky na vlny, jak stoupalo po obloze za nimi.

Další lodě se blížily k přístavu nebo vyplouvaly na moře naložené zbožím. Brázdy za nimi připomínaly bílé šály. Jedna loď přímo před nimi však žádnou brázdu neměla.

Podle moderních standardů byla se svými sto sedmdesáti metry jen plavidlem střední velikosti. Kontejnerová loď proplouvající po jejím levoboku byla dvakrát tak dlouhá. Jejich cíl měl také zastaralý design. Protože byla ta loď postavená v době před zavedením jednotných kontejnerů, navrhli ji tak, aby převážela náklad v pěti hlubokých nákladových prostorech zakrytých poklopy a obsluhovaných čtyřmi pavoukovitými jeřáby. Její palubní nástavba se nacházela směrem na záď od středu lodi a stál na ní jeden komín. Lávky po stranách můstku a schůdky na ní visely jako požární schodiště. V jeřábech nad hlavní palubou nesla dva záchranné čluny. Její příď připomínala sekyru, zatímco záď měla trochu z elegance sklenky na šampaňské.

Tohle všechno bylo vidět z dálky. Teprve když se vrtulník přiblížil, vynořily se detaily. Byly to rezavé necky, které měly už dávno skončit ve šrotu. Po celém trupu se loupaly fleky nátěru a paluby vypadaly, jako by je napadl nějaký mořský ekzém. Místo jednotného odstínu pokrývaly plavidlo nesourodé skvrny barev naplácané jedna přes druhou bez jakéhokoliv smyslu pro estetiku. Na palubě se vytvořily kaluže rzi, která vytékala i z kanálků a kotevního průvlaku a znečišťovala boky nástavby jako červenohnědý trus.

Palubu pokrývala změť rozbitých strojů, sudů na naftu a spousta dalšího odpadu, včetně dost nepochopitelné pračky a velké pneumatiky z traktoru.

„Vy si ze mě snad děláte srandu,“ zamumlal MacD, když poznal pravou tvář lodi. „Tohle má být nějaká kamufláž?“

„Možná není hezká,“ připustil Gomez Adams, „ale určitě je ošklivá.“

„Věř mi, že není tím, čím se zdá,“ ujistil ho Juan. „Prozatím ti neodhalíme žádná její tajemství, ale má jich dost.“

„Jaké třeba, že se na ní plavily na Kubu jednotky Teddyho Roosevelta?“

Juan se zasmál.

Linc dodal: „Ne. Oregon byl Noemův první pokus o archu.“

„Tomu bych taky věřil.“

Gomez obkroužil záď lodi, kde byla na víku nejzadnějšího nákladového prostoru vyznačená přistávací plocha. Jeden člen posádky stál opodál pro případ, že by pilot potřeboval pomoc při přistání, ale Adams se bez navádění obešel. Zastavil stroj přímo nad velkým vybledlým písmenem H a posadil vrtulník přesně do jeho středu. Zhasl motor, jeho vytrvalé kvílení vystřídalo ticho a v přízračném kruhu třpytícím se nad jejich hlavami se objevily jednotlivé listy zpomalujícího se rotoru.

„Dámy a pánové, vítejte na lodi Oregon,“ řekl Adams. „Současná teplota je dvacet stupňů Celsia. Místní čas jedenáct hodin osmnáct minut. Berte prosím na vědomí, že se předměty v prostorách nad vašimi hlavami mohly během letu posunout. Děkuji, že jste s námi dnes letěli, a doufáme, že využijete našich služeb i v budoucnu.“

„Na to zapomeň,“ utrousila Linda, když otevírala zadní dveře. „Vaše nabídka pro stálé zákazníky stojí za prd a dostala jsem žluklé buráky.“

Juan musel znovu v duchu obdivovat tým, který shromáždil. Ani ne před dvanácti hodinami se řítili ze svahu hory s raketou Hellfire v patách a teď žertovali, jako by neměli na celém světě sebemenší starosti. Připomněl si, že by ho to nemělo tak překvapovat. Tenhle život si zvolili sami. Kdyby nedokázali žertovat o prožitých nebezpečích, nevydrželi by ani pět minut.

Z bezpečí nástavby jim přišel naproti Max Hanley. Jako projev úcty ke slunci mu pozůstatky jeho rezatých vlasů zakrývala čepice se znakem Dodgers. Hanley byl nadprůměrně vysoký a jeho věk se začínal projevovat v pase a pavučinkami vrásek u očí, ale svýma rukama jako lopaty se o sebe stále dokázal bez problémů postarat. Na sobě měl hnědé montérky, které odhalovaly skvrnu od šmíru na jednom lokti, signalizující, že právě vyšel ze strojovny Oregonu. Doprovázela ho doktorka Julia Huxleyová. Hux, lékařka s výcvikem příslušnice vojenského námořnictva, měla obvyklý bílý plášť oblečený přes lepé křivky krásky z plakátů z padesátých let a vlasy stažené do ohonu. K pacientům se chovala rázně, někdy až stroze, ale jinak byla milá a vstřícná. Ošetřovala Juana, když mu před lety ustřelil nohu čínský dělový člun během mise pro NUMA, Národní podvodní a mořskou agenturu.

Dohlížela na jeho rehabilitaci, byla mu nablízku, když se měnil z člověka, který nemůže chodit, v muže, jenž dokáže uběhnout mnoho kilometrů bez jediného zakulhání. Ona a Max byli také jediní dva lidé na světě, kteří věděli, že Cabrilla chybějící noha bolí každou minutu dne.

Říká se tomu fantomová bolest a setkává se s ní mnoho lidí s amputovanými končetinami. To, že se nemohl své nohy dotknout nebo se na ni podívat, zkrátka ještě neznamenalo, že ho ta zatracená věc v jednom kuse nebolela.

„Mám potvrzený převod peněz z Baharova účtu na náš,“ hlásil Max místo pozdravu.

„Všichni jsme v pořádku,“ kontroval Juan. „Díky za optání.“

„Nebuď protivný,“ opáčil Max klidně. „Před hodinou jsme spolu mluvili. Vím, že jste v pořádku. Kromě toho, na penězích mi záleží víc než na tvém zdraví.“

„Jsi fakt roztomilost sama, kamaráde.“ Juan pokynul Makovi, aby k nim přistoupil. „Max Hanley, Julia Huxleyová, MacD Lawless. Maku, tohle je můj zástupce a tohle lodní felčar.“ Všichni si potřásli rukama. „Doprovoďte Maka do mé kanceláře, ať ho Hux může prohlédnout.“

Interiér lodi vypadal stejně uboze jako její zevnějšek. Prošlapané linoleum na podlaze, špatné osvětlení a chomáče prachu velké jako lidská hlava. Navíc dávali stavitelé zřejmě přednost olověným barvám a azbestu.

„Proboha!“ vykřikl MacD. „Tahle loď je jako skládka toxického odpadu. Můžu se tady vůbec nadechnout?“

„Jasně,“ odpověděl Linc a hrudník jako sud se mu rozšířil, jak naplnil plíce vzduchem. „Ale jenom pěkně mělce.“ Pak uhodil Lawlesse hřbetem ruky do pevného břicha. „Jenom klid, člověče. Není to, jak si myslíš. Předseda ti to ukáže. Běž s doktorkou a uvidíš.“

Huxleyová pozvala Maka do jedné z kabin za můstkem a položila si kufřík na skřínku, aby se mohla pustit do prohlídky. Linc, Juan a Max pokračovali v chůzi na můstek. Linda se z porady omluvila s tím, že se potřebuje na dvě hodiny naložit do vany ve své kajutě.

Na můstku nebyli žádní důstojníci ani hlídka. S takovou formalitou by se obtěžovali jen v případě, že by se nacházeli uprostřed hustého lodního provozu, nebo kdyby na palubu vstoupil lodivod či celníci. Jinak zůstávala kormidelna prázdná.

Místnost byla rozlehlá, s prosklenými dřevěnými dveřmi vedoucími na postranní můstky. Kolo velké a staromódní, s držadly ohlazenými roky používání. Okna pokrývala vrstva soli, která stěží propouštěla světlo. Přístroje byly několik generací staré. Vysílačka vypadala, jako by ji sestrojil sám Marconi. Ozdobné kování, jako třeba na panelu s kontrolkami motoru, nevidělo leštěnku od chvíle, co bylo namontováno. Dřevěné pořadače na mapy tam stály otlučené a jejich horní desky byly flekaté od mastného jídla a rozlité kávy. Každému nezasvěcená to muselo připadat jako ta nejubožejší kormidelna na vlnách celého světa.

Několik vteřin poté, co vstoupili na můstek, se tam zjevil postarší pán oblečený v černých kalhotách a zářivě bílé košili s neposkvrněnou zástěrou kolem pasu. Vlasy měl stejné bílé jako naškrobenou košili a obličej hubený a vrásčitý. Nesl stříbrný tác s oroseným džbánem nějakého tropicky vypadajícího nápoje a křišťálovými sklenicemi.

„Slunce už stouplo nad hlavní plachty,“ řekl se silným britským přízvukem.

„Co to je, Maurici?“ zeptal se Juan, když lodní stevard rozdal sklenice a začal nalévat. Linc na nápoj kysele pohlédl a pak se rozzářil, když stevard vytáhl z kapsy zástěry láhev heinekenu. Linc ji otevřel o hranu stolu.

„Trocha džusu, trocha grogu. Od každého něco. Napadlo mě, že by vám po akci udělala kapka dobře.“

Cabrillo si usrkl a oznámil: „Boží nektar, příteli. Naprostý boží nektar.“

Maurice nedal najevo, že by ten kompliment slyšel. Sám dobře věděl, jak dobrý je to nápoj, nemusel mu to nikdo říkat. Položil tác stranou. Pod ním byla krabice na doutníky z růžového dřeva, která zpravidla ležela na psacím stole v Cabrillově kajutě. Max odmítl a vytáhl ze zadní kapsy montérek dýmku a kožený váček s tabákem. Za okamžik vzduch zhoustl jako při požáru amazonského pralesa. Stevard odešel z můstku stejně tiše, jako vstoupil, a nějak dokázal, že jeho naleštěné polobotky nevydaly na špinavém linoleu žádný zvuk.

„Dobře, tak mi pověz o té nové operaci,“ řekl Cabrillo a vyfoukl ke stropu oblak dýmu, zatímco Max otevřel okénko na boční můstek, aby vyvětral.

„Ten finančník se jmenuje Roland Croissard a je z Bazileje. Jeho dceři Soleil je třicet let. Má pověst dobrodružky. U Virgin Galactic si například zaplatila letenku na jeden z prvních suborbitálních letů. Vylezla na nejvyšší hory šesti kontinentů. Everest ji ovšem už dvakrát porazil. Zaplatila za to, aby se mohla celou sezónu účastnit závodů GP2. Pro ty, kteří to nevědí, je to jen stupeň pod formulí jedna. Hraje taky léta golf, v pubertě se dostala na horní příčky tenisového žebříčku a jen o fous jí utekla účast ve švýcarském šermířském týmu na olympiádě.“

„Dokonalá žena,“ poznamenal Juan.

„Přesně,“ souhlasil Max. „Ukázal bych ti fotku, ale poslintal bys mi ji. No a tahle holka se v Bangladéši s přítelem vypravila na pěší túru. Soudě podle GPS souřadnic, které mi poslal její otec, to vzala přímo přes hranici s Myanmarem a pokračovala dál.“

„Zdá se, že to udělala schválně,“ ozval se Linc, když dopil pivo. Třetinka vypadala v jeho ruce jako lahvička od tabaska. „Ví její otec, co měla za lubem?“

„Netuší. Povídal, že ho málokdy informovala o tom, co má v plánu. Získal jsem dojem, že je mezi nimi trochu zlá krev. Když jsem si ho prověřil, ukázalo se, že se rozvedl, když bylo Soleil sedmnáct – a pár měsíců nato se znova oženil.“

„Kde je její matka?“ zeptal se Juan a nonšalantně oklepal popel na beztak špinavou podlahu.

„Umřela před pěti lety na rakovinu slinivky. Předtím žila v Curychu, kde teď bydlí Soleil.“

„A co víš o jejím otci?“

„Pracuje v jedné z těch velkých bank, kam si ukládají peníze pochybné existence. Pomocí oficiálních i méně oficiálních finančních kanálů neobjevili Murph se Stonem nic podezřelého. Pokud víme, je Croissard čistý.“

„Ptali jsme se Langstona? Podle toho, co víme, je to bin Ládinův osobní bankéř.“

„Ve skutečnosti pomohl CIA vystopovat finance směřující k teroristické skupině Džamá islámíja.“

„Nemohla by tohle být odplata?“ zamyslel se Cabrillo nahlas. „Třeba ji unesli oni.“

„Momentálně je možné všechno,“ odpověděl Max. „Mohli by v tom být teroristi, místní drogový boss nebo porucha jejího telefonu. Třeba si jde vesele dál, zatímco tady mluvíme…“

„Jak je to dlouho, co zmizela?“ zeptal se Linc.

„Hlásila se jednou týdně. Propásla pravidelný telefonát před čtyřmi dny. Croissard jí dal ještě den a pak dostal strach. Spojil se s pár lidmi, nejdřív se svým kontaktem v Langley z toho případu praní peněz a nakonec padl na L’Enfanta.“

„Vysílal její telefon celou tu dobu GPS souřadnice?“

„Ne,“ řekl Max. „Zapínala ho, jenom když telefonovala.“

Juan oklepal popel z doutníku. „Takže ji vlastně někdo mohl unést už před dvanácti dny.“

„Ano,“ souhlasil Max zachmuřeně.

„A jediné, z čeho můžeme vyjít, je její poslední známá poloha, která je jedenáct dní stará.“

Tentokrát Hanley pouze přikývl.

„Nebude to snadné. Mluvíme o malinké jehle a obrovské kupě sena.“

„Pět milionů dolarů, když to zkusíme,“ doplnil Max. „Další, když ji přivedeme domů.“

Přerušila je Julia Huxleyová. Vstoupila na můstek z chodby, kterou na téhle palubě lemovalo šest kajut, stejně sešlých jako kormidelna.

„Co jsi zjistila?“ zeptal se Juan.

„Po fyzické stránce je v pořádku. Má několik docela rozsáhlých podlitin po celém břiše, spodní části hrudníku, pažích a té roztomilé prdelce. Nic není vymknuté, aspoň na první pohled, ale říká, že ho pekelně bolí kolena a kotníky. Dej mu týden a bude jako nový. Musím ještě v laborce otestovat pár vzorků, ale podle toho, co mi řekl, je zdravý jako řípa. Nemám důvod o tom pochybovat.“

„Pošli ho sem za námi. A děkuju ti.“

„Ne. Já děkuju tobě.“

Okamžik nato vešel Lawless na můstek a zastrkával si čisté tričko do svých vojenských kalhot. Rozhlédl se kolem sebe a řekl: „Platíte málo hospodyni.“

„Má volno od roku 2002,“ opáčil Cabrillo s vážnou tváří. „No, doktorka povídala, že jsi v pořádku, a její slovo mi stačí. Tak jak to vidíš?“

„Budu k vám upřímný, pane Cabrillo,“ odpověděl MacD. „Co jsem přišel na tuhle loď, nemůžu se zbavit pochybností. Říká se, že peníze jsou až na prvním místě, ale život na takovém vraku není zrovna podle mého gusta.“

„A co kdybych ti řekl, že pod vší tou rzí a špínou je schovaná loď luxusnější než ta nejlepší jachta, jakou jsi kdy viděl?“

„Odpověděl bych, že dokud neuvidím, neuvěřím.“

„Juane?“ pronesl Max tázavým tónem.

„To je v pořádku,“ řekl Cabrillo. „Nechám ho jenom nakouknout. Nic víc.“

Cabrillo pokynul Lawlessovi, aby ho následoval. Šli dolů po vnitřním schodišti a několika špinavými chodbami, dokud nedorazili do jídelny bez oken. Na matně šedých zdech byly nalepené nevkusné plakáty cestovních kanceláří. Za průchodem se nacházela kuchyně, ze které by se hygienikovi obrátil žaludek. Z digestoře nad sporákem se šesti hořáky visely rampouchy ztuhlého tuku a nad dřezem se špinavým nádobím se hemžilo víc much než letadel nad O’Hareovým letištěm v Chicagu.

Juan přistoupil k jednomu plakátu na zdi proti vchodu. Byla na něm krásná Thajka v bikinách stojící na pláži před palmovým hájem. Předklonil se, až to vypadalo, že jí zírá na pupík.

Ozvalo se cvaknutí a část zdi se odklopila. Ty dveře byly tak dobře ukryté, že si jich Lawless vůbec nevšiml.

Cabrillo se napřímil. „Skener sítnice,“ vysvětlil a otevřel dveře dokořán.

Pokynul Makovi, aby se podíval dovnitř.

Lawless vyvalil oči a otevřel ústa. Na podlaze ležel tmavorudý koberec s tak vysokým a hustým vlasem, že by se v něm ukryl skrčený lev.

Stěny zdobilo táflování z leštěného mahagonu. Nad ním byl jakýsi materiál, který připomínal obyčejný sádrokarton, jenž tam ale být nemohl, protože loď příliš vibrovala. Byl natřený na Šedo s odstínem lila – velice uklidňující barva. Osvětlení zajišťovaly buď vkusné lampy s kornoutovými stínidly, nebo křišťálové lustry.

Lawless nebyl odborník na umění, ale byl si celkem jistý, že plátna v pozlacených rámech jsou pravá, a jedno poznal, ačkoliv by nedokázal pojmenovat jeho autora, malíře Winslowa Homera.

Tohle nebyla chodba na zchátralé staré nákladní lodi. Tahle se hodila spíš k pětihvězdičkovému hotelu – sakra, spíš osmihvězdičkovému.

Pohlédl na Předsedu se zmatkem vepsaným ve tváři.

Juan začal odpovídat na jeho nevyslovenou otázku: „To, co jsi viděl nahoře, je jenom maskování. Ta rez, špína, mizerný stav vybavení. Jediným účelem je, aby Oregon vzbuzoval co nejmenší pozornost. Jméno téhle hry je anonymita. S touhle lodí můžeme vplout do každého přístavu na světě a nikdo si nás ani nevšimne. Je to, jako když jedeš po dálnici. Všimneš si ferrari nebo porsche, ale podíval by ses ještě jednou na Buick Regal z poloviny devadesátých let?

Nejlepší je,“ pokračoval, „že máme prostředky na to, abychom mohli během dvanácti hodin změnit tvar trupu a jméno lodi. Každé akce se účastní jiné plavidlo. Říkáme jí Oregon, ale má to jen zřídka napsané na zádi.“

„Takže zbytek lodi…?“

„Vypadá takhle,“ řekl Juan a ukázal na přepychovou chodbu. „Každý člen posádky má vlastní kajutu – a dostal příspěvek na zařízení, musím dodat. Je tady posilovna, tělocvična, sauna. Náš šéfkuchař i jeho zástupce se učili v Le Gordon Bleu. Naši doktorku už znáš, a jak si dokážeš představit, požadovala a dostala to nejmodernější vybavení, jaké se dalo koupit.“

„Co zbraně?“

„Máme tady kompletní arzenál od pistolí po protitankové střely.“ Nebyla ještě pravá chvíle povědět mu, že sám Oregon by mohl čelit většině válečných lodí. Tohle a další skrytá tajemství plavidla zůstane Lawlessovi utajeno, dokud neskončí jeho zkušební období. „Tak co říkáš teď?“

Lawless se usmál a natáhl ruku. „Zavolám do Fortranu a dám výpověď.“

Z chodby k nim dolehl jásot neviděné ženské části posádky. Neznělo to jako Hux nebo Linda, takže se zpráva o nováčkovi podobném Adonisovi už roznesla po lodi.

„Možná to bude nějakou dobu trvat,“ pokračoval MacD, „a nejspíš se budu muset vrátit do Kábulu. Kromě toho si budu muset vyzvednout svůj pas a osobní věci.“

„To není problém,“ ujistil ho Juan. „Potřebujeme pár dní, abychom se dostali na pozici před začátkem nové akce. Dáme ti jeden z našich zašifrovaných satelitních telefonů a kontaktní čísla. Odvezeme tě tam i zpátky.“ Náhle Juana něco napadlo. „Mimochodem, jak jsi na tom se stopováním?“

„Ve svém nitru jsem rudokožec. Každé léto jsem strávil na lovu v bažinách. Otec se chlubil, že má psy, aby nosili zbraně, a mě, abych čenichal stopu.“

6

ROZHODOVÁNÍ O TOM, zda poslat předsunutý tým do Čattagrámu, hlavního bangladéšského přístavu, nebo počkat, než Oregon obepluje indický subkontinent, jim usnadnil prostý fakt, že tam loď ještě nebyla a žádný z jejich kontaktů neměl v té oblasti důvěryhodného člověka. Pokud nemohli zaručit, že jejich tým dostane potřebné zásoby a vybavení, nemělo smysl ho ani vysílat.

Bylo jasné, že ztratí pět dní, než dostanou loď na správnou pozici, pět dní, během nichž stopa vychladne. To bylo samo o sobě dost špatné, ale požadavek na osobní setkání s Rolandem Croissardem vadil Cabrillovi ještě víc.

Když Juan poslal L’Enfantovi e-mail, že práci bere, odpověď byla rychlá jako obvykle. Finanční podmínky už byly dojednané, ale Croissard přidal podmínku, že se chce sejít s Cabrillem. Ke schůzce s Gunawanem Baharem svolil možná Juan jen proto, že ten muž přiletěl do Bombaje, kde Oregon právě vyložil dva kontejnery jihoafrického prosa, které měl připoutané na přední palubě. Jenže Croissard byl momentálně v Singapuru a chtěl, aby Cabrillo přiletěl za ním.

Znamenalo to, že se Juan bude muset vrátit vrtulníkem do Karáčí, nasednout do tryskáče Korporace, odletět do Singapuru, držet toho muže hodinu nebo dvě za ruku a pak zamířit buďto do Čennaj, dříve Madrásu, nebo do Višákhapatnamu na východním pobřeží Indie. Volba města závisela na délce schůzky a rychlosti Oregonu. Jakmile se tam dostane, bude třeba zpomalit loď, aby pro něho mohl Gomez Adams zase doletět vrtulníkem.

Mohly ho zdržet nejrůznější byrokratické zádrhele. Odpověděl L’Enfantovi a zmínil se o svých obavách, ale bylo mu řečeno, že klient trvá na svém.

Cabrillovi dělala starosti skutečnost, že dokud se mu nepodaří získat zpět přízeň vlády Spojených států, nezbude mu než přijímat podobné zakázky. Jako všichni podnikatelé i oni měli výdaje a náklady, které činily asi dvě stě tisíc dolarů denně.

Likvidovat celé teroristické buňky, bránit velkým útokům dřív, než k nim mohlo dojít – to byly úkoly, pro které Korporaci vytvořil. A proto také předtím vstoupil do CIA.

Mrzelo ho, že na tyhle velké úkoly bude muset po nějakou dobu rezignovat.

Rozhodl se vzít s sebou Maxe čistě proto, aby mu dělal při dlouhých letech společnost. Velení lodi tak připadlo na Lindu Rossovou. Poté co odešla od námořnictva, stala se Linda kapitánem těžařské lodi v Mexickém zálivu. S lodí uměla zacházet stejně dobře jako se zbraní.

Přistáli na letišti v Čangi, severně od futuristického městského státu Singapur. Jeho panorama zdobilo několik největších architektonických skvostů na světě, včetně nového hotelu Marina Bay Sands, jejich cíle. Hanley byl prakticky k neutěšení, když se dozvěděl, že nebude mít čas navštívit hotelové kasino.

Jak bylo při příletu soukromým tryskáčem obvyklé, celní odbavení byla pouhá formalita. Uniformovaný celník na ně čekal u schůdků, když vystoupili, podíval se na ně, orazítkoval jim pasy a ani se nezeptal na obsah Cabrillova tenkého kufříku, ve kterém stejně nebylo nic závadného.

Ačkoliv letěli v pohodlných šatech, před přistáním se oba převlékli. Juan si vzal elegantně střižený antracitový oblek s jemným proužkem, který se opakoval v barvách kravaty za dvě stě dolarů. Polobotky měl nablýskané do černého lesku. Posedlost dokonale naleštěnými botami měl společnou se stevardem Oregonu. Max nebyl nijak zvlášť nastrojený, ale i tak vypadal nesvůj. Límec se mu zarýval do volné kůže na krku a na levém rukávu bylo vidět slabý stín staré skvrny.

Vzduch tam byl o poznání teplejší než v Karáčí, a i když to nemohli cítit přes pach asfaltu a leteckého benzinu, měl v sobě tropickou vlhkost spojovanou s mořem. Rovník byl jen necelých sto čtyřicet kilometrů jižně.

Juan se podíval na černé hodinky značky Movado, které byly jen o málo silnější než list papíru. „Máme asi hodinu. Výborně.“

Ačkoliv jim byla nabídnuta superdlouhá limuzína, zvolili pro cestu do města méně nápadný luxusní sedan. Doprava byla beznadějně pomalá, ale přesto pozoruhodně poklidná. Žádné troubení klaksonů, žádné agresivní řízení. Juanovi to připomnělo, že navzdory svému bohatství a modernosti je Singapur v podstatě policejní stát. Svoboda projevu byla značně omezená a za plivání na chodník mohl člověk dostat výprask holí. To vytvořilo stejnorodou populaci s úctou k zákonu, a proto nikdo bezohledně nepředjížděl ani neukazoval vztyčený prostředník.

Jejich cíl se tyčil u vody ve třech ladně sešikmených věžích, z nichž každá byla více než padesát pater vysoká. Na nich ležela plošina dlouhá asi tři sta metrů, jejíž jeden konec vyčníval dobrých šedesát metrů za třetí věž. Ta byla známá jako Nebeský park a i z dálky viděli hojnost stromů a keřů, které ji zdobily. Strana Nebeského parku sousedící s přístavem se skládala ze tří bazénů obsahujících skoro patnáct tisíc hektolitrů vody, jejíž hladina plynule přecházela v obzor.

U základů tří hotelových věží stály tři obrovské kopulovité budovy, v nichž se nacházelo kasino, exkluzivní obchody a kongresové prostory. Říkalo se, že komplex kasina je druhý nejdražší na světě.

Auto zastavilo před vchodem do hotelu a portýr v livreji byl u něho snad ještě dřív, než se pneumatiky přestaly otáčet.

„Vítejte v Marina Bay Sands,“ pronesl kultivovanou angličtinou. Cabrillo ho podezíral, že kdyby příchozí vypadal jako Skandinávec, přivítal by ho švédsky. „Máte nějaká zavazadla?“

Juan ukázal prstem na Maxe soukajícího se z auta. „Jenom jeho.“

Vstoupili do vysoké vstupní haly hotelu. Byla plná turistů. Jedna skupinka se shromáždila na nějaký výlet a dostávala instrukce ve zpěvné čínštině od průvodkyně, která mohla měřit sotva půldruhého metru. Fronta hostů čekajících na ubytování se vinula bludištěm vytvořeným ze sametové šňůry. Se dvěma a půl tisíci pokoji to bylo spíš malé město než pouhý hotel.

Juan našel recepční pult a pověděl atraktivní mladé Malajce, že tam má pro něho obálku. Udal své jméno a ona ho požádala, aby se identifikoval. V obálce byl klíč v podobě kreditní karty a navštívenka Rolanda Croissarda. Na rubu bylo napsané číslo finančníkova pokoje.

Ozbrojenému členu ochranky u výtahů museli ukázat, že mají správný klíč od pokoje. Juan jím zamával ve vzduchu a pustili je dál. S korejským párem, který se celou cestu hádal, vyjeli do čtyřicátého patra. Cabrillo usoudil, že ten muž prohrál v kasinu rodinné peníze na kimči.

Chodby byly tiché a trochu slabě osvětlené. Na rozdíl od uspořádání některých velkých kasin, která už navštívili, znamenalo rozdělení na tři věže, že se člověk tolik nenachodil, než našel správný pokoj. Cabrillo zaklepal na Croissardovy dveře.

„Moment,“ řekl někdo a spolkl t jako rodilý Francouz.

Dveře se otevřely. Muž, který v nich stál a blokoval je od veřeje k veřeji, nebyl Roland Croissard. Viděli ho na fotografiích, když si ho prověřovali.

V první polovině vteřiny si Juan všiml, že je ten člověk bez saka, má prázdné ruce a netváří se vyloženě agresivně. Nebyla to past, takže uvolnil pravou paži připravenou ke karatistickému výpadu na mužův nos, jenž by neznámého nejspíš zabil. Muž zavrčel. Postřehl, jak rychle Předseda zaznamenal a pak vyloučil případnou hrozbu.

„Monsieur Cabrillo?“ dolehlo k nim z útrob apartmá.

Svalovec, který otevřel dveře, ustoupil stranou. Byl skoro tak velký jako Franklin Lincoln, ale zatímco Linkova tvář byla obvykle otevřená a přátelská, jeho se neustále mračila. Vlasy měl černé, nemoderně ostříhané, a vypadal jako z filmu ze sedmdesátých let. Jeho oči ukryté pod spadlými víčky Juana pozorně sledovaly, když vstoupil do luxusního apartmá. Toho rána se oholil, ale potřeboval by to zopakovat.

Najatá gorila, usoudil Cabrillo, a příliš nápadná. Dobří osobní strážci jsou ti, do nichž by to člověk neřekl. Vypadají jako účetní nebo bankovní úředníci, ne jako svalnatí zápasníci, kteří si myslí, že jejich velikost je sama o sobě dost zastrašující. Juan odolal pokušení srazit toho muže k zemi čistě pro zábavu. Strážce naznačil Juanovi a Maxovi, aby rozevřeli saka a ukázali, jestli nejsou ozbrojení. Oba muži z Korporace poslechli, aby se věci pohnuly kupředu. Muž se neobtěžoval zkontrolovat jim kotníky.

Cabrilla napadlo, jestli je ten chlap opravdu tak neschopný, nebo jestli mu bylo řečeno, že tohle jsou očekávaní hosté a má se k nim podle toho chovat. Rozhodl se pro to druhé, což znamenalo, že ten muž překročil své pravomoci, když je požádal, aby si rozepnuli saka.

Trochu si tím v Juanových očích polepšil. Povýšil bezpečnost svého šéfa nad instrukce pustit je dovnitř bez obtěžování.

„Mohl byste si zapnout rukávy košile, prosím?“ požádal ho Juan.

„Cože?“

„Vaše rukávy jsou shrnuté, ale rozepnuté, což znamená, že máte k předloktí připnutý nůž. Už jsem si všiml, že nemáte pouzdro na kotníku, a přesto si nemyslím, že jste neozbrojený. Proto ty nezapnuté rukávy.“

Roland Croissard vstal z pohovky na protější straně pokoje. Na konferenčním stolku ležel kufřík a nějaké papíry. Uprostřed toho nepořádku stála sklenice s ledem a nějakou čirou tekutinou. Na sobě měl kalhoty od obleku a košili s kravatou. Sako bylo přehozené přes židli, která stylem odpovídala ostatnímu nábytku v pokoji.

„To je v pořádku, Johne,“ řekl. „Tihle muži jsou tady, aby mi pomohli najít Soleil.“

Osobní strážce, John, se zamračil ještě víc, zatímco si zapínal manžety. Když ohnul zápěstí, bavlna jeho košile se napnula na nenápadném pouzdru s nožem.

„Monsieur Cabrillo,“ pokračoval Croissard. „Velice vám děkuji, že jste přišel.“

Švýcar byl střední postavy a začínalo mu růst břicho, ale měl pohledný obličej a pronikavé modré oči. Jeho vlasy neurčitého odstínu byly řídké a sčesané dozadu. Cabrillo odhadl, že vypadá na míň než na šestačtyřicet, ale ne o moc. Croissard si sundal z nosu brýle na čtení v drátěných obrubách a přešel místnost s nataženou rukou. Jeho stisk byl chladný a profesionální, potřesení ruky, kterým se vydělává na živobytí.

„Tohle je Max Hanley,“ představil Juan svého přítele. „Můj zástupce.“

„A tohle je můj osobní bezpečnostní poradce, John Smith.“

Cabrillo mu podal ruku a Smith mu s ní neochotně potřásl. „Vy musíte hodně cestovat,“ prohodil Juan. „Vaše jméno jsem viděl na spoustě hotelových registrací.“

Muž nedal najevo, že by vtip pochopil.

„Co kdybychom se posadili? Můžu vám nabídnout něco k pití, pánové?“

„Lahvovou vodu,“ odpověděl Juan. Položil svůj kufřík na konec stolu a zvedl víko. Smith přistoupil tak blízko, aby mohl nahlédnout dovnitř.

Cabrillo vyndal dva elektronické přístroje a víko znovu zaklapl. Jeden přístroj zapnul a pohlédl na malý monitor. Pryč byly dny, kdy by musel pročesat pokoj s detektorem štěnic v ruce. Tahle krabička dokázala prověřit najednou prostor v okruhu třiceti metrů. Croissardovo apartmá bylo čisté. Nechal detektor zapnutý pro případ, že by tam bylo odposlouchávací zařízení aktivované hlasem. Pak došel k oknu. V dálce se tyčily stříbrné věže panoramatu města, trochu rozmazané tetelícím se horkým vzduchem. Dopoledne přecházelo v odpoledne.

Odloupl ochrannou fólii ze samolepicí plošky na zadní straně přístroje o velikosti krabičky cigaret a přilepil přístroj na silné sklo. Tlačítkem ho zapnul. Uvnitř černého plastového pouzdra byla dvě závaží, která uváděla do náhodného pohybu motorek na baterie. Ten pak vibroval sklem. Generátor náhodných čísel, který ho řídil, zajišťoval, aby se neobjevilo žádné pravidelné schéma, jež by se dalo anulovat počítačem.

„Qu’est-ce que c’est?“

Francouzština nepatřila mezi jazyky, jimiž Cabrillo mluvil, ale otázka byla snadno srozumitelná. „Třese to okenní tabulí, aby se zabránilo použití laserového detektoru hlasu.“ Naposledy přejel pohledem krásný výhled, pak zatáhl žaluzie, aby do apartmá nikdo neviděl. „Dobře. Teď si můžeme promluvit.“

„Ozvala se mi dcera,“ oznámil Croissard.

Cabrillem projel hněv. „To jste mi mohl říct dřív, než jsme přeletěli polovinu světa.“

„Ne, ne. Vy mi nerozumíte. Myslím, že je ještě ve větším nebezpečí, než se prve zdálo.“

„Pokračujte.“

„Ten telefonát se odehrál asi před třemi hodinami. Tady.“ Vytáhl z kapsy kalhot elegantní palmtop a otevřel několik aplikací, dokud se z mikrofonu neozval ženský hlas, znějící velice unaveně a vystrašeně. Pronesl jen několik francouzských slov, načež náhle umlkl.

„Říká, že je blízko. K čemu, nevím, ale pak tvrdí, že jsou blíž. A nakonec povídá, že to nedokáže. Netuším, kdo mají být ti ‚oni‘.“

„Můžu se podívat?“ zeptal se Juan a natáhl ruku.

Chvilku si s palmtopem hrál, než se mu podařilo spustit nahrávku znovu. Opět uslyšeli Soleilin udýchaný hlas. V pozadí se ozýval nějaký hluk, možná šustění listí ve větru, možná nic konkrétního. Juan si záznam přehrál potřetí. Pak počtvrté. Zvuk v pozadí nebyl o nic jasnější.

„Mohl byste mi to poslat na telefon? Nechám tu nahrávku analyzovat.“

„Jistě.“ Juan mu dal číslo telefonu, který měl právě u sebe a jehož SIM karta se po akci zničí. „Podařilo se vám získat GPS souřadnice?“

„Ano.“ Croissard rozložil mapu, kterou měl v kufříku. Byla to topografická mapa Myanmaru vytvořená ještě v době, kdy se země jmenovala Barma. Tenkou tužkou na ní byl udělaný křížek, vedle něhož byla napsaná zeměpisná šířka a délka. Cabrillo ty údaje znal, neviděl je poprvé. Ale teď byl na mapě ještě jeden, nový záznam, asi třicet kilometrů od Soleiliny poslední známé polohy.

„Pokusil jste se zavolat jí zpátky?“ zeptal se Juan, ačkoliv znal odpověď.

„Ano, zkouším to každou čtvrthodinu. Neodpovídá.“

„No, tohle je dobrá zpráva,“ řekl Cabrillo. „Je to důkaz, že žije, i když to vypadá, že je v úzkých. Určitě chápete, že potřebujeme trochu času, abychom dostali na místo lidi i materiál. Operace tohoto druhu se musí pečlivě promyslet, aby se mohla správně provést.“

„Tohle vysvětlení jsem už slyšel,“ opáčil Croissard, kterému se ta prostá pravda zjevně nezamlouvala.

„Budeme připraveni za tři dny. Vaše dcera se nachází mimo dolet vrtulníku, což nám trochu zkomplikuje práci, ale můžete se spolehnout, že ji najdeme.“

„Merci, monsieur. Máte pověst úspěšné agentury. A je tu ještě jedna věc,“ dodal.

Juan zvedl obočí; nezamlouval se mu tón finančníkova hlasu. „Ano?“

„Chci, aby s vámi šel John.“

„Vyloučeno.“

„Monsieur, o tomhle nehodlám vyjednávat. Moje peníze, moje podmínky, rozumíme si?“

„Pane Croissarde, tohle není rybářská výprava. Možná budeme čelit ozbrojeným gerilám a já prostě nemůžu dovolit, aby s námi šel člověk, kterého neznám.“ Cabrillo měl v plánu vzít Maka Lawlesse, který pro něho byl také trochu neznámou, ale to finančník nemusel vědět.

John Smith si beze slova rozepnul manžetu rukávu, ve kterém neměl nůž. Vyhrnul ho a odhalil vybledlé modré tetování. Zobrazovalo planoucí kruh nad slovy Marche ou Crève. Cabrillo v něm poznal znak francouzské cizinecké legie a její neoficiální motto „Pochoduj, nebo zemři.“

Juan na něho pevně pohlédl. „Je mi líto, pane Smithi, tohle mi nedokazuje nic víc, než že jste navštívil tetovací salon.“ Vysvětlovalo to však Smithovo nic neříkající jméno – legionáři často přijímali noms de guerre.

„Asi tak před patnácti lety, podle toho, jak to vypadá,“ dodal Max.

Smith mlčel, ale Cabrillo spatřil v mužových tmavých očích kypící hněv. Poznal také, že je v úzkých, protože bude nakonec muset couvnout, aby o ten úkol nepřišel.

„Uděláme to takhle,“ řekl Cabrillo a vyhrnul jednu nohavici. Croissard a Smith sebou trhli při pohledu na jeho umělou nohu. Cabrillo jich měl několik vyrobených čaroději v Kouzelnické dílně Oregonu. Tahle měla označení Bojová noha verze 2.0. Otevřel ukrytý prostor v lýtku tělové barvy a vytáhl malou automatickou pistoli. Vysunul zásobník na sedm ran a vyhodil náboj z komory.

Na okamžik zbraň Smithovi ukázal a řekl: „Dívej se na mě.“

Pak mu pistoli podal.

Smith věděl, co ta zkouška obnáší, a aniž z Juana spustil zrak, rychle rozebral malou pistoli na základní součástky a pak ji stejně rychle složil. Odevzdal ji pažbou napřed. Trvalo mu to asi čtyřicet vteřin.

„Kel-Tec P-3AT,“ řekl. „Založená na P22, ale upravená pro ráži .380. Pěkná zbraň do dámské peněženky.“

Juan se zasmál a uvolnil napětí. „Snažil jsem se do té nohy nacpat revolver Desert Eagle ráže .50, ale byl moc vidět.“ Zastrčil si pistoli, zásobník i volnou kulku do kapsy saka. „Kde jsi sloužil?“

„V Čadu, na Haiti, samozřejmě v Iráku a několika dalších horkých místech Třetího světa.“

Cabrillo obrátil pozornost zpátky ke Croissardovi. „Dobře, bude po vašem. Prošel.“

„Takže dohodnuto. John vás teď doprovodí do vašeho letadla a pak najdete moji Soleil.“

„Ne. Počká na nás v Čattagrámu. Pokud to nevíte, je to přístav v Bangladéši.“ Smith nesměl být na palubě Oregonu ani o vteřinu déle, než bylo nezbytně nutné. „A o tomhle nebudu vyjednávat já, je mi líto.“

„D’accord. Ale jestli ho nevyzvednete, jak jste slíbil, nemyslete si, že dostanete peníze.“

„Pane Croissarde,“ pronesl Juan vážně, „asi mám nějaké špatné vlastnosti, ale nedá se o mně říct, že bych nedržel slovo.“

Oba muži si chvilku prohlíželi jeden druhého. Croissard přikývl. „To asi ne.“ Potřásli si rukama.

Když si vyměnili se Smithem telefonní čísla, sundal Max z okna rušičku laserového odposlouchávacího zařízení a zabalil detektor štěnic. Zaklapl kufřík a podal ho Cabrillovi.

„Kdyby se vám dcera ozvala, okamžitě mi zavolejte, bez ohledu na denní dobu,“ řekl Juan Croissardovi ve dveřích apartmá.

„Zavolám, slibuji. Prosím, přiveďte mi ji. Je zbrklá a tvrdohlavá, ale je to moje dcera a moc ji miluji.“

„Uděláme, co půjde,“ opáčil Juan, protože nikdy nesliboval nic, co nemohl na sto procent splnit.

„No?“ zeptal se Max, zatímco kráčeli chodbou k výtahům.

„Tak proto chtěl osobní setkání. Aby nám mohl v poslední minutě vnutit Smithe.“

„Jo. Mazané.“

„Takže mu budeme důvěřovat?“

„Smithovi? Ne bezvýhradně. Crissard před námi něco tají – a on je klíč.“

„Měli bychom z toho vycouvat,“ podotkl Max.

„Ani náhodou, kamaráde. Naopak, ještě víc než předtím mě zajímá, co dělá roztomilá slečna Croissardová tak hluboko v Barmě.“

„V Myanmaru,“ opravil ho Hanley.

„To je fuk.“

Vyšli z výtahu a vydali se přes rušnou halu, když se Cabrillo náhle pleskl do čela, jako by si na něco vzpomněl, a popadl Maxe za loket, aby ho obrátil.

„Co se děje, zapomněl jsi něco?“ zeptal se Hanley. Juan trochu přidal do kroku.

„Když jsme vstoupili do haly, všiml jsem si dvou mužů. Oba vypadali na místní, ale měli dlouhé kabáty. Jeden z nich si nás všiml a rychle se odvrátil. Až moc rychle.“

„Co jsou zač?“

„Nevím, ale ke Croissardovi nepatří. Kdyby nás chtěl mrtvé, nechal by pana Smithe, aby nás zastřelil, jakmile jsme vstoupili do jeho pokoje. A ví, že se vracíme na letiště, tak jaký by mělo smysl nás sledovat?“

Max nenašel v Cabrillově logice žádnou skulinu, tak jenom zabručel.

Došli k rychlovýtahu do Nebeského parku. Juan pohmatu zastrčil zásobník do pistole Kel-Tec. Podařilo se mu dokonce natáhnout zbraň proti kyčli, aniž ji musel vyndat z kapsy. Dva neznámí muži pokračovali v cestě přes halu a ani na okamžik nespustili oči z dvojice mužů z Korporace.

Dveře výtahu cinkly. Juan s Maxem nečekali, až se kabina vyprázdní, a vecpali se dovnitř bez ohledu na pobouřené pohledy vrhané jejich směrem. Nebylo to ani o vlásek. Druzí dva muži čekali pnliš dlouho a dveře výtahu se už zavíraly. Na tak veřejném místě nebylo možné vytáhnout žádnou zbraň, tak se na ně Juan posměšně ušklíbl, než se dveře se zasyčením zaklaply.

„Co teď?“ zeptal se Max cestou k obloze.

Juan využil příležitosti a zasunul do pistole zbývající samostatný náboj. „Vyjedeme nahoru, pět minut počkáme a pak zase sjedeme dolů.“

„A co budou dělat oni, modlit se?“

„Rozdělí se, aby ohlídali haly druhých dvou věží. Nenapadne je, že jsme zůstali v téhle.“

„A co když se rozhodnou jet za námi nahoru?“

„To se nestane,“ zamítl Juan takovou variantu se zavrtěním hlavou.

„Stejně bych rád věděl, co jsou zač,“ poznamenal Max, jakmile se přiblížili k pětapadesátému patru a Nebeskému parku.

„Vsadil bych na místní tajnou policii. Něco v registraci našeho letadla nebo našich pasech vzbudilo jejich pozornost, takže by nám ti pánové rádi položili pár otázek.“

„Jenže jak věděli, že budeme tady –“ Max se zarazil a sám si odpověděl: „Mluvili s tou společností, jejíž auto nás dovezlo do hotelu.“

„Jak prosté, milý Hanley.“

Dveře se otevřely a oni vstoupili do jednoho z největší stavitelských zázraků na světě. Plošina o rozloze takřka jednoho hektaru sedící na vrcholcích tří věží připomínala babylonské visuté zahrady jen s tím rozdílem, že nešlo o prostranství vyhrazené pro krále Nabuchodonozora a jeho ženu Semiramis. Stromy skýtaly dokonalý stín a vzduch byl nasycený vůní keřů kvetoucích stovky metrů nad ulicemi. Dlouhé bazény s okraji přecházejícími v oblohu byly třpytivě modré a obklopené opalujícími se lidmi.

Nalevo od nich se nacházela restaurační oblast vysunutá ze třetí věže tak, že visela zavěšená v prostoru. Jedlíci seděli pod jasnými slunečníky, zatímco personál tančil mezi stoly s tácy jídel a nápojů. Výhled na singapurský přístav byl naprosto úchvatný.

„Člověče, na tohle bych si dokázal zvyknout,“ prohodil Max, když kolem něho prošla žena v bikinách tak blízko, až ucítil kokos v jejím opalovacím krému.

„Když budeš takhle zírat, vypadnou ti oči z důlků.“

Juan je vedl od výtahu a zaujal takové postavení, aby na něj viděli pro případ, že by je dva tajní policisté následovali nahoru. Byl si celkem jistý, že to neudělají, ale udržel se ve své nebezpečné profesi tak dlouho naživu jen díky tomu, že byl opatrný.

Okamžik nato se dveře výtahu znovu otevřely. Cabrillo se napjal, ruku v kapse, prst položený na lučíku spouště. Věděl, že po těch mužích nesmí vystřelit – Singapur měl trest smrti –, ale kdyby došlo na nejhorší, mohl by odhodit pistoli do keře napravo od sebe a vyhnout se tak trestu za neoprávněné držení zbraně. Pokud by ovšem neobjevili jednorannou pušku zabudovanou v umělé noze.

Ven vyšla rodina oblečená na odpoledne na slunci, otec držel za ruku holčičku s copánky. Starší chlapec se okamžitě rozběhl k zábradlí s výhledem na město hluboko dole.

Dveře se začaly zavírat. Juan vydechl a právě chtěl prohodit nějakou poznámku k Maxovi, když se mezi nablýskanými dveřmi výtahu objevila ruka a zastavila je.

Cabrillo zaklel. Byli to oni. Vypadali nemístně ve svých dlouhých tmavých kabátech a s pronikavýma, pátravýma očima. Zacouval trochu hlouběji do křoví. Budou muset proklouznout podél zadní zdi restaurace, aby se dostali k výtahu třetí věže. Cestou jim nezbude než přelézt betonovou zídku, což by mohlo upoutat pozornost některého číšníka nebo personálu od bazénu. Nedalo se ale nic dělat.

Položil nohu na první schod stupňovité zdi a už se chystal vytáhnout nahoru, když na něho plavčík křikl, aby se zastavil. Musel je sledovat celou dobu a podezírat, že mají něco za lubem.

Oba agenti hned zbystřili a zamířili směrem k nim, přestože Juan s Maxem stáli ještě mimo jejich dohled.

Čas na nenápadnost vypršel. Juan se vytáhl na zídku a přelezl tři stupně mrštně jako opice. Když se dostal nahoru, podal ruku Maxovi. Plavčík začal slézat ze své malé mahagonové věže a pískal při tom na píšťalku, aby přivolal ochranku. Dvou mužů v kabátech si buďto nevšiml, nebo je ignoroval.

Agenti se objevili na dohled. Jeden rozhrnul kabát a vytáhl zlověstně vypadající malý samopal. Max byl v polovině cesty na zeď, odhalený jako brouk na entomologově laboratorním stole. Juan měl na rozhodnutí jen zlomek vteřiny a udělal ho bez váhání.

Pustil Maxe.

V tom okamžiku stiskl agent spoušť. Ze zdi na místě, kde ještě před okamžikem visel Max, odlétla omítka a úlomky betonu. Lidé začali ječet a prchat co nejdál od rachotu samopalu připomínajícího motorovou pilu, který ustal, teprve když byl celý zásobník o třiceti nábojích vyprázdněn na betonovou zeď jen kousek nad Maxovým ležícím tělem.

Cabrillo, který netušil, co se to děje, a poháněl ho jen instinkt a adrenalin, vytáhl pistoli a opětoval palbu. Jeho první výstřely byly jen varovné, měly střelce odradit od úmyslu provrtat Maxe. Útočník sebou trochu trhl, když mu jedna lépe mířená kulka škrtla o vršek hlavy.

Druhý agent si začal rozepínat kabát, kde měl nepochybně vlastní zbraň. Juan na něho přesunul mušku a náhle ke své hrůze spatřil, že „agent“ má na sobě těžkou vestu sebevražedného útočníka. Viděl balíčky výbušnin a další pytlíky, které obsahovaly kovové úlomky jako šrapnely.

„Alláhu akbar!“ zařval ten muž.

Juan mu vpálil kulku do odkrytého krku a muž se svalil dozadu jako marioneta s ustřiženými lanky.

Prvnímu střelci zalévala obličej krev a potácel se dozadu omráčený kulkou ráže .380, která mu vyryla do lebky rýhu. Vrátil malý samopal do podpažního pouzdra a hledal něco v kapse.

Juan na něho nemohl bezpečně vystřelit, protože kolem stále přebíhali lidé, aniž si uvědomovali, že se motají uprostřed přestřelky. Věděl, že ten první muž má nejspíš také vestu, a usoudil, že bude lepší riskovat zásah civilisty zbloudilou kulkou, než nechat jich desítky skosit výbuchem.

Konečně přiběhl člen hotelové ochranky. Byl na opačné straně plošiny a nic neviděl. Všiml si jednoho muže na zemi v kaluži krve, nevěnoval žádnou pozornost muži se zakrváceným obličejem a místo toho se soustředil na Cabrilla, zjevně ozbrojený terč.

Začal zvedat pistoli a už jí skoro mířil Cabrillovi doprostřed těla, když Max překonal těch deset metrů, které je od sebe dělily, a skočil na něho jako vysunutý obránce. Dopadli na zem ve spleti údů a váleli se jeden přes druhého.

Juan to riskl a vypálil znovu. Zasáhl atentátníka do hrudi, ale muž se sotva zapotácel dozadu. Kulka trefila jeden pytlík hřebíků, který ji zastavil jako neprůstřelná vesta. Uzávěr pistole Kel-Tec se vysunul dozadu nad prázdnou komorou.

Cabrillo se převalil tak, aby namířil na útočníka nohou. Hlaveň pušky ráže .44 ukryté v jeho protéze tvořila její středovou podpěru, což jí dodávalo maximální možnou délku a přesnost. Byla v ní pouze jedna kulka, takže se vlastně jednalo jen o trubku s palebným mechanismem ovládaným dvěma spouštěmi, který zaručoval, že nedojde k náhodnému výstřelu.

Když zmáčkl druhou spoušť, měl pocit, jako by ho někdo uhodil zespod do pahýlu nohy palicí. Kulka prorazila díru v patě jeho boty a zpětný ráz ho málem shodil ze zídky. Těžká třísetgrainová kulka pronikla atentátníkovi do břicha a její kinetická energie ho zvedla do vzduchu, jako by jím někdo zezadu trhl.

Dopadl do bazénu, tělo prorazilo hladinu a potopilo se, právě když vesta explodovala. Voda vytryskla v pevném bílém sloupci, který se zvedl dvanáct metrů nad hladinu, a spadla zpět v podobě hustého deště. Výbuch byl tak silný a blízký, že vyrazil díru do ocelového boku bazénu. Z otvoru se vyvalil proud vody, který tančil a kroutil se po celou dlouhou cestu podél zdi budovy na zem. Dříve idylický bazén se změnil v nejvyšší vodopád na světě.

Z atentátníka nezbylo vůbec nic, a protože bazén pohltil většinu výbušné síly a šrapnelů, nezdálo se, že by byl někdo zraněn, alespoň ne vážně.

Cabrillovi se už vracel sluch otupělý tlakovou vlnou exploze. Většina lidí teď křičela a v panice pobíhala sem tam, nikdo neměl ponětí, co má dělat. Nad tím vším Juan rozeznal pronikavý jekot, zvuk skutečného smrtelného nebezpečí, který přehlušil ustrašený křik hotelových hostů.

V bazénu byl stále malý chlapec s nafukovacími křidélky na pažích. Hrál si sám na mělkém konci, když všichni dospělí vyběhli při prvních výstřelech z vody, a jeho rodiče zjevně neměli čas ho zachránit.

Voda se valila k rozeklanému otvoru, jako by ji nasávala výkonná pumpa, a dítě na hladině se neodvratně blížilo k potrhanému kovu.

Juan seskočil z půldruhého metru vysoké zdi a běžel k bazénu. Vrhl se do vody dokonalou šipkou, která by mu vysloužila potlesk sudích na olympiádě, a plaval k chlapci. Cítil, jak jeho tělo táhne proud. Celý život byl zdatný plavec a dokázal vyplavat z mnoha nebezpečných situací, ale nic ho nepřipravilo na drsnou sílu vody vytékající z proraženého bazénu. Otvor měl nejméně metr dvacet v průměru.

Sáhl po dítěti, když jim zbývaly ještě tři metry od volného pádu podél zdi hotelu. Chlapec kolem sebe tloukl rukama a ječel z plných plic. Juan ho popadl za vlasy, aby zůstal mimo dosah jeho paží, a snažil se ho odtáhnout ke břehu, jenže proud byl prostě příliš silný na to, aby s ním mohl bojovat jednou rukou. Zoufale se rozhlédl kolem. Nikdo si nevšiml, co se děje.

Díra tvořila jasné místo u dna bazénu, kde sluneční světlo ozařovalo víry, které vznikaly a zase mizely, jak voda unikala do prázdna.

Cabrillo vymrštil nohy jako písty a vší silou zabral volnou rukou. Za každých pětadvacet centimetrů, které získal, si bazén vybral půl metru. Vír byl zkrátka příliš mocný. Zbývalo mu už jen pár vteřin. Udělal to jediné, co mu zbývalo.

Přestal plavat.

A pak se otočil obličejem k zející průrvě. Zatímco je to táhlo blíž, sevřel dítě v náručí. Věděl, že má jen jeden pokus, jediný okamžik, kdy je bude moci oba zachránit. Když se mu to nepodaří, vysaje ho i s chlapcem proud a zřítí se do třísetmetrové hlubiny vstříc jisté smrti.

Byli asi půl metru daleko. Voda byla stále příliš hluboká, než aby se mohl postavit, takže Cabrillo silně kopl nohama a zvedl hocha z vody. Vyhodil ho na římsu na kraji bazénu, potopil se na dno a znovu vystřelil nahoru. Vynořil se polovinou těla z vody a narazil na bok bazénu přímo nad prasklinou. Neúnavný proud ho táhl za visící nohy a málem ho strhl dolů, než se mu podařilo lépe se chytit betonu a vytáhnout se nahoru. Podíval se vedle sebe. Chlapec právě vstával, voda se mu na tvářích mísila se slzami, a ohýbal pravý loket, aby si prohlédl odřeninu, ke které přišel při nárazu na okraj bazénu. Když uviděl, že mu kůže trochu krvácí, rozječel se jako siréna.

Juan vstal a chytil chlapce, aby znovu nespadl do vody. Doběhl k Maxovi, společně posadili fňukajícího kluka vedle palmy v květináči a přidali se k divokému exodu z Nebeského parku.

Deset minut nato, právě když se kolem hotelu začala seskupovat policie, vyšli do haly. Jakýkoliv pokus o bezpečnostní kordon byl marný a zdálo se, že si to policisté uvědomili. Lidé se valili z budovy jako splašené stádo. Cabrillo s Hanleyem se nechali unášet proudem těl. Jakmile se ocitli venku, zamířili na konec řady taxíků a naskočili do posledního z nich.

Řidič se nadechl k protestu, že nemůže vzít zákazníky, dokud na něho nepřijde řada, ale zarazil se, když uviděl v Cabrillově ruce tři stodolarové singapurské bankovky.

Ani mu nevadilo, že byly mokré.

7

DLOUHÉ TICHO PROLOMIL Max. Trvalo několik minut, než popadl dech a rudý odstín v obličeji vystřídala obvyklá růžová barva. „Neobtěžoval by ses vysvětlit mi, co se to tam stalo?“

Juan neodpověděl hned. Místo toho sáhl do kapsy pro mobil, zjistil, že se mu koupel stala osudnou, a vrátil ho zpátky. Hanley mu podal svůj nepoškozený přístroj. Cabrillo vyťukal z hlavy číslo. Nikdy si do těchto telefonů na jedno použití neukládali čísla ostatních členů týmu pro případ, že by jim je někdo zabavil.

Na druhém konci to jednou zazvonilo a volaný přijal hovor. „Jak se daří, Drobku?“ zeptal se Juan. Chuck Gunderson, přezdívaný Drobek, byl hlavní pilot Korporace. I když trávil málo času na palubě Oregonu, byl nedílnou součástí týmu.

„Jak mi říkal jeden můj letecký instruktor, bez trpělivosti se z nikoho správný pilot nestane.“ Chuck mluvil se zvláštním minnesotským přízvukem, který se proslavil ve filmu Fargo.

Kdyby pilot vložil do své odpovědi slovo „dobře“, znamenalo by to, že není sám a nejspíš ho někdo ohrožuje zbraní.

„Vracíme se. Kontaktuj letovou kontrolu a požádej o povolení k odletu.“

Gunderson musel postřehnout něco v Předsedově hlase. „Nějaký problém?“

„Spousta a ještě pár navrch. Budeme tam asi za dvacet minut.“ Juan ukončil spojení a vrátil Maxovi telefon. V protisměru prolétly kolem dvě ambulance s blikajícími majáky a ječícími sirénami.

„Odpovíš mi na otázku?“ zeptal se Hanley.

Cabrillo zavřel oči a vybavil si scénu, kdy poprvé spatřili ty sebevražedné atentátníky. Soustředil se na lidi v jejich okolí, ne na teroristy. Obraz v jeho mysli získal ostré obrysy a on si prohlížel tváře hotelových hostů a personálu, který byl v té chvíli v hale. Nebyla to vrozená schopnost, ale umění, které si osvojil během tréninku v CIA a které mu v jakémkoliv chaosu umožňovalo rozeznat další hrozby a skryté nepřátele. Při bombových útocích se často nedaleko vyskytoval pozorovatel, který měl podat zprávu o průběhu operace.

„Myslím,“ prohlásil nakonec, „že jsme se náhodou ocitli ve špatné chvíli na špatném místě.“

Hanley užasl. „Ty si opravdu myslíš, že to byla náhoda?“ vyhrkl.

„Ano,“ odpověděl Cabrillo a rychle zvedl ruku, aby zarazil Maxovu další poznámku. „Vyslechni mě. Jak už jsem se zmínil, pokud by na nás chtěl Croissard nachystat léčku, mohl nechat toho svého ranaře Smithe – pěkné jméno, mimochodem –, aby nás zastřelil, jakmile jsme vstoupili do apartmá. Pak by nacpali naše těla do kufrů a nikdo by se nic nedozvěděl. Pořád mě sleduješ?“

Max přikývl.

„Tím je z toho venku a také to znamená, že je nepravděpodobné, že o naší schůzce někomu řekl, protože opravdu chce, abychom našli jeho dceru. Správně?“

„Dobře,“ připustil váhavě Hanley.

„A teď, kdo byl v našem okolí, když ti atentátníci vyrazili do akce?“

„Sakra, já ani nevím, co měli na sobě,“ přiznal muž číslo dvě v Korporaci.

„Kabáty, což mi v tom horku mělo prozradit, že nejsou ze singapurských bezpečnostních složek. Kromě toho, ty a já jsme byli jediní běloši v hale, když za námi vyrazili. Všichni ostatní byli Asiati. Myslím, že se ten útok už nějakou dobu připravoval, ale teprve když viděli naše tváře, podnítilo je to k provedení plánu.“

„Opravdu?“ zeptal se Max hlasem nasáklým pochybnostmi.

„To, že v Singapuru k bombovému útoku nikdy nedošlo, ještě neznamená, že by nemohl být terčem teroristů. To kasino je zbrusu nové, zářivý příklad západní dekadence. Každý džihádista hodný svého jména by dal všechno za to, aby ho mohl vyhodit do vzduchu. A my se k tomu náhodou připletli.“

Hanley pořád nevypadal přesvědčeně.

„A co takhle,“ nabídl Juan. „Pokud se do dnešního večera k útoku žádná teroristická skupina nepřihlásí, budeme předpokládat, že jsme terčem byli my a vycouváme z té smlouvy s Croissardem, protože byl jediný, kdo věděl, že v tom hotelu budeme. Spokojený?“

Kolem prolétla další záchranná vozidla následovaná dvojicí SUV v maskovacím zbarvení do džungle.

Když Max neodpověděl, změnil Juan taktiku. „Dobře, zavolám Croissardovi, řeknu mu, že do toho nejdeme a že si musí na záchranu dcery najít někoho jiného.“

Hanley na něho úkosem pohlédl. „To byl ten nejubožejší pokus o manipulaci, jaký jsem kdy slyšel.“

„A zabralo to?“

„Jo, sakra,“ odsekl Max, naštvaný sám na sebe, že je tak předvídatelný. „Pokud se k tomu nějaká skupina přihlásí, pokračujeme v akci.“ Zkřížil paže na hrudi a zadíval se z okna jako trucovité dítě.

Cabrillo necítil žádné výčitky svědomí, že takhle využil přítelových emocí. Hanley mu to provedl už miliónkrát. Nešlo o to, že by potřebovali pobídnout, aby udělali správnou věc. Museli dosáhnout naprosté shody. Jejich souhlas byl základem toho, na čem byla vystavěna Korporace, a bez toho, že měli prakticky na všechno stejný názor, by celý tým ztratil na akceschopnosti.

Juan požádal řidiče, aby je vysadil asi půl kilometru před částí letiště vyhrazené pro soukromá letadla. Drobek sice řekl, že je na palubě letadla všechno v pořádku, ale to ještě neznamenalo, že je ta oblast bezpečná. Dvojice postupovala opatrně a cestou se kryla za auty zaparkovanými na příjezdové cestě. Panelové budovy s řadami oken s nazelenalými skly vypadaly neškodně. Venku stál ozbrojený strážce s pomocníkem, ale ten tam byl, už když přiletěli.

Letadla startovala a přistávala normálně, což znamenalo, že je letiště stále v provozu. To ve spojení s faktem, že se člen letištní ochranky netvářil nijak znepokojeně, Cabrillovi prozradilo, že úřady ještě nevyhlásily žádný poplach.

Při vstupu do budovy vzbudili pozornost. Juanovi sice už přestala kapat z obleku voda, ale byl pořád promočený, a Max byl po útoku celý špinavý a pomačkaný.

„Náš taxík narazil do požárního hydrantu,“ vysvětlil Juan cestou.

Okamžik nato je pohledná malajská hosteska dovedla k jejich gulfstreamu a vyzvala je, aby se do Singapuru brzy vrátili.

„Co se vám stalo?“ zeptal se Drobek, když vystoupili po schůdcích. Přestože byl strop letadla dost vysoko, musel se Gunderson shrbit, aby si mohl nechat kapitánskou čepici na svých blonďatých vlasech. Rameny jako by se otíral o obě strany trupu.

„Později,“ řekl Cabrillo. „Teď nás dostaň odsud.“

Drobek vklouzl zpátky do kokpitu a začal s druhým pilotem pracovat na provedení Předsedova rozkazu. Juan se chopil satelitního telefonu letadla a vytočil číslo mobilu Rolanda Croissarda. Po osmi zazvoněních už čekal, že hovor spadne do hlasové schránky, ale finančník to konečně zvedl.

„Pane Croissarde, tady je Juan Cabrillo.“ V pozadí bylo slyšet symfonii sirén. „Co se to tam děje?“

„Na střeše hotelu vybuchla bomba.“ V Croissardově hlase bylo napětí hraničící s panikou. „Evakuovali všechny hosty a dobře udělali, protože deset minut po první explozi vylétla do vzduchu část kasina.“

Juan zakryl mluvítko telefonu, sdělil tuhle novou informaci Maxovi a dodal: „Vidíš, k hernám jsme se vůbec nepřiblížili. Byla to shoda okolností.“

Max se zamračil ještě víc, ale věděl, že má Předseda pravdu.

„Jste vy a Smith v pořádku?“

„Oui, oui, nic nám není. Jsme jenom trochu otřesení. No, aspoň já. Zdá se, že Johna nic nevyvede z míry.“

„To je dobře. Myslím, že jsme se všichni jen ocitli ve špatnou dobu na špatném místě.“ Juan musel zesílit hlas, protože se začaly otáčet dva motory gulfstreamu. „Chci vás ujistit, že to na naši dohodu nemá žádný vliv. Rozumíte?“

„Ano, rozumím. A hodně se mi ulevilo.“

„Povězte panu Smithovi, že se mu ozveme s instrukcemi, kde ho vyzvedneme. Jak už jsem říkal, nejspíš k tomu dojde v Čattagrámu, v Bangladéši.“

„D’accord. Povím mu to.“

Juan ukončil hovor. Prohrabal se vestavěnou skřínkou a našel dvě kombinézy pro mechanika. Měly sice velikost Drobka Gundersona, ale suchý stan byl lepší než na míru šitý mokrý oblek.

Pár minut nato odstartovali, a jakmile podvozek zaklapl do trupu, ozval se z interkomu Drobkův hlas. „Singapurské letiště právě zarazilo všechny odlety. Požadují, abychom se vrátili, ale předpokládám, že než s tím stačí něco udělat, budeme mimo jejich dvacetikilometrový okruh. Ať už jste se tam s Maxem zamíchali do čehokoliv, Předsedo, rozhodně jim to nadzdvihlo mandle.“

Hanley a Cabrillo si vyměnili pohledy. Max se sklonil k malé ledničce a vyndal dvě piva, Peroni pro Juana a Bud Light pro sebe. Ta „lehká“ verze prozrazovala, že jeho osobní bitva s rostoucím břichem pokračuje. „Tak se mi zdá,“ řekl, „že jsme unikli doslova o vlas.“

Cabrillo si jen ofrkl.

* * *

O OSM HODIN POZDĚJI a o půl oceánu dál zastavil Gomez Adams vrtulník MD 520N nad nejzadnějším z pěti nákladových prostorů Oregonu. Loď se trochu pohupovala a z levoboku foukal svěží vítr. Řízením srovnal náklon rotoru, stáčení kolem osy i rychlost a posadil stroj na palubu. Jakmile se ližiny dotkly oceli, zastavil turbínu a oznámil: „Jsme doma. A věřte tomu nebo ne, v nádrži zbývá už jenom trocha výparů.“

Okamžitě přiběhli technici, aby vrtulník zajistili.

Nákladní loď o výtlaku jedenácti tisíc tun se nacházela na hranici maximálního doletu u východního pobřeží indického subkontinentu, když prořezávala mírné vlny na cestě ke svému dostaveníčku v Bangladéši. Daleko na západě barvilo klesající slunce spodní stranu mraků na oranžovo, červeno a fialovo a vrhalo mihotavé zlaté paprsky na vrcholky vln.

Nikde na světě není západ slunce tak nádherný jako na moři, pomyslel si Cabrillo, a sklonil se pod zpomalujícími listy rotoru vrtulníku. Příliš velká kombinéza na něm ve zvířeném vzduchu vlála, jako by na něho útočila.

Max se usmál, když límec pleskl Juana přes tvář.

„Vítejte zpátky, kluci,“ zvolala Linda Rossová, která jim přišla naproti, aby je přivítala. Na sobě měla ustřižené šortky a tílko. „Máte talent na vyhledávání problémů, co?“

Hanley ukázal palcem na Juana. „Za to může on. Ten chlap přitahuje jenom sebevražedné atentátníky, teroristy a šílence.“

„Nezapomínej na lehké děvy. Co je nového o těch výbuších?“

„Přihlásila se k nim nějaká nová skupina zvaná Al-Káida východu. Žádní mrtví a jen pět lehce zraněných. Nahoře na střeše vybuchly klasické vesty nacpané semtexem a úlomky kovu. Však víte, poslední móda atentátníků. Výbuch v kasinu byl mnohem slabší. Zatím se neví, co to bylo, nebo se to aspoň nedostalo do zpravodajství. Marc s Erikem si myslí, že by se dokázali nabourat do hlavního počítače singapurské policie, ale netvrdili to moc sebejistě.“

„Pověz jim, ať se s tím neobtěžují,“ odvětil Cabrillo. „Odhaduju, že ten, kdo atentátníky doprovázel, hodil do odpadkového koše granát, aby rozpoutal ještě větší chaos. Nechci ani pomyslet na to, jaké oběti by si ten útok vyžádal, kdybychom tam s Maxem nebyli.“

„Amen,“ prohlásil Hanley a odkráčel, aby dal pokyny Adamsovi a jeho mechanikům.

O kus dál u zábradlí na pravoboku otevřel jeden člen posádky víko něčeho, co vypadalo jako obyčejný dvousetlitrový ocelový sud. Byl stejně pomačkaný a zanedbaný jako všechno ostatní na Oregonu. Na rozdíl od ostatního námořního odpadu válejícího se na palubě představoval však tento sud pečlivě umístěnou věž ukrývající dálkově ovládaný kulomet M60. Technik ze zbrojnice nechal víko otevřené a kulomet se vysunul a sklopil do vodorovné polohy, aby bylo možné zkontrolovat, jestli nejeví známky rzi způsobené slaným vzduchem. Byla to jedna z několika identických zbraní rozmístěných po obvodu celé paluby, které se používaly hlavně k odstrašení útočníků snažících se proniknout na loď.

„Proč tam?“ zamyslela se Linda nahlas, zatímco s Předsedou kráčeli k vysoké nástavbě uprostřed paluby. Její bílý nátěr vybledl na odstín sražené smetany a odlupoval se, jako by to byl nějaký prehistorický ještěr shazující kůži.

Protože v dohledu nebyla žádná další plavidla, neobtěžovali se vypouštět z jediného komína mastný kouř. Na rozdíl od ostatních lodí brázdících v současnosti oceány spoléhal Oregon na magnetohydrodynamiku. Tento supermoderní systém využíval hluboce podchlazené magnety, které získávaly ze slané vody volné elektrony. Tato elektřina pak poháněla dvě pumpy ženoucí vodu do trysek. Tento pohon se jednou stane standardem veškeré lodní dopravy, protože je velice ekologický, ale jeho šokující cena a dosud experimentální stádium vývoje dělaly z Oregonu jedinou loď, která ho momentálně používala.

„To kasino patří americké společnosti a z pohledu islámu je hazard neboli maisír nepřípustný,“ odpověděl Cabrillo. „Takové místo je chrámem všeho ďábelského. Ví se něco o samotných atentátnících?“

„Jenom to, co zachytily bezpečnostní kamery v hotelu, když stáli v hale a ve výtahu. Byli to buď Malajci, nebo Indonésané. Žádné doklady se nenašly. Testy DNA budou trvat celé dny a ti chlapi stejně nejspíš nejsou v databázích. Jejich fotografie by se mohly s něčím shodovat, ale zatím nic.“

„Ještě je brzy,“ poznamenal Juan.

Překročili obrubu vodotěsných dveří a vstoupili do nástavby. Na stropě byly přišroubované holé zářivky a zdi tvořil natřený plech. Pokud neměl do lodi vstoupit někdo cizí, udržovala se uvnitř příjemná teplota vzduchu, ale to se dalo v okamžení změnit. V chladném klimatu, když na palubu vstoupil nějaký inspektor nebo celník, zapnuli velkou klimatizační jednotku, a v tropech napumpovali dovnitř víc horkého vzduchu, aby dostali vetřelce co nejrychleji z lodi. Světlo se navíc dalo přepnout na blikání s frekvencí, která dráždila nervovou soustavu. Některým lidem to způsobovalo slabé bolení hlavy a nevolnost. Epileptika by to přivedlo k záchvatu.

To se naštěstí stalo jen jednou a doktorka Huxleyová byla v mžiku na místě.

Od střetu se somálskými piráty, který před několika měsíci nevyšel podle plánu, nainstaloval Max vstřikovače, které mohly pod bedlivým dohledem Julie Huxleyové zaplavit celou nástavbu nebo jednotlivé místnosti oxidem uhelnatým. Tento bezbarvý plyn bez zápachu způsobí nejprve ospalost a letargii, ale jeho delší působení může skončit poškozením mozku a smrtí. Přestože jednotlivci reagují různě, v závislosti na své velikosti a fyzickém stavu, považoval Cabrillo otravu plynem za vyloženě krajní možnost.

Vstoupili do málo používané komory pro uklízeče a Linda otočila kohoutky dřezu, jako by to byly číselníky trezoru. Voda vytékající z kohoutků byla rezavě hnědá a něco v ní plavalo.

Žádný detail nebyl podružný.

Tajné dveře cvakly a odhalily luxusní nitro Oregonu, prostory, kde muži a ženy, kteří se na něm plavili, trávili většinu času.

Sešli o palubu níž, kde se nacházela většina kajut členů posádky, a Juan se zastavil přede dveřmi svého apartmá. Linda se ho pokusila následovat a pokračovat v rozhovoru.

„Promiň,“ řekl, „ale potřebuju se osprchovat a svléknout z těchhle šatů. Vypadám jako figurka z Hvězdných válek navlečená do starého obleku postavičky G. I. Joea.“

„Nechtěla jsem se o tom zmiňovat, ale opravdu bys potřeboval nového krejčího,“ ušklíbla se. „Vypadáš jako já, když jsem byla malá a oblékala jsem si na výtvarnou výchovu tátovu košili místo zástěry.“

„Najali jsme Drobka kvůli jeho pilotnímu umění, ne proto, že má univerzální velikost.“ Odvrátil se, ale pak se zarazil. „Ještě něco. Zajdi dolů do doku pro čluny a řekni jim, že potřebujeme, aby odlehčili jeden RHIB, jak to nejvíc půjde, včetně toho, že jeden motor sundají a druhý připevní doprostřed. Max pověří Gomeze Adamse a jeho lidi, aby udělali totéž s tím vrčícím ptákem.“

Mluvil o jednom ze dvou nafukovacích člunů s pevným trupem, které Oregon vezl. Jeden se nacházel v komoře na levoboku, odkud se dal spustit na moře, a druhý byl ve skladu na přídi jako záložní.

Linda se nemusela na nic ptát, Cabrillův plán byl jasný. Jakmile se dostanou vrtulníkem do Myanmaru, budou se moci pohybovat po vnitrozemí pouze na člunu. „Rozkaz, Předsedo. Užij si sprchu.“ S tím odkráčela.

Předsedova kajuta byla zařízená, jako by se v ní natáčel film Casablanca, byly v ní nejrůznější klenuté průchody, jemně vyřezávané dřevěné zástěny a tolik palem v květináčích, že by to vydalo na oázu. Dlaždice na podlaze byly položené na gumové membráně, aby je vibrace lodi nerozlámaly.

Než se postaral o své vlastní potřeby, vytáhl, inspirován zbrojíři na palubě, z kapsy kombinézy pistoli Kel-Tec a položil ji na piják na psacím stole vedle něčeho, co vypadalo jako starý bakelitový telefon, ale ve skutečnosti šlo o součást propracovaného komunikačního sytému Oregonu. Za jeho stolem se nacházel trezor. Otevřel těžké dveře a ignoroval sbírku zbraní, svazky bankovek i váčky zlatých mincí. Místo toho vyndal čisticí soupravu na pistoli. Věděl, že je komora pistole prázdná, ale i tak několikrát natáhl závěr, hned jak vyndal prázdný zásobník. Poté co pečlivě protáhl hlaveň a komoru, potřel všechny součástky olejem. Nakonec nabil do zásobníku nové náboje ráže .380. Byl by přidal ještě jeden do komory, ale chtěl, aby zbrojíři a Kevin Nixon v Kouzelnické dílně prohlédli jeho protézu poté, co se namočila, tak pistoli jen uložil do zásuvky ve stole.

Bez náboje v komoře nebyla pistole nebezpečná, pokud by s ní někdo nevhodně nemanipuloval.

Stáhl ze sebe kombinézu velikosti XXL, sundal si protézu a po jedné noze doskákal do koupelny. Měl tam měděnou vanu dost velkou na to, aby v ní mohl slon prolenošit odpoledne, ale tu používal jen zřídka. Teď se postavil do sprchy a nastavil teplotu vody a různé trysky tak, aby jeho tělo bičovaly provazce vody jen o pár stupňů pod bodem varu.

Oblékl se neformálně do lehkých khaki kalhot a šarlatové košile s krátkým rukávem, na nohy bez ponožek si obul měkké kožené mokasíny. Na rozdíl od „bojové nohy“ byla tahle protéza k nerozeznání od jeho zdravé končetiny.

Jeho kajuta se nacházela kousek od operačního centra, elektronického nervového centra lodi. Z té místnosti, supermoderní jako můstek kosmické lodi z vědeckofantastického filmu, se ovládaly všechny zbraně, obranné systémy, řízení a pohon Oregonu. V přední části slabě osvětleného půlkruhového sálu, kterému vévodil velký plochý monitor, seděl kormidelník s hlavním střelcem a kolem jejich pultů stály další pulty, od kterých se kromě jiného ovládaly komunikační systémy, radar a sonar. Uprostřed prostoru seděl důstojník na hlídce před svým vlastním monitorem a řídicími prvky, které měly přednost před ostatními. Marc s Erikem to místo překřtili na „Kirkovo křeslo“, jakmile ho poprvé spatřili, což Cabrilla tajně potěšilo, protože se při navrhování té místnosti inspiroval právě Star Trekem.

Velení měl právě Eddie Seng, který vyskočil na nohy, jakmile Juan vstoupil do operačního centra.

„Pokračujte, pane Sengu.“ Na obrazovce rozdělené na několik částí běžely záběry mnoha kamer připevněných na strategických místech po celé lodi. „Hlášení?“

„Jsme tady sami, tak udržuju rychlost čtyřiceti uzlů.“

„Ozval se už pan Lawless?“

„Je pořád v Kábulu, ale stihne to, abychom ho mohli vyzvednout v Bangladéši.“

„Dej mu vědět, že poletí na loď vrtulníkem ještě s jedním cestujícím a že diskrétnost je jednou z hlavních ctností bojovníka. Pusa na zámek a tak dále.“

„Kdo je ten druhý cestující?“ zeptal se Eddie.

„Osobní strážce jménem John Smith,“ odpověděl Juan. „Bývalý legionář. Pracuje pro Croissarda a ten trvá na tom, že pojede s námi.“

„A podle tvého tónu soudím, že ti to moc nevoní.“

„Svatá pravda, ale nemáme na vybranou.“ Cabrillovi se nezamlouvaly proměnné, nad nimiž neměl kontrolu, a Smith byl rozhodně jednou z nich.

MacD Lawless byl druhou. Juan si nebyl jistý, zda tohle pro něho bude ta pravá první akce, zvlášť když se jí účastnil Smith a Lawless ještě neměl příležitost prokázat své schopnosti. Bude si to muset ještě promyslet. Tou dobou už měl jeho „výzkumný“ tým složený z Marka Murphyho a Erika Stonea znát všechny podrobnosti vojenské kariéry toho muže a také okolnosti jeho zajetí v Afganistanu. Prostuduje si je při večeři a pak se rozhodne, jestli se Lawless zúčastní akce na záchranu Soleil Croissardové.

Jídelna Oregonu měla poklidnou atmosféru anglického pánského klubu z dávno minulých dob. Všude byla naleštěná mosaz a tmavé dřevo. Nábytek byl potažený jemně vzorovanými látkami a kroky tlumil vysoký koberec. Chyběly jen vycpané zvířecí hlavy na zdech a několik postarších gentlemanů kouřících doutníky a vyprávějících si historky ze safari a imperiálních válek.

Juan byl ušetřen čtení zprávy o Lawlessovi, protože u jednoho stolu seděli Murph a Stony.

Eric Stone sloužil původně u námořnictva, ale neúčastnil se s ním bitev. Stejně jako Mark, který před nástupem ke Korporaci pracoval pro jednoho dodavatele ministerstva obrany, byl i Stone technik. Teprve poté, co přišel na palubu, vyšly na světlo jeho kormidelnické schopnosti. Po samotném Juanovi byl Eric Stone nejlepším kormidelníkem na Oregonu. Stone, od přírody nesmělý, si zachoval něco ze způsobů, které si osvojil u námořnictva. Pořád ještě si zastrkoval košili do kalhot a vlasy měl vždycky upravené.

Mark si naopak pěstoval typickou eleganci počítačového cvoka, i když elegantního toho v jeho stylu moc nebylo. Jeho tmavé vlasy vypadaly, jako by si je sušil v aerodynamickém tunelu. Neúspěšně se snažil vypěstovat si bradku a před nějakou dobou to vzdal, ale k holení se uchyloval poněkud nepravidelně. Oba muži byli středního vzrůstu, Eric byl o něco hubenější. Protože se Mark živil převážně nezdravým jídlem zapíjeným energetickými nápoji, musel navštěvovat posilovnu, aby si udržoval váhu v rozumných mezích.

Toho večera měl na sobě tričko s obrázkem jezevčíka spícího na talíři s bramborami a porcí tradičního německého chřestu. Vedle talíře byl poloprázdný půllitr piva a příbor. Pod obrázkem byla slova „Wienerdog schnitzel“.

„Tohle prostě není správně,“ prohlásil Juan, když přišel ke stolu.

„Sám jsem to vytvořil v počítači,“ pochlubil se pyšně Murph. „Udělal jsem i jedno s čivavou.“

Cabrillo si proti nim postavil židli. „Vy jíte ravioli z plechovky?“

„Nad značku Chef Boyardee není,“ odpověděl Mark a nabral si plnou lžíci.

„Někdy mě napadá, jestli ti je dvacet osm nebo jenom osm.“ Cabrillo sebral ze stolu naškrobený lněný ubrousek a rozložil si ho v klíně. Za okamžik před ním přistál seříznutý kus salátu s balsamikovým dresinkem.

„Vlastně jsem si představoval spíš salát césar,“ poznamenal, aniž by vzhlédl k obsluze.

„Sníte si tohle,“ řekl Maurice, dokonale oblečený, ale prchlivý lodní stevard. Na odchodu dodal: „A budete mít taky burgundské hovězí.“

Po chvíli se vrátil s lahví Dom Romane Conti, lahodného francouzského burgundského, které se dokonale hodilo k Předsedově jídlu. Rozmáchlým gestem ho nalil, aniž rozlil jedinou kapku. „Musel jsem vypít celé dvě sklenice, abych se přesvědčil, jestli se nezměnilo v ocet.“

Juan se zasmál. Mauricova malá ochutnávka stála Korporaci asi osm set dolarů. Časy byly o něco hubenější než obvykle, ale bývalý osobní sluha z Královského námořnictva se neošidil o „doušek mléka starců“, jak s oblibou říkal.

Cabrillo se obrátil ke svým společníkům u večeře. „Kdybyste mi vy dva odrecitovali stručnou verzi toho, co jste našli na Maka Lawlesse, ušetřili byste mě večerního zírání na monitor.“

„Nevidím vůbec nic špatného na tom strávit večer u počítače,“ poznamenal Murph a postavil na stůl plechovku redbullu.

„Tak co ten Lawless?“

„Linda využila jeden svůj kontakt, který jí zbyl z doby působení ve sboru náčelníků štábů, a podařilo se jí získat jeho služební záznamy.“ Erikův tón byl teď vážný. „Marion MacDougal Lawless byl skvělý voják. Dostal vyznamenání za vzornou službu, purpurové srdce a bronzovou hvězdu. Ty poslední dvě za stejnou bitvu u Tikrítu. Po Iráku se kvalifikoval k rangerům a prodělal výcvik ve Fort Benningu s vynikajícím prospěchem. Pak odjel do Afganistanu a zúčastnil se těžkých bojů u pákistánské hranice.

Odsloužil si osm let a odešel z armády jako voják kategorie E7. Okamžitě ho oslovila agentura Fortran Security Worldwide a nabídla mu místo osobního strážce v Kábulu, a pokud jsme mohli zjistit z jejich záznamů, aniž bychom vzbudili pozornost, byl po celý uplynulý rok ukázkovým zaměstnancem.“

„A co jeho zajetí? Víme o něm něco?“

„Zprávy jsou stále útržkovité, ale zdá se, že to bylo tak, jak ti řekl. Ten pákistánský filmový štáb, který měl chránit, pocházel z Islámábádu, ale nenašly se žádné záznamy, že by kdy pracoval v Pákistánu. Ti dva Afgánci, kteří je hlídali spolu s ním, byli v pořádku. Šlo o bývalé bojovníky Severní aliance, které vycvičila naše armáda a pak odešli na volnou nohu. Ten pick-up se nikdy nenašel, ale jedna vojenská hlídka ohlásila několik velkých děr vykopaných vedle cesty na místě, kde Lawlesse zajali.“

„Dost velkých na to, aby v nich mohl někdo číhat?“ zeptal se Juan. Stone přikývl.

Murph dodal: „Celé to vypadá na léčku Al-Káidy, která chtěla pořídit film s Američanem rozsekaným na kusy. Už nějakou dobu žádný nenatočili.“

„Ten incident u Tikrítu,“ pokračoval Eric. „Kde ho zranili.“

„Ano?“

„Četl jsem části první zprávy, ještě než byla zredigovaná. Lawless šel sám do budovy a vyřídil jedenáct povstalců, kteří ostřelovali jeho jednotku a dělali z ní sekanou. Když zabíjel poslední tři, koupil kulku do stehna. Jestli chceš znát můj názor, tak o sobě mluví pravdu.“

„Díky, chlapci. Dobrá práce jako obvykle. Už jste sehnali ty mapy barmské džungle?“

„Pche,“ vyštěkl Murph. „Žádné nejsou. Ta holka si ke svému zmizení vybrala jedno z nejodlehlejších míst na planetě. Kromě hlavních řek nemá nikdo ponětí, co tam je. Ti, co ty mapy kreslili, by udělali nejlíp, kdyby na ně napsali jenom ‚Zde jsou draci‘.“

Ukázalo se, že to byla věštecká slova.

8

„Omlouvám se za to ubytování,“ řekl Cabrillo, když otevřel dveře do jedné z kajut v nástavbě Oregonu. „Ale se Smithem na palubě musíme udržovat zdání, že tohle je všechno, co ta stará holka může nabídnout.“

MacD Lawless si odfrkl, ušklíbl se a pokrčil rameny. „Říkali jste, že jsem ve zkušební době. Tohle je asi cena, kterou za to musím zaplatit.“

„Až se všechno vrátí do normálu, osobně tě provedu po těch částech lodi, o kterých nesmí Smith vědět. Jo, a má kajutu vedle tebe. Měj uši nastražené. Jsem si jistý, že bude v kontaktu s Croissardem, a tyhle příčky jsou tenké jako papír.“ V každé místnosti a kajutě v téhle části lodi byly ukryté mikrofony, ale Juan chtěl, aby měl MacD pocit, že už dělá něco pro to, aby si zasloužil svou mzdu.

Lawless si hodil tašku na jedinou pryčnu v kajutě, kde se zabořila dobrých patnáct centimetrů do matrace bez pružin. Kulaté okénko bylo špinavé, takže celá místnost tonula ve stínech. Podlahu pokrýval šedohnědý koberec s tak nízkým chlupem, že se dal stírat mopem, a holé plechové stěny byly natřeny šedou barvou jako bitevní lodě. Ke kajutě přiléhala malá koupelna s nerezovými armaturami podobnými těm ve vězení a toaletní skřínkou bez dvířek.

„Je to tady asi tak útulné jako na parkovišti pro přívěsy u staré Route 66 deset let poté, co tu silnici zavřeli,“ poznamenal Lawless, „ale spal jsem už v horších dírách.“

„Všiml jsem si, že nekulháš,“ prohodil Cabrillo.

MacD se plácl po noze a úmyslně přidal do hlasu neworleanský přízvuk: „Jsem v pohodě. Pár dní rehabilitace a odpočinku a uzdravím se. Hrudník mám pořád samou modřinu, ale nebolí mě. Nechte doktorku Hux, ať mě prohlídne, a jsem si jistý, že – Můžu se na něco zeptat?“

„Jen do toho,“ pobídl ho Juan.

„Proč mě? Chci říct… však víte, jak to myslím. Znáte mě jenom den a už mi nabídnete práci.“

Cabrillo nemusel přemýšlet o odpovědi. „Ze dvou důvodů. Zaprvé proto, jak sis vedl, když jsme byli v Pákistánu. Vím, jak přemýšlíš a bojuješ, když začnou létat kulky. Tohle bych ze žádné zprávy nezjistil. A ten druhý důvod je prostě instinkt. Pracoval jsem pro CIA jako NOK. Víš, co to je?“

„Neoficiální krytí. Dělal jste špionáž v zahraničí bez pomoci ambasády.“

„Přesně tak. Verboval jsem místní občany. Je to jedna z těch prací, při kterých se musíš naučit rychle odhadnout člověka, jinak skončíš s kulkou v hlavě. Jak vidíš na vlastní oči, mrtvý nejsem, takže musím mít slušný cit pro to, komu můžu důvěřovat a komu ne.“

Lawless mu podal ruku. „Děkuju,“ řekl jen, ale bylo poznat, že to myslí vážně.

„Já děkuju tobě. Po večeři bude porada v jídelně, o palubu níž na levoboku. Jdi za nosem. Večeře je v šest.“

„Smoking?“ utrousil MacD.

„Nepovinný,“ zavolal Cabrillo přes rameno.

* * *

Kuchyně vedle Jídelny byla pořád špinavá, ale na tom nezáleželo, protože jídlo se stále připravovalo v hlavní kuchyni a dopravovalo nahoru výtahem. Juan připomněl šéfkuchaři, že by měl trochu potlačit své kulinářské schopnosti, aby John Smith nepojal podezření. Nebylo by dobré, kdyby z kuchyně zamořené šváby přišlo jídlo jako z luxusní restaurace.

Spartánskou místnost zaplnili členové posádky, oblečení jako strojníci, uklízeči a několik důstojníků, ale nechali Cabrillovi stůl jen pro něho, Lawlesse, Smithe, Maxe Hanleyho a Lindu Rossovou. Linda měla být čtvrtým účastníkem akce. Dokázala se o sebe víc než dobře postarat a mluvila thajsky, což se mohlo hodit.

Smith měl na sobě džíny, tričko a matně černé kanady. Jeho nálada se od prvního setkání v Singapuru trochu zlepšila. Jeho tmavé oči byly stále přimhouřené a těkaly sem tam, prohlížely si každou tvář u stolu a občas přeběhly po místnosti. Když přišli na večeři skládající se ze zapečených lasagní a česnekových toastů bohatě potřených máslem, dovolil Cabrillo Smithovi, aby si sám vybral místo u stolu. Nepřekvapilo ho, že se posadil zády ke zdi.

Když se dozvěděl, že součástí týmu pátrajícího po Soleil Croissardové bude i Linda Rossová, objevil se mu v koutku úst malý pohrdavý úsměšek, načež se jeho tvář opět změnila v neproniknutelnou masku.

„Jak si přejete, pane Cabrillo.“

„Říkejte mi Juane.“

„Povězte mi, pane Smithi,“ ozvala se Linda, „máte anglické jméno, ale váš přízvuk se k němu nehodí.“

„Je to jméno, které jsem si vybral při nástupu do legie. Pokud si dobře pamatuju, jmenovalo se nás tak v základním výcviku asi osm.“

„A odkud jste?“ nenechala se odbýt.

„Na tohle se legionáře nikdo neptá. Vlastně se nikdo neptá na nic z jeho minulosti.“ Srkl si ze sklenice vody s ledem.

Max se zeptal: „Víte jistě, že se Soleil nepokusila spojit s otcem od té poslední komunikace těsně před tím, než jsme se setkali?“

„Naprosto jistě. Mockrát se jí snažil dovolat, ale marně.“

„Takže náš výchozí bod bude na GPS souřadnicích, které jsme získali z toho posledního telefonátu,“ konstatoval Juan.

„Všiml jsem si něčeho vedle vrtulníku, je to zakryté celtou. Jde o člun, předpokládám…“

„Ano,“ zareagoval Cabrillo na Smithovu poznámku. „Ani maximálně odlehčený nemá náš vrtulník takový dolet, aby se dostal na Soleilinu poslední známou pozici. Dopraví do té země člun a dál budeme pokračovat po vodě.“

„To zní jako dobrý plán,“ přikývl Smith. „V džungli se jinak než na člunu cestovat nedá. Vzpomínám si na svůj výcvik ve Francouzské Guayaně. Legie tam střeží odpalovací zařízení Evropské kosmické agentury. Vysadili nás do džungle s čutorou a mačetou a pak stopovali, jak dlouho nám bude trvat, než se vrátíme na základnu. Džungle byla tak hustá, že ti nejlepší z nás zvládli v průměru půldruhého kilometru za den.“

„Tohle jsme si odbyli všichni,“ řekl MacD Lawless. „Bažiny v Georgii se vyrovnají kdejaké džungli v Jižní Americe.“

„Ranger?“ zeptal se Smith, který věděl, že se rangers cvičí ve Fort Benningu v Georgii.

„Jo.“

„A co vy, slečno Rossová, co máte za sebou?“

Linda mu věnovala drzý úsměšek, aby naznačila, že se jen tak nedá. „Nikdy se neptejte ženy na její minulost.“

Smith se dokonce usmál. „Zásah.“

Juan rozvinul na stole mapu, kterou přinesl do jídelny, a zatížil ji v rozích hrnkem od kávy a talířkem se zbytkem borůvkového koláče, který Smith naštěstí neochutnal, protože byl nejlepší, jaký kdy Cabrillo jedl.

„Dobře, takže doplujeme s Tyson Hondo sem.“ Ukázal na místo kousek od jižního pobřeží Bangladéše. Tyson Hondo bylo momentálně jméno napsané na zádi Oregonu, říkalo se mu tak od chvíle, kdy Smith vstoupil na palubu. „Skoro nic tam není. Jenom pár rybářských vesnic a klany nomádů, kteří žijí na svých lodích. Nejraději bych letěl v noci, ale spuštění člunu tady na tu řeku,“ – ukázal na místo asi sto padesát kilometrů daleko ve vnitrozemí, daleko za hranicí s Myanmarem – „by bylo za tmy příliš nebezpečné. Tak daleko na severu nejsou žádné vojenské základny, takže si nemusíme dělat starosti, že by nás někdo zpozoroval, ale i tak budeme celou cestu kopírovat terén.“

„Je váš pilot kvalifikovaný?“

„Vytáhli jsme ho přímo ze sto šedesátého SOAR,“ odpověděl Juan s odkazem na speciální operační letecký regiment americké armády.

„Takže je kvalifikovaný.“

„Víc než dost. Odtamtud budeme pokračovat proti proudu. Tyhle mapy jsou strašné, ale podle toho, co se z nich dá poznat, nás ta řeka dovede pár kilometrů od místa, kde se Soleil a její společník naposledy ozvali. Jak je vidět z těch dvou zaznamenaných poloh, nevzdálila se moc od místa, odkud přišel její poslední naplánovaný telefonát otci.“

„Je to důležité?“ zeptal se Smith.

„Nevím,“ odpověděl Cabrillo. „Možná. Záleží na tom, co v tom konkrétním kusu džungle je. Ve svém posledním telefonátu říkala, že je k něčemu blízko, ale někdo jiný je ještě blíž.“

„Zkusila bych si tipnout,“ ozvala se Linda a pokračovala, jakmile se na ni muži podívali. „Podle toho, co jsem o Soleil Croissardové četla, je hodně troufalá, ale nijak svá dobrodružství nezveřejňuje. Nejde jí o to vidět svoje jméno v bulvárních plátcích. Stanoví si jenom šílené cíle a pak si je odškrtává ze seznamu. Automobilové závody, splněno. Nejvyšší hory světa, splněno. Potápění s velkými bílými žraloky, splněno. Odhaduju, že ať hledá cokoliv, nemá v úmyslu povědět o tom celému světu. Dělá to jenom pro sebe.“

„Byl by to pořádný výkon přejít pěšky Barmu,“ poznamenal Max. „Nejen kvůli tomu terénu, ale jsou tam taky pašeráci opia a jedna z nejdrsnějších diktatur na světě, která by si nepřála nic víc než chytit ji a odsoudit v demonstračním procesu.“

„Mohlo by to být tak jednoduché?“ zeptal se Juan Smithe.

„To nevím. Nikdy panu Croissardovi neřekla, proč dělá to, co dělá.“

„Pokud je to tak,“ ozval se MacD, „tak proč za skoro dva týdny urazila jenom nějakých patnáct kilometrů?“ Na to nebyla odpověď. „Co když se spíš považuje za Laru Croft? Nejsou v té džungli nějaké starověké chrámy nebo něco takového?“

„Mohly by být,“ odpověděl Juan. „Khmérská říše zahrnovala velkou část tamního území. A před Khméry nebo po nich se tam mohly nacházet jiné významné civilizace. Opravdu se nevyznám v tamní historii tak dobře, jak bych asi měl.“

„Nechápu, co záleží na tom, proč tam slečna Croissardová je,“ vložil se do hovoru Smith. „Mělo by nás zajímat jen to, jak ji odtamtud dostat.“

Cabrillo poznal, že Smith má myšlení podřízeného. Přijímal rozkazy a prováděl je, aniž o nich přemýšlel. To ukazovalo na nedostatek představivosti na rozdíl od Maka Lawlesse, který chápal, proč by bylo prospěšné porozumět motivům Soleil Croissardové. Důvod, proč se tam vypravila, byl stejně důležitý jako plán, jak ji odtamtud dostat.

Co když tam šla, aby nakoupila opium ve velkém? Cabrillo pochyboval, že by to tak mohlo být, ale kdyby ano, musel by změnit svůj přístup k situaci. Překupníci drog se neradi nechávají rušit uprostřed obchodu. A co když se tam chtěla setkat s nějakým uprchlým ochráncem lidských práv, kterého pronásleduje celá armáda? Spekulace o cíli její cesty jim mohly později zachránit život.

Nečekal, že by to mohl pochopit někdo jako Smith. Vybavil si, jakým dojmem na něho muž zapůsobil při prvním setkání v Singapuru. Ten chlap byla jenom najatá gorila, osobní strážce, kterého Croissard trochu zcivilizoval, aby zapadl do slušné společnosti a mohl za finančníka dělat špinavou práci.

„Protože čas je zásadní,“ řekl Juan a kývl hlavou Smithovým směrem, „necháme tohle prozatím být. Nikdo z nás se nemůže vydávat za domorodce, tak nemá smysl snažit se přizpůsobit výzbrojí. Johne, čemu dáváte přednost?“

„MP5 a glocku 19.“

„Dobře. Zítra v osm ráno na vás budu čekat na zádi s oběma zbraněmi. Budete si je moct vyzkoušet, jak budete chtít. Maku, chceš Barett REC7, jako jsme měli v Afganistanu?“ zeptal se Cabrillo tak, aby si Smith myslel, že je Lawless u Korporace už nějakou dobu.

„Jo, docela dobře nám zachránila krk. A vzal bych si ještě berettu 92, takovou, jakou mi dal Strýček Sam.“

„Lindo?“ zeptal se Juan, aby to znělo jako běžná součást příprav na akci. „Abych to mohl říct zbrojíři.“

„REC7 a berettu si vezmu taky. Strýček Sam mě naučil, jak se z ní střílí, ale nikdy mi žádnou nedal.“

„Abych řekl pravdu,“ poznamenal MacD s úsměvem, „já tu svoji tak nějak ukradl.“

Smith musel vytušit, že se porada chýlí k závěru. Odkašlal si. „Já sám děti nemám,“ řekl, „takže si nedokážu představit, jakým strachem teď asi pan Croissard trpí. Tady mladý Lawless mi cestou vrtulníkem na loď pověděl, že má ve Spojených státech dceru. Třeba se dokáže do mého šéfa vcítit.“

Pohlédl významně na Maka. Lawless přikývl. „Kdyby mé holčičce někdo ublížil, našel bych ho a rozsekal na kusy.“ Pouhé pomyšlení na to, že by se jeho dceři mohlo něco stát, mu vehnalo červeň do tváří a vztek do hlasu.

„To chápu. A přesně to čeká pan Croissard od nás. Kdyby se, bůh chraň, Soleil něco stalo, musíme být připravení ji pomstít.“

„Tohle zrovna ve smlouvě nemáme,“ podotkl Cabrillo, kterému se vůbec nelíbilo, jakým směrem se rozhovor ubírá.

Smith sáhl do zadní kapsy pro peněženku a vyndal z ní list papíru. Rozložil ho na stole. Byla to bankovní směnka na pět milionů dolarů. „Pověřil mě, abych vám tohle předal, když uznám za vhodné. V pořádku?“

Cabrillo mu pohlédl zpříma do očí. Na okamžik jako by mezi nimi přeskočil elektrický oblouk. Všichni ostatní u stolu to cítili. Uplynulo deset, potom patnáct vteřin. Kdyby to bylo na Divokém západě, místnost by se vyprázdnila v očekávání přestřelky. Dvacet vteřin.

Bývalý legionář sklopil zrak a zvedl bankovní směnku. Zamrkal.

„Doufejme, že k tomu nedojde, co?“

„Doufejme,“ opáčil Juan, opřel se a nacvičeným uvolněným gestem položil ruku na opěradlo.

Následujícího rána se Smith setkal s Cabrillem na zádi, jak bylo domluveno. Tentokrát měli oba muži na sobě maskáčové kalhoty a khaki trička. Vedle zábradlí pokrytého rzí stál skládací karetní stolek a na něm ležely zbraně, které Smith požadoval, včetně náhradních zásobníků a několika krabiček nábojů ráže 9 mm, protože pistole i samopal používaly stejnou munici. Byly tam také dvoje chrániče sluchu a v chladicím boxu pod stolkem několik bloků žlutě zbarveného ledu.

Velký vrtulník MD 520N stál uprostřed poklopu zadního nákladového prostoru, s listy rotoru složenými naplocho a kryty nasazenými na nasávacích i výfukových otvorech. Obvykle byl stroj uložený v trupu, kam ho spouštěl hydraulický výtah, ale Juan nechtěl, aby Smith zahlédl jedno z mnoha tajemství lodi.

Ze člunu položeného na poklopu druhého nákladového prostoru od zádi byla stažená šedá plachta. Dva členové posádky plavidlo naposledy kontrolovali.

„Vyspal jste se dobře?“ zeptal se Juan místo pozdravu. Natáhl ruku, aby dal najevo, že jejich malý souboj z předchozího večera, kdo dřív uhne pohledem, nijak nenarušil jejich vztahy.

„Ano, dobře. Díky. Musím říct, že ve vaší kuchyni vaří výborné kafe.“

„To je jedna z věcí, na kterých se tady nešetří. Kdyby se tady podávalo něco jiného než stoprocentní arabica z oblasti Kona, měl bych na krku vzpouru.“ Nemělo smysl zacházet do extrému a napájet Smithe nějakou břečkou.

„Ano, všiml jsem si, že v jiných oblastech nejste tak, no, štědrý.“ Přejel ukazovákem po zábradlí a podíval se na rezavé bříško prstu.

„Na pohled možná není nic moc, ale jinak nám stará Tyson Hondo slouží, jak potřebujeme.“

„Zvláštní jméno. Je za ním nějaký příběh?“

„Jmenovala se tak, už když jsme ji koupili, a nikdo necítil potřebu vymýšlet jiné.“

Smith kývl směrem k prvotřídním zbraním. „Vidím další oblast, na které nešetříte.“

Cabrillo počastoval žoldáka dalším moudrem: „Dobrý truhlář se pozná podle toho, jak se stará o svoje nářadí. Tohle jsou nástroje, které nás živí, takže si potrpím na nejvyšší kvalitu.“

Smith zvedl glock, chvilku ho potěžkával a pak se přesvědčil, jestli má prázdnou komoru. Rozebral ho, pečlivě si prohlédl každou součást a znovu ho složil. Totéž udělal se samopalem Heckler & Koch MP5. „Vypadají dobře.“

Juan podal Smithovi chrániče sluchu a nasadil si také jedny. Pak sáhl pod stolek pro jeden kus ledu a hodil ho tak daleko přes zábradlí, jak jen dokázal. S cáknutím zmizel pod vodou, ale za okamžik se znovu vynořil na hladině.

Smith zasunul do H&K zásobník a malou, tupou zbraň natáhl. Odjistil ji, nastavil palbu jednotlivými výstřely a zvedl ji k rameni. Vypálil, chvilku počkal a pak vystřelil ještě třikrát rychle po sobě. Všechny čtyři kulky zasáhly led, jenž byl při rychlosti, kterou se loď pohybovala, tou dobou už skoro sto metrů od levoboku. Smith počkal, až se led vzdálí ještě víc za záď, až na maximální účinný dostřel zbraně, a vypálil ještě dvakrát. První kulka šla mimo a zvedla malý vodotrysk. Druhá zasáhla okousanou ledovou kostku přímo doprostřed a rozdělila ji na dvě.

„Pěkný výkon,“ zavolal Juan. „Ještě jednou?“

„Prosím.“

Cabrillo hodil přes palubu další kus ledu. Tentokrát Smith vypálil dávku tří kulek, která rozsekala led na malé kousky. To samé zopakoval s pistolí. Smith vystřílel celý zásobník s přesností cvakajícího metronomu. Každá kulka šla takříkajíc do černého.

„Spokojený, nebo mám pokračovat?“ Cabrillovi nezbylo než připustit, že se Smith ve své práci vyzná.

„Musím přiznat, že jsem v poslední době s automatickými zbraněmi moc necvičil. Švýcarské úřady nejsou příliš nakloněné jejich držení. Takže bych rád pokračoval s MP5.“

„Není problém.“

Střelba pokračovala ještě asi dvacet minut. Juan nabíjel zásobníky, zatímco Smith likvidoval kostky ledu. Nakonec už zasáhl při každém stisknutí spouště bez ohledu na to, jak daleko terč plul.

Z reproduktoru přimontovaného na lávce obkružující nástavbu náhle zaduněl Maxův hlas: „Ukončit palbu, ukončit palbu. Radar hlásí kontakt ve vzdálenosti osmi kilometrů.“

„Ničemu by neprospělo, kdyby nás slyšeli,“ řekl Juan a vzal Smithovi samopal z rukou. Vysunul zásobník a vyhodil náboj, který byl ještě v komoře. „Munice zůstane u mě, zbraně si necháte. Bezpečnostní opatření. Nic ve zlém. Pošlu k vám do kajuty někoho se sadou na čištění. V poledne se naobědváme a v jednu vyrazíme. Potřebujete ještě něco?“

„Mám svůj satelitní telefon, ale co taktická komunikace?“

„Dostanete vysílačku.“

„Takže si se mnou nemusíte dělat starosti.“

„Jo,“ přitakal Juan. „Myslím, že nemusím.“

Smith přijal ten kompliment s malým pokývnutím hlavou.

9

PO ODMONTOVÁNÍ dveří a protihlukového čalounění byl ve vrtulníku rachot jako ve slévárně. A to běžela turbína jen na volnoběh. Jen Gomez měl pořádnou sedačku. Všechny ostatní musely pryč, aby se ušetřila váha. Lindě, Makovi a Smithovi tedy nezbylo než připoutat se přímo k zadní přepážce popruhy určenými pro náklad. Juan se posadil vedle pilota na provizorní skládací zahradní stoličku přišroubovanou k podlaze.

Mezi cestujícími byla hromada zásob včetně jídla, zbraní, munice, přístroje GPS a sluchátek k vysílačkám. Kromě Smithe měli satelitní telefony i Cabrillo a Linda.

Juan vůbec neuvažoval o možnosti uložit vybavení do člunu pro případ, že by se s ním něco stalo. Jediné, co do něho dovolil naložit, bylo pětasedmdesát litrů pitné vody. S přihlédnutím k velkému horku a vlhkosti vzduchu spočítal, že každý vypije necelé čtyři litry vody denně.

Gomez dokončil předletovou přípravu a zeptal se: „Všichni připraveni?“ Jeho hlas tlumila sluchátka, která měli všichni na uších.

Nečekal na odpověď a přidal plyn. Vichr zvednutý rotorem se prohnal vrtulníkem jako bouře. Baseballovou čepici držela Lindě na hlavě sluchátka, ale vlasy stažené gumičkami jí tančily jako ocas nervózní kočky.

Hluk a vichr zesílily v crescendo, které otřásalo celým vrtulníkem. Vše se uklidnilo, jakmile se stroj zlehka zvedl z paluby. Oregon stál na místě a nefoukal boční vítr, takže Gomez snadno udržel vrtulník přímo nad velkým H namalovaným na poklopu nákladového prostoru. Před nimi jeden člen posádky sledoval ocelové lano odvíjející se z navijáku helikoptéry, které se během stoupání prodlužovalo, až se nakonec napjalo. Celou tu dobu vedl Gomez vrtulník pomalu kupředu, aby se v okamžiku, kdy lano začalo zvedat náklad, nacházel přímo nad nafukovacím člunem s pevným trupem.

Jemně jako chirurg zvedl člun z jeho podstavce. Byli na samé hranici nosnosti vrtulníku a Adams stroj na okamžik zastavil, jako by chtěl, aby si zvykl na velkou váhu visící pod jeho břichem. Hned nato ho však zvedl ještě výš nad palubu a stočil ke straně, aby člun proklouzl mezi jeřáby na zádi. Jakmile přeletěli zábradlí, zvýšil Adams ještě trochu otáčky a zamířili na východ, kde se těsně nad obzorem krčila džungle.

„Jak se to řídí?“ zeptal se Juan pilota.

„Jako kdyby se pod námi volně kývalo skoro tunové závaží. Ten člun možná hladce klouže po vodě, ale za letu má aerodynamiku dveří od stodoly. Doufám, že nečekáš, že ho po akci budeme stěhovat zpátky na loď.“

„Rád bych ho dopravil zpátky,“ přiznal Juan. „I když si vybavuju, že v naší smlouvě je i zmínka o proplacení nákladů.“

„Dobře. Tak ten zatracený krám odepiš. Příliš namáhá rám a rotor, než aby se vyplatilo letět s ním domů.“

Cabrillo se zasmál. Stížnosti Adamsovi pomáhaly zbavit se stresu. Max Hanley v tom byl stejný. Juan cítil, že mu trochu pomáhá humor, ale pravda byla, že před každou misí rád uzavřel stres v sobě. Byl jako natažené pero; obsahoval energii, která se dala v případě potřeby uvolnit. Čím nebezpečnější to byla situace, tím byl napjatější a tím výbušněji dokázal reagovat. Právě teď byl uvolněný, ale věděl, že jakmile překročí hranici s Myanmarem, napětí začne narůstat. Jako vždycky doufal, že ho nebude muset ventilovat, aspoň ne dřív než zpátky na lodi v horké sprše po asi stovce délek v bazénu ukrytém v útrobách Oregonu.

Protože byl vrtulník tak přetížený, udržoval Adams rychlost na pouhých šedesáti uzlech, ale i tak se zdálo, že uplynulo jen několik minut, než přeburáceli nad bílou písčitou pláží tak nízko, že se dno člunu málem dotýkalo větví mangrovníků pod nimi. Ta tenká světlá stuha písku oddělovala plochu modré vody od stejně jednobarevné plochy zelené džungle.

Vypadalo to, že se táhne donekonečna, zvlněná podle vrtochů topografie, ale vždycky pokrývá každý čtverečný metr pod nimi. Byli stále v Bangladéši, ale Juan věděl, že se džungle táhne až k pobřeží Vietnamu a je to skutečná terra inkognita – neznámá země. Neil Armstrong kdysi popsal povrch Měsíce jako „úžasnou prázdnotu“. Tohle bylo stejné, jen s tím rozdílem, že tato krajina byla zelená, ovšem pro člověka skoro stejně nehostinná.

Byli tak přetížení, že vrtulník sotva dokázal udržet člun nad korunami stromů. Gomez Adams ho ani tak nepilotoval, jako spíš bojoval, aby ho udržel ve vzduchu a správném kurzu. Jeho naštvané poznámky už dávno utichly. Pot, který mu stékal po čele, se dal jen zčásti připsat velké vlhkosti vzduchu.

Cabrillo vytáhl z váčku na svém bojovém postroji přístroj GPS. Ten mu za okamžik ukázal, že se právě chystají vstoupit do myanmarského vzdušného prostoru. Neobtěžoval se sdělovat to ostatním, ostražitě však sledoval džungli pod nimi, jestli se neobjeví nějaké známky, že je hranice střežená.

Naplánovali let tak, aby se vyhnuli velkým řekám a jejich hlavním přítokům, protože veškeré osídlení v této části země by se nacházelo na jejich březích. Nebyly tam žádné cesty a Cabrillo zatím nespatřil známky, že by se v džungli kácelo. Na první pohled to vypadalo, jako by lidská rasa ani neexistovala.

Terén pod nimi se začal zvedat a Adams mu přizpůsobil výšku stroje. Jejich stín klouzal a poskakoval po klenbě stromů. Nebyl už tak ostrý jako předtím, protože se ze severu blížily mraky. Za jejich šedým předvojem se k obloze tyčila černá bouřková mračna žilkovaná blesky.

„Vypadá to na vydařené počasí,“ pronesl Gomez první slova od chvíle, co se dostali nad pevninu.

„No jistě,“ opáčil Cabrillo. „Jinak bychom si tu výpravu ani pořádně neužili.“

Letěli ještě další hodinu, během níž pronikli hluboko do Myanmaru. Adams pilotoval mistrovsky, a když přeletěli jeden kopec, přesně podle plánu se pod nimi objevil jejich cíl, úzká řeka klikatící se džunglí a lemovaná stromy, jejichž koruny se nad ní skoro setkávaly. Pilot zkontroloval ukazatel paliva a provedl pár rychlých výpočtů.

„Je mi líto, ale dál nemůžu. Jak to vypadá, už takhle budu potřebovat, aby mi loď připlula kus cesty na východ naproti, jestli se mám dostat domů.“

„Rozumím.“ Cabrillo se obrátil na svém provizorním sedadle, aby se mohl podívat na trojici v nákladovém prostoru. „Slyšeli jste? Musíme to zvládnout rychle. Lindo, ty půjdeš první, pak MacD a ty, Johne. Já půjdu hned po vás. Lindo, nezapomeň počkat, než odvážeš člun.“

„Jasně,“ odpověděla a vyhodila slaňovací provaz otvorem, kde dřív byly dveře.

Adams nasměroval velký vrtulník tak, aby zůstal viset přímo nad patnáct metrů širokou řekou. Vrcholky stromů tančily a zmítaly se ve větru od rotoru, zatímco mezi nimi spouštěl člun k hladině dole. Byl tak zručný, že plavidlo skoro ani necáklo, když se dotklo hladiny. A jakmile bylo na místě, pověsila se Linda Rossová na lano. Chvilku visela ve vzduchu, pak se zhoupla přes nafukovací okraj člunu a dopadla nohama na palubu. MacD Lawless byl v polovině cesty a rychle klesal. Linda se skrčila, aby mohla uvolnit hák navijáku, a zamávala na Adamse, který sledoval celou proceduru plexisklovým oknem u svých nohou.

„Tak nashle,“ řekl Juan pilotovi, načež se odepnul, aby se mohl také vydat dolů po laně.

Než však následoval ostatní, přicvakl Juan k lanu karabinu z balíků s vybavením a pohlédl dolů na tři lidi ve člunu. Všichni se dívali nahoru na něho. Linda udělala gesto, že jsou připravení, a Juan vystrčil balíky ven. Ztěžka dopadly na palubu, ale nebylo v nich nic, co by se mohlo rozbít. Juan si přehodil samopal přes rameno a chytil se lana rukama chráněnýma speciálními rukavicemi s koženými dlaněmi a prsty. Zastavil svůj pád několik centimetrů nad palubou a pak se pustil. Jakmile dopadl na nohy, uvolnila Linda hák. Gomez Adams stočil vrtulník a zamířil zpátky k lodi. Letěl teď ještě níž nad zemí, protože si nemusel dělat starosti s člunem.

Po tak dlouhé době strávené v helikoptéře trvalo několik minut, než jim přestalo zvonit v uších.

Nacházeli se na opuštěném úseku řeky, která v těch místech tekla hlemýždím tempem. Břehy byly asi třicet centimetrů nad vodou a tvořila je načervenalá hlína, která se tu a tam drolila. Hned za břehy bujela vegetace tak hustá, že se zdála být neproniknutelná. Cabrillo upřel na jedno místo pohled a usoudil, že nedohlédne hlouběji než na půldruhého metru. Deset metrů od nich mohla klidně číhat celá jednotka myanmarských speciálních sil.

Teplota se držela kolem třiceti stupňů, ale kvůli bezvětří a velké vlhkosti vzduchu měli pocit, jako by dýchali v sauně. Zakrátko se Cabrillovi objevily v podpaží vlhké skvrny a po obličeji mu začal stékat pot. Mohli jen doufat, že bouřka přijde co nejdříve.

„Dobře, musíme urazit asi sto kilometrů. Chci, aby se MacD a John posadili na příď jako hlídky. Lindo, ty zůstaň se mnou, ale měj oči otevřené. Technici na lodi vylepšili výfuk motoru, ale kdokoliv nahoře na řece nás i tak uslyší připlouvat, takže buď ve střehu.“

S těmi slovy zaujal Juan místo u řídicího panelu kousek na záď od středu plavidla. Kromě gumových obrub na jeho okrajích to byla jediná věc, která vyčnívala nad palubu.

„Všechna zavazadla zajištěna?“ zeptal se.

„Jo,“ odpověděla Linda a napřímila se od balíků, které upevňovala gumovými popruhy.

Cabrillo stiskl startér a malý závěsný motor se okamžitě mručivě probral k životu. Nechal ho chvilku, aby se zahřál, a pak přidal plyn. Člun bojoval s proudem řeky, dokud nestáli nehybně vzhledem ke břehu. Přidal ještě víc. Za zádí se zpěnila hladina, jak se šroub zakousl do načernalé vody. V několika vteřinách se pohybovali rychlostí pětadvaceti kilometrů v hodině, hluboko pod možnostmi plavidla, ale Cabrillo soudil, že jim tato rychlost poskytuje spoustu času zareagovat, kdyby někdo plul proti nim po proudu.

Vítr, který se zvedl, jakmile vypluli, přinesl požehnanou úlevu.

Pokaždé, když se přiblížili k ostré zátočině, ubral Cabrillo plyn tak, že se člun sotva pohyboval, a nahlédl do ní, aby se ujistil, že tam na ně nikdo nečíhá.

Po půlhodině se skoro současně staly dvě věci. Podoba řeky se změnila. Břehy se k sobě přiblížily, což zrychlilo proud, a objevily se balvany, ty vytvářely víry a tůně, které musel Cabrillo obeplout. Nebyly tam ještě přímo peřeje, ale brzy se mohly vyskytnout. Druhá věc byla ta, že se po velkém nárůstu vlhkosti, kvůli které měli při každém nádechu pocit, že se jim plíce zaplavily vodou, konečně otevřely dešťové mraky, jež jim doputovaly nad hlavy a zbavily džungli všech barev. Nebeská stavidla se otevřela a spustil se liják velkých kapek, které do nich bušily jako pěsti.

Juan nahmatal v malé přihrádce pod kormidlem čiré ochranné brýle a nasadil si je na oči. Bez nich by nedohlédl ani na příď člunu. S nimi sice neviděl o moc dál, ale stačilo to, aby mohli pokračovat v plavbě.

V duchu děkoval skutečnosti, že tropické lijáky, jakkoliv brutální a nemilosrdné, bývají zpravidla krátké. Nebo si to aspoň namlouval, když se deset minut protáhlo na dvacet a jejich rychlost byla stále jen o málo vyšší než plynule sílící proud řeky.

Ostatní tři se nešťastně choulili na svých místech a vypadali jako zmoklé slepice. Když se podíval dolů na Lindu, která se opírala zády o gumovou obrubu, uviděl, že se objímá pažemi a třesou se jí rty. MacD se marně snažil vylévat vodu ze člunu plátěným maskáčovým kloboukem. Kdykoliv Cabrillo pohnul kormidlem, aby se vyhnul nějaké překážce, přelily se po dně plavidla dobré tři centimetry vody.

Říční břehy se teď zvedly výš, svíraly je a často se tyčily vysoko nad člun. Hlína ustoupila kamení a skalám. Z dříve poklidné řeky se stala bystřina, a přestože si Cabrillo myslel, že by bylo rozumné přistát a počkat, až bouřka ustane, nenašel žádnou chráněnou zátoku, žádné místo, kde by se dalo uvázat lano. Neměli na vybranou, museli pokračovat v plavbě.

Viditelnost se měřila na desítky centimetrů, zatímco nad hlavami jim duněly hromy následující hned po klikatých světelných hadech míhajících se po nebesích.

On je však vezl dál. Pokaždé, když člun narazil na překážku nebo se záď hluboko potopila, protože překonávali peřeje, byl vděčný, že lodní šroub chrání kryt. Bez něho by se vrtule už dávno rozlámala o balvany.

Vyžadovalo to bystré oko – postřehnout, že voda náhle změnila barvu na bahnitě hnědou – a ještě bystřejší mysl, aby pochopila, co to znamená.

Cabrillo reagoval okamžitě. Stočil člun ostře doprava, aby unikl ze středu rozbouřené řeky, právě když koryto naplnila hlína a kamení ze zhrouceného břehu. Dolů po řece se řítily celé stromy a jejich větve sahaly až k plavidlu, každá z nich schopná ho převrátit nebo přinejmenším protrhnout jeho nafukovací boky. Kdyby Juan nestrhl kormidlo, zcela jistě by se potopili.

Kolem nich se prohnal kmen tlustý jako telegrafní sloup, s kořenovým bálem na konci. Říční proud okusoval hlínu, která byla vytržena ze země, když se strom zřítil do vody. Na jednom místě musel Juan obeplout tělo utopeného vodního buvola, jehož rohy se otřely o bok člunu, než proud odnesl nebohé zvíře pryč.

Některé předměty byly příliš hluboko pod hladinou na to, aby si jich Cabrillo všiml, takže se při kormidlování řídil pokyny, jež na něho volal MacD z přídě. Byli nuceni kličkovat vpravo a vlevo a řeka na ně vrhala vše, co cestou sebrala. Juan snížil rychlost, jak se jen odvážil, ale stromy a keře se stále míhaly kolem závratnou rychlostí. Nad hlavami jim nepřestávala zuřit bouře.

A ta dokonce ještě sílila. Na březích řeky ohýbal vítr stromy skoro vodorovně a rval z nich listy velké jako plakáty. Jeden takový švihl Cabrilla přes obličej a byl by mu vyrazil oko, kdyby neměl ochranné brýle.

Má to jen jedinou výhodu, pomyslel si Juan fatalisticky. Je naprosto vyloučené, že by se na řece objevil druhý takový blázen jako oni.

Řekou se prohnal druhý strom, vodě se vrátila barva černého čaje a déšť zničehonic ustal. Vypadalo to, jako by někdo zavřel kohout.

V jedné vteřině se na ně řítily největší přívaly, jaké kdy zažili, a v další byla všechna voda z nebes náhle pryč. Okamžik nato temné bouřkové mraky odkryly slunce a to je začalo spalovat, jako by se jim posmívalo. Vlhkost vzduchu opět vylétla nahoru. Z pralesa se zvedala pára a vytvářela mlhu, která byla nejdřív strašidelná a přízračná, ale rychle zhoustla, až byla zcela neproniknutelná.

„Jste všichni v pořádku?“ zeptal se Juan. Tři zmáčené hlavy přikývly. Z přihrádky na podstavci s kormidlem vytáhl ruční pumpu a hodil ji Smithovi. „Omlouvám se, ale motorové čerpadlo vymontovali, aby se člun odlehčil.“

Plavidlo se naklánělo ze strany na stranu kvůli litrům vody, jež se přelévaly po jeho dně. MacD pokračoval ve vylévání kloboukem a Linda se snažila chlístat vodu přes boky dlaněmi. Pumpa byla zdaleka nejúčinnější prostředek na vyprázdnění člunu, ale proud, který z ní tryskal, se zdál malicherný ve srovnání se záplavami deště, které člun pojmul.

O dvacet minut usilovné práce později nebylo plavidlo stále prázdné, ale dorazili k překážce, která, jak se zdálo, měla ukončit jejich cestu dřív, než pořádně začala.

Přes celou šířku řeky se táhl metr vysoký vodopád, černá hladká stěna vody přepadávající přes skálu. Břehy tvořily vysoké příkré svahy pokryté kamením a hlínou.

„Jak daleko jsme se dostali?“ zeptala se Linda, na které ještě nestihly uschnout šaty.

„Zbývá nám ještě skoro sto kilometrů,“ odpověděl Juan, aniž na ni pohlédl. Prohlížel si břeh za člunem.

„Myslím, že dál budeme muset po svých,“ poznamenal MacD s nadšením odsouzence kráčejícího k šibenici.

„Ne tak rychle. Lindo, vzala jsi výbušniny?“

„Asi kilo plastické trhaviny a několik tužkových časovačů. Dívka musí být připravená na všechno.“

„Skvělé. Maku, chci, aby ses vypravil na průzkum nejméně tři kilometry proti proudu. Přesvědč se, jestli nejsou na doslech nějaké vesnice. Promiň, Johne, ale musíš pokračovat ve vylévání. Potřebujeme, aby člun byl co nejvýš na vodě.“

„Oui,“ odpověděl ten nemluvný muž a dál stlačoval páku pumpy, aby s každým pohybem vystříkl přes bok tenký čůrek vody.

MacD popadl svůj REC7, vyklepal ze závěru vodu a přeskočil bok člunu. Přebrodil se k pravému břehu, vylezl nahoru tak, že se volnou rukou chytal nestabilní vrstvy štěrku a kamení, a během pár vteřin zmizel za vrcholkem.

„Nemyslíš si snad –,“ začala Linda.

„Ale myslím,“ řekl Cabrillo.

Vyhrabal už ze zavazadel výbušniny a teď vyráběl z pádla z uhlíkových vláken lopatu. Vyskočili ze člunu, Cabrillo s lanem v ruce, aby ho uvázal ke kusu naplaveného dřeva. Břeh byl nejpříkřejší asi třicet metrů za člunem, takže se přebrodili tam, klouzali po volných kamenech a sykali při každém kroku.

Cabrillo si změřil pohledem kopec, který se i teď, při zvednuté hladině, tyčil dobrých patnáct metrů nad řekou. Musel to dokázat na první pokus, jinak by je čekal několikadenní pochod džunglí. Už tak dost chladná stopa Soleil Croissardové by vychladla ještě víc.

Spokojený s vlastním rozhodnutím padl na kolena a začal kopat. Pokaždé, když pracně vyhodil z jámy lopatu štěrku, polovina se nasypala zpátky. Byla to ubíjející dřina a brzy v tom vlhkém horkém vzduchu ztěžka dýchal. Konečně dosáhl hloubky asi jednoho metru, pak se přesunul asi o dva a půl metru níž po svahu a pustil se znovu do práce, zatímco Linda rozdělovala výbušninu do pěti stejných dávek.

Vykopat díry trvalo skoro půl hodiny. Cabrillovi tryskal pot z pórů jako z vodovodních kohoutků a vypil asi čtvrtinu vody z vaku s popruhy, pro který poslal Lindu do člunu. Zrovna začal vstávat, když za sebou vycítil nějaký pohyb. Otočil se a zároveň tasil pistoli, takže když dokončil obrat, mířil na muže, který se vynořil z křoví.

Hned jak poznal Maka Lawlesse, sklonil zbraň. Pokud to vůbec bylo možné, lapal rodák z Louisiany po dechu ještě víc než Předseda.

Juan se díval na hodinky, zatímco Lawless opatrně sestupoval po břehu.

„Tři kilometry?“ zeptal se.

„Na osm kilometrů dělám kilometr za čtyři minuty a něco,“ odvětil a funěl při tom jako hřebec po Kentuckém derby. „S plnou polní za pět.“

Na Juana udělala dojem jak Lawlessova vytrvalost, tak fakt, že zná schopnosti a limity svého těla. Podobné informace by mu jednoho dne mohly zachránit život.

„Je tam před námi něco?“

„Jenom džungle. Dobrá zpráva je, že to vypadá, že ty nejhorší peřeje už máme za sebou.“ Srkl si hadičkou vody z Cabrillova vaku a špinavým hnědým šátkem si utřel obličej. „Člověče, je to tam hustší než v bažinách v Lafourche Parish.“

„Vrať se na palubu. Za minutu budeme připravení.“

Korporace dávala přednost digitálním časovačům před chemickými. Byly mnohem přesnější ve srovnání se svými předchůdci a umožňovaly Cabrillovi načasování na zlomek vteřiny. Nastavil je, rychle položil do každé díry výbušniny a zasypal je vykopanou hlínou.

Když se dostal zpátky do člunu s uvazovacím lanem v ruce, zbývaly mu ještě dvě minuty. Doplul tedy blíž k vodopádu, aby byli co nejdál od výbuchu. Všichni si lehli na dno a nedívali se ani přes okraj kvůli kamení, které mohlo přilétnout z břehu.

Výbuchy následovaly tak těsně jeden po druhém, že to znělo jako jedna dlouhá exploze. Kamení s hlínou vylétalo do vzduchu v gejzírech planoucích plynů a dunění rozléhající se korytem řeky vyplašilo stovky ptáků. Pár vteřin nato posypaly člun kameny, které se odrážely od gumových boků nebo plastové podlážky. Jeden velký jako pěst způsobil Smithovi křeč, když ho udeřil do stehna. Muž krátce zasténal, ale nic neřekl.

Než se usadil prach, Juan už stál a díval se za záď. Exploze vyhloubila základy břehu, jehož celá masa – skoro dvanáct metrů – se před jeho očima dala do pohybu, váhavě sklouzla do řeky a prodírala se vodou, dokud její přední okraj nenarazil do protějšího břehu.

„A máme to,“ řekl Cabrillo, zjevně potěšený sám sebou. „Přehrada je hotová.“

Jakmile lavina kamení a hlíny přehradila koryto, voda mezi ní a vodopádem se začala zvedat. Teď záleželo na tom, aby nepodemlela dočasnou hráz dřív, než zvedne člun nad vodopád.

„Ještě mě něco napadlo. Lindo, chop se kormidla. Johne, MacD, se mnou.“

Cabrillo se znovu chopil uvazovacího lana a dal Lindě rukou signál, aby doplula s člunem přímo pod vodopád. Jeho hrana byla jen o malý kousek výš než příď plavidla. Tři muži přeskočili na vodopád a našli si opory pro nohy na skále vyčnívající z vody jako malý ostrov.

Prostor mezi vodopádem a přehradou se dál zaplňoval. Zároveň však proud nahlodával hráz a využíval každé škvíry, aby ji zbořil. Příď člunu se zvedala stále výš, až nakonec předek kýlu spočíval na skalní hraně vodopádu. Muži si obtočili silonové lano kolem zápěstí v té nejdůležitější hře na přetahovanou, jaké se kdy zúčastnili. Linda rozjela motor na plné obrátky a tlačila plavidlo výš a výš. Za nimi se hrází prokousal první pramen vody a začal stékat do koryta pod hrází. Byl tenký, sotva pár kapek, ale dalo se čekat, že se bude rychle zvětšovat.

A co hůř, nechybělo mnoho, aby se přes nižší kraj přehrady, naproti místu, kde Cabrillo odpálil břeh, přelila stoupající voda.

„Budeme to muset zvládnout napoprvé,“ zvolal Juan a napjal svaly na pažích a ramenou, jak se připravoval přetáhnout člun přes vodopád. „Lindo, dívej se za sebe a řekni nám, až to přijde.“

Linda se ohlédla na hráz a břehy, aby se ujistila, že voda stále naplňuje umělou lagunu rychleji, než ji hliněný násep propouští. Odhadla to správně. Jakmile voda dosáhla k vrcholu a z vodopádu zbýval už jen patnácticentimetrový práh, přehrada povolila v záplavě bahna a kamení.

„Teď!“ vykřikla a dala plyn naplno.

Tři muži zatáhli za lano, jejich těla ztvrdla jako mramorové sochy a úsilí se jim zřetelně zračilo ve tvářích. Voda, která se v přehradě nahromadila za deset minut, byla během pár vteřin pryč. Jak hladina klesala, čím dál větší váha tlačila kýl člunu na skálu a muži se museli potýkat se stále větším závažím.

Řeka odtékala zpod lodního šroubu závěsného motoru, až se ozvalo zaskřípění, když se lopatky ocitly ve vzduchu. A muži tahali dál, o pár centimetrů při každém usilovném záběru.

Linda nechala běžet motor na volnoběh a vyskočila ze člunu na samý okraj vodopádu, kde se jí kolem holení valila černá voda. Odlehčení o jejích asi padesát kilogramů bylo přesně to, co muži potřebovali. Člun sklouzl přes skalnaté dno do hlubší vody, kde se začal vznášet na hladině. Proud ho obrátil bokem k prahu vodopádu a hodně ho naklonil, ale seděl příliš hluboko ve vodě, než aby se nechal odnést zpátky přes vodopád.

Jakmile plavidlo poskočilo kupředu, svalili se MacD a John Smith po zádech do vody. S prskáním se vynořili a smáli se úlevou, že to dokázali. Cabrillovi se nějak podařilo udržet rovnováhu, a když Linda dovedla člun přes proud k jeho skalnatému ostrůvku, překročil bok plavidla nenuceně jako cestující nastupující do vlaku.

MacD a John Smith se vydrápali z řeky a celí udýchaní zůstali ležet na dně člunu s širokými úsměvy na tvářích.

„To nebylo špatné,“ poznamenal Juan a zaujal místo u kormidla.

„Fakt super,“ ušklíbl se MacD, načež si všiml, že má na pažích přisáté pijavice. „Proboha, není nic, co bych nenáviděl víc než pijavice.“ Vylovil z kapsy laciný zapalovač.

„To bych nedělala,“ varovala Linda Lawlesse, který si hrál s kamínkem, aby ho osušil.

„Takhle mě to naučil táta.“

„No, pijavice se sice pustí, ale předtím vyzvrátí všechno, co snědly. Což je zaprvé nechutné a zadruhé můžeš chytit nějakou nemoc. Seškrábni je ze sebe nehty.“

MacD dal na její radu a s úšklebky, jaké by asi dělala malá holka, dostal s Lindinou pomocí čtyři přisáté pijavice z paží a jednu ze zátylku. Na Smithe ti odporní paraziti nezaútočili.

„Ty musíš mít kyselou krev, Johne,“ popíchl ho Lawless, když si znovu oblékl košili. Na kalhotách měl utažený pásek a šňůrky kolem kotníků, takže se nemusel bát, že se mu do nich něco dostalo.

Smith neodpověděl. Zaujal své postavení na přídi a připravil se znovu na funkci hlídky. MacD si vyměnil s Lindou a Cabrillem pohled a pokrčení ramen a šel za Smithem na příď.

Protože jim vodopád kryl záda, nemusela dávat Linda pozor, jestli je někdo nedohání. A jelikož byla řeka jedinou dopravní tepnou v džungli, kormidloval Cabrillo s jistotou, že před nimi nejsou ani žádné vesnice. Jakmile by někdo sjel pod vodopád, už by se nemohl dostat zpátky nahoru, a on ani na jedné straně vodopádu neviděl žádné stopy po cestách na přenášení člunů.

Udržoval rychlost dobrých čtyřicet kilometrů v hodině a zpomaloval jen v opravdu ostrých zákrutách, kde řeka zahýbala daleko do džungle. Ve větru, který proti nim při tom tempu foukal, jim konečně uschly šaty.

Slunce se zvolna pohybovalo po své cestě po obloze, také řeka zůstávala klidná a snadno splavná jako klikatící se kanál. Druhou konstantou byl deštný prales. Lemoval říční koryto hustý jako živý plot v zahradě. Jen občas se v něm objevila mezera, obvykle tam, kde se do řeky vléval vedlejší přítok nebo kde byly břehy zvlášť mírné a zvířata přicházející pít tam vyšlapala stezky. Jedna ze stezek byla zvlášť široká. Juan usoudil, že ji mohli prorazit někteří z odhadovaných asi deseti tisíc divokých slonů.

V té neproniknutelné stěně rostlin se širokými listy se skrývali asijští nosorožci, tygři, leopardi a nejrůznější hadi včetně největších krajt na světě a nejjedovatějšího druhu kobry, kobry královské. Rozhodně to není dobré místo, kde by se měl člověk ztratit, pomyslel si.

Už se blížil večer, když Juan ubral plyn, takže se člun sotva pohyboval proti mírnému proudu. Po dramatickém ztišení motoru jim ještě chvilku zvonilo v uších.

„Jsme asi šestnáct kilometrů od poslední známé Soleiliny polohy. Ještě tak osm kilometrů budeme pokračovat s motorem a pak přejdeme na pádla. Buďte všichni ve střehu. Nemáme tušení, co najdeme, ale Soleil byla přesvědčená, že je s ní v džungli ještě někdo jiný.“

Cabrillovy oči se nikdy nezastavily na jednom místě déle než na vteřinu. Prohlížel prales před nimi a po stranách, věděl, že je někdo může zcela nepozorovaně sledovat. Dokud by nepadli do léčky, ani by se nedozvěděli, jestli jsou to rebelové, obchodníci s drogami nebo vojenské hlídky. Musel odolat pokušení ohlédnout se přes rameno. Věděl, že jim záda hlídá Linda, ale nemohl se zbavit pocitu, že je někdo pozoruje.

Ptačí skřek někde vysoko na nedalekém stromě způsobil, že se mu do žil vstříkla další dávka adrenalinu. Linda tiše zalapala po dechu a viděl, jak sebou MacD trhl. Jenom Smith se nelekl. Juan si začínal myslet, že tomu muži proudí v žilách ledová voda.

Jakmile urazili určených osm kilometrů, vypnul Juan motor a zvedl ho z vody, aby je nebrzdil. Na každou stranu člunu se posadili dva lidé a pustili se do pádlování. Smith už vybral ze dna vodu, ale pořád to bylo velké plavidlo, takže je bez ohledu na mírný proud čekala pořádná dřina.

Ve chvílích, jako byla takhle, obvykle používali malý elektromotor, který je mohl pohánět potichu, ale ten stejně jako mnoho dalšího vybavení zůstal na Oregonu, aby snížili váhu člunu.

Lidé, kteří spolu ještě nikdy nepádlovali, obvykle musejí přetrpět několik nepříjemných minut, než sladí své pohyby. Tady to neplatilo. Navzdory faktu, že Smith a MacD byli úplně cizí, chytili všichni čtyři instinktivně tempo a zabírali pádly z uhlíkových vláken se symetrií harvardského týmu.

Každých pár minut pohlédl Juan na GPS, a když před nimi na pravém břehu zahlédl jednu ze vzácných mýtin, věděl, že jejich cesta po řece skončila. Byl to přírodní vstup do džungle a on usoudil, že se po ní Soleil a její společník, jehož jméno si nezapamatoval, vydali pryč od vody.

Když se přiblížili k malé pasece, zpozoroval, že přes ni teče tenký potůček. Za ní se tyčila divoká stěna vegetace. Soleil o sobě naposledy dala vědět necelých pět kilometrů od tohoto místa.

Vpluli s člunem do rákosí obrůstajícího přítok a zajeli tak hluboko, jak to jen šlo. Jakmile zastavili, měl už Smith u ramene samopal a prohlížel okolí přes jeho hledí. Nebylo slyšet nic než bzukot hmyzu, křik ptáků a bublání vody kolem trupu člunu.

Posbírat výstroj jim trvalo jen pár minut. Všichni si navlékli vaky s vodou a lehké silonové ruksaky vážící od deseti kilogramů pro Lindu po necelých dvacet pro Cabrilla a další dva muže.

S trochou štěstí nebudou potřebovat nic jiného než tu vodu.

Cabrillo se ohlédl ke člunu, aby se přesvědčil, že je dobře ukrytý. Vzdálil se několik kroků od ostatních, aby se podíval z jiného úhlu, když náhle spatřil tu tvář. Sledovala ho zpod těžkých víček bez mrknutí oka. Na okamžik strnul, než si jeho mozek uvědomil, co přesně vidí. Byla to hlava sochy Buddhy, která se svalila na pralesní půdu. Za ní, zahalená liánami a další popínavou vegegací, stála kamenná budova hodně podobná příkrým pyramidám v Angkor Vatu v sousední Kambodži, pouze zdaleka ne tak velká.

Stavba mohla být tak deset metrů vysoká a Buddhova hlava kdysi spočívala na střeše nejvyššího stupně. Zdála se být nevyčíslitelně stará, jako by tam stála od nepaměti a džungle vyrostla kolem ní.

„Myslím, že jsme na správném místě,“ zamumlal.

„Máš pravdu,“ přikývla Linda. „Podívej.“

Juan odtrhl pohled od pyramidy a pohlédl na místo, kde Linda zvedla listnatou větev a odkryla dva jednomístné plastové kajaky. Taková štíhlá plavidla se dala koupit kdekoliv na světě. Tato dvojice byla tmavozelená a byla logickou volbou pro plavbu proti proudu, protože je pádlující mohl přenést okolo překážek.

„Museli je sem přinést po zemi až z Bangladéše,“ poznamenal Smith.

Cabrillo zavrtěl hlavou. „Pravděpodobnější je, že pluli po řece od jejího ústí do moře. Museli si v Čattagrámu najmout loď, která je svezla v první části cesty. Soleil měla rozhodně v hlavě konkrétní cíl. Věděla přesně, kam míří. Podívejte se na tohle.“

Všichni sledovali jeho ukazováček k místu, kde poslední paprsky slunce právě ozářily hlavu sochy, takže šedý kámen na okamžik vypadal jako pozlacený.

Linda si zakryla rukou ústa, aby potlačila překvapený výkřik. „To je nádhera!“ vydechla.

„Tak si myslím, že přece jenom nejsme v Lafourche Parish,“ poznamenal Lawless.

Smith neřekl nic. Krátce přejel po chrámu pohledem, zastrčil malý samopal do podpažního pouzdra a obrátil se na Cabrilla s výrazem, který prozrazoval, že zírání na starožitnosti není jeho koníček.

Juan nepochyboval o Smithově loajalitě k Rolandu Croissardovi ani o jeho touze zachránit dceru svého zaměstnavatele, ale pomyslel si, že by bývalý legionář neměl brát svůj úkol tak vážně a měl by si vychutnat překvapení, která život někdy přináší. Kromě případných místních obyvatel viděla ten chrám nejspíš jen hrstka lidí na celém světě. To pomyšlení ho vzrušilo a nepřál si nic víc než prozkoumat jeho záhady.

Věděl ale také, že má Smith pravdu. Měli své poslání a studium archeologických pokladů k němu nepatřilo. Kilometry zbývající k cílovým souřadnicím mohli urazit ještě předtím, než se setmí tolik, že v džungli nebude vidět. I tak však dal Lindě čas, aby pořídila na mobil několik snímků. Potom vydal rozkaz pokračovat v cestě.

10

JUAN Si původně MYSLEL, že nejjednodušší bude držet se potoka, ale boty se jim při každém kroku bořily hluboko do bahna. Kdykoliv zvedl nohu, měl ji až po kotník obalenou jílem, kterého s každým krokem přibývalo. Po pouhých deseti krocích už sotva dokázal vytáhnout nohy z bažiny.

To je přinutilo vyjít z koryta do džungle.

Juan okamžitě pochopil, čím si za první světové války museli projít vojáci bojující v zákopech omotaných ostnatým drátem. Ostré listy mu škubaly za oblečení a nechávaly mělké, ale bolestivé šrámy na pažích a obličeji. Nebyla tam žádná stezka, která by si zasloužila to jméno. Musel se s jemností slona v porcelánu prodírat chomáči popínavých rostlin a křovím.

MacD, který pochodoval přímo za ním, mu poklepal na rameno a gestem naznačil, že půjde první. Cabrillo mlčky přikývl. Lawless Předsedu předešel, prohlédl si stěnu džungle před nimi a uhnul několik kroků nalevo, blíž k místu, kde bylo slabě vidět kmeny stromů. Vydal se kupředu a pohyboval se při tom jako hadí muž. Vypadalo to divně, ale podařilo se mu skoro ztrojnásobit jejich tempo, když každý člen týmu napodoboval pohyby osoby před sebou. Navíc tam, kde Cabrillo vydával zvuky jako nosorožec prodírající se křovím, se Lawless pohyboval neslyšně jako had.

Přesto postupovali pomalu a o půl hodiny později už klenbou vegetace pronikalo tak málo světla, že si připadali jako patnáct metrů pod vodou.

„Měli bychom se zastavit na noc,“ navrhl Lawless šeptem. „Vůbec nic nevidím.“

„Dobře,“ musel souhlasit Juan. Když se podíval nahoru, nezachytil už skoro žádné denní světlo. „Vyrazíme hned za rozbřesku.“

První, do čeho se každý z nich pustil, bylo ohřátí denní dávky jídla chemickou cestou, díky níž nebylo třeba rozdělávat oheň. Pak následovalo rozložení spacích silonových vaků s moskytiérami. Najít v té husté džungli místo dost velké, aby se tam mohl natáhnout člověk, nebylo nic snadného, takže jim dobře posloužila jediná mačeta, kterou nesl MacD.

Než se jim ohřálo jídlo, měli už spacáky rozbalené, ale nechali je pevně zavázané, aby s nimi nenocovala armáda hmyzu, který je sužoval od okamžiku, kdy se člun zastavil. Celou dobu nepronesl nikdo z nich ani slovo. Když dojedli, ukázal Juan na Smithe, pak na sebe, potom na Maka a nakonec na Lindu. Tím určil pořadí hlídek. Podíval se na hodinky, spočítal, za kolik hodin znovu vyjde slunce, a zvedl dva prsty. Všichni přikývli.

Cabrillo dal schválně první hlídku Smithovi, protože věděl, že se mu podaří zůstat vzhůru, aby se přesvědčil, že legionář plní svůj úkol.

Noc proběhla hladce, ačkoliv ne zcela v pohodlí. V noční džungli zní ohlušující symfonie ptačího a opičího křiku, který podbarvuje neustálý bzukot hmyzu. Juanovy obavy o Smithe se ukázaly jako nepodložené.

Když se probudili, visela nad zemí vlhká mlha, která tlumila zvuky džungle a dodávala všemu strašidelný, mimozemský vzhled. Sbalili tábor stejně tiše, jako ho rozbili, a do deseti minut poté, co se udělalo dost světla na cestu, znovu vyrazili, MacD vpředu a Cabrillo jako poslední.

Džungle naštěstí začala řídnout, a když MacD našel stezku zvěře, mohli se pohybovat skoro normálním tempem. Lawless se každou chvíli zastavoval, zaprvé aby naslouchal, ale také aby prozkoumal stezku, jestli nenajde stopy, že po ní v nedávné době prošel člověk. Vzhledem ke každodennímu dešti Cabrillo pochyboval, že něco najde, a užasl, když se MacD po krátké odbočce do přilehlého houští vrátil se stříbrným papírkem. Byl to obal od žvýkačky. Rozbalil ho a podržel Cabrillovi pod nosem. Stále voněl mentolem.

„Naše slečna Croissardová,“ zašeptal, „není žádná ekoložka, když takhle pohazuje odpadky.“

Lawless strčil papírek do kapsy, zatímco Juan zkontroloval GPS. Měli před sebou ještě asi půl kilometru.

Jak se blížili k cíli, byly jejich zastávky častější a delší a všichni drželi zbraně připravené k palbě, ačkoliv přesně nevěděli, co mají čekat. Dobré znamení bylo, že se klenba pralesa hemžila ptáky a živočichy žijícími na stromech. Obvykle to naznačovalo, že kolem nikdo není.

Prales se náhle otevřel do malé paseky porostlé travou sahající po kolena. Zastavili se jako plavci před skokem do rybníka a rozhlíželi se kolem. Jemný vánek ohýbal stébla trávy, ale jinak se nic nepohnulo. Cabrillo usoudil, že se Soleil naposledy spojila s otcem z pravé strany otevřeného prostranství, kde džungle znovu začínala.

Místo aby přešli paseku, couvli zpátky do křoví a přiblížili se k tomu místu ze strany. Když byli pět metrů od cílových souřadnic, uviděl Cabrillo na zemi na samém okraji mýtiny nějaké věci. Okamžitě si uvědomil, že jsou to pozůstatky tábora. Spatřil tmavozelený stan, který byl rozsekaný na kusy a jeho lehká konstrukce zohýbaná k nepoznání. Výplň z rozcupovaných spacích pytlů vypadala jako chomáče bavlny. Byly tam i další předměty – malý táborový vařič, plastové talíře a turistická hůl.

„Vypadá to, že jsme přišli moc pozdě,“ pronesl Smith tiše. „Ať na ně zaútočil kdokoliv, je dávno pryč.“

Cabrillo přikývl.

Neměl přesnou představu o tom, co najdou, ale tohle překonalo jeho nejhorší obavy. Zbývalo už jen objevit to, co zvířata nechala z mrtvých těl. Byl to pochmurný, ale nezbytný krok s cílem dokázat Croissardovi, že jeho dcera je skutečně mrtvá.

„Ty a MacD sledujte okolí,“ řekl Juan. „Lindo, ty pojď se mnou.“

Zatímco oba muži hlídali, Linda a Cabrillo se přiblížili k malému táboru. Tam zjistili, že stan zasypala salva z malých střelných zbraní.

V silonu byly provrtané malé otvory s okraji dočerna sežehlými žárem kulek.

Linda si dřepla, aby zvedla klopu zhrouceného stanu, a její paže se natáhla k zipu jako řízená autopilotem. Její výraz prozrazoval, že by raději byla kdekoliv jinde než zde a dělala cokoliv jiného než tohle. Juan stál v předklonu za ní.

Kobra ležela stočená v chladném stínu stanu, těsně mimo dohled.

Vibrace tlukoucích srdcí dvou velkých zvířat a sykot jejich plic ji probudily už o něco dříve, takže zaútočila se vší zuřivostí vyrušeného dravce.

Pohybovala se tak rychle, že by její útok musela natočit vysokorychlostní kamera. Když roztáhla krční límec a vysunula z tlamy jehlovité zuby, tvořily se už na jejich hrotech čiré kapky jedu. Byl to jeden z nejsilnějších neurotoxinú na zemi, který paralyzuje bránici a zastaví plíce. Bez protijedu dochází k úmrtí do třiceti minut po uštknutí.

Bleskově rychlý had mířil přímo na Lindino předloktí a chybělo mu asi osm centimetrů, aby sevřel čelisti kolem její kůže a zabořil jí zuby do masa, když ho Juanova ruka popadla za hlavou a využila mocné síly vymrštěného těla, aby odhodila plaza do džungle.

Celá epizoda zabrala pouhou vteřinu.

„Co se stalo?“ zeptala se Linda. Ničeho si nevšimla.

„Věř mi,“ řekl Cabrillo trochu udýchaně, „že to ani nechceš vědět.“

Linda pokrčila rameny a sklonila se ke svému úkolu. Ve stanu byly další věci – obaly od jídla, náčiní na vaření, oblečení – ale žádné mrtvé tělo, dokonce ani krev. Juan se natáhl Lindě přes rameno, přehrabal věci rukama a soustředil se spíš na to, co neviděl, než co bylo zcela zřejmé. Pátral i venku v trávě a konečně našel Soleilin satelitní telefon, nebo spíš to, co z něho zbylo. Supermoderní přístroj hladce provrtala kulka. Našel také hrst nábojnic ráže 7,62 mm. Pocházely nepochybně ze samopalů AK-47, příspěvku Sovětského svazu k světovému násilí.

Zavolal tiše Lawlesse a Smithe.

„Nejsou tady,“ informoval je. „Myslím, že je někdo přepadl, ale podařilo se jim uniknout do džungle. Útočníci obrátili tábor vzhůru nohama, pobrali, co se jim hodilo – hlavně jídlo, protože jsme žádné nenašli – a pustili se do pronásledování.“

Smithův výraz se nezměnil, jen se mu objevily malé vrásky v koutcích očí.

Ten chlap je opravdu z kamene, pomyslel si Juan.

„Maku, myslíš, že je dokážeš vystopovat?“

„Dejte mi vteřinku.“ Došel k okraji džungle nejblíž ke zničenému táboru. Klekl si na kolena, prohlédl zem a pak prostudoval větve keře před sebou. Trvalo mu celých pět minut, než mávl na ostatní, aby k němu přišli. Cabrillo toho času využil k tomu, aby zavolal na Oregon a informoval Hanleyho o průběhu akce. Max mu na oplátku sdělil, že u nich je klid.

„Vidíte tohle?“ ukázal MacD na zlomenou větev. Místo zlomu už zešedlo. „Připomíná mi to škumpu. Tohle zabarvení znamená, že se zlomila tak před týdnem, možná před deseti dny.“

„Takže je dokážeš vystopovat?“ zeptal se Smith.

„Rozhodně to zkusím, ale nic nezaručuju.“ Pohlédl na Juana. „Našli jste nějaké boty?“

„Ne.“

Lawless se vžil do uvažování dvou vyděšených lidí, prchajících, aby si zachránili život. Nejspíš by se pustili tou nejpřímější možnou cestou. Boty se nenašly, což znamenalo, že nespali, když byli přepadeni, takže se to mohlo stát za denního světla nebo za soumraku. Ano, utíkali by přímo, protože by pronásledovatelé viděli, kdyby zahnuli vpravo nebo vlevo.

Vstoupil do džungle s jistotou, že ho zbytek týmu bude krýt, aby se mohl soustředit na stopování. Po dvaceti metrech našel červené vlákno vytržené trnem a věděl, že je na správné cestě.

A tak to pokračovalo. Občas padli na spoustu stop prozrazujících, že pralesem prošla skupina lidí. Jindy ušli třeba půl kilometru, než zahlédli nějaký nejasný náznak, obvykle zlomenou větvičku nebo rozmazaný a sotva rozeznatelný otisk podrážky. Dopoledne přešlo v dusné odpoledne. Nezastavili se na jídlo, jen zhltli proteinovou tyčinku a zapili ji vodou z vaku.

Cabrillo si zrovna říkal, že ušli už více než patnáct kilometrů, když džungle náhle skončila strží, která přetínala krajinu jako rána sekerou. Na dně, odhadem asi třicet metrů hluboko, se pěnila divoká řeka, která se kroutila okolo balvanů a bojovala se skalnatými břehy.

„Doleva, nebo doprava?“ zeptal se Lawless.

Stopař prohlédl zem v obou směrech a vzdálil se skoro na sto metrů. „No teda!“ zavolal.

Když ostatní doběhli na místo, kde Lawless stál, hned poznali, co mu vyrazilo dech. Byl to další chrámový komplex podobný tomu u hlavní řeky, jenže tenhle stál na protější skále a vypadal, jako by z ní přímo vyrůstal. Připomněl Cabrillovi jeskynní město Anasazi v coloradském Mesa Verde, jen s tím rozdílem, že tohle mělo typické rysy orientální architektury, ladně prohnuté střechy a kulaté, stupňovité pagody. Některé stavby se musely v průběhu věků zhroutit, protože pod budovami, dole v říčním korytě, ležely hromady otesaných kamenů, místy se stále viditelnými ozdobnými rytinami. Mezi sutinami se nacházely také pozůstatky vodního kola, které zřejmě pohánělo mlýn uvnitř chrámu. Větší část ho již zetlela, ale podle kovových vzpěr se dalo poznat, že bylo ohromné.

Jen málo z celého komplexu se tyčilo nad okraj propasti a to málo bylo zakryté vegetací, která se plazila po fasádě. Stavitelé chrámu ho vybudovali tak, že bylo skoro nemožné ho najít.

„Začínám si připadat jako Lara Croft,“ poznamenala Linda, zatímco v úžasu zírala na tu pozoruhodnou ukázku architektury.

Popošli dál po kraji kaňonu a objevili další dvě překvapení. Jedním byla vesnice, která kdysi stála na této straně řeky. Přestože ji džungle kousek po kousku stravovala, půda byla vymýcená, hráze vytvářely rýžová políčka a dalo se rozeznat pozůstatky několika desítek chatrčí postavených na kůlech. Většinou z nich zbyly jen hromady shnilého dřeva, ale několik jich ještě stálo na chatrných nohách jako vrávorající stařeny příliš hrdé na to, aby se posadily. Lidé, kteří tam žili, museli sloužit mnichům sídlícím v chrámu.

Druhým překvapením byl provazový most vedoucí přes pětadvacetimetrovou strž. Uprostřed byl prověšený a vypadal, jako by se měl zhroutit pod příštím závanem větru. Hlavní lano muselo mít obvod aspoň třicet centimetrů a doplňovala ho dvě opěrná lana ve výši ramen, která byla spojená s hlavním kolmými provazy. Protože byly tenčí a snáz podlehly hnilobě, mnoho z nich se už přetrhlo a schlíple viselo z hlavního lana dolů.

„Nemyslíš si snad…?“

„Je to možné,“ odpověděl Juan na Lindinu nedokončenou otázku.

„Na tohle nevstoupím, na to zapomeň,“ upozornila ho.

„To bys raději slezla dolů, překonala něco, co vypadá jako peřeje třídy pět, a vylezla bez jištění na druhé straně?“ Nečekal na odpověď. „Maku, zkus zjistit, jestli šla Soleil nebo její společník tudy.“

Lawless stál vedle kamenných pilířů, k nimž byl přivázaný most. Byly zasazené do děr vyhloubených ve skále a vyčnívaly asi metr dvacet nad zem. Na každém byla nasazena bronzová dračí hlava. Jedné visel z tlamy malý útržek červené látky stejného odstínu jako ta, kterou našli dříve.

„Jo, šli tudy,“ potvrdil a ukázal svůj objev.

„Juane!“ zavolal Smith. V ruce držel matnou mosaznou nábojnici stejné ráže jako ty, které našli v tábořišti.

Cabrillo bez velkého nadšení znovu přehlédl chatrný most, ale usoudil, že když jej někdo přešel několik dní před nimi, měl by unést i je. Pověsil si samopal na rameno a přistoupil ke strži. „Mějte oči otevřené,“ řekl a chytil se vedoucích lan ve výši ramen.

Hlavní lano spletené z tkaných vláken se zdálo být pevné jako železo, ale vedoucí provazy byly na omak kluzké od tlející vegetace. Udělal tu chybu, že se podíval dolů. Řeka pod ním vypadala, jako by se vařila, a ze zpěněné hladiny vyčnívaly kameny ostré jako nože. Kdyby se zřítil dolů, zcela jistě by se utopil, a náraz na kameny by ho rozsekal na kusy jako zralý meloun.

Cabrillo kladl opatrně jednu nohu před druhou a zkoušel každé místo, než na něj přenesl celou váhu. Kousek po kousku se tak sunul přes propast, ze které se ozýval hukot vody připomínající běžící tryskový motor. Když byl v půli cesty, ohlédl se a spatřil, že ho jeho společníci pozorují. Lano bylo tak prověšené, že viděl jen jejich obličeje. Linda se tvářila úzkostlivě, MacD zaujatě a Smith znuděně.

Výstup z nejnižšího bodu lana k protějšímu břehu byl obtížnější než sestup a Juan jednou úplně sklouzl. Chytil se vedoucího provazu, který se rozkmital napětím. Pomalu znovu získal rovnováhu a podíval se zpátky s rezignovaným pokrčením ramen. Zbytek cesty už zvládl bez nehody a hluboce si oddechl, když se jeho nohy dotkly pevné země.

Další šla Linda, která se pohybovala s mrštností opice, drobný obličej sevřený soustředěním. Za ní následoval MacD a šklebil se, jako by to pro něho byla jen hra. Jakmile se dostal k Juanovi a Lindě, Cabrillo vzhlédl a zjistil, že Smith zmizel.

„Povídal, že se potřebuje vyčůrat,“ vysvětlil Lawless a okamžitě zamířil ke vchodu do chrámu zarostlému šlahouny. Vypadal jako dokonale čtvercová jeskyně a vzduch, který z něj proudil, nesl chlad hlubin země.

Smith vystoupil z džungle na druhé straně a rychle překonal propast, zatímco ho Juan kryl svým samopalem pro případ, že by se někdo vynořil z pralesa za ním.

„Všechno v pořádku?“ zeptal se ho Juan.

„Oui.“

„Tady!“ ozval se z nitra chrámu Lawlessův tlumený hlas.

Všichni tři rychle vstoupili do kamenné stavby, která byla přízemní a nezdobená. Lawless se nacházel v polovině schodiště vytesaného do skály, které sestupovalo dolů do nižších prostor komplexu. Seděl na bobku a svítil baterkou na nehybné tělo mladého muže.

Byl světlovlasý, na bradě měl několikatýdenní strniště a byl oblečený do pytlovitých kalhot, červeného trička s dlouhými rukávy a vysokých bot. Nebylo na něm vidět žádné zranění. Nebýt smrtelné sinalosti, dalo by se říct, že jen odpočívá. MacD ho jemně obrátil. V zádech měl čtyři díry po kulkách. Ani jedna ho zřejmě nezabila okamžitě, protože jinak by se nemohl posadit a opřít o zeď. Nebo to možná udělala Soleil jako poslední akt milosrdenství.

„To je Paul Bissonette,“ řekl Smith. „Často provázel Soleil při horských výstupech.“

„Vaya con Dios,“ zamumlal MacD.

„A co Soleil?“ zeptala se Linda.

„Buďto se jí podařilo utéct, nebo je někde tam.“ Cabrillo ukázal po schodišti dolů.

S paprskem baterky před sebou a tasenými pistolemi, protože na samopaly tam bylo málo místa, se tři z nich vydali opatrně ze schodů. MacD zůstal na Cabrillův rozkaz nahoře, aby hlídal u vchodu.

Na rozdíl od holých zdí horní komory pokrývaly stěny schodiště propracované rytiny mytologických postav a geometrických tvarů. Když došli až dolů, ocitli se v další místnosti bez oken, ale v téhle lemovala tři stěny kamenná lavice a u čtvrté stál krb. Pokrývala je mozaika z tmavočervených a jasně žlutých kachlíků, které za ta léta neztratily nic ze svého jasu. Dveře vedly na další schodiště. Tohle mělo otvory podobné oknům, ze kterých byl výhled na peřeje dole.

Na dalším podlaží objevili malé komory podobné vězeňským celám, ve kterých museli přespávat kněží. Byla tam také kuchyně s vestavěnou pecí a uprostřed jáma s ohništěm, na němž se nejspíš vařila rýže.

Prostory ještě níž musely sloužit jako hlavní chrám. Teď byl holý, ale kdysi dávno býval bohatě pozlacený, s krásnými koberci na podlaze a honosnou sochou Buddhy hledící na mnichy z vysokého pódia. Všechna okna tu měla malé balkónky z jemně tesaného kamene.

„Páni!“ Linda vytřeštila oči, když pohlédla ven přes strž.

Na protějším útesu, ze kterého poprvé spatřili chrám, vytesali kněží do kamene podobiznu Buddhy. Vypadala, jako by práce ještě neskončily. Některé části byly krásně vytvarované, zatímco jiné se zdály být pouze hrubě naznačené.

„Museli se spouštět dolů na lávkách, když na tom pracovali,“ poznamenal Cabrillo.

„Tohle místo by mělo mít pod ochranou UNESCO,“ řekla Linda.

„Možná proto sem Soleil a…“ Proč pořád zapomíná jméno toho chudáka?

„Paul,“ pomohla mu Linda.

„Možná proto sem přišli.“

Smith si prohlížel podstavec, na kterém kdysi stála nějaká socha. Byl postavený z pevně sesazených dřevěných prken obroušených tak pečlivě, že byly hladké jako sklo. Stranu obrácenou k oknu poškodil vítr a déšť, ale protější strana, chráněná masou podstavce, nesla stále známky láskyplného řemeslného mistrovství.

Při bližším pohledu Cabrillo zjistil, že je hrubší strana poškozená. Prkna někdo vypáčil a několik kusů leželo na podlaze mezi listím navátým do místnosti. Kvůli stáří dřevěného pódia nebylo možné určit, před jakou dobou k tomu vandalskému činu došlo. Připojil se k Smithovi a nahlédl do otvoru. Byl to úkryt pro předmět, který mnichové považovali za nejposvátnější z posvátných – nepochybně pro nějakou relikvii.

Že by sem Soleil přišla pro tohle, pro náboženský poklad, který už dávno někdo ukradl? Zdálo se, že riskovala život zbytečně. Odvrátil se a smutně potřásl hlavou.

Pod hlavním chrámem měl komplex ještě jedno podlaží. Byla to ta sekce, která se částečně zhroutila do vody. Když prošli dveřmi ze schodiště, ocitli se na plošině asi tři metry nad hučící řekou. Kameny byly mokré od stříkajícího proudu a kluzké mechem. Pod nimi se nacházela kostra vodního kola a okolo nich pozůstatky nějakého mechanismu vyrobeného ze železa už tak zrezivělého, že se při doteku rozpadalo.

Cabrillo si prohlédl to, co ze zařízení skládajícího se z kol a hřídelí zbylo, a usoudil, že šlo o velké čerpadlo. Poznal, že tam kdysi bývaly měchy, nejspíš kožené, které tvořily vakuové komory. Na tu dobu to byl velice propracovaný a soudě podle velikosti i silný stroj.

Nabízela se otázka, jaký byl jeho účel. Přestože šlo o velký mechanismus, nemohl ovlivnit hladinu řeky, dokonce ani za suchých měsíců. Muselo to být na něco jiného.

Došel k pravé straně plošiny, opatrně pro případ, že by kameny byly uvolněné, a podíval se přes okraj. Viděl jen zpěněnou vodu ženoucí se kolem, jako by tryskala z přehrady. Pak si všiml, že se přímo pod ním nachází vchod do jeskyně vyhloubené v útesu pod chrámovým komplexem. Původně se do ní vstupovalo budovou chránící vodní kolo, než se zbortila.

„Vsadím se, že stavěli tady kvůli té jeskyni,“ zamumlal si pro sebe. Muselo to mít nějaký náboženský význam. Jeho znalosti buddhistické víry byly omezené, ale věděl, že některé jeskyně a podzemní prostory jsou považovány za posvátné.

Vchod do jeskyně byl bez speciálního horolezeckého vybavení a více lan, než s sebou tým nesl, nepřístupný, ale pomyslel si, jestli se o to Soleil přece jen nepokusila. Tak proto ji nenašli? Uklouzla, když se snažila dostat k ústí jeskyně, a její tělo odnesl proud?

„Hej, Juane! Pojď sem na chvilku!“ zavolala Linda a zamávala na něho. Dívali se se Smithem do řeky nad místo, kde ležely zbytky kola. „Nevidíš tam dole něco zamotaného do toho kola?“

Juan se podíval přes okraj plošiny. Bylo obtížné rozeznat podrobnosti – proud naplňoval koryto bílou pěnou – ale opravdu to vypadalo, jako by se cosi zaklínilo do horní části vodního kola. Nejdřív si myslel, že jsou to větve naplavené řekou. Kovová konstrukce byla velkou překážkou. Pak si dal dvě a dvě dohromady. Bylo to tělo zaklíněné do paprsků kola.

„Proboha! To je ona!“

Rychle shodil batoh a vyhrabal z něj šestimetrový svazek lana. Uvázal si ho zezadu na své bojové popruhy a Linda upevnila druhý konec ke kamenným základům starověkého čerpadla. Kovové části byly příliš křehké na to, aby se jim dalo důvěřovat.

„Neměl by tě místo mě radši spouštět MacD?“ zeptala se.

Lawless byl silnější než ona, ale Cabrillo nechtěl svěřit svůj život do rukou dvěma lidem, které sotva znal. Zavrtěl hlavou. „Ty a John mě zvládnete.“

Doběhl ke kraji plošiny přímo nad místo, kde bylo polapeno Soleilino tělo. „Připraveni?“

„Ano,“ odpověděla dvojice jednohlasně.

Cabrillo se převalil na břicho a spustil se z římsy. Linda se Smithem se chopili jeho váhy a pomalu ho spouštěli dolů. Kapky vody cákající z řeky byly studené jako led. Juan se trochu zatočil, když se lano napjalo, a pak se srovnal. Uvolnili další kus provazu a on se dotkl špičkou nohy vodního kola. Když ho spustili ještě níž, přesunul váhu na starý mechanismus a lano se brzy prověsilo.

Teď, když byl blíž, viděl, že je to tělo štíhlé, ale leželo tváří dolů, takže ho nemohl identifikovat. Klekl si na kolena a ponořil ruku do ledové vody. Proud ho skoro strhl do řeky. Pevněji se chytil druhou rukou a znovu sáhl dolů. Popadl límec košile a vší silou zatáhl.

Nejprve se tělo nepohnulo. Bylo pevně zaklíněné a řeka příliš silná. Posunul se do pohodlnější pozice a zkusil to znovu. Tentokrát ucítil pohyb. Soleilino tělo se otočilo kolem sloupu, který ho držel na místě od chvíle, kdy dívka spadla do řeky, a v prvním okamžiku málem strhlo Cabrilla s sebou. Udržel se, ale proud byl doslova brutální. Bojoval ze všech sil, aby vytáhl mrtvolu na kolo. Mokrá látka mu klouzala v ruce, která v ledové vodě ochabovala. Uvědomil si, že mrtvá má na ramenou batoh, a jeho prsty brzy sklouzly, až nakonec svíraly jen jeho popruhy. Když se to stalo, tělo vyklouzlo z ruksaku a zmizelo dolů po řece. Odehrálo se to tak rychle, že tomu Cabrillo nemohl zabránit. V jedné vteřině ji držel a ve druhé byla pryč.

Juan proklel vlastní hloupost. Měl ji přivázat, než se s ní pokusil pohnout. Pohlédl nahoru na své společníky.

„Byla to ona?“ překřičel Smith řev řeky.

„Jo,“ odpověděl Cabrillo. „Do obličeje jsem jí neviděl, ale barva vlasů a stavba těla odpovídala. Je mi líto.“

Hodil si popruh koženého batohu na rameno a nechal Lindu a Smithe, aby ho vytáhli nahoru. Jakmile dosáhl na kamennou římsu, využil síly svých paží a ramen, aby přelezl přes okraj. Chvilku tam jen ležel a lapal po dechu, spíš zklamáním než vyčerpáním.

Nakonec mu Linda podala ruku, aby mu pomohla vstát.

V tom okamžiku uslyšeli nezaměnitelný hukot rychle se blížícího vrtulníku.

11

VŠICHNI TŘI REAGOVALI SOUČASNĚ. Cabrillo hodil Soleilin batoh Smithovi, protože měl nejblíž k právoplatnému vlastníkovi, a společně se rozběhli ke schodišti vedoucímu nahoru a ven z chrámového komplexu.

Juanův předpoklad, že Soleil a ten, jehož jméno si nemohl zapamatovat, byli napadeni rebely nebo pašeráky drog, byl zjevně mylný. Tenhle vrtulník musel patřit armádě, což znamenalo, že šlo o posilu hlídky, která musela být někde nablízku. Soleil na ni musela buďto narazit, nebo padla na skupinu, jež ji vojákům prozradila. Tak či tak měli oba turisté zatracenou smůlu, která teď postihla i Cabrilla a jeho tým. Proběhli hlavním chrámem, prolétli obytným patrem a utíkali nahoru ke vchodu na úrovni okolního terénu.

„Máme společnost,“ řekl MacD zbytečně.

Vrtulník slétl tak nízko, že Cabrillo přes klenbu stromů poznal starý ruský stroj Mil Mi-8. Do jednoho se vešly více než dva tucty vojáků.

„Dobře, máme jedinou možnost,“ řekl. „Musíme se dostat přes řeku a do pralesa dřív, než pilot najde místo k přistání.“

„Proč se neukryjeme na téhle straně a nepřejdeme strž později?“ zeptal se Smith.

Cabrillo neplýtval dechem na vysvětlování, že k provazovému mostu bude nepochybně postavena hlídka a že se mu nechce vláčet se celé dny a možná i týdny pralesem při hledání jiného přechodu. „Lindo, ty jdi první, pak Smith, MacD a já. Jasné?“

Za doprovodu hukotu vrtulníku všichni čtyři vyběhli z chrámu a snažili se co nejlépe krýt před helikoptérou nad svými hlavami. Díky husté džungli to nebylo příliš obtížné. Museli urazit pouhých sto metrů, ale problémy měly nastat, jakmile se dostanou k mostu. Ten byl zcela nekrytý.

Tepání rotorů se změnilo, když pilot zastavil vrtulník ve vzduchu. Juan věděl, co to znamená – po lánech se z něj spouštěli muži, kteří se za chvíli ocitnou na zemi. Šlo o vteřiny.

Linda dorazila k mostu a běžela dál, aniž se třeba jen na okamžik zarazila. Její nohy tančily po hlavním lanu, jedna ruka klouzala po vodicím provazu a druhá svírala REC7. Smith jí dal několik kroků náskok a pak také svěřil svůj život té vratké stavbě. Jeho váha mostem silně zhoupla. Zlověstně to zapraskalo a několik podpůrných provazů se přetrhlo.

Cabrillo a MacD běželi bok po boku s vědomím, že necelých sto metrů za nimi Mi-8 vysadil své cestující a jeho rotor bičuje horký, vlhký vzduch, aby zvedl stroj k obloze.

Přes cestu jim přelétl proud stopovek a přinutil je oba padnout na zem. Juan se převalil a opětoval palbu, aby umožnil Makovi vyrazit přes most. Cabrillo se schoulil za balvanem, a kdykoliv zahlédl v džungli nějaký pohyb, vypálil tím směrem tři kulky.

Z křoví obloukem vylétl granát. Juan se za svým balvanem skrčil, jak jen dokázal, když špatně hozená výbušnina se zaduněním explodovala. Do hlíny okolo něho se zakously šrapnely, ale žádný ho nezasáhl. Lawless byl v půli cesty přes most. Na protější straně už Linda dosáhla pevné země, okamžitě skočila za jeden z nosných sloupů a přidala se se svou krycí palbou. Z Cabrillovy pozice vypadaly záblesky z hlavně jako mihotající se hvězdy.

Vyměnil poloprázdný zásobník za nový, vystřelil dlouhou dávku a vyrazil z úkrytu. Měl pocit, jako by měl na zádech přišpendlený velký terč, a připadalo mu, že má nohy zalité do olova. Běh se mu zdál obtížnější, než když se bořil do bahna vedle člunu. Cabrillo si pověsil samopal křížem přes záda a jeho boty se dotkly mostu. Ten sebou trhl a poskočil, jako by jím projel elektrický proud. Před ním se MacD pohyboval tak rychle, jak jen mohl, zatímco Smith se už dostal na druhou stranu. Stejně jako Linda se ukryl za nosný sloup a začal střílet.

Všude kolem Juana hvízdaly kulky, zatímco se snažil zároveň udržet rovnováhu a utíkat. Nepamatoval si, že je to silné pletené lano ve skutečnosti tak úzké. Doběla zpěněná voda třicet metrů pod ním byla jako noční můra. S očekáváním, že se mu každým okamžikem zavrtá do zad kulka, utíkal dál a lano se celou dobu kývalo jako stará hamaka.

Vzhledem k tomu, že se díval na nohy, byl skoro zázrak, že v pravý okamžik vzhlédl. Kousek před Makem zasáhlo lano několik kulek, vypálených nepochybně barmskými vojáky. Lano se rozpadlo v chumáč potrhaných vláken, a jakmile se od sebe oba konce oddělily, dolehla na vodicí provazy další váha.

„Dolů!“ křikl Cabrillo přes hluk bitvy a vrhl se na rozkmitané hlavní lano. MacD padl na břicho a pažemi i nohama sevřel třicet centimetrů tlustý provaz.

I když byl most nový, neplánovalo se, že vodicí lana ponesou zátěž určenou pro hlavní lano. Vydržela po několik vteřin, než se Cabrillo otočil obličejem k chrámu. Měl jen okamžik na to, aby si všiml dvou mužů v maskáčích s kalašnikovy pověšenými křížem přes hruď, kteří už také vyrazili přes most.

Nejprve prasklo jedno vodicí lano a celý most se prudce stočil. Druhé povolilo okamžik po něm a Cabrillo se náhle ocitl ve volném pádu, při kterém se držel lana obloukem klesajícího zpátky k buddhistické svatyni a zrychlujícího každým okamžikem. Kolem uší mu hvízdal vítr a svět okolo něho divoce rotoval. Oba barmští vojáci si nevšimli, co jim hrozí. Jeden se s řevem zřítil z mostu a mával rukama a kopal kolem sebe, dokud se neroztříštil o balvany dole. Řeka odplavila rudou skvrnu, která po něm zůstala na kamení, a odnesla tělo. Druhému vojákovi se podařilo chytit svěšených lan.

Juan zesílil sevření a připravil se na náraz. Věděl, že pokud mu sklouznou ruce, čeká ho smrt. Náraz na nepoddajný kámen byl jako srážka s autobusem. Cítil, jak mu praskla klíční kost, a celý levý bok mu na okamžik ochrnul. Pak se mozek vzpamatoval a celý nervový systém od kotníku po hlavu zachvátila šílená bolest. Z rány na spánku mu prýštila krev a musel se hodně ovládat, aby se nepustil a se vším neskoncoval.

Voják, který se stačil chytit lan, v poslední vteřině varovně vykřikl, načež mu povolily ruce a on se zřítil dolů podle skalní stěny. Juan mu nemohl nijak pomoci. Muž do něho letmo narazil, čímž ho poslal po laně o kus níž, a byl pryč.

Cabrillo se podíval dolů a uviděl ho proletět kolem Maka, který se nějak udržel, přestože voják padal po delší dráze a narazil do něho ještě větší silou. Voják se ponořil po hlavě do vody a zmizel. Juan neviděl, že by se ještě vynořil.

Byl v úzkých. Se zlomenou klíční kostí neměl šanci vyšplhat nahoru po laně, a věděl, že skok do řeky by nepřežil. Napadlo ho, že by se s Makem mohli rozhoupat a nějak přistát na plošině u vodního kola, ale ani to by nejspíš nefungovalo. Bylo to moc daleko.

Cabrillo se podíval nahoru a čekal triumfální tváře vojáků mířících na ně samopaly. Neslyšel už žádnou palbu z Lindiny strany strže a usoudil, že když se lano přetrhlo, rychle se i se Smithem stáhla. Vrtulník mohl přenést vojáky na druhý břeh za pár minut, takže nemělo smysl, aby otáleli v situaci, kterou nemohli nijak ovlivnit.

Lano se začalo otřásat pomalým rytmem a Juanovi chvilku trvalo, než mu došlo, že místo aby je barmští vojáci sestřelili dolů jako mouchy, vytahují jeho i Maka na okraj kaňonu vstříc osudu. Ve srovnání s tím pád do řeky vypadal jako menší zlo. Ale dokud byl Juan Cabrillo naživu a měl za sebou Maxe Hanleyho a zbytek Korporace, nikdy se nevzdával.

O čtyřiadvacet hodin později si přál, aby to byl udělal.

Vojákům trvalo skoro deset minut, než vytáhli nejdřív Cabrilla a pak Lawlesse ze strže. Tou dobou měl už Juan pocit, jako by ho někdo bodal do ramene rozžhaveným pohrabáčem, a paže a nohy ho pekelně pálily od toho, jak svíral lano. Odzbrojil ho voják s armádním nožem, kterým přeřízl popruh REC7, ještě než ho úplně položili na zem. Další voják mu vytáhl z pouzdra pistoli FN Five-sevenN a vytrhl vrhací nůž z pochvy visící obráceně na jeho popruzích.

To samé čekalo Maka, když byl vytažen z hlubin. Byl o takový kus níž na laně, že když spadl, namočil se v řece. Kalhoty měl od kolen dolů mokré. Zbývalo jen velmi málo a byl by se roztříštil o kameny.

Přinutili je zůstat klečet, zatímco na ně dva muži mířili samopaly a třetí je zbavoval zbytku výstroje. Během prohledávání objevili Cabrillovu zlomenou klíční kost, což jednoho vojáka přimělo hníst mu ji oběma rukama, dokud nebyly oba její konce zase u sebe.

Strašně to bolelo, ale teprve když ho voják pustil, Juan tiše zasténal. Nemohl si pomoct. Také objevili jeho umělou nohu. Voják se obrátil na důstojníka se slunečními brýlemi pro instrukce. Vyměnili si několik slov, pak voják sundal Juanovi protézu z pahýlu a podal ji nadřízenému. Muž ji krátce prohlédl, vycenil na Juana v úsměvu shnilé zuby a hodil umělou končetinu do strže.

Nevěděl o malém arzenálu, který noha obsahovala, ani to, že Juan plánoval unést vrtulník pomocí pistole, kterou měl v protéze ukrytou. Chtěl jen Cabrillovi ukázat, že je naprosto bezmocný a že od tohoto okamžiku je jeho osud v rukou armády jedné z nejkrutějších diktatur na světě.

Cabrillo se musel hodně ovládat, aby nedal najevo zklamání. Místo aby poskytl tomu parchantovi uspokojení z vědomí, jak moc ho ve skutečnosti zdrtil, pokrčil jen rameny a rozhlédl se kolem, jako by mu nic na světě nedělalo starosti. Kdyby neměl tak vyschlo v ústech, zkusil by zahvízdat nějakou melodii.

Důstojníkovi se nelíbilo, že jeho ukázka síly nevyvolala patřičný strach, a proto vyštěkl rozkaz na jednoho z vojáků, kteří na ně mířili. Okamžik nato udeřila Juana do týlu pažba kalašnikova a jeho svět zčernal.

* * *

Cabrillo se PROBÍRAL a znovu upadal do bezvědomí. Pamatoval si hrozný hluk za letu vrtulníkem a to, jak ho několikrát přenášeli, ale všechno jako by se to přihodilo někomu jinému, jako by šlo o scény filmu, který viděl kdysi dávno. Nikdy se neprobral natolik, aby ho něco bolelo nebo si uvědomil, kde je.

První, co ucítil poté, když se konečně vynořil z temné propasti, byla silná bolest v týlu hlavy. Víc než cokoliv jiného si přál prozkoumat to místo rukou a zjistit, jestli nemá proraženou lebku, jak se obával, ale odolal tomu nutkání. Jeden instruktor v Camp Peary, výcvikovém zařízení CIA známém jako Farma, mu kdysi řekl, že pokud by někdy padl do zajetí a nebyl si jistý, kde je a co se děje kolem něho, má zůstat co nejdéle ležet bez hnutí. To mu umožní odpočinout si, ale hlavně posbírat informace o tom, kam ho odvezli.

Takže ačkoliv týl jeho hlavy vehementně vyžadoval pozornost a ostatní části těla ho bolely, ležel nehybně a snažil se pochytit co nejvíce ze svého okolí. Cítil, že je stále oblečený, a podle toho, jak snadno se mu dýchalo, poznal, že nemá na hlavě pytel. Napínal uši, ale nic neslyšel. Obtížně se soustředil. V hlavě mu bušila krev v rytmu tlukoucího srdce.

Deset minut přerostlo v patnáct. Byl si celkem jistý, že je sám, tak riskl pootevřít na škvírku oči. Nerozeznal žádné obrysy, ale uviděl světlo. Ne jas poledního slunce, ale slabou záři svítící žárovky. Otevřel oči o trochu víc. Uviděl holou panelovou zeď v místě, kde se setkávala s betonovým stropem. Obojí pokrývaly skvrny ve stylu Jacksona Pollocka – esovité šmouhy a cákance rezavě červené barvy, ve které Cabrillo poznal krev.

Vzpomněl si, že MacD Lawless byl také zajat, takže se mohl jen modlit, aby Linda a Smith unikli. Byl si jistý, že pokud se jim podařilo uprchnout před útočníky, spojí se s Oregonem. A jakmile sjedou na člunu dost daleko dolů po řece, vyzvedne je Gomez Adams vrtulníkem.

Pulzující bolest v hlavě nepolevovala. Dělalo se mu z ní trochu špatně od žaludku, což znamenalo, že nejspíš utrpěl otřes mozku. Ačkoliv si byl prakticky jistý, že je sám v nějaké cele, neodvažoval se pohnout hlavou. Mohly tam být skryté kamery nebo přinejmenším průhledné zrcadlo. Trochu se však posunul, jako člověk v bezvědomí, když se otřese. Nohy a ruce měl přivázané ocelovými pouty ke stolu. Zůstal znovu ležet bez hnutí.

Nebyl v takovém stavu, aby mohl absolvovat výslech, a jestli ho přivezli do hlavního města Rangúnu, byl nejspíš ve věznici Insein. Toto zařízení, jeho název zní stejně jako anglické slovo „insane“, šílený, je nejspíš nejbrutálnější vězení na planetě, nejhlubší z černých děr, odkud bylo nemožné uprchnout a šance na přežití zde byly mizivé.

Drželi v něm asi deset tisíc vězňů, přestože kapacitu mělo ani ne poloviční. Mnozí z nich byli političtí aktivisté a mniši, kteří vystoupili proti režimu. Zbytek tvořili zločinci všeho druhu. Řádily tam nemoci jako malárie a dysentérie. Krysy převyšovaly počtem vězně i dozorce dohromady. A vyprávění o místním mučení bylo vynikajícím námětem pro noční můry. Cabrillo věděl, že dozorci vězně rádi bijí gumovými hadicemi naplněnými pískem a štvou na ně psy, aby je přinutili závodit mezi sebou v běhu po kolenou a loktech na štěrkové cestě.

Jeho jediná naděje spočívala v elektronickém sledovacím čipu implantovaném do stehna a ve faktu, že se Max a zbytek posádky právě teď snaží vymyslet, jak je odtamtud dostat.

Zničehonic přilétla odkudsi pěst, zasáhla ho do čelisti a málem mu ji vykloubila.

Byl by přísahal, že s ním v místnosti nikdo není. Ten chlap měl trpělivost kočky. Už nemělo smysl něco předstírat. Otevřel oči. Muž, který ho udeřil, měl na sobě zelenou vojenskou uniformu. Juan nedokázal rozeznat jeho šarži, ale podařilo se mu načerpat trochu uspokojení z faktu, že si masíroval pravou pěst. Juanovi rezonovala hlava jako rozhoupaný zvon.

„Jméno?“ vyštěkl voják.

Juan uviděl, jak plechovými dveřmi vstoupili další dva dozorci. Jeden zůstal u vchodu a druhý zaujal pozici vedle stolu pokrytého prostěradlem. Podle obrysu nedokázal rozeznat, co leží pod ním.

Když se dost rychle nepředstavil, vytáhl vyslýchající zpoza opasku kus obyčejné zahradní hadice. Podle toho, jak se ohýbala, Juan poznal, že je něčím vyplněná, aby posloužila jako obušek. Švihla ho přes břicho, a ačkoliv zaťal svaly, měl pocit, jako by mu pronikla až k páteři.

„Jméno!“

„John Smith,“ řekl Cabrillo a nasál vzduch mezi zaťatými zuby.

„Pro koho děláš?“ Když Juan neodpověděl okamžitě, znovu ho udeřil do břicha obušek. „Pro koho děláš? CIA? OSN?“

Hadice znovu prořízla vzduch a tentokrát mířila Juanovi do rozkroku. Odvrátil hlavu a pozvracel se bolestí.

Kultivovaný hlas s náznakem britského akcentu pronesl: „Poznám podle vašeho přízvuku, že jste Američan.“

Neviděný mluvčí stál za Juanovou hlavou u stolu, kde byl Cabrillo připoutaný. Juan slyšel, jak si zapálil cigaretu, a okamžik nato mu obličej zahalil obláček kouře. Muž postoupil tak, aby na něho Cabrillo viděl. Byl to Barmánec jako ostatní. Juan ho odhadl tak na pětačtyřicet. Obličej měl ořechově hnědý, s vráskami okolo očí a úst. Měl čepici s kšiltem, ale Juanovi neuniklo, že má černé vlasy. Na tom důstojníkovi nebylo nic zvlášť zlověstného, jenže Cabrillo cítil, jak mu přeběhl mráz po zádech.

„Jak to, že jste přišel do mé země, navíc ozbrojený? Máme tu tak málo návštěvníků ze Spojených států, že víme přesně, kolik jich je v určitý čas uvnitř našich hranic. Vy, příteli, byste tady neměl být. Tak mi povězte, co vás přivedlo do Myanmaru?“

Cabrillovi vytanula na mysl replika z Casablanky: „Moje zdraví. Přijel jsem kvůli pramenům.“

Důstojník se zasmál. „Výborně. Jeden z mých oblíbených filmů. Claude Reins pak řekne: ‚Prameny? Jaký prameny? Jsme v poušti!‘ A Bogart na to odpoví: ‚To mi neřekli.‘ Opravdová klasika.“ Pak vyštěkl: „Muangu!“

Hadice dopadla dvakrát rychle po sobě a oba údery zasáhly přesně stejné místo na Juanově zlomené klíční kosti. Bolest mu projela nahoru z ramene a zasáhla vrcholek mozku, kde vyvolala pocit, že se hlava rozpadá na kusy v lebečních švech.

„Pane Smithi,“ pokračoval klidným hlasem hlavní vyšetřovatel, „jak jsem se už zmínil, mám dojem, že jste Američan. Rád bych věděl, co si myslíte o mučení. Pokud vím, je to ve vaší zemi citlivé téma. Někteří lidé se domnívají, že dokonce i spánková deprivace a vystavení hlasité hudbě je kruté a nelidské. Jaký je váš názor?“

„Z celého srdce s tím souhlasím,“ odpověděl Juan rychle.

„Přesně jak jsem u člověka ve vašem postavení očekával,“ konstatoval důstojník a koutky úst se mu zvedly v úsměvu. „Rád bych věděl, jestli jste stejně smýšlel i včera nebo minulý týden, ale na tom nesejde. Jsem si jistý, že teď je to vaše nejhlubší přesvědčení.“

Udělal cosi s nějakým mechanismem pod stolem, takže se stolní deska mírně naklonila a Cabrillovy nohy se ocitly asi o třicet centimetrů výš než hlava. Zatímco se to dělo, strhl dozorce stojící nejblíž ze stolu prostěradlo a odkryl několik složených ručníků a čtyřlitrový plastový kanystr.

„Moc rád bych věděl,“ pokračoval důstojník, „jestli za mučení považujete i waterboarding.“

Juan věděl, že má vysoký práh bolesti. Původně doufal, že vydrží těch pár dní, které, jak předpokládal, bude Maxovi trvat, než je dostane ven, ale waterboarding na něho ještě nikdo nezkoušel a on si nebyl jistý, jak bude reagovat. Jako kluk strávil nesčetné dny plaváním u pobřeží jižní Kalifornie, a i když se mu mnohokrát dostala voda do nosu, ještě nikdy nebyl tak blízko utopení, jak ho to čekalo teď.

Na obličej mu položili ručník a dvě silné ruce mu chytily hlavu, aby s ní nemohl pohnout. Cabrillovi pracovalo srdce na plné obrátky. Ruce se mu napjaly. Slyšel cáknout vodu. Ucítil na krku několik kapek.

Potom vlhko na krku a za chvilku ho měl celý mokrý. Jedna kapka mu stekla do nosu a propálila se mu až do dutin.

Ručník polila další voda a prosákla skrz. Juan se pokusil vydechovat nosem, aby mu nepronikla dovnitř. Chvilku to fungovalo, skoro minutu, ale plíce obsahovaly omezené množství vzduchu a promočený ručník nemilosrdně tížil na obličeji. Nakonec už neměl žádný vzduch, kterým by mohl bojovat proti nevyhnutelnému, a voda mu vnikla do nosních dutin. Kvůli náklonu stolu však zalila jen je a nepokračovala dál do dýchacího traktu.

A o to při waterboardingu jde. Vzbudit u oběti pocit, že se topí, ačkoliv tomu tak ve skutečnosti není.

Nezáleží na síle vůle. Něco takového se nedá ovládnout rozumem. Když se dutiny naplní vodou, mozek, který se vyvíjel od chvíle, kdy první primitivní ryba vylezla na souš a nadechla se vzduchu, ví, že se tělo topí. Je tak stavěný. Juan nemohl ovládnout reakce svého těla, stejně jako by nedokázal přimět játra, aby produkovala více žluči.

V hlavě ho pálilo, jako by mu hořel mozek, zatímco plíce sevřely křeče, které do nich nasávaly malé množství vody. Ten pocit byl horší než cokoliv, co si dokázal představit. Bylo to, jako by ho něco drtilo, jako by se mu do hlavy valil celý oceán a odpařoval křehké komůrky vzduchu za jeho nosem a nad očima.

Bolest teď byla silnější než všechno, co kdy zažil. A to mučení trvalo teprve třicet vteřin.

Tíha toho všeho ještě zesílila. Hlava jako by se mu měla roztrhnout. Chtěl, aby se to stalo. Hrdlo se mu stahovalo v dávivém reflexu a zalykal se další vodou v nosohltanu.

Slyšel vzrušené hlasy mluvící jazykem, který neznal, a napadlo ho, jestli to nejsou andělé, kteří na něho volají.

Potom mu sundali ručník a naklonili stůl tak, že měl hlavu výš než nohy. Z nosu a úst mu vytryskla voda, bolestivě zvracel, ale mohl dýchat. A i když ho stále pálily plíce a vzduch chutnal smrtí, byl to ten nejsladší nádech, jaký kdy ochutnal.

Dali mu necelou minutu, než se stůl opět sklopil a na obličej mu znovu dopadl promočený ručník. Pak přišla voda, litry vody, celé tsunami vody. Tentokrát dokázal vydechovat jen několik vteřin, než se mu nalila do hlavy. Dutiny se mu naplnily až po nosní dírky a více se už do nich nevešlo. S tím přišla agonie a panika. Jeho mozek na něho řval, ať něco udělá – bojuje, brání se, osvobodí se.

Cabrillo ignoroval žalostné volání vlastního mozku a snášel mučení, aniž pohnul jediným svalem, protože věděl, že se vlastně netopí, že ho ti muži nechají znovu nadechnout a že je to on, kdo má kontrolu nad tím, co udělá jeho tělo, ne instinkty, ne jeho zadní mozek. Jeho činy řídil rozum. Ležel klidně a nehybně, jako by si jenom zdříml.

Po čase musel jeden dozorce dojít pro nový kanystr vody; celých patnáct minut Juana topili a nechávali nadechnout, topili a nechávali nadechnout. Pokaždé vojáci čekali, že se Juan zlomí a bude prosit o milost. A on pokaždé jen popadl dech a pak je pokývnutím hlavy vyzval, aby to udělali znovu. Při posledním pokusu ho nechali topit tak dlouho, až omdlel. Museli ho rychle rozvázat, vylít z něho vodu a probrat ho několika fackami.

„Zjevně,“ prohodil vyšetřovatel, zatímco Juan lapal po dechu a vyfrkával vodu z dutin, „mi nechcete říct, co chci vědět.“

Cabrillo na něho pohlédl. „Už jsem vám to povídal. Přijel jsem kvůli pramenům.“

Zvedli ho ze stolu a odtáhli do cely na konci krátké, holé chodby.

V místnosti vládlo neuvěřitelné horko, vzduch se tam vůbec nepohnul. Hodili Juana na betonovou podlahu, pak se zabouchly plechové dveře a zacvakl zámek. Bylo tam jediné světlo chráněné drátěnou mřížkou, kbelík místo záchodové mísy a na podlaze několik hrstí špinavé slámy. Jeho spoluvězněm byl ten nejvyhladovělejší šváb, jakého kdy viděl.

„Tak jak jde život, kámo?“ zeptal se brouka. Ten mu odpověděl zamáváním tykadly.

Konečně si mohl prozkoumat temeno hlavy a překvapilo ho, že nemá proraženou lebku. Tržná rána mu nepochybně krvácela, ale při waterboardingu se vyčistila. Otřes mozku měl pořád, ale mohl jasně uvažovat a paměť měl nedotčenou. To, že má člověk s otřesem mozku, který nejeví známky mozkového poranění, zůstat vzhůru, je jenom lékařský mýtus, ale vzhledem k tomu, jak ho pálilo na plicích a bolelo celé tělo, věděl, že spánek beztak nepřijde. Zjistil, že jediná pohodlná poloha je vleže na zádech se zraněnou rukou ohnutou na hrudi.

Zavzpomínal na přestřelku v džungli a zkoumal každý okamžik, jako to dělal po teroristickém útoku v Singapuru. Viděl Lindu, jak klečí na jednom koleni za kamenným sloupem a její tělo se otřásá při každém výstřelu ze samopalu. Viděl Lawlessova záda, jak běžel před ním, a vybavil si, jak mu noha jednou málem sklouzla z lana. Byl tam i Smith, dostal se na druhou stranu propasti a skočil za druhý kotevní sloup. Juan si vybavil, jak se podíval znovu pod nohy a snažil se nezírat na rozbouřenou řeku asi třicet metrů pod ním.

Vzhlédl a uviděl, jak Smith spustil palbu, a pak se provaz před Makem přetrhl. Cabrillo si tu scénu znovu a znovu přehrával v hlavě jako policista záznam bezpečnostní kamery. Soustředil se na Smithův samopal přepnutý na automatiku. Pálil přes řeku na vojáky, kteří je pronásledovali. Tím si byl Juan jistý.

Kdo tedy vystřelil ty kulky, které přerušily lano? Nemohl to být nikdo na útesu za nimi. Vojáky držela palba dost daleko od kraje, takže nemohli namířit pod správným úhlem na prověšený provaz. Ti dva, kteří spadli do strže, když se lano přetrhlo, to taky neudělali.

Jasně viděl Lindu střílet, ale Smithovu postavu měl v paměti rozmazanou.

Juan z toho vinil bolest hlavy. Obvykle si byl schopný vybavit i ten sebemenší detail, ale teď mu to nešlo. Kromě toho se z podlahy zvedal chlad a pronikal mu do kostí. Postavil se, jenže se mu tak prudce zatočila hlava, že se musel opřít rukou o zeď. Bez protézy nemohl celkem nic dělat. Počkal, až závrať pomine, ale nedůvěřoval své rovnováze natolik, aby poskakoval po cele. Z nedostatku jiné činnosti si přeměřil místnost pomocí své výšky sto osmdesát dva centimetrů. Byl to čtverec o straně tři metry pětašedesát. Trochu v duchu počítal. Úhlopříčka dělala asi pět metrů. Ověřil si svůj výpočet pomocí boty, o které věděl, že má třiatřicet centimetrů. Vyšlo to přesně.

„Mozek mi pořád funguje,“ sdělil švábovi, který pobíhal mezi rozházenými stébly slámy. „Tak jo, musím přemýšlet. Co mi sakra nehraje?“

S tím zničeným táborem bylo něco v nepořádku. Vybavil si pocit, že se tam nějaká věc nehodila. Ne! Naopak. Něco tam chybělo. Byly to jisté věci, které by si s sebou určitě vzala žena tábořící přes měsíc v divočině, věci, které by se žádný muž neobtěžoval ukrást. Batoh Soleil Croissardové zůstal ve stanu prázdný. Nebyl tam žádný krém na obličej, balzám na rty ani ženské předměty jakéhokoliv dalšího druhu.

Že by to mrtvé tělo, které skoro vytáhl z řeky, nebylo ženské? Neviděl mu do obličeje, ale podle postavy a barvy vlasů to byla Soleil. Musela to být ona. A veškeré ženské potřeby, které si vzala s sebou do Myanmaru, musely být v tom vaku, který zachránil a podal Smithovi. Byla v něm říční voda, takže se nedalo poznat, kolik váží jeho obsah a co by ho mohlo tvořit, ale muselo to být ono. Ona a její společník, ano, Paul Bissonette – ejhle, nakonec nemá tak špatnou paměť – museli zaslechnout nebo zahlédnout blížící se vojenskou hlídku. Popadli své osobní věci a společně uprchli do džungle a nakonec až do toho zničeného buddhistického chrámu.

Proč se tedy s tímhle vysvětlením nechtěl spokojit? Kdyby spatřil její obličej, nepochyboval by, ale neviděl ho. Nemohl provést pozitivní identifikaci, což znamenalo nesplněný úkol, a to nesnášel. Teď měl samozřejmě důležitější věci na přemýšlení než minulost.

Cabrillo doufal, že jejich barmští věznitelé nechají Maka na pokoji. Podle věku bylo zjevné, že je Juan Lawlessův nadřízený, takže by měli soustředit všechnu pozornost na něho. Jenže si nemyslel, že to udělají. Měl jistou představu, z jakého je Lawless těsta. Byl tvrdý a vynalézavý. Jenže má dost odolnosti na to, aby vydržel mučení, které právě prožil Juan, a nezlomil se? Cabrillo si nebyl původně jistý sám sebou, takže neměl tušení, jestli to zvládne ten mladík.

Nakonec, pomyslel si Juan, proč by mělo záležet na tom, jestli se MacD zlomí nebo ne? Co vlastně ví? Znal jen klientovo jméno a věděl, že jejich úkolem bylo najít jeho dceru bloudící v džungli. Oregon? Znal jméno lodi, ale neměl tušení o jejích skutečných možnostech. Juanova identita? Komu na ní záleželo? Ze CIA byl pryč už dlouho, takže jako zdroj informací nebyl k ničemu.

Ne, pomyslel si, i kdyby MacD vysypal všechno, co věděl, nic by to nezměnilo. Teď doufal, že je Lawless tak chytrý, aby mu to došlo a ušetřil si spoustu utrpení.

Vyčerpání začalo nějak otupovat jeho bolest, a zatímco upadal do spánku, pomyslel si, že MacD bude mlčet třeba jen proto, aby dokázal, že je dost dobrý pro Korporaci.

Cabrillo netušil, kolik času uplynulo – když ho přivázali na stůl, sundali mu hodinky –, než se s trhnutím probudil. Byl pokrytý potem a lapal po dechu.

„Ten parchant!“ vykřikl.

Přišlo to k němu ve spánku – jasný obraz Johna Smithe střílejícího na lano. Úmyslně ho rozsekal na kusy. Juanovi se vzteky zpěnila krev.

Smith je podvedl. Ne. Podvedl je Roland Croissard. Ta mrtvola v řece nebyla žena; byl to štíhlý muž. A ten batoh neobsahoval ženské toaletní potřeby. Bylo v něm něco, co uloupili z chrámu, něco, co bylo ukryté pod podstavcem, na kterém kdysi spočívala Buddhova socha. A Juan to ochotně předal Smithovi.

Nikdy se nejednalo o záchranu žádné dcery. Croissard vyslal do džungle svůj vlastní tým, kterému se nepodařilo najít nějaký předmět, takže si najal Korporaci, aby práci dokončila.

„Bože, co jsem to za idiota!“ Pak mlhou vzteku pronikla myšlenka, že Linda Rossová zůstala se Smithem, aniž by věděla, co je ten chlap ve skutečnosti zač.

Zabije ji, když už má, co chtěl? Ta myšlenka pálila Juana v mozku. Logika říkala, že to neudělá. Je v jeho zájmu, aby to byla ona, kdo vysvětlí Maxovi a ostatním, co se stalo s Makem a Cabrillem. A jakmile bude Smith na palubě Oregonu, jenom počká, až ho dopraví zpátky do civilizace.

Pocítil jistou úlevu. Linda bude v pořádku. Ale při pomyšlení na Smithovu a Croissardovu zradu mu vylétl tlak až ke stropu. Jak to mohl přehlédnout? Pokusil se vzpomenout si na nějaké známky, které v něm měly vzbudit podezření. Ta hlasová zpráva, kterou Croissard údajně dostal od své dcery, byla zjevně podvrh. Byla v ní přesně ta správná dávka záhady a zoufalství, aby podnítila Cabrillův zájem. Chtěl se do té akce pustit, protože šlo o vyděšenou mladou ženu, krásku v nesnázích – v duchu proklel své zatracené rytířské sklony –, která potřebovala zachránit.

Croissard z něho udělal pitomce. Cabrillo teď viděl i sebevražedný bombový útok v hotelu v jiném světle, ale stále nechápal, jak by mohl zapadnout do finančníkova lstivého plánu. Nebylo to žádné divadlo. Ti muži chtěli opravdu zabít co nejvíc lidí. Bylo jen štěstí, že on a Max přežili. V žádném případě za tím nemohl stát Croissard. Tím si byl jistý.

Nedokázal si vybavit, kdy naposledy takhle naletěl. Nevzpomínal si, že by ho třeba jen někdo oklamal blufováním v pokeru. Vždycky byl pyšný na to, že vidí i za roh, promýšlí tři tahy dopředu a má navrch nad každým, s kým přijde do styku.

Jak mohl tohle přehlédnout?

Ta otázka se mu přehrávala v hlavě na nekonečné smyčce. Neexistovala na ni odpověď. Max a Eric Croissarda prověřili. Ten chlap byl opravdu finančník. Co to sakra hrál za hru? A pak přišla další otázka, na kterou nedokázal odpovědět: Co bylo v tom batohu, že se vyplatilo vyslat pro to první dvojici badatelů a pak, když beze stopy zmizeli, vysolit miliony Korporaci?

Cabrillo se opřel o betonovou zeď cely, zatímco mu hlavou pochodovalo celé procesí otazníků.

12

Ke SmithovĚ PŘEKVAPENÍ a jí ke cti Linda nic nenamítala, když poté, co se most zřítil, navrhl, že by měli zamířit do džungle. Zůstali dost dlouho na to, aby viděli, jak barmští vojáci vytahují nahoru dva nové zajatce, a pak se stáhli do relativního bezpečí pralesa.

Bylo jasné, že bez mostu je vojáci nebudou moci pronásledovat, dokud nenajdou místo, kde by mohl přistát vrtulník. Smith a Linda budou mít více než dostatečný náskok, aby mohli uniknout zajetí. Ale čistě pro případ, že by Barmánci měli stejně schopného stopaře jako Lawless, se postarali, aby po sobě zametli stopy.

Po hodině usilovného pochodu, jímž urazili stejnou vzdálenost jako při cestě opačným směrem za celé dopoledne, požádal Smith o pětiminutovou přestávku. Jeho společnice nebyla ani udýchaná. Smith se svalil na zem a funěl. Doprovod mu dělaly všudypřítomné zvuky ptactva a hmyzu. Linda si dřepla vedle něj se zachmuřeným výrazem ve tváři, hlavu nepochybně plnou obav o osud svých kolegů.

Utřela si oči a odvrátila se od Smithe. To byla příležitost, na kterou čekal. Tiše tasil pistoli a přiložil jí hlaveň k týlu hlavy.

„Opatrně odlož samopal,“ přikázal.

Linda nasála vzduch mezi zuby a strnula. REC7 měla položený v klíně. Pomalu ho položila před sebe na zem. Smith jí dál držel pistoli u hlavy, zatímco odtahoval samopal mimo její dosah.

„A teď vytáhni pistoli. Jen dvěma prsty.“

Jako robot rozepnula Linda pouzdro a palcem a ukazováčkem z něj vytáhla svůj oblíbený glock 19. V okamžiku, kdy rozevřela prsty, sklonila hlavu, otočila se a máchla paží, aby zvedla Smithovu pistoli do vzduchu. Věděla, že soustředí pozornost na svou zbraň, a využila toho jako rozptýlení. Bodla dvěma napjatými prsty a zasáhla Smithe do hrdla těsně nad místo, kde se setkávají klíční kosti. Pak ho levým hákem uhodila do levé strany hlavy. Nebyl to její nejlepší úder, stáli příliš blízko u sebe, ale protože měl bývalý legionář stažené dýchací cesty od bodnutí prsty, zčásti ho omráčila.

Linda vyskočila na nohy a couvla, aby kopla Smithe do hlavy. Rychle jako zmije chytil její nohu ve vzduchu a otočil jí, takže se Linda bezmocně svalila na zem. Skočil jí oběma koleny na záda, vyrazil jí dech z plic a pod jeho váhou měla co dělat, aby se vůbec znovu nadechla. Pistolí ji udeřil do zátylku.

„Ještě jednou zkus něco takového a jsi mrtvá. Rozumíš?“ Když Linda neodpověděla, zopakoval otázku a zaryl jí hlaveň hlouběji do masa.

„Ano,“ vypravila ze sebe.

Smith měl v kapse připravený kus provazu. Popadl Lindiny paže a položil jí je na kříž. Jednou rukou omotal provaz kolem zápěstí a svázal ho. Měla ho tak vysoko na předloktích, že na něj nemohla dosáhnout prsty. Druhým kusem provazu jí připoutal zápěstí k silnému opasku jejího maskáčového obleku. Během několika vteřin byla Linda Rossová svázaná jako vánoční husa. Teprve pak jí Smith přestal klečet na zádech. Linda dostala záchvat kašle, jak její plíce začaly znovu pracovat. V obličeji byla rudá a oči jí plály vztekem.

„Proč jsi to udělal?“

Smith ji ignoroval. Vytáhl z batohu svůj satelitní telefon a zapnul ho.

„Odpověz mi, sakra!“

Sundal jí z hlavy baseballovou čepici a nacpal jí ji do úst. Kvůli husté džungli nad hlavou neměl dost silný signál. Popadl Lindu a zamířil k mýtině vzdálené asi padesát metrů. Tam ji hodil do trávy a posadil se proti ní. Zjistil, že má e-mail, který přišel hned ráno:

Změna plánu, příteli. Jak víš, měl jsem celou dobu v úmyslu využít pro naše pátrání oficiální kanály. Spojit se s Korporací byla riskantní volba. Má vyjednávání konečně přinesla ovoce. Dosáhl jsem nákladné dohody s jedním vysokým představitelem Myanmaru, na jejímž základě pošle do toho kláštera vojenskou jednotku. Společně byste měli být schopní zlikvidovat tým Korporace a dokončit akci.

Smith se podrbal ve strništi na bradě. Tohle všechno měnilo a také to vysvětlovalo, jak se tam ten vrtulník mohl objevit přesně ve správný okamžik. Znamenalo to, že první tým vyslaný do džungle napadli spíš pašeráci než armáda. Měli prostě smůlu.

Smith napsal odpověď:

Škoda že jsem si nepřečetl váš e-mail dřív. Už hodinu před tou hlídkou utíkám. Ale nic se nestalo. Mimochodem, mám je. Cabrillo a ještě jeden muž byli zajati. Tu ženu mám u sebe. Svázanou a s roubíkem. Instrukce?

Minutu nato se na displeji objevila odpověď:

Věděl jsem, že to zvládneš! A navíc při tom padli do zajetí tři členové Korporace. Zajímavé. Zdá se, že si jich Orákulum cenilo víc, než si zasloužili. Podle všeho už nepředstavují hrozbu. A co ten druhý tým, co jsem poslal? Víš něco?

Smith odpověděl:

Basila zastřelili nejspíš pašeráci drog. Munire se utopil. Měl je v batohu. Byly pod tím pódiem, přesně jak se psalo v tom Rustichellově spisu, který jsem ukradl v Anglii. Jsem asi hodinu daleko od té vojenské jednotky. Jak ji mám kontaktovat?

Odpověď přišla okamžik nato:

Pošlu jim zprávu, že se vracíš na jejich polohu. Nenapadnou tě. Můžeš s nimi odletět do Rangúnu. Čeká tam letadlo.

To bylo lepší než dlouhý pochod džunglí. Vlastně mu to vynahrazovalo tu přestřelku, do níž se neplánovaně dostal. Naťukal další zprávu a stiskl ODESLAT:

Co mám udělat s tou ženou?

Je nějak zajímavá?

Smith se ohlédl na Lindu a změřil si ji jako řezník kus masa.

Ano. Vezmi ji s sebou. Pokud se Orákulum nezmýlilo tak moc, jak si myslíme, může posloužit jako dobrý argument při vyjednávání. Jestli ji nebudeme potřebovat, můžeme ji prodat. Brzy se uvidíme. Dobrá práce, příteli!

Smith zaklapl satelitní telefon a vrátil ho do batohu. Znovu se podíval na Lindu. Probodla ho pohledem s intenzitou laseru. Ušklíbl se. Její vztek na něho ani v nejmenším neplatil.

„Vstávat.“

Linda jen dál vzdorně zírala.

„Právě jsem dostal rozkaz nechat tě naživu,“ řekl, „ale jestli ho nesplním, celkem nic se nestane. Buďto hned vstaneš, nebo tě zastřelím a nechám tvoje tělo mrchožroutům.“

Vzdor jí vydržel ještě jeden nebo dva údery srdce. Přesně poznala okamžik, kdy se konečně smířila s tím, že už nemá na vybranou. Oheň v jejích očích plál dál, ale ramena se jí trochu svěsila, jak se její tělo uvolnilo. Linda se postavila. Smith se držel těsně za ní, aby se nemohla o nic pokusit, a společně vyrazili ve vlastních stopách zpátky ke klášteru.

* * *

Juan MOHL Měřit UBÍHAJÍCÍ čas podle sílícího hladu a žízně. Hlad představoval tupou bolest, kterou dokázal ignorovat. Ale žízeň ho doháněla k šílenství. Zkusil bušit na dveře, aby upoutal něčí pozornost, jakkoliv věděl, že na něho nezapomněli. Snažili se ho prostě zlomit kousek po kousku odpíráním základních životních potřeb.

Jeho jazyk připomínal spálený kus masa, který mu někdo nacpal do úst, a pokožka se mu přestala potit, takže na omak připomínala křehký papír. Přestože se usilovně snažil je zahánět, zaplavovaly mu mysl obrazy vody – plné sklenice, jezera, oceány. Tohle byla nejhorší forma mučení. Snažili se, aby ho zradil jeho vlastní mozek, stejně jako ho zradili Croissard se Smithem. Došlo mu, že celý waterboarding byla jen hra, kterou se chtěli pobavit. Kdyby to zabralo, jen dobře. Kdyby ne, měli už naplánovanou druhou fázi výslechu.

Tohle byla jejich osvědčená metoda, jak zlomit vězně, a byl si jistý, že nikdy neselhala.

Náhle s kovovou ozvěnou klapla petlice zajišťující dveře cely a panty zaskřípěly jako nehty o tabuli. Ve dveřích stáli dva dozorci. Neměli jiné zbraně než gumové obušky zastrčené za opasky. Vdusali do místnosti a zvedli Cabrilla z podlahy. Barmánci nejsou obvykle velcí lidé a tito dva muži nebyli výjimkou. Takhle vyčerpaný a jen s jednou nohou představoval Cabrillo mrtvou váhu a vojáci s ní složitě zápolili.

Táhli Cabrilla chodbou k místnosti, kde ho mučili waterboardingem. Strach, který cítil, ho tížil na srdci jako náklad kamení.

Ty dveře však minuli a pokračovali chodbou dál k jiné výslechové místnosti. Tahle byla čtvercová, betonová a obsahovala stůl a dvě židle. Jedna byla přišroubovaná k podlaze a na druhé seděl vyšetřovatel s kultivovaným hlasem. Na stole stála orosená karafa s vodou a prázdná sklenice.

„Ach,“ vyšetřovatel přivítal Juana úsměvem, který byl zčásti dobrosrdečný a zčásti posměšný. „Jsem rád, že jste mě poctil svou přítomností, pane Smithi.“

Stále mě oslovují tímhle jménem, pomyslel si Juan. Buďto ještě Maka nemučili, nebo ho nezlomili. Anebo je tenhle chlap natolik chytrý, aby neodhalil, co se od druhého zajatce dozvěděl.

Juana hodili na židli a musel sebrat všechny síly, aby udržel tělo zpříma a oči na vyšetřovateli, místo aby zíral na karafu s vodou.

V ústech měl tak sucho, že nemohl promluvit.

„Dovolte, abych se představil,“ řekl vyšetřovatel a nalil do sklenice vodu, takže kostky ledu melodicky zacinkaly. „Jsem plukovník Soe Than. Pro případ, že vám to vrtá hlavou, jste naším hostem tady v Inseinu už dva a půl dne.“

Postavil sklenici před Cabrilla. Juan seděl nehybně jako socha.

„Jen do toho,“ pobídl ho Than. „Nebudu si vás proto méně vážit.“

S líčenou uvážlivostí sáhl Juan pro vodu a střídmě se napil.

Když pak postavil sklenici zpátky na stůl, byla prázdná sotva z jedné čtvrtiny.

„Opravdu obdivuji vaši sílu, pane Smithi. Jste jeden z nejdisciplinovanějších mužů, s nimiž jsem se kdy setkal. Touhle dobou by už většina lidí obrátila tu karafu dnem vzhůru a vyprázdnila ji. Samozřejmě, žaludeční křeče, které by byly následkem tak hloupé chyby, by byly stejně brutální jako původní žízeň.“

Juan mlčel.

„Rád bych věděl, jestli se, než skončí náš společně strávený čas,“ – podíval se na zápěstí, kde měl černé vojenské hodinky, které si vzal Cabrillo na tuhle akci – „což by mělo být asi za půl hodiny, dozvím aspoň vaše skutečné jméno.“

Cabrillo si znovu srkl vody. Jeho tělo po ní toužilo, ale přinutil se postavit sklenici zpátky na stůl. Odkašlal si. Když promluvil, ozvalo se chraptivé zaskřehotání: „Nežertuju. Opravdu jsem John Smith.“

Thanova nepřirozená civilizovanost v mžiku zmizela a plukovník uhodil Juana pěstí do ruky položené dlaní na stole. Úder nebyl tak silný, aby zlomil kost. V Thanově jinak lhostejném obličeji se objevil samolibý výraz. Svou reakcí Juanovi prozradil, že už zná pravdu. MacD promluvil.

„Juan Cabrillo z Korporace,“ pronesl Than, opět uhlazeně. „Absurdní jméno, mimochodem. Sídlíte na staré nákladní lodi jménem Oregon, po které od dnešního rána pátrá naše námořnictvo i letectvo. Mají příkaz ji okamžitě potopit. A právě to chci získat dohodou, které jsem dosáhl: uspokojení z toho, že potrestám vaše lidi za vniknutí na naši půdu.“

„Jakou dohodou?“ zeptal se Juan.

„Ach, měl jsem vám povědět, že jakmile jsem sdělil našim přátelům na severu vaši identitu – víte, sdílíme s nimi všechno, protože jsou velice užiteční pro naši vládu –, velice je zaujalo, když se doslechli o vašem zajetí.“ Cabrillo věděl, že Than mluví o Číně, největším obchodním partnerovi Myanmaru a jediném skutečném spojenci v dané oblasti. „Moc rádi by si s vámi promluvili. S vaším krajanem, mladým panem Lawlessem, také, ale mám dojem, že generál Ťiang nejvíc touží po vás. Zdá se, že jste býval ve službách CIA a že byste mohl mít informace o určitých špionážních akcích, které se v minulosti konaly.“

Juan během doby strávené u CIA nikdy v Číně nepracoval a nedokázal si představit, proč by si nějaký čínský generál myslel, že by něco věděl. Netušil ani, proč by jeho jméno vzbudilo jejich zájem. Už léta byl mimo hru.

Than pokračoval: „I když jsem s generálem nikdy přímo nepracoval, musím vám říct, že ho jeho pověst předchází. V následujících měsících budete s láskou vzpomínat na náš společně strávený čas a budete si přát, abyste byl zůstal v mé laskavé a milující péči.“

V tom okamžiku Juana něco napadlo. Stále měl svůj sledovací čip, ale dostat jeho a Lawlesse z Číny bude zatraceně těžké, ne-li nemožné. Když se znovu napil vody, ruka se mu trochu třásla. Than mu dolil sklenici.

„Došla vám kuráž, Předsedo?“ ušklíbl se Than. „Pořád chcete vzdorovat?“

Ozvalo se zaklepání na dveře. Than kývl na dozorce stojícího vedle vchodu, aby otevřel. Vstoupil Číňan středního věku v uniformě ozdobené stužkami a s čepicí se štítkem pevně posazené na prošedivělých vlasech. V obličeji měl hluboké vrásky; byla to tvář muže, který strávil většinu života v poli, ne v kanceláři nad lejstry. Za ním vešla vysoká žena také v uniformě. Mohlo jí být tak třicet, měla dlouhé rovné černé vlasy a brýle s kostěnými obroučkami. Část obličeje jí zakrývala ofina.

Than rychle vstal a natáhl ruku. On a generál konverzovali anglicky. Ťiang nepředstavil svou pobočnici a ani jednou se nepodíval Cabrillovým směrem. Juan využil příležitosti, aby dál upíjel vodu, doufal, že mu tekutina dodá sílu k čemukoliv, co pro něho generál naplánoval. Cabrillo si Číňana pozorněji prohlédl. Byl mu nějak povědomý, ale věděl jistě, že se s ním nikdy dřív nesetkal. Třeba ho viděl na nějaké fotografii. Nebyl si jistý.

„Vstát,“ nařídil Than anglicky.

Cabrillo si přestal trápit mozek, udělal, co mu bylo přikázáno, a balancoval na své jediné noze, jak nejlépe uměl. Jeden z dozorců ho popadl za paže a podržel mu je za zády, aby mu mohl nasadit plastová pouta. Plast se zařízl hluboko do masa, ale Juan držel zápěstí kousek od sebe, takže když ho dozorce pustil, pouta nebyla tak těsná. Byl to starý trik, který mu při několika vzácných příležitostech umožnil dostat se z pout, nebo mu alespoň dopřál o trochu víc pohodlí. No, spíš méně nepohodlí.

Okamžik nato se objevil MacD se dvěma dalšími dozorci. Museli ho držet na nohou. Uniforma na něm visela v cárech a obličej mu pokrývaly čerstvé modřiny zakrývající ty staré, způsobené Talibánem. Hlava se mu opile kymácela na krku a nebýt dozorců, svalil by se na zem. Ze rtů mu vytékaly sliny. Ťiang se na Lawlesse sotva podíval, ale jeho pobočnice zalapala po dechu, když ho spatřila, a musela se ovládnout, aby se k němu nenatáhla v soucitném gestu.

Vytvořili smutný malý průvod. MacD byl sotva při vědomí a Juana museli táhnout, protože neměl sílu skákat po jedné noze. Dozorci ho podpírali pod rameny a nechali ho dělat dlouhé kroky jedinou nohou.

Odvedli je do rozlehlé haly s nákladovou rampou. Velkými vraty svítilo dovnitř slunce, které přinutilo Juana přimhouřit oči. Vzduch páchl naftou a zkaženým jídlem. Vězni tu pod dohledem dalších dozorců vykládali pytle rýže z korby náklaďáku čínské výroby s nejojetějšími pneumatikami, jaké kdy Cabrillo viděl. Řidič seděl v kabině a kouřil. Na další auto se nakládaly plodiny vypěstované na pozemcích věznice.

Před velkou halou parkovala bílá dodávka bez zadních oken. Zadní dveře byly otevřené, takže bylo vidět nákladový prostor oddělený od kabiny železnou mříží. Oba vězně hodili dozadu. Lawlessovi zaduněla hlava o podlahu a zůstal ležet bez hnutí. Cabrillo mu nemohl nijak pomoci.

Další plastová pouta připevnila vězně k okům přišroubovaným k podlaze. Nebylo to skutečné vězeňské vozidlo, jen sériově vyráběná dodávka, ale bez vnitřních klik posloužila stejně dobře jako pancéřové auto. Dveře se zabouchly s konečností, kterou Juan pocítil až v morku kostí. Pochopil, že tohle neskončí dobře.

Uplynulo ještě několik minut. Uměl si představit, jak si Than a čínský generál vyměňují mučící techniky stejně jako hospodyně recepty.

I s otevřenými předními okénky bylo vzadu v dodávce vedro jako v peci.

Ťiang se konečně rozloučil s Thanem a posadil se osobně za volant. Jeho plachá pobočnice obsadila sedadlo spolujezdce. Nepromluvili spolu ani slovo. Motor naskočil a auto se rozjelo. Cestou přes dvůr věznice k hlavní bráně zavál do nákladového prostoru slabý vánek. Ze své polohy na podlaze neviděl Juan nic než oblohu, ale vybavil si, že věznice Insein je rozlehlý komplex v severním Rangúnu postavený ve tvaru loukoťového kola se středovým nábojem. Vzpomněl si také, že nepolitickým vězňům smějí příbuzní přinášet k obvodovému plotu jídlo, bez kterého by mnozí umřeli hlady.

Říká se, že úroveň společnosti se dá posoudit podle stavu jejích věznic. Myanmar musel být na jedné z nejnižších příček žebříčku.

Dodávka zastavila u hlavní brány. Strážní zkontrolovali podvozek a otevřeli zadní dveře. Jeden namířil samopal nejprve na Juana a pak na Maka, zkontroloval psací podložku s dokumenty, podruhé spočítal vězně a přikývl. Dveře se zabouchly.

Byli asi blok daleko od věznice a Juan se právě chystal oslovit generála, když Ťiangova pobočnice otevřela mříž, která je věznila vzadu. Sundala si brýle.

Juan na ni vytřeštil oči, neschopný uvěřit tomu, co vidí. Prolezla do nákladového prostoru s malým černým kufříkem v ruce.

„Jak…?“ zachraptěl.

Doktorka Julia Huxleyová, hlavní lékařka Oregonu, tvar očí změněný nalepenými kousky latexu tělové barvy, vlasy obarvené a prodloužené, mu věnovala ten nejvřelejší úsměv, jaký kdy viděl.

Pak mu došlo, proč mu byl generál povědomý. Byl to Eddie Seng, také silně nalíčený, aby vypadal starší.

„Eddie a já jsme byli nedaleko, tak jsme se pro vás zastavili.“ Rychle přeřízla Cabrillovi plastová pouta skalpelem z lékařského kufříku a začala prohlížet MacD Lawlesse.

„Moc se neraduj,“ varoval ji Seng. „Právě jsme minuli kolonu mířící k vězení, a jestli se nepletu, seděl na zadním sedadle druhého auta skutečný generál Ťiang. Ještě nejsme za vodou.“

„Cože?“ vykřikl Cabrillo. „Číňani mě opravdu chtějí? A proč, sakra?“

Seng se ohlédl přes rameno. „Stalo se to ještě předtím, než jsem se přidal ke Korporaci, ale nepotopili jste náhodou jeden jejich torpédoborec třídy Luhu?“

„No jo, Čchengo,“ vybavil si Juan. „To bylo poprvé, co jsem spolupracoval se současným ředitelem NUMA Dirkem Pittem.“

Zaujal Huxino místo v kabině dodávky. Na středovém panelu ležela litrová láhev vody. Třetinu jí vypil a zase ji zašrouboval. Chtěl víc, ale křeče mu dělaly skutečné starosti. Rangún za okny vypadal jako jiné moderní megalopole. Vzduch byl hustý smogem a páchl benzinovými zplodinami z aut bez katalyzátorů. Tato část města byla chudší než většina ostatních. Silnici tvořil jen pruh hrbolatého asfaltu a místo obrubníků se podél něj táhly otevřené kanály. Všechny přízemní domky jako by se opíraly jeden o druhý, aby se nezbortily, a polonahé děti posedávající před nimi pozorovaly dopravu nepřítomnými pohledy. V uličkách se potloukali toulaví psi hledající zbytky, které děti přehlédly. Na každé křižovatce troubily klaksony, často bez zjevného důvodu.

V dálce rozeznal Cabrillo několik výškových budov, které však nesly všechny rysy bezvýrazné sovětské architektury ze sedmdesátých let. Občas jim nějaká pagoda nebo budhistická svatyně připomněla, že jsou v Orientu, ale jinak se Rangún nedal rozeznat od všech ostatních velkoměst Třetího světa.

„Kde je Oregon?“ Z desítek otázek, které Cabrillovi vířily hlavou, byla tahle nejnaléhavější.

„Je něco přes třicet kilometrů jižně od nás,“ odpověděl Eddie.

„Máte telefon nebo vysílačku? Musím říct Maxovi, že po nich pátrá letectvo a námořnictvo.“ Seng vylovil z kapsy uniformy malou vysílačku. Juan zavolal na loď, pověděl sloužícímu důstojníkovi – Halimu Kasimovi, jak se ukázalo – o probíhajícím pátrání a nařídil mu připravit Oregon k boji. Než Předseda domluvil, slyšel už ve vysílačce kvílení lodní sirény.

Pak se Cabrillo obrátil na sedadle, aby viděl dozadu. „Jak je na tom MacD, Hux?“

„Rozhodně má poranění hlavy,“ odpověděla profesionálním tónem. „Nepoznám, jak vážné, dokud ho nedostaneme na ošetřovnu a neudělám magnetickou rezonanci.“ Jako všechno ostatní na Oregonu bylo i její vybavení supermoderní a sneslo srovnání s prvotřídním traumatologickým centrem. „A co ty? Nějaká zranění?“

„Dehydratace a zlomená klíční kost. Měl jsem otřes mozku, ale už je to dobré.“

„Za chvilku tě prohlédnu.“

„Soustřeď se na Maka. Jsem v pohodě.“ Cabrillo se otočil zpátky. „Dobře, takže co se stalo. Zaprvé, Roland Croissard nás podvedl. Nevím, o co mu jde, ale jeho muž Smith může za to, že mě a Maka zajali.“

„Došlo nám, že se něco stalo, když tvůj a Lindin sledovací čip ukázal, že oba míříte pryč z džungle rychlostí asi přes sto padesát kilometrů v hodině. Usoudili jsme, že letíte vrtulníkem.“

„Starou em í osmičkou. Moment, Lindu přivezli s námi? Kde je teď?“

„Několik hodin poté, co jste přistáli v Rangúnu, ji odvezli na letiště a dopravili do Bruneje. Signál zmizel, když ji přesunuli na místo mimo pobřeží. Předpokládám, že odletěla vrtulníkem na nějakou loď.“

„Brunej?“ Nedávalo to smysl. Pokud tam tedy Croissard neměl obchodní jednání, což bylo dost dobře možné.

„Murph a Stone na tom pracují a přehrabují se hluboko v Croissardově minulosti.“

Cabrillo se zeptal: „Jak jste připravili naši záchranu z Inseinu?“

„Jakmile se váš signál dal do pohybu a nebrali jste nám telefon, zamířili jsme s Oregonem na jih, a když jsme byli na dosah, začali jsme sledovat veškerou vojenskou komunikaci a hlavně tu s věznicí. Jakmile se Soe Than – mimochodem ředitel věznice – dohodl s generálem Ťiangem, viděli jsme v tom svoji šanci. Hlavní bylo načasovat všechno tak, abychom přijeli dřív než on, ale ne tak brzo, aby to vzbudilo podezření.“

„Musím pogratulovat Kevinovi a jeho kouzelníkům. To nalíčení je skvělé.“

„Nezapomeň, že mu jednou jenom o chlup unikl Oscar. Tohle pro něho byla brnkačka. Říkal, že skutečná výzva by bylo změnit na Ťianga Linka.“

„Jak jste se dostali na břeh?“

„Na Liberty.“ To byl jeden ze záchranných člunů Oregonu. Stejně jako jeho mateřská loď a její dvojče Or Death bylo v Liberty mnohem víc místa, než se zdálo. „Připluli jsme v noci a zakotvili u staré zavřené továrny na zpracování ryb.“

Provoz houstl a troubení klaksonů sílilo. Velké městské autobusy a malé tříkolové tuk-tuky přetížené cestujícími a jejich majetkem spolu soupeřily ve stejném oboru se stejným vzájemným opovržením. Byl to blázinec. Neviděli žádné dopravní policisty, ale na chodnících hlídkovalo množství vojáků ozbrojených kalašnikovy a s leteckými brýlemi na očích. Chodci proudili kolem nich jako voda okolo balvanů, jejich zástupy se rozdělovaly a zase spojovaly a všichni si dávali pozor, aby do vojáků nevrazili.

Cabrillovi se nezdálo, že by byli nějak zvlášť ve střehu. Vypadali zlověstně, ale ne jako vojáci pátrající po něčem konkrétním. To znamenalo, že Than nevyhlásil poplach. Zatím.

„Kde jste vzali tu dodávku?“ zeptal se Juan, když se zařadili za starý náklaďák vezoucí týkové klády.

„Hned ráno jsme si ji pronajali od jedné zásilkové společnosti.“

„Bez problémů?“

„Za těch tisíc eur, které jsme položili na stůl, by ten úředník klidně zabil vlastní matku,“ odpověděl Eddie. Stejně jako Juan i Seng dříve pracoval jako tajný agent pro CIA, takže si dokázal získat důvěru neznámých lidí a pohyboval se v cizích zemích, jako by v nich žil celý život.

Jak pokračovali v cestě, okolí se zlepšovalo; viděli teď obchody prodávající prakticky veškeré zboží pod sluncem a pouliční obchodníky nabízející všechno ostatní. Panoval tam čilý obchodní ruch, ale s jinými asijskými velkoměsty se to nedalo srovnávat. Bylo znát, že vojenská diktatura vysává z lidí energii. Doprava se plazila ne proto, že by byla tak hustá, ale protože řidiči nijak nespěchali do cíle.

„Nalevo?“ zeptal se Eddie.

Juan okamžitě věděl, o čem mluví. Uprostřed bloků obchodů prodávajících levné oděvy a načerno vypálená CD a DVD stál voják s vysílačkou u ucha. Přikývl, pronesl několik slov a přicvakl si vysílačku na opasek. Po svém boku měl kolegu. První voják předal zprávu druhému a společně začali věnovat mnohem větší pozornost provozu.

„Co si myslíš?“

„Myslím,“ odpověděl Juan, „že tanec začal. Máš zbraň?“

„V přihrádce na rukavice.“

Juan přihrádku otevřel a vyndal glock 21 s náboji ráže .45. Ty velké kulky dokázaly skolit skoro každého, snad kromě útočícího slona.

Dva vojáci uviděli mezi sedany, taxíky a jízdními koly velkou bílou dodávku a jejich držení těla se okamžitě změnilo. Strnuli a sevřeli ruce na zbraních. Dali se do pohybu s jasným cílem.

„Nechci ty chlapy zabít,“ řekl Juan.

„Počkej.“

Eddie dupl na plyn a stočil volant tak, že se předek dodávky opřel o nějaké malé dvoudvéřové auto z Číny, o kterém ani jeden z nich nikdy neslyšel. Ucítili pálící se gumu z pneumatik, jak dodávka tlačila menší vozidlo z cesty.

Vojáci se rozběhli. Juan se postavil, vystrčil hlavu z okénka a vypálil přes šikmou kapotu. Mířil na kouřící gril pouličního prodejce nabízejícího nějaké maso na jehle. Plechový sud se svalil z podstavce a uhodil o zem ve stejném okamžiku, kdy oba vojáci padli na zem, aby se kryli.

Chodník zasypalo množství žhavých uhlíků a na vojácích jich přistálo tolik, že se jejich okamžitou starostí stalo hašení a ne dodávka.

Seng konečně odstrčil auto z cesty, takže mohl vjet s dodávkou na chodník na opačné straně ulice. Položil se na klakson a pokračoval dál. Lidé uskakovali z cesty a zboží vystavené před obchody odlétalo pryč. Zabočil do vedlejší ulice, která byla naštěstí prázdná, a vrátil se na vozovku.

„Získali jsme nanejvýš pár vteřin,“ poznamenal a podíval se do zpětných zrcátek. „Nějaký nápad?“

„Opustíme dodávku.“

Hux ho musela slyšet, protože řekla: „Ráda bych s Lawlessem hýbala co nejméně.“

„Obávám se, že nemáme moc na vybranou. Tohle město se hemží vojáky, kteří nás hledají. Potřebujeme jiné auto.“

Eddie sjel z cesty na parkoviště před pozlacenou svatyní. Budova byla přes dvacet metrů vysoká a dařilo se jí zářit i navzdory smogu. Přední schodiště zametalo několik mnichů v šafránových rouchách. Kousek stranou se táhla řada tuk-tuků k pronajmutí. Zastavil dodávku vedle nich a vyskočil. Tyto trojkolky poháněné motory o obsahu padesáti kubických centimetrů uvezly tři lidi a byly stejně anonymní jako žluté taxíky na Manhattanu.

Seng vytáhl klíčky ze zapalování a došel k nejbližšímu řidiči. Vyjednávání spočívalo v cinkání klíčky, ukazování na dodávku a pak na mužův skútr se třemi koly. Musel to být nejšťastnější den řidičova života, protože ani nestíhal přikyvovat.

Juan si zatím zastrčil pistoli za kalhoty, a než vystoupil z dodávky, přesvědčil se, že mu tričko zakrývá břicho. Slyšel policejní sirény. Přiskočil k zadním dveřím a otevřel je. S Huxinou pomocí vytáhl Maka ven a hodil si ho přes zdravé rameno. Zraněné vystřelovalo s každým pohybem šípy bolesti. Lezl po kolenou a položil Lawlesse, kterému Julia celou dobu podpírala hlavu, co nejopatrněji na zadní sedadlo tuk-tuku.

Posadila se z jedné strany vedle Lawlesse, Juan z druhé a Eddie se chopil řídítek. Na první pobídku startéru vykašlal motor oblak štiplavého modrého kouře a na druhou naskočil.

Za nimi zaječela píšťalka. Po silnici se řítil policista na kole, mával rukou a pískal z plných plic.

Eddie pustil spojku, právě když policista sáhl pro pistoli. Tuk-tuk měl zrychlení balvanu valícího se do kopce. Jeho zoufale slabý motor bojoval ze všech sil, aby s nimi vůbec pohnul. Když se ten komický taxík rozjel, byl policista třicet metrů daleko a blížil se přímo sebevražednou rychlostí.

Ostatní řidiči tuk-tuků vytušili problémy a zmizeli za živým plotem z kvetoucích keřů, zatímco muž, který uzavřel faustovskou smlouvu, ječel na Eddieho, aby zastavil. Běžel vedle něho a tahal za řídítka.

Seng napřáhl ruku, chytil muže za obličej a strčil. Řidič se svalil na zem. Policista se stále blížil, ale nedařilo se mu vytáhnout zbraň. Jeho pískání začalo znít přerývaně, jak mu docházel dech.

Už byl skoro vedle nich, když vyjeli do ulice před třpytivým chrámem. Uniformu měl propocenou, ale jeho tvář byla plná odhodlání. Juan ho mohl snadno zastřelit, ale ten muž jen dělal svou práci. Místo toho Cabrillo našel na podlaze u svých nohou potrhaný deštník určený pro zákazníky za deštivých dnů.

Popadl ho a zarazil jeho špičku do drátů policistova předního kola právě v okamžiku, kdy se muži konečně podařilo vytáhnout z pouzdra starou pistoli Makarov. Deštník se v kole otočil a zasekl se o přední vidlici. Kolo se okamžitě zastavilo a vymrštilo policistu přes řídítka. Uletěl skoro tři metry a pak dopadl na vozovku. Několikrát se převalil, načež zůstal nehybně ležet, omráčený, ale naživu. Tuk-tuk ujížděl s řevem dál.

„Myslím, že jsme prozatím vyvázli,“ řekl Eddie po chvilce.

„Doufejme,“ poznamenal Juan.

„Je mi trochu líto majitele téhle kraksny. Dodávku mu nenechají a o trojkolku přišel.“

„Aspoň mu to dokáže, že jedna stará poučka platí i tady.“

„A jaká?“

„Že pokud něco zní moc dobře na to, aby to byla pravda, nejspíš to pravda není.“ Cabrillo zvážněl. „Víš, ten polda řekne vojákům, že teď jedeme tuk-tukem. Tři zápaďáci v tuk-tuku řízeném Číňanem, to tady asi není moc obvyklý pohled.“

„Vím, ale těchhle trojkolek je tady mnohem víc než bílých dodávek. Nasaď si tohle.“

Na řídítkách visel kuželovitý slaměný klobouk. Eddie ho podal Juanovi a ten si ho posadil na hlavu.

Navzdory objížďkám se zdálo, že Eddie zná cestu, a brzy ujížděli po silnici vedoucí po břehu řeky. Nakonec našli nájezd na Hlaing River Road a závěsný most.

Ve třetině cesty přes klenutý most zpomalil tuk-tuk na rychlost chůze. Řada aut za nimi začala takřka jednohlasně troubit. Julia vyskočila ze zadního sedadla, aby vozítku ulehčila, a když zatlačila, podařilo se jim překonat vrcholek mostu, takže mohli sjet na druhou stranu. Jakmile se udělalo místo, řidiči je s troubením předjeli.

„Už jenom asi tři kilometry,“ ohlásil Eddie.

Všem se trochu ulevilo, když vyjeli z města. Na této straně řeky nebyla zdaleka taková zácpa a kolem se dokonce objevila i otevřená pole. Zamířili na východ a cestou míjeli bažiny napravo a průmyslové objekty postavené na břehu řeky nalevo. Některá skladiště se zdála být opuštěná, jejich plechové zdi se odchlipovaly od železné konstrukce.

V jejich okolí se shlukovaly chudé rodiny, které je využívaly jako provizorní obydlí.

„A sakra,“ vyhrkl Eddie. Před nimi, v porostu mangrovů, prosvítal krátký kanál vyhloubený do říčního břehu, aby bylo možné připoutat rybářské čluny k molu, aniž by se jich zmocnil hlavní říční proud. Shluk větších budov stál okolo bývalé konzervárny. Teď už to byla jen rzí potřísněná ruina se zhroucenou střechou a v molu postaveném podél stometrového kanálu nebyl snad ani kousek zdravého dřeva. Liberty byla zčásti zasunutá pod hráz a její obvykle oranžová horní paluba byla natřená načerno.

Co Senga znervóznilo, byl vojenský hlídkový člun pohupující se na hladině asi deset metrů od Liberty, na kterou jeden člen posádky mířil z přídě kulometem ráže .30. Na parkovišti u konzervárny navíc stálo policejní auto a dva policisté kráčeli k záchrannému člunu s pistolemi v rukou.

Eddie projel okolo brány konzervárny a zabočil na další příjezdovou cestu, která náhodou vedla k jinému prázdnému skladišti. Stará žena ve špinavých šatech cosi vařila nad jámou s otevřeným ohněm a neobtěžovala se ani zvednout hlavu od práce.

„Co si myslíš?“ zeptal se Eddie.

Cabrillo zvážil situaci. Policie brzy zjistí, že na palubě nikdo není, a protože byl motor zajištěný proti nepovolaným rukám, odtáhne nakonec člun pryč, uvázaný za patnáctimetrovou hlídkovou lodí. Museli jednat rychle. Juan si rozšněroval zbývající botu a stáhl ponožku.

„Fuj,“ vyhekla Julie nad tím zápachem.

„Drž se od toho po větru,“ doporučil jí. „Eddie, budeš muset nést MacD. Se zlomenou klíční kostí bych to za běhu nezvládl.“ Ačkoliv Eddie nebyl nijak zvlášť mohutný, celoživotní trénink bojových umění mu dodal úžasnou sílu. „Julie, ty jdi s Eddiem. Rozjeďte člun tak rychle, jak to jen dokážete, a počkejte na mě na konci kanálu. Jo, a potřebuju zapalovač.“

Eddie mu hodil zippo. „Co máš v plánu?“

„Diverzní akci.“ Juan vystoupil z tuk-tuku, obešel ho a otevřel nádrž. Byla ze tří čtvrtin plná. Nacpal dovnitř ponožku a benzín brzy prosákl bavlněnými vlákny nahoru.

Tentokrát, s Juanem na sedadle řidiče, projeli znovu pomalu kolem konzervárny, a jakmile je mangrovy zakryly před pohledem z policejního auta, Juan zastavil a nechal ostatní tři vystoupit. Eddieho výraz zůstal stejný, když si přehodil bezvládného Lawlesse přes rameno.

„Dám vám deset minut, abyste se dostali co nejdál. Touhle dobou už ti poldové vrátili pistole do pouzder a chlap za kulometem polevil v ostražitosti.“

V Korporaci se věřilo, že popřát někomu hodně štěstí by přineslo smůlu, tak se rozešli bez dalšího slova. Julia s Eddiem vstoupili do mangrovníkového lesa, začali se brodit vodou hlubokou po kolena a brzy zmizeli z dohledu.

Juan neměl hodinky, ale jeho vnitřní časomíra pracovala s přesností švýcarského chronometru. Dal jim přesně pět minut a pak dupl na startovací páku. Motor nenaskočil. Dupl na ni ještě dvakrát se stejným výsledkem.

„No tak, ty mizerná rachotino.“ Dupl znovu. Při každém vykopnutí nohy se o sebe konce zlomené klíční kosti bolestivě otřely.

Bál se, že motor přehltil, a proto mu dal pár vteřin, než zkusil nastartovat znovu. Výsledek byl stejný. V duchu viděl, jak hlídka námořnictva přivazuje vlečné lano k přídi Liberty a policisté se vracejí ke svému autu.

„Dobře, ty drahocenný poklade, spolupracuj se Strýčkem Samem a já ti slibuju co nejohleduplnější zacházení.“ Jenže se zdálo, jako by stroj uhodl svůj osud – a vůbec o něj nestál.

Pak, na desáté dupnutí, se motor konečně s kuckáním probral k životu. Juan něžně pohladil nádrž. „Hodná holka.“

Protože mu chyběla noha, kterou by mohl zařadit rychlost, sklonil se a udělal to rukou. Zároveň pustil spojku. Motor se málem zastavil, ale podařilo se mu ho udržet v chodu. Jakmile to šlo, zařadil dvojku a pak trojku – právě ve chvíli, kdy projížděl branou konzervárny. Policisté stáli na molu, zatímco hlídkový člun couval směrem k Liberty.

Tolik se soustředili na svůj úlovek, že nikdo z nich nevěnoval pozornost řvoucímu motoru tuk-tuku připomínajícímu sekačku na trávu. Tříkolka se vřítila do komplexu. Juan dorazil k zaparkovanému policejnímu autu, jehož maják stále blikal, dřív, než se policisté vydali zpátky, aby se podívali, co se děje.

Cabrillo sklouzl ze sedadla, zapálil ponožku nasáklou benzinem čouhající z nádrže a plížil se pryč, jak nejrychleji dokázal.

Provizorní zápalnice vmžiku shořela a hned nato vzplál benzin. Juan ucítil na zádech spalující žár, když houbovitý mrak plamenů a kouře vybuchl jako vulkán. Kdyby byl utíkal, srazila by ho tlaková vlna na zem, ale on se plazil jako had a vůbec nezpomalil.

Tuk-tuk vybuchl jako granát a jeho úlomky prorazily zadní čtvrtinu policejního auta. Z nádrže vozu začalo vytékat palivo, které se také vznítilo v požáru mnohem větším než ten první. Zadní část vozu vylétla metr a půl vysoko a pak dopadla zpátky na asfalt tak tvrdě, že se zlomil rám. Policistu, který se blížil, aby prověřil příjezd tříkolky, to odhodilo tři metry dozadu.

Juan se plazil dál bez ohledu na tu pohromu, neviděný mezi troskami zasypávajícími parkoviště a trávu a křoví prorůstající popraskaným asfaltem. Zasténal sice pokaždé, když pohnul zraněnou paží, ale dařilo se mu bolest překonávat.

Vzadu v kanálu už Julia s Eddiem nesoucí bezvládného Lawlesse překonali mangrovníkovou bažinu, a teď, kryti molem pokračovali k Liberty. Záchranný člun byl dost velký, aby ve své zcela uzavřené kabině ukryl čtyřicet cestujících. Měl dvě kormidla, jedno v kryté kormidelně na přídi a druhé v otevřeném prostoru na konci, odkud vedly dveře dolů do trupu. Kabinu lemovala řada úzkých oken a těsně za kormidelnou se nacházel další průlez, kterým se dalo dostat dovnitř. Bylo to dost nízko, takže Julia mohla šlapat vodu a stále na něj dosáhla. Jakmile tříkolka vybuchla, otevřela zámek.

Kopala nohama, přitahovala se rukama a podařilo se jí nasoukat se dovnitř. Dvanáct metrů daleko, přímo na dohled, sledovali čtyři muži na štíhlé hlídkové lodi ohňostroj na břehu a nevěnovali záchrannému člunu žádnou pozornost. Juanův trik fungoval skvěle.

Jakmile vybuchlo policejní auto, podal Eddie Lawlesse Julii nahoru a sám se vytáhl do Liberty. Kabina měla nízký strop, ale bylo v ní hodně světla. Každá sedačka byla vybavená tříbodovými pásy skoro jako na horské dráze, protože na rozbouřeném moři se Liberty mohla úplně převrátit – a stále se dokázala znovu narovnat.

Julia zamířila přímo do kormidelny, zatímco Eddie zvedl poklop vedoucí do podlodí a vytáhl dlouhou plastovou rouru upevněnou v tom vlhkém prostoru u kýlu. Dva motory se burácivě probraly k životu. Julia jim ani nedala čas na zahřátí a posunula plynové páky nadoraz dopředu.

Eddie se zapotácel tím brutálním zrychlením dozadu, ale udržel se na nohou. Jakmile získal ztracenou rovnováhu, odšrouboval jeden konec roury a vytáhl z ní FN FAL, vynikající belgickou útočnou pušku a dva zásobníky. Nikdo vlastně nevěděl, proč Max ukryl takovou zbraň na záchranném člunu, ale Eddie za ni byl teď vděčný – věděl totiž, že i když už mají Předsedu, boj ještě zdaleka neskončil. Nasadil jeden zásobník a připojil se k Julii v kormidelně. Ta řídila člun tak, že se cestou pryč otřela bokem o hlídkovou loď. Náraz odřel z obou plavidel barvu, ale hlavně shodil muže obsluhujícího kulomet do kanálu.

Kolegové ho nechali poskakovat na vlnách v brázdě za lodí a na jeho místo okamžitě skočil další člen posádky.

V několika vteřinách byli u malého výběžku na konci umělého kanálu, ale Cabrilla nikde neviděli. Hlídkový člun byl už zpola obrácený k pronásledování. Juan se náhle vynořil z místa za převráceným sudem, kde ležel schovaný. Ve tváři se mu zračilo odhodlání, ačkoliv jeho tělo vypadalo dost směšně, jak poskakoval po jedné noze ke člunu. Každý skok ho posunul o dobrý metr dvacet a měl natolik dobrou rovnováhu, že se před dalším skokem skoro nemusel zastavit.

Eddie běžel na záď, aby otevřel horní poklop, a jakmile to udělal, vypálil na hlídkový člun krátkou dávku z FN. Kolem plavidla s černým trupem vyskočily vzteklé fontánky vody a zbývající tři muži se skrčili za obrubu paluby.

Když byli skoro u Cabrilla, ubrala Julia plyn, ale nezastavila motory úplně. Cabrillo sebral sílu k poslednímu skoku, vrhl se přes otevřený prostor mezi břehem a člunem a nepříliš ladně žuchl na horní palubu. Jakmile ho Julia slyšela dopadnout, okamžitě přidala plyn. Rychlost, se kterou se Liberty rozjela, byla taková, že kdyby ho Eddie nechytil, spadl by Juan ze zádi.

„Díky,“ hekl Cabrillo. Svalil se na malou tvarovanou sedačku, která nebyla o moc větší než kapesník, a masíroval si stehno. Ve svalech ho pálila kyselina mléčná.

Měli před pronásledovateli náskok asi sto metrů, ale teď, když nebyl hlídkový člun pod palbou, prudce zrychloval. Mezera se nebezpečně zmenšovala. Námořník za kulometem se sklonil, aby zamířil. Juan s Eddiem se schovali vteřinu předtím, než spustil palbu. Zasypal hladinu u jejich levého boku a pak přejel hlavní po zádi, až pod kulkami odletovaly kousky laminátu.

Julia strhla Liberty ke straně, aby uhnula před střelbou, jenže ten manévr ji stál rychlost, takže se mezera ještě zmenšila. Eddie se zvedl z úkrytu a opětoval palbu. Tentokrát mířil tak, aby něco zasáhl, ale ani na klidné řece není člun nejvhodnější místo pro přesnou střelbu a kulky šly mimo.

Vodní doprava byla hustá, tvořily ji vlečné bárky a nejrůznější další plavidla od jednomístných loděk po sto padesátimetrové nákladní lodě. Oba čluny se hnaly jako o závod. Barmský kapitán věděl, že má oproti ošklivému záchrannému plavidlu výhodu rychlosti, ale nemohl se dostat dost blízko na efektivní střelbu. Tato patová situace pokračovala asi půldruhého kilometru, během něhož se obě plavidla snažila využívat jiných lodí jako pohyblivých úkrytů před střelami.

„To už stačilo,“ prohlásil Juan, když měl pocit, že si dostatečně odpočinul. Sklonil hlavu do kabiny a křikl přes hluk motorů: „Julie, ujmu se kormidla.“

„Dobře. Musím zkontrolovat Maka. Tohle mu určitě nijak neprospívá.“

Řídicí panel u zadního kormidla byl jednoduchý a obyčejný, až na jeden vypínač ukrytý pod ním. Cabrillo krátce pohlédl na rychloměr a uviděl, že mají více než dostatečnou rychlost. Stiskl tlačítko. Hydraulika vysunula z trupu sadu křidélek a ploutví, které prořezávaly vodu s takřka nulovým odporem. Trup se zvedl, až nakonec byly v kontaktu s vodou jen ploutve a lodní šroub.

Zrychlení bylo dvakrát větší, než jaké kdy zažili, a záchranný člun kombinovaný se vznášedlem teď neměl daleko k šedesáti uzlům. Juan se ohlédl právě včas, aby spatřil úžas ve tváři kapitána hlídkové lodi, než se příliš vzdálili a on se stal jen tečkou na mizejícím obzoru.

Klouzali vodou s elegancí delfína a míhali se kolem pomalejších plavidel jako formule jedna řítící se k cílové vlajce. Juan věděl, že myanmarské námořnictvo nemá jedinou loď, která by se s nimi mohla měřit, a vážně pochyboval, že by barmští vojáci dostali včas do vzduchu vrtulník.

Dvě minuty nato vystrčila Julia hlavu z průlezu. Podala Juanovi láhev vody a pomohla mu zavěsit paži do šátku. Přilepila mu také na rameno pytlík s chemickým ledem a vyklepala mu do dlaně pár tablet proti bolesti.

„A tohle, neohrožený veliteli, je to nejlepší, co medicína zná na zlomenou klíční kost,“ řekla a dala mu několik proteinových tyčinek z nouzových zásob. Potom se zatvářila trochu rozpačitě. „Promiň, zapomněla jsem, že tyhle necky mají závodní úpravu. Použila bych ji dřív.“

„Nic se nestalo. Spoj se s Maxem a pověz mu, že jedeme domů. Moment. Jak je na tom Lawless?“

Zachmuřila se. „Nevím. Pořád nereaguje.“

Dál se řítili řekou a mihli se pod dvěma dalšími mosty. Nalevo od nich ubíhalo město – přístavy pro kontejnerovou přepravu, cementárny, mola – a nakonec propluli okolo obchodního centra se shlukem kancelářských věžáků a obytných budov.

Policie jim poslala naproti člun. Juan viděl modrá světla blikající na jeho nástavbě s majákem, když jim klouzal po hladině vstříc. Pokud šlo o to nejlepší, co mohlo město nabídnout, byla to ubohá konkurence. Cabrillo propočítal vektory, zatímco se k nim motorový člun blížil, a došel k závěru, že mine záď Liberty nejméně o sto metrů.

Musel vzdát kapitánovi čest za snahu, protože ačkoliv už bylo jasné, že nemá šanci vznášedlo dohonit, hnal své dva závěsné motory na nejvyšší otáčky, dokud nevplul do brázdy za záchranným člunem přesně v té vzdálenosti, kterou Juan vypočítal. Pronásledoval je ještě asi tři čtvrtě kilometru, zatímco se vzdálenost s každou vteřinou zvětšovala, až nakonec přiznal porážku a oddělil se. Juan na něho zamával, jako by ho chválil za sportovní výkon.

Jak se blížili k moři, řeka se rozšiřovala, až nakonec se břehy změnily ve vzdálené šmouhy džungle. Voda byla také čím dál bahnitější, protože příliv s odlivem a vlny z oceánu zvedaly usazeniny ze dna. Doprava zřídla až na občasnou kontejnerovou loď nebo rybářskou bárku. Juan věděl, že by bylo nejmoudřejší zpomalit a chovat se stejně jako ostatní okolní plavidla, ale nezapomněl, že námořnictvo pátrá podél pobřeží i ze vzduchu po Oregonu, takže čím dříve se s ním setkají, tím rychleji budou moci zmizet v bezpečí za obzorem.

Julia se vrátila s rezervní vysílačkou, protože ta Eddieho skončila pod hladinou. Juan se spojil na předem nastavené frekvenci s lodí. „Příboji, Příboji, tady Gumová kachnička, vracíme se.“

„Gumová kachničko, máte Prasečí posadu, deset-čtyři.“

„Maxi, moc rád slyším tvůj hlas. Jsme skoro v ústí řeky Rangún. Kde vy?“ Hanley mu nadiktoval souřadnice, které si Eddie zapsal a pak zadal pozpátku do navigačního počítače Liberty. Byl to jednoduchý trik pro nepravděpodobný případ, že by se o ně zajímal někdo, kdo se vyzná v americké radistické hantýrce.

„Budeme tam asi za dvacet minut,“ ohlásil Juan, když se na monitoru objevil časový údaj o dojezdu k cíli.

„To je dobře, protože do pětadvaceti minut nám zaklepe na dveře v Číně postavený torpédoborec třídy Hainan barmského námořnictva. Má spoustu kanónů a veze si zásobu raket na potápění lodí. Už asi hodinu taky odháníme vrtulníky. Zatím jsme nemuseli žádný sundat, protože na nás nikdo nestřílel, ale začíná jít do tuhého.“

„Rozumím, kámo. Už se řítíme. Nejlepší bude, když se přesuneme do doku pro čluny a Liberty se zbavíme.“

„Zní to jako dobrý plán, dokud nebudeme mít problém. Až se budeme potápět, bude nám jeden záchranný člun chybět.“

„Hlavně klídek,“ pronesl Juan svým obvyklým přezíravým tónem. „Jo a dej vědět do ošetřovny, že tady máme úraz hlavy. Ať připraví nosítka. Tajná policie ve vězení se na Lawlessovi pěkně podepsala.“

Cabrillo posunul plynové páky nadoraz, aby zjistil, jestli z motorů Liberty vymáčkne ještě uzel nebo dva, ale ty už dělaly maximum. Když vypluli z řeky na oceán, ze vzduchu se ztratila většina vlhkosti a byl náhle svěžejší. Hladina zůstala klidná, tak Juan nechal vznášedlo dál klouzat po vlnách na křídlech.

Dalších patnáct minut uplynulo bez problémů, pak ale Juan v dálce něco spatřil, tečku vznášející se těsně nad obzorem. Brzy se z ní vyklubal další vrtulník Mil, který se jim řítil plnou rychlostí vstříc. Velká helikoptéra byla necelých sto padesát metrů vysoko, když jim přelétla nad hlavami, a tepání jejích rotorů připomínalo dunění hromu.

Pilot zřejmě provedl pozitivní identifikaci, protože se vrtulník obrátil a v otevřených bočních dveřích stála dvojice vojáků s kalašnikovy. U ústí hlavní se zablýskalo a z oblohy se začalo sypat olovo. Rychlost pronásledování jim ztěžovala míření, ale množství munice, která se valila na vznášedlo, bylo šokující. V laminátové střeše Liberty se otevíraly díry a ostré úlomky materiálu odletovaly na Eddieho i na Cabrilla u kormidla. Eddie vypálil na vrtulník krátkou dávku a podařilo se mu ho zasáhnout. Okénko druhého pilota postříkala zevnitř krev.

Juan zhoupl lodí ze strany na stranu a za cenu mírného zpomalení je zachránil před dalším smrtícím útokem.

„Království za raketu Stinger,“ zavrčel Eddie.

Cabrillo zachmuřeně přikývl.

„Gumová kachničko, vidíme na radaru vrtulník zhruba nad vaší pozicí,“ ozval se Max z vysílačky.

„Je přímo nad námi. Můžete něco udělat?“

„Počkejte dvě minuty.“

„Rozumím.“

Jakmile vojáci znovu nabili, obrátil se vrtulník k dalšímu přeletu. Juan strhl plavidlo ostře na pravobok, až začalo poskakovat po vlnách jako bójka a málem si utrhlo podvodní křidélka. Tím rychlým manévrem dostal člun přímo pod vrtulník a připravil tak střelce o možnost vypálit. Cabrillo kopíroval každý obrat, kterým se pilot pokusil dostat je ze svého slepého místa. Eddie přiložil útočnou pušku k rameni, vypálil přímo nahoru a zasypal břicho vrtulníku tuctem skvěle mířených kulek.

Tentokrát byla helikoptéra nucena se stáhnout. Letěla dál asi šedesát metrů vysoko a skoro kilometr daleko od pravého boku Liberty. Pilot udržoval jejich rychlost, ale nejevil žádný zájem o přiblížení. Ten poslední útok ho přišel draho.

Pak se nad obzorem objevila šmouha prořezávající vzduch jako blesk. Byla to dávka z kulometu Gatling ráže 20 mm střílejícího z paluby Oregonu a nastaveného na maximální kadenci čtyři tisíce kulek za minutu. Při tomto nastavení nechrlil k obloze jednotlivé kulky, ale souvislý proud wolframu dosahující nadzvukové rychlosti. Zaměřovací systém lodi byl tak dokonalý, že kulky prolétly metr od otáčejícího se rotoru vrtulníku, aniž ho zasáhly. Kdyby střelec chtěl, proměnil by helikoptéru na padající meteorit z rozsekaného hliníku, ale takováto demonstrace palebné síly byla více než dostatečná.

Mil se prudce otočil a brzy zmizel z dohledu.

Okamžik nato spatřil Juan Oregon čekající trpělivě na své zbloudilé dítě. I přes neladící skvrny nátěru a umně nanesené šmouhy rzi to pro něho byl nejkrásnější pohled na světě. Garážová vrata doku pro čluny na čáře ponoru na pravoboku byla otevřená. Zatímco se Eddie chystal otevřít kohouty a poslat Liberty do vodního hrobu, který si nezasloužila, zastavil ji Juan těsně vedle lodi. Max stál na šikmé rampě se dvěma zdravotníky z ošetřovny a nosítky pro Lawlesse. Za nimi se rýsoval druhý člun RHIB, stejný jako ten, který nechali v džungli. Seděl ve spouštěcí kolébce, která ho mohla vystřelit z lodi za pomoci hydraulického mechanismu.

Juan hodil Hanleymu lano a ten ho uvázal k oporce.

„Rád tě vidím.“

„Je fajn být zase zpátky,“ řekl Juan s únavou, kterou cítil až v morku kostí. „Povím ti, kamaráde, že tohle byla od začátku jedna velká noční můra.“

„Moje řeč,“ přitakal Hanley.

Zdravotníci naskočili na záchranný člun, aby Lawlesse stabilizovali a zabránili dalším zraněním. Pospíchali, protože věděli, že je od bitvy s nejlepší myanmarskou válečnou lodí dělí jen pár minut.

Jamile Lawlesse vyzvedli a zamířili s ním na ošetřovnu s Julií skloněnou nad spěchajícími nosítky, otevřel Eddie kohouty a vyskočil ze záchranného člunu.

„Promiň,“ řekl Juan a poplácal bok Liberty, načež vyskočil také.

Max stiskl tlačítko na interkomu, které ho spojilo se supermoderním operačním centrem. „Rozjeď to, Eriku. Už není čas.“

Přes moře k nim dolétlo zadunění následované pronikavým jekotem dělostřeleckého granátu. Třicet metrů za potápějící se Liberty se zvedl gejzír vody. Hanley měl pravdu. Došel jim čas. Skoro okamžitě dopadl druhý granát na opačnou stranu. Oregon byl v kleštích.

13

Hluboko v trupu lodi se na povel Erika Stonea rozběhly její revoluční motory. Vysoce podchlazené magnety uložené v tekutém dusíku začaly získávat volné elektrony z mořské vody nasávané trubicemi, čímž vznikalo úžasné množství elektřiny, která poháněla pumpy pro hnací trysky. Oregon vyrazil jako plnokrevník, který se rozběhne z klidu do plného cvalu, a zanechal po sobě pouze zpěněnou brázdu. Bzučení kryopump brzy stouplo do ultrazvuku a zmizelo z frekvenčního rozsahu běžného sluchu.

Vzduchem otřásla třetí exploze – dělostřelecký granát zasáhl hladinu na místě, na kterém se ještě před okamžikem nacházela loď. K obloze vylétl vysoký gejzír vody, který jako by na dlouhý okamžik ztuhl, než se zřítil s ohlušujícím cáknutím.

První rozkaz, který Cabrillo vydal, když se podpírán Maxem dobelhal do operačního centra, patřil jednomu členu posádky, jenž se hned rozběhl do Předsedovy kajuty, aby mu přinesl náhradní protézu.

V místnosti plné nejmodernější techniky to hučelo koncentrovanou energií, která dodávala vzduchu elektrickou vůni. Eric a Mark Murphy seděli na svých obvyklých místech. Hali Kasim byl vpravo a monitoroval komunikaci a Linc seděl u radarové stanice, kterou v případech, kdy loď čelila nebezpečí, obvykle ovládala Linda Rossová. Gomez Adams byl u náhradní pracovní stanice, ze které řídil bezpilotní letoun kroužící nad oblastí. Tento stroj – vlastně jen velké, běžně prodávané letadlo na vysílačku – byl vybavený malou kamerou s velkým rozlišením, jež poskytovala skvělé záběry v reálném čase.

„Hlášení o situaci,“ zavelel Juan, jakmile skočil do Kirkova křesla.

„Jeden torpédoborec třídy Hainan asi jedenáct kilometrů od levoboku. Blíží se rychlostí okolo čtrnácti uzlů,“ hlásil Eric.

„Weppsi, jak to s námi vypadá?“ To byla Cabrillova přezdívka pro kohokoliv, kdo právě ovládal zbraňové systémy Oregonu, zpravidla pro Murpha.

„Na cíl je namířena raketa Exocet a vysunul jsem dělo ráže 120 mm. Také mám připravené dva gatlingy na protiraketovou obranu.“

Rakety Exocet se vystřelovaly z rour vyčnívajících z paluby, na kterých byly poklopy vyrobené tak, aby vypadaly jako obyčejné kontrolní otvory. Kulomety Gatling byly zabudované v trupu, kde je chránily posuvné kovové pláty. Velké dělo používající stejný řídicí systém jako tank M1A1 Abrams, bylo umístěné v přídi. Dvoudílné dveře se otevíraly ven a dělo se vysouvalo na hydraulické lafetě, která mu umožňovala pohyb v šíři skoro sto osmdesát stupňů. Jedinou nevýhodou tohoto systému bylo, že se zbraň v extrémních polohách musela oddělit od svého automatického nabíjení.

Na hlavní obrazovce bylo vidět letecké záběry myanmarské lodi prořezávající vlny. Každých pár vteřin se zdálo, jako by dvě hlavně děl trčící ze střelecké věže vyplivly koule vaty, jak pokračovaly ve střelbě na Oregon. Plavidlo, přes padesát metrů dlouhé, mělo ostrou příď a hranatou nástavbu. Rozlišení bylo dost dobré na to, aby se dalo poznat, že vypadá poněkud ošuntěle.

Cabrillo si na počítači vyhledal charakteristiky té vojenské lodi čínské výroby a hlasitě zavrčel, když viděl, že má maximální rychlost přes třicet uzlů. Oregon jí i tak mohl ujet, ale byl by po nepříjemně dlouhou dobu na dostřel jejího děla ráže 57 mm.

„Moment, jak rychle jste říkali, že se blíží?“ zeptal se.

„Stabilní rychlostí čtrnácti uzlů.“

„Jeden by si ten Třetí svět zamiloval,“ zabručel Juan. „Nemají dost peněz na pořádnou údržbu. Vsadím se, že je to maximum, čeho je schopná.“

Od radarového pultu se ozval poplašný signál. „Zaměřili nás,“ varoval Linc.

„Rušit signál!“

„Zachycena vypálená raketa.“

„Murphe?“

„Mám ji.“

Gatling na levoboku, vybavený vlastním radarem, skenoval oblohu a zaregistroval velkou střelu přilétající těsně nad vlnami. Se svou sto čtyřicetikilovou výbušnou hlavicí by raketa udělala do Oregonu díru tak velkou, že by se vyrovnala škodám napáchaným na torpédoborci USS Cole. Počítač gatlingu rozpoznal hrozbu, jemně upravil zaměření a vypálil čtyřvteřinovou dávku. Spíš než jako palba z kulometu to znělo jako nějaká průmyslová mechanická pila.

Ve stejném okamžiku došlo k vystřelení projektilů obsahujících hliníkové pásky, jež vytvořily clonu ukrývající Oregon před nepřátelskými přístroji pro nepravděpodobný případ, že by raketa unikla salvě z gatlingu. Zároveň byly vypáleny světlice, aby zmátly její tepelné sondy, takže to na obloze vypadalo jako při oslavách Dne nezávislosti.

Vodorovně letící střela urazila necelých pět kilometrů, když vlétla do roje kulek ráže 20 mm z gatlingu. Dvě stě sedmdesát šest kulek raketu zcela minulo a neškodně spadlo do moře. Jedna kulka však cíl zasáhla, střela vybuchla a oblohu ozářily plameny, když razantně explodovala její nálož a zbývající palivo.

Tím však bitva neskončila. Palubní děla torpédoborce pálila dál skoro osm granátů za minutu. Vzhledem k tomu, že se obě lodě pohybovaly a Oregon představoval oproti normálu asi poloviční terč, protože jeho nástavba byla pokrytá materiálem pohlcujícím radarové vlny, šly střely značně mimo.

Juan zkontroloval jejich rychlost a odhadl, že budou na dostřel ještě dobrých čtrnáct minut. To znamenalo, že by na ně mohlo být vypáleno ještě více než sto granátů. Několik z nich je nevyhnutelně muselo zasáhnout. Jeho loď byla obrněná proti zbraním, kterými disponovali piráti – těžkým kulometům a minometným granátům vypáleným na trup. Výbušný granát letící po vysoké parabole by však prorazil pláty paluby a nálož by vybuchla uvnitř lodi se smrtícími následky. Kdyby se jí podařilo zasáhnout nádrže s tekutým dusíkem, následná exploze by vypustila vražedný mrak vysoce podchlazeného plynu, který by zmrazil celou posádku a natolik narušil ocel trupu, že by se loď pod vlastní váhou rozlámala.

Bylo to riziko, které nemohl podstoupit. Všiml si také, že torpédoborec třídy Hainan má sedmdesátičlennou posádku. Jedna raketa Exocet by ho potopila, ale nikde nablízku se nepohybovala žádná plavidla, která by zachránila přeživší.

Rozhodl se rychle.

„Kormidlo, ostrý obrat o sto dvacet stupňů. Weppsi, jakmile bude ta loď na mušce, vypalte ze stodvacítky. Uvidíme, jestli je to přesvědčí, že tuhle bitvu nemohou vyhrát.“

Oregon se prudce naklonil na bok, když ho jeho směrové trysky s pomocí těch příčných vrhly do nejostřejšího obratu, jakého byl schopen. Z poliček se sypaly volné předměty a všichni se museli vzepřít odstředivé síle, aby se udrželi na nohou. Zatímco se příď otáčela, čekal Mark Murphy, až bude mít nepřátelské plavidlo na mušce. Pak spustil palbu. Za normálních okolností by mohl střílet dvakrát tak rychle než barmská loď, ale dělo ráže 120 mm bylo maximálně vychýlené do strany, takže bylo po každém výstřelu nutno znovu připojit automatické nabíjení.

Na rozdíl od menších zbraní, které na ně pálily, měla střela sto dvacítky plochou trajektorii letu. Když dělo zadunělo, celý Oregon se otřásl.

Všechny oči se upíraly na obrazovku. Vteřinu poté, co dělo vypálilo podkaliberní střelu, zasáhla wolframová jehla ukrytá v jejím nitru torpédoborec přímo do dělové věže. Kinetická energie prohnala jehlu silným pancířem beze ztrát na rychlosti a jehla pronikla do závěru jednoho z děl ráže 57 mm, kde odpálila náboj, který byl v komoře. Věž se rozevřela nahoru a do stran jako deštník a vyvalil se z ní spalující oblak dýmu a plamenů. Kouř zahalil palubu lodi, takže se několik vteřin hnala kupředu naslepo.

Juan napočítal do deseti, a když myanmarská loď nezpomalila, přikázal: „Palte znovu.“

Velké dělo už automaticky prošlo složitou nabíjecí sekvencí, takže jakmile Mark stiskl klávesu na svém počítači, vystřelilo další projektil.

Tentokrát mířil přímo na okno můstku. Kdyby použil silnou výbušninu, zabil by všechny v místnosti. Podkaliberní střela narazila s obrovskou silou, vyrazila okna, zničila kormidlo a proměnila místnost radisty nacházející se směrem na záď od můstku v ohořelé trosky.

Torpédoborec třídy Hainan začal zpomalovat. Nedokázal už ovládat kormidlo a bude několik minut trvat, než někdo z přeživších námořníků přesměruje řízení na náhradní ovládání.

„Dobrá práce, Weppsi,“ pochválil Marka Juan. Na rtech se mu objevil úsměv, když na můstek vstoupil Maurice s jednou z jeho protéz. Tato umělá končetina byla celá z titanových vzpěr a odkrytých mechanismů a vypadala jako rekvizita z filmu Terminátor. Steward měl tolik předvídavosti, že Juanovi přinesl i nový pár bot. „Ani nevíte, jak hloupě si bez té věci připadám.“

„A navíc i hloupě vypadáte,“ dodal Maurice s vážnou tváří.

„Jaký je nový kurz?“ zeptal se Eric.

„Zamiřte maximální rychlostí k Bruneji. Maurice, uklohněte něco k jídlu a doneste to do konferenční místnosti. Do třiceti minut tam chci mít celý velitelský štáb kromě Hux, která zůstane s Makem. Čeká nás spousta práce.“

* * *

Cabrillo jim dal šibeniční termín, protože neměl v úmyslu vychutnávat si dlouhou horkou sprchu. Nechtěl se uvolnit. Přál si zůstat tak napjatý a soustředěný, jak jen to bylo možné, dokud nebude Linda Rossová bezpečně zpátky na palubě Oregonu.

Juan dorazil do zasedací místnosti jako první. Okolo stolu s tlustou skleněnou deskou se v černých ergonomických křeslech mohlo pohodlně usadit dvanáct lidí. Ve zdech natřených čokoládově hnědou a šedou barvou byla zapuštěná bodová světla a na dvou kratších stěnách visely ploché obrazovky. Velká čtvercová okna zakrývaly žaluzie, které se daly vytáhnout a dovnitř tak mohlo proudit denní světlo, ale Maurice je moudře nechal zatažené. Steward právě rozkládal na stůl poslední stříbrné nádoby obsahující několik indických jídel s kari.

Byl tam také zdravotník v modrém plášti s infuzním vakem na kovovém stojanu.

„Příkaz doktorky Huxleyové,“ řekl, když se Juan pozastavil nad jeho přítomností. „Dehydratace, kterou jste trpěl, narušila elektrolytickou rovnováhu ve vašem těle a dala zabrat ledvinám. Tohle vám pomůže.“

Cabrillo musel přiznat, že není ani zdaleka stoprocentně fit. Bolela ho hlava a cítil se jako při chřipce. Posadil se do čela stolu, zatímco mu Maurice chystal talíř s jídlem a ledový čaj a zdravotník mu zaváděl kapačku do levé paže, aby se mohl nezraněnou pravačkou najíst.

„Něco nového o Makovi?“ zeptal se.

„Je mi líto, žádná změna. Pořád je v kómatu.“

Okamžik nato přišli Eddie Seng a Max Hanley následovaní Erikem Stonem a Markem Murphym. Oba technofanatici si nesli notebooky, které se uměly připojit na kvalitní bezdrátovou počítačovou síť lodi, a bavili se o naprosto zbytečných aplikacích pro iPhone.

Všichni si nabrali jídlo a zaujali svá obvyklá místa u stolu. Lindino prázdné křeslo bylo chmurnou připomínkou toho, proč tam jsou, a nepřítomnost jejího drobného obličeje a pohotového vtipu ještě prohloubila ponurou náladu.

„Takže,“ spustil Juan a odložil ubrousek. „Projdeme si, co víme. Roland Croissard nás podvedl. Pátrání po jeho dceři, na které nás najal, mělo jediný účel – pomoci jeho poskokovi Smithovi dostat se do Myanmaru a nejspíš ukrást něco, co bylo v tom malém batohu, který jsme našli u těla člověka, jenž byl podle mého názoru členem týmu, který tam Croissard vyslal už dříve.“

„Neúspěch té první výpravy byl důvod, proč se obrátil na nás,“ přitakal Max. Dávalo to smysl a všichni přikývli.

„Co bylo v tom batohu?“ zeptal se Eddie.

„Nemám tušení,“ odpověděl Juan. „Nejspíš nějaký lup z dávno ztraceného buddhistického chrámu. Vzpomínám si, že ten dřevěný podstavec v hlavní modlitebně byl poškozený. Ať už šlo o cokoliv, nejspíš to bylo schované tam.“

„Posloužím ti jako oponent,“ ozval se Max. „Co když je Croissard čistý a byl to Smith, kdo nás vodil za nos?“

„Podařilo se někomu kontaktovat Croissarda od chvíle, kdy se akce zvrtla?“ zeptal se Juan přítomných.

„Ne,“ připustil Hanley.

„Kromě toho,“ dodal Juan, „jsme tam byli vysláni údajně proto, abychom našli jeho dceru. Teď si jsem jistý, že to tělo v řece patřilo štíhlému muži s dlouhými vlasy. Zkoušeli jste volat Croissardovi do kanceláře a ne jenom na mobil?“

„Jo. Dokonce se nám podařilo dostat na linku jeho osobní sekretářku. Prý je na cestách a není možné se s ním spojit.“

„Typická výmluva,“ konstatoval Juan. Pohlédl na Marka a Erika. „Chci, abyste ho vystopovali. Vím jistě, že přiletěl do Singapuru soukromým letadlem. Zjistěte kterým, a kam letělo odtamtud. Pravděpodobně patřilo jeho společnosti, takže by to nemělo být těžké.“

„A co ten útok v Singapuru?“ zeptal se Max. „Změnili jsme na něj názor vzhledem k tomu, co víme teď?“

„Měl jsem čas o tom přemýšlet, když jsem byl ve vězení. Nevidím důvod, proč ho kvůli Croissardové zradě posuzovat jinak. Opravdu se domnívám, že to bylo tak, jak jsme si mysleli původně. Špatné místo, špatný čas. Na co se ale musím ptát, je proč? Proč to Croissard udělal? Proč nás najal, jen aby nás zradil?“

„Protože chtěl získat něco, o čem věděl, že bychom mu to nepřinesli,“ nadhodil Eric. „Croissard se k nám dostal přes kyperského obchodníka s informacemi přezdívaného L’Enfant, je to tak? Ten ví, jaké zakázky přijímáme. Croissard tedy musel vymyslet něco, co by nás zaujalo, jinak bychom ho odmítli. A přiznej si, Juane, že bys těžko řekl ne na žádost o záchranu krásné dcery milionáře? Já bych to rozhodně nedokázal.“

„Dáma v nesnázích,“ zavrčel Max. „Nejstarší podfuk v dějinách.“

„Je tu další věc, která mi vrtá hlavou,“ ozval se Mark Murphy. „Jak se do toho celého zapletla myanmarská armáda? A pokud Croissard kontaktoval vládu, proč rovnou nepoužil vojáky, proč tam nejdřív slídil tajně?“

Otázka zůstala viset ve vzduchu, protože nikdo neznal logickou odpověď.

Nakonec se ozval Eddie: „Nemohl se s vládou dohodnout až na poslední chvíli?“

Všichni rychle souhlasili, protože to bylo v té chvíli jediné, co dávalo smysl. Cabrillo věděl, že taková hromadná shoda je nebezpečná, ale i on měl pocit, že v tomto případě jde o správné vysvětlení.

Zeptal se: „Jak jsme na tom s podrobnějšími informacemi o Croissardovi?“

„No,“ začal Mark, ale Eric Stone mu skočil do řeči.

„Max nás pověřil pátráním, hned jak jste s Lindou přestali komunikovat a začali vás odvážet z džungle. Samozřejmě jsme si Croissarda proklepli hned na začátku jako každého nového klienta. Z té prověrky vyšel čistý jako slovo boží. A i když opravdu nerad přiznávám, čím hlouběji kopeme, tím čistší se nám ten chlap zdá být.“

Mark Murphy přikývl. „Ale my víme, že tam něco být musí, co? Ten člověk má vážné postranní úmysly. Dokonce jsme dvakrát prověřili jeho dceru Soleil. Informace na jejím facebookovém profilu o její chystané cestě přišla ze soukromého notebooku připojeného na wi-fi v kavárně dva bloky od jejího bytu v Curychu. Letěla s Lufthansou z Curychu do Dubaje a pak do Dháky v Bangladéši. Zapsala se v hotelu Sarina a druhý den sedla na letadlo do Čattagrámu, kde řekla, že ona a její přítel…“

„Paul Bissonette,“ doplnil Cabrillo, který věděl, že bude mít to jméno vypálené do mozku navždy. „Smith identifikoval jeho tělo, ale myslím, že lhal.“

„Každopádně se jeho plán cesty shoduje s jejím, přestože on měl obyčejný pokoj a ona spala v Císařském apartmá. Na svou túru se chystali vyrazit z Čattagrámu.“

„Máte představu o tom, jak se chtěla dostat do džungle nebo k cíli své cesty?“

„Ne. O tom na Facebooku pomlčela. Poslala ale z Čattagrámu vzkaz na Twitter, ve kterém stálo, že brzy začne skutečné dobrodružství, a pak už nevíme nic než to, co údajně Croissardovi zatelefonovala.“

„Takže Croissard použil plánovanou výpravu své dcery do bangladéšské džungle jako krytí své vlastní akce. Musíme tedy předpokládat, že se Soleil brzy vrátí i se svým kamarádem, že?“

„Je to víc než pravděpodobné,“ souhlasil Murph.

Cabrillo se na okamžik odmlčel s bradou v dlani. „Dobře, tohle všechno je minulost,“ řekl. „Povězte mi o přítomnosti. Kam odvezli Lindu?“

Eric otevřel notebook a chvilku ťukal do klávesnice. Na dvou plochých obrazovkách se objevily satelitní snímky otevřeného oceánu. Fotografie byly zvětšené a tudíž neostré. „Takhle vypadá na Google Earth místo se souřadnicemi, na kterých její sledovací čip přestal vysílat.“

„A nic tam není,“ vyštěkl Cabrillo. Hledal odpovědi, ne další záhady. „Převezli ji vrtulníkem na nějakou loď, možná Croissardovu soukromou jachtu, a ta je už dávno pryč.“

„To byla první věc, kterou jsme prověřili,“ prohlásil Stone. Stiskl několik dalších kláves a na obrazovkách naskočila fotografie luxusní sněhobílé jachty. Vypadla více než šedesát metrů dlouhá a schopná plavby na rozbouřených mořích. „To je Pascal, Croissardova soukromá loď, která už pět měsíců kotví u Monte Carla. Dneska ráno mi to potvrdil správce přístavu. Nikam neodplula.“

„No tak to byla jiná loď.“

„Třeba ne.“

Eric vrátil na monitory původní snímek oceánu, kde zmizela Linda, a začal ho oddalovat, takže bylo vidět čím dál větší část vodní plochy. Na okraji fotografie se náhle objevily malé čtvercové objekty. Stone umístil na jeden z nich kursor, klikl, aby ho dostal do středu, a začal ho zvětšovat.

„Co to…?“

V několika vteřinách se ukázalo, že se jedná o velkou ropnou plošinu i s komínem se šlehajícím plamenem, nakládacím jeřábem a plošinou pro vrtulníky přečnívající na jedné straně.

„Tahle ropná oblast patří mezi nejbohatší na světě,“ poznamenal Eric. „U brunejského pobřeží jsou doslova stovky vrtných plošin. Z nich pochází sultánovo bohatství. A na těch obrech je taky víc než dost kovu, aby odstínil signál Lindina čipu.“

„Jenže nikde poblíž místa, kde signál zmizel, žádná plošina nebyla,“ namítl Max.

„Ne,“ vložil se do debaty Mark, „ale kdo ví, před jakou dobou byly ty snímky pořízené? Google svoje mapy pořád aktualizuje, ovšem i tak jsou stále hodně pozadu za realitou. Nějaká vrtná plošina tam klidně mohla být postavena před několika roky a na internetu se ukáže třeba až za několik let.“

„Tak potřebujeme sehnat mnohem novější snímky,“ prohlásil Juan.

„Děláme něco lepšího,“ řekl mu Eric. „Snažíme se najmout vrtulník, aby tam někdo zaletěl a omrkl to.“ Stone zvedl ruku v obranném gestu, když uviděl výraz v Cabrillově obličeji. „Jen klid, dáme pozor, abychom nevzbudili podezření.“

„Kdy budete znát termín letu?“

„Doufám, že dneska. Ta vrtulníková společnost je plně vytížená, dopravuje na ropná pole dělníky a materiál, ale řekli mi, že by se jim možná podařilo dnes odpoledne uvolnit jeden stroj na krátký vyhlídkový let.“

„Dobrý nápad.“ S plným žaludkem a intravenózním roztokem, který mu čistil mysl a zotavoval tělo, se Cabrillo musel maximálně soustředit, aby se udržel vzhůru. „Kdy budeme na místě?“

Eric poslal na obrazovky podrobné údaje o poloze lodi, rychlosti a další cestě. „Za pětačtyřicet hodin.“

„Eddie, chci, abyste s Linkem oprášili náš záložní plán útoku na ropnou plošinu. Projděte ho se zbytkem týmu a informujte všechny o nejnovějším vývoji. Eric s Markem se budou dál snažit vyhrabat, co se dá, na Croissarda a toho jeho ochočeného Neandertálce Johna Smithe. Vsadím se, že byl opravdu ve francouzské Cizinecké legii. Třeba by se dalo něco vyčmuchat v elektronických archivech.“

„To je fakt.“

„A co já?“ zeptal se Max.

Juan vstal od stolu a zamrkal na něho. „Ty tady jenom seď a snaž se vypadat dobře.“

Necelých šedesát vteřin nato už byl Juan ve své kajutě, závěsy zatažené, klimatizaci naplno a pokrývku vytaženou pod bradu. Navzdory vyčerpání mu nedávaly spát obrazy zajaté Lindy Rossové a neodbytný pocit, že přehlédl něco zásadního. Nakonec však spánek zvítězil.

Z propasti ho vytáhlo zvonění staromódního telefonu. Odhodil přikrývku a popadl sluchátko. Matně černý přístroj vypadal jako ze třicátých let minulého století, ale byl moderní a bezdrátový.

„Předsedo, omlouvám se, že ruším.“

„Nic se neděje, Eriku,“ řekl Juan. „O co jde?“

„No, právě se nám ozvali z té vrtulníkové společnosti.“

„Předpokládám, že měli dobré zprávy…“

„Ne, bohužel. Na souřadnicích, které jsme jim dali, nic není. Pilot přeletěl přímo nad nimi.“

Juan spustil nohy z postele. Pokud tam nebyla vrtná plošina, dopravili Lindu na nějakou loď. Loď, která měla několikadenní náskok, a oni neměli tušení, kam zamířila. Linda se zdála být skutečně ztracená.

„A co nějaké lepší satelitní snímky té oblasti?“ zeptal se po krátké pauze.

„No, víte, my jsme se po nich ještě nedívali. Spoléhali jsme na ten vrtulník.“

„Jistě, já vím, ale udělejte to pro mě. Najděte nějaké fotky z poslední doby. Třeba na nich bude nějaká stopa. Mohli ji vzít na palubu nějaké těžařské lodi nebo něčeho takového. Jestli je to tak, budeme aspoň vědět, jakou jehlu v té pacifické kupce sena hledáme.“

„Dobře.“ Stone už chtěl zavěsit, ale vzpomněl si, že jeho hlášení není kompletní. Jako každý nerad přiznával porážku. „Na Croissarda pořád nic nemáme a na Johna Smithe můžeš rovnou zapomenout. Stačil nám jediný rychlý pohled do archivů Cizinecké legie, abychom zjistili, že tam v posledních padesáti letech sloužilo zhruba čtrnáct tisíc Johnů Smithů. Je to oblíbené nom de guerre.“

„To jsem tušil,“ připustil Juan, „ale zkusit se musí všechno. Jakmile by se něco objevilo, hned mě informujte.“

Poté, co se rychle osprchoval a oholil, zastavil se Cabrillo na ošetřovně. MacD Lawless ležel na standardní nemocniční posteli obklopený nejmodernějšími lékařskými přístroji. Monitor srdeční činnosti pípal silně a pravidelně. Mohl sám dýchat, ale kolem uší měl pod nos zavedenou čirou plastovou kanylu přivádějící kyslík. Juan si všiml, že Lawlessovy modřiny rychle blednou a většina otoků je už pryč. Ke svému atraktivnímu vzhledu měl ten chlap navíc konstituci býka.

Hux obešla závěs oddělující Maka od zbytku nemocničního pokoje. Jako obvykle měla vlasy svázané do ohonu a na sobě lékařský plášť. Ve tváři utkvěl neproniknutelný doktorský výraz.

„Jak je na tom?“ zeptal se Juan a snažil se, aby to neznělo ponuře.

Julia se náhle usmála a už tak jasný pokoj jako by se ještě víc rozzářil. „Spí.“

„Já vím. Je v kómatu –“

„Ne,“ přerušila ho rychle. „Z kómatu se probral asi před třemi hodinami. Usnul vlastně teprve před chvilkou.“

Z nějakého důvodu není na světě doktor, který by se rozpakoval vzbudit pacienta, bez ohledu na to, jak moc potřebuje spánek. Julia Huxleyová nebyla jiná. Jemně zatřásla Makovi ramenem, až zamrkal a otevřel oči. Nejdřív se díval do prázdna, ale pak se jeho smaragdově zelené oči zaostřily.

„Jak se daří?“ zeptal se Juan vřele.

„Skvěle,“ odpověděl MacD trochu chraptivě. „Ale měl bys vidět toho druhého chlapa.“

„Viděl jsem ho,“ přitakal Cabrillo. „Myslím, že tak odřené klouby na rukou ještě nikdo nikdy neměl.“

Lawless se rozesmál, ale pak zasténal bolestí. „Tohle mi nedělej. Žádné vtipy. Moc to bolí.“ MacD náhle zvážněl, když si vzpomněl, s kým mluví a jak se sám zhroutil pod Soe Thanovým mučením. „Je mi to líto, Juane. Opravdu je. Neměl jsem tušení, že to bude tak zlé.“

„Nedělej si s tím hlavu. Dal jsi mu jenom moje jméno a jméno lodi, které mimochodem jen zřídka zdobí její záď. Kdybys jim nepověděl, kdo jsem, nepožádala by čínská vláda o naše vydání do Pekingu a Eddiemu by se nepodařilo vymyslet, jak nám zachránit kůži. Nechtěně jsi nás z toho dostal.“

Lawless se zatvářil pochybovačně, jako by tomu moc nevěřil.

„Opravdu,“ pokračoval Předseda. „Kdybys Thanovi neřekl to, co jsi mu řekl, seděli bychom teď oba v nějakém čínském vězení a čekalo by nás doživotí. Jestli se cítíš mizerně, že tě zlomili, dokážu to pochopit, ale musíš vzít také v úvahu fakt, že jsi tím umožnil náš útěk. Můžeš si vybrat a vzít to z té lepší nebo horší stránky. Pokud zvolíš špatně, nebudu mít pro tebe využití. Jasné?“

MacD si odkašlal, aby si vyčistil hrdlo. „Rozumím. A děkuju. Takhle jsem o tom neuvažoval. Vypadá to, že jsem ti podruhé zachránil život.“ Pokusil se usmát, ale moc se mu to nepodařilo.

Juan věděl, že se Lawless dá dohromady, a věděl také, že najmout ho byla ta nejchytřejší věc, kterou za dlouhou dobu udělal. „Trochu si odpočiň. Momentálně stopujeme Lindu, takže to celé bude za pár dní jenom historka, kterou si budeme vypravovat u skleničky.“

„Cože? Moment. Vy Lindu stopujete?“

„Každý agent Korporace má ve stehně implantovaný čip. Funguje biometricky a dá se sledovat ze satelitů. Právě teď jsme na cestě do Bruneje. Odtamtud se její čip ozval naposledy. Dostaneme ji zpátky. Hlavně klid.“

„Hlavně klid,“ zapapouškoval Lawless.

Cabrillo kývl na Hux a odešel z ošetřovny.

14

OREGON SE HNAL KUPŘEDU, poháněn stejnou měrou úzkostí svého kapitána jako svými pozoruhodnými motory. Měli štěstí, že moře zůstávalo klidné, protože při rychlostech, kterých dosahovali, by vysoké vlny znamenaly pořádně neklidnou plavbu. Obvykle by se loď držela mimo hlavní trasy, aby posádky jiných plavidel nezaujaly její mimořádné schopnosti, tentokrát tomu tak nebylo. Cabrillo se nestaral o to, kdo je uvidí prořezávat vlny rychlostí přes čtyřicet uzlů. Několikrát je někdo pozdravil, obvykle znuděný radista, který chtěl vědět, co jsou zač. Oregon však na Předsedův rozkaz udržoval radiové mlčení.

Jediným pokusem vypadat aspoň trochu normálně byl falešný kouř vypouštěný z jediného komína lodi. Většina námořníků, kteří Oregon viděli plout kolem, usoudila, že je to stará nákladní loď vylepšená plynovými turbínami.

Cabrillo sedící v operačním centru s paží zavěšenou na pásce sledoval moře ubíhající na velkém monitoru. Když pohlédl doprava, uviděl velkou obrazovku radaru posetou tečkami představujícími okolní lodě. Malacký průliv je možná nejrušnější lodní trasa na světě a provoz blížící se dopravní zácpě přinutil Oregon zpomalit na zlomek svého výkonu.

Nebyla to Juanova obvyklá hlídka. Blížila se osmá hodina večerní a u kormidla byla třetí směna. Slunce rychle zapadalo za jejich zády a měnilo moře ve zvlněný plát naleštěné mědi. Věděl, že až zmizí úplně, plavba se ještě zpomalí. Velké kontejnerové lodi a tankery mají moderní navigační přístroje a mohou udržovat rychlost prakticky za všech okolností. Nadcházející zdržení způsobí desítky rybářských člunů a malá příbřežní nákladní plavidla, která budou muset obeplouvat.

Uklidňoval ho jen fakt, že se blížili ke konci úzkého průplavu. Jakmile se znovu ocitnou v otevřených vodách, popustí své milované lodi otěže a rozjede magnetohydrodynamiku ještě víc.

„Dobrý večer vespolek,“ ohlásila se Julia Huxleyová. Právě vstoupila do operačního centra z chodby ústící v zadní části místnosti. Před sebou tlačila křeslo, ve kterém seděl MacD Lawless oblečený do nemocničního úboru. „Vzala jsem svého pacienta na exkurzi. Možná si pamatuješ, Juane, že všechno, co předtím viděl, byla chodba na druhé straně jídelny.“

„No páni!“ vypravil ze sebe Lawless a vyvalil oči. „Tady to je jako na můstku Enterprise. Tady seděl Chris Pine.“

„Kdo?“ zeptal se Cabrillo.

„Chris Pine. Hraje Kirka ve filmech.“

Juan nechal tu poznámku bez odpovědi, aby neprozradil, jak moc ztratil přehled. „Jak jsi na tom?“

„Už mi to ležení leze na mozek,“ utrousil MacD. „Hlava funguje dobře, ale tělo je slabé. Nemůžu zůstat celý den v posteli. Kde to vlastně jsme?“

„V Malackém průplavu.“

„Pěkně to valíme,“ poznamenal Lawless.

„Tahle stará holka má pod kapotou něco navíc, i když teď zrovna jsme kvůli tomu zatracenému provozu museli zpomalit na patnáct uzlů.“

Lawless se podíval na obrazovku. „Vypadá to tam jako u nás doma na dálnici 1-10.“

„Já vyrostl v Kalifornii,“ opáčil Juan. „Dokud jsi neviděl čtyřistapětku, nevíš, co je dopravní zácpa. A co ti ještě Julia ukázala?“

„Vaši jídelnu, o které musím říct, že je nejpřepychovější, jakou jsem kdy viděl. No, pak bazén, fakt úžasný, a tělocvičnu a nějaké ubikace mužstva. Co ještě? Dok pro čluny a hangár.“

„Tak to jsi ještě neviděl ani polovinu. Dole u kýlu jsou dveře, které se otevírají do moře, abychom mohli vypustit ponorky, a Oregon má větší palebnou sílu než jakákoliv loď, která se kdy plavila po moři.“

„Nekaž mi výstup,“ ozvala se Julia.

„Jakmile ti bude líp,“ řekl Juan, „promluvíme si o tvé kajutě. Zatím je prázdná, ale můžeš začít přemýšlet o tom, jak si ji zařídíš. Pak to realizujeme.“

„V Kábulu jsem bydlel s několika kolegy v bývalé karosárně a předtím mě ubytovával Strýček Sam. O zařizování nic nevím.“

„To si budeš rozumět s Linkem. Ten požádal o pryčnu a plechovou skřínku a zbytek úspor vrazil do Harleye Fat Boy, kterého má v nákladovém prostoru.“

„To se mi celkem zamlouvá.“

Přerušila je Julia. „Se zakládáním motorkářského gangu můžete začít jindy. Teď tě odvezu zpátky na ošetřovnu.“

„Ano, madam,“ pronesl Lawless nevrlým tónem vzpurného dítěte a zamrkal na Cabrilla.

V tom okamžiku vtrhli do místnosti Eric Stone a Mark Murphy. „Předsedo, máme to!“ vyhrkli jednohlasně. Oba toho od pohledu v posledních třiceti hodinách moc nenaspali.

„A co máte?“

„Dobrou noc vespolek,“ řekl MacD, když ho Hux odvážela z místnosti.

„Byla tam ropná plošina,“ odvětil Eric.

Nesl v náručí otevřený notebook, který položil na volný pult. Za pár vteřin měl na hlavním monitoru družicový snímek těžební plošiny. Podrobnosti byly neostré, protože byl příliš zvětšený, ale Juan viděl plochu pro vrtulníky přesahující přes jeden bok a rozeznal stín vysokého jeřábu táhnoucího se přes palubu. Kdyby musel hádat, řekl by, že plošina má rozlohu asi čtyři tisíce čtverečných metrů.

„Má označení J-61 a nepoužívá se už dva roky.“

„Komu patří?“

„Různým stínovým společnostem. Mark a já se ten propletenec pořád snažíme rozmotat.“

„Má nějaký vlastní pohon?“

„Ne. Je poloponorná a bez pohonu. Pokud s ní pohnuli, museli ji odtáhnout.“

„Víme zatraceně dobře, že s ní pohnuli,“ prohlásil Juan s pohledem upřeným na obrazovku, jako by mu satelitní snímek mohl poskytnout odpověď. „Jediná otázka zní kdy?“

Mark si nalil kávu z termosky. „Takhle velká plošina by potřebovala aspoň dva remorkéry. Prověřujeme všechny velké firmy, abychom zjistili, kde jsou teď jejich největší plavidla. Zatím jsme nepadli na žádné, které by se v poslední době pohybovalo v dané oblasti.“

„Má Croissard nějaké kontakty na společnosti provozující mořské remorkéry?“

„Myslím, že ne,“ odpověděl Mark. „Vím, že nemá nic do činění s výzkumy ropných ani plynových nalezišť.“

„Prověřte to znova,“ řekl Juan. Přemýšlel, co všechno přesun tak velké konstrukce může obnášet. Pokud na ní Linda byla ještě před několika dny a teď je plošina pryč, musel Croissard jednat rychle. Jak dlouho může trvat zkoordinovat několik lodí na malém prostoru a pak vyvinout dostatečnou rychlost? Čtyři dny? Pět? To spíš, kdyby šlo všechno hladce, ale jak často se to stává?

Kdyby takové operaci velel on, chtěl by něco výkonnějšího. Jak by to udělal? Jak by přemístil dvacet tisíc tun oceli rychle a tiše z kotviště, kde se plošina nacházela po několik let?

„Moment,“ řekl nahlas, když našel odpověď. „Nebyl to remorkér, ale FLO-FLO.“

„Co?“

„FLO-FLO. Z anglického ‚float-on/float-off‘. Loď pro mimořádně těžké náklady.“

„Sakra, máš pravdu,“ vyhrkl Mark. Popadl Erikův notebook a naťukal heslo do vyhledávače.

Na obrazovce se objevila fotografie lodi nepodobné ničemu jinému na světě. Její palubní nástavba se dvěma silnými komíny a bočními můstky vyčnívajícími přes zábradlí byla vysunutá dopředu nad příď. Zbytek skoro dvousetpadesátimetrového plavidla tvořila otevřená paluba, která se rozkládala jen kousek nad čárou ponoru. Na tomto konkrétním snímku byla loď Blue Marlin přepravující zmrzačený torpédoborec USS Cole zpátky do Spojených států na opravu.

Tento neobyčejný druh plavidla má balastní nádrže, které dokáží potopit loď do požadované hloubky. Ta se pak posune pod svůj náklad, ať už je to výbuchem poškozený torpédoborec nebo ropná plošina. Jakmile je na místě, voda z balastních nádrží se vyčerpá a celé plavidlo se zase zvedne s nákladem na palubě o rozloze přes jedenáct tisíc metrů čtverečních. Jakmile je náklad upevněn řetězy nebo dokonce přivařen k palubě, může s ním FLO-FLO pohodlně plout rychlostí patnácti uzlů, mnohem rychleji než běžný remorkér, který se s nákladem tak neohrabaným jako ropná plošina stěží zmůže na pět uzlů.

Eric si vzal zpátky notebook a jeho prsty se míhaly po klávesnici, jak hledal databáze a firemní záznamy. Po čtyřech minutách, během nichž bylo v operačním centru slyšet jen hukot motorů a syčení vzduchu v klimatizaci, vzhlédl. „Na světě je jen pět lodí dost velkých na to, aby zvedly plošinu jako J-61. Dvě právě pracují pro americké námořnictvo, převážejí válečné lodě, aby neplýtvaly strojovým časem a nepotřebovaly během přesunu údržbu. Další se blíží k Severnímu moři s plošinou pro naleziště zemního plynu, kterou postavili v Koreji, a jedna právě dopravila další ropnou plošinu do Angoly. Pátá převáží několik luxusních jachet ze Středozemního moře do Karibiku. Zdá se, že tam zrovna začala plachtařská sezóna. Promiň, Juane, ale tvůj nápad nevyšel.“

Cabrillovi zahalil tvář výraz trpkého zklamání. Byl si jistý, že na něco přišel.

„Ne tak rychle,“ ozval se Mark Murphy. Zatímco Stone pracoval na notebooku, zabýval se Murph svým iPadem, který byl také připojený k lodnímu superpočítači Cray. „Croissard spravuje sérii stínových společností sídlících na ostrovech v kanálu La Manche. Žádná z nich nebyla až do minulého týdne aktivní. Protože tohle je zjevně dlouhodobý plán, jen jsem tu složku prolistoval. Zaujala mě společnost zvaná Vantage Partners PLC, financovaná jednou bankou na Kajmanských ostrovech. Jediné, co za dobu své existence udělala, bylo, že se prodala jedné brazilské společnosti. Přestal jsem se o to zajímat v domnění, že jde o legitimní obchod, který nemá nic společného s Croissardovými plány v Myanmaru…“

„Předpokládám ale, že ses k tomu pak vrátil a pátral dál,“ přerušil ho Juan.

„Jo. Ta brazilská společnost má v Indonésii pobočku, která provozuje lodní vrakoviště. K tomu obchodu nebyly zveřejněny žádné částky, ale myslím si, že Croissard prodal Vantage Partners za mnohem méně, než do ní investoval, aby tak mohl financovat to vrakoviště a všechny lodě, které tam jsou určeny k rozebrání.“

„Je mezi nimi i FLO-FLO?“

„Dej mi vteřinu, už jsem se skoro proboural do jejich počítačového systému.“ Jakmile to dořekl, upřel pohled na iPad a po tváři se mu rozlil úsměv. „Mám to. Právě teď demontují tři lodě. Tři rybářské a jednu pro převoz sypkého nákladu. Další má přijít na řadu Hercules, plavidlo typu FLO-FLO, které bude rozebráno v rámci smlouvy o bankrotu jeho majitele. Stojí tady, že se tam dostalo vlastní silou, takže je pořád funkční.“

„A máme to!“ vykřikl triumfálně Cabrillo. „Takhle přestěhovali tu plošinu. Croissard si na to koupil vlastní nákladní loď.“

„Z toho vyplývá další otázka,“ ozval se Eric. „Proč? Proč s tou plošinou vůbec hýbal?“

„Není to proto, že byla na palubě Linda,“ odpověděl Juan, „takže je tam něco jiného, co Croissard nechce, abychom našli.“

„Musí to být něco hodně velkého,“ poznamenal Murph. „Jinak by si to prostě z plošiny vzal a odjel.“

Cabrillo mlčel a přemýšlel. Proč? nebyla otázka, která ho zajímala. Chtěl vědět, kam Croissard plošinu odvezl. Zaťukal na klávesnici zabudovanou do područky svého křesla a vyvolal na monitoru mapu Jihočínského moře. Tam ležely velké indonéské ostrovy Jáva, Sumatra a Borneo, tam se nacházela Brunej, a doslova tisíce dalších ostrůvků, z nichž většina byla neobydlená. Každý z nich mohl posloužit jako dokonalý úkryt. Problém představovalo množství lodí proplouvajících tou oblastí. Plavidlo tak neobvyklé jako Hercules naložené ropnou plošinou by bylo jistě zpozorováno a nahlášeno.

Stejně jako při prvním setkání s Croissardem v Singapuru měl Juan pocit, že mu něco uniká. Třeba byla Erikova otázka důležitější, než se zdálo. Proč riskoval stěhování plošiny? Murph už nadhodil, že na ní bylo něco, co si švýcarský finančník přál ukrýt. Ale celá plošina se schovat nedá. Aspoň ne snadno.

A pak to Cábrillo uviděl. Znovu zaťukal na klávesnici a vody Jihočínského moře jako by se vypařily z mapy na velké obrazovce. Asi sto padesát kilometrů od Bruneje spadal pevninský šelf ostře do Palawanského koryta, čtyři a půl kilometru hluboké propasti, která rozdělovala mořské dno jako zásek sekerou.

„Mají namířeno sem,“ prohlásil. „Chtějí tu plošinu potopit s Lindou na palubě. Navigátore, připravit kurz k místu na okraji koryta, které je nejblíž k poslední známé poloze plošiny.“

Eric Stone, kormidelník lodi, převzal navigační pult a provedl výpočty osobně. Oregon musel odbočit o několik stupňů na sever od svého severozápadního kurzu. Jejich trasa vedla přes cíp oblasti s rušným lodním provozem, ale zatímco se příď lodi stáčela, Stone už propočítával rychlosti a polohy vzhledem k ostatním plavidlům tak blízkým, aby se objevila na jejich radaru s velkým dosahem.

„Jestli zrychlíme na pětatřicet uzlů, prokličkujeme mezi nimi,“ oznámil.

„Udělej to, a jakmile budeme na prázdném moři, rozjedeme to naplno.“

* * *

Úsvit NAŠEL Cabrilla nahoře v kormidelně, s velkým hrnkem černé kávy v ruce. Moře zůstávalo klidné a naštěstí prosté lodní dopravy. Voda měla tmavozelenou barvu smaragdu, zatímco slunce zářící přes vzdálená mračna zbarvovalo obzor dočervena. Někdy během cesty, nejspíš při pomalejší plavbě Malackým průplavem, přistál na pravém bočním můstku velký racek. Byl tam pořád, ale loď teď plula tak rychle, že se choulil za zábradlím z kovových plátů, aby se ukryl před nemilosrdným větrem.

Cabrillo měl kvůli zlomené klíční kosti stále paži zavěšenou na pásce. Vzhledem ke zranění se nemohl zúčastnit výsadku na J-61. Bude se muset spokojit s rolí pozorovatele ve vrtulníku MD 520-N, který teď chystali k letu v hangáru pod poklopem nákladového prostoru číslo 5. Do třiceti minut měl být v pohotovosti na palubě.

Juan velice nerad posílal své lidi do nebezpečí, pokud je nemohl vést, takže ho jeho pasivní role v této operaci mimořádně znervózňovala. Jakmile zpozorují Hercules, vrátí se Gomez Adams na Oregon pro bojový tým a nechá Juana „sedět na střídačce“. Linc, Eddie a ostatní byli více než schopní zneškodnit kohokoliv, koho Croissard pověřil hlídáním Lindy.

Ve výklenku v zadní části kormidelny zasyčely otevírající se dveře centrálního výtahu. Posádka dobře věděla, že když je Předseda tam nahoře sám, je nejlepší nechat ho na pokoji, takže Juana to vyrušení mírně podráždilo. Obrátil se a výtka mu zmrzla na rtech. Místo toho se usmál. Z výtahu vyjel v kolečkovém křesle MacD Lawless. Bylo vidět, že ho to stojí značné úsilí, ale byl odhodlaný zvládnout to sám.

„Už jsem zapomněl, jaká dřina je dostat se v tomhle krámu z výtahu.“

„Mně to nemusíš povídat,“ řekl Cabrillo. „Když mi Číňani ustřelili nohu, strávil jsem na vozíku tři měsíce, než jsem se naučil chodit s protézou.“

„Napadlo mě, že by mi prospělo trochu čerstvého vzduchu, ale varovali mě, abych se držel dál od hlavní paluby.“

„Pokud si nechceš udělat na vlasech foukanou, je to dobrý nápad. Plujeme rychlostí přes čtyřicet uzlů.“

Lawless nedokázal skrýt úžas. Protože byl na kolečkovém křesle, viděl z oken na můstku jen oblohu. Cabrillo vstal ze své židle a přešel ke dveřím na boční můstek na levoboku. Byly posuvné, aby se daly otevřít bez ohledu na vnější podmínky. Jakmile je pootevřel jen asi na deset centimetrů, vnikl dovnitř vichr o síle hurikánu a zamával starou mapou zatíženou na stole stejně zastaralými navigačními tabulkami. Přestože bylo časně ráno, byl vzduch horký a těžký vlhkostí, ale i tak vzhledem k rychlosti, s níž naplnil můstek, poměrně osvěžující.

Cabrillo otevřel dveře úplně a ustoupil dozadu, aby mohl MacD vyjet s křeslem na boční můstek. Vlasy mu vlály a musel zesílit hlas, aby ho bylo přes vichřici slyšet. „To je úžasné. Netušil jsem, že se takhle velká loď může pohybovat tak rychle.“

„Druhou takovou bys nenašel na všech mořích světa,“ prohlásil Juan hrdě.

Lawless se chvilku s nečitelným výrazem rozhlížel po moři a pak zacouval zpátky dovnitř. Cabrillo zavřel dveře.

„Měl bych se vrátit na ošetřovnu,“ pronesl Lawless váhavě. „Doktorka Huxleyová neví, že jsem se vypařil. Přeju vám všem dnes hodně štěstí.“ Natáhl ruku.

Juan nechal paži u boku. „Promiň, ale máme tady takovou pověru. Nikdy si před akcí nepřejeme štěstí.“

„Tak to se omlouvám. Nevěděl jsem…“

„To nic. Už to víš a ostatní už nepolekáš.“

„A co tohle? Na shledanou.“

Cabrillo přikývl. „Pochopil jsi to správně. Na shledanou.“

Když se ocitli na samotné hranici doletu vrtulníku, zabraly motory Oregonu na Juanův rozkaz na zpětný chod. Budou mít jen velmi málo času nad cílovou oblastí, ale chtěl najít Hercules co nejrychleji. Pokud se přepočítal a ta obrovská nákladní loď nesměřovala k Palawanskému korytu, neměli žádnou šanci zahlédnout ji z vrtulníku, i kdyby zůstali nad cílem sebedéle. Loď i její náklad by byly dávno pryč.

Listy rotorů v lesklých pohonných tryskách změnily sklon a voda stříkající ze zádi začala tryskat z otvorů na přídi. Loď zpomalila tak prudce, že se všem podlomila kolena. Jakmile rychlost klesla na deset uzlů, odsunul se poklop zadního nákladového prostoru dopředu a hydraulický výtah vynesl černý vrtulník na denní světlo. Cabrillo byl už připoutaný na sedadle vedle pilota s velkým dalekohledem pověšeným na rameni. Dozadu se posadil Max Hanley jako druhý pozorovatel.

Rotor se zvedl nad lodní zábradlí, technici upevnili jeho listy ve vodorovné poloze a Gomez nastartoval výkonnou turbínu. Když dostal zelenou k odletu, zapojil převodovku a velký rotor začal vířit dusný vzduch. Díky systému NOTAR byla pětsetdvacítka při startu mnohem tišší a stabilnější. Adams přidal plyn a lehce pohnul kolektivem. Ližiny se odlepily od paluby a on prudce zvedl stroj pryč od Oregonu ve strmém stoupání, při němž ho držel daleko od lesa jeřábů na zádi.

Museli udělat oblouk daleko na východ, aby se přiblížili k Herculu zezadu. Rozhodli se pro to ze dvou důvodů. Zaprvé chtěli letět s vycházejícím sluncem v zádech, které je ukryje před zraky případných hlídek. A zadruhé, s velkou ropnou plošinou upevněnou na nákladové palubě bude mít lodní radar na příďové nástavbě za zádí velkou slepou oblast. Nikdo je neuvidí přilétat.

Let byl nudný jako pokaždé, když se letí nad vodní plochou. Nikomu nebylo do řeči. Za normálních okolností by spolu muži rozprávěli, aby uvolnili napětí, ale nikomu se nechtělo žertovat, dokud život Lindy Rossové visel na vlásku. Seděli tedy mlčky. Juan se občas rozhlédl dalekohledem, přestože byli stále daleko od cílové oblasti.

Teprve když se vzdálili asi šedesát pět kilometrů od Oregonu, začal spolu s Maxem sledovat oceán s větším zájmem. Pracovali sehraně, Max se díval dopředu a doleva, Cabrillo dopředu a doprava, oba přejížděli dalekohledy ze strany na stranu a ani na okamžik se nenechali zhypnotizovat slunečními odlesky na nízkých vlnách. Byli asi patnáct kilometrů od souřadnic, na kterých se měla loď podle Cabrillova odhadu nacházet, a nedaleko od místa, kde se pevninský šelf vrhal do Palawanského koryta, když Juan cosi spatřil na pravoboku před nimi.

Ukázal to Adamsovi a pilot trochu stočil stroj, aby měli stále slunce v zádech.

Cabrillo okamžitě zneklidněl. Měli loď najít podle její několik kilometrů dlouhé brázdy, kterou by spatřili jako první a sledovali. Tady však žádná brázda nebyla. Hercules seděl nehybně na hladině.

Byl to neskutečný pohled. Plavidlo bylo skoro dvakrát tak dlouhé jako Oregon, nejpozoruhodnější na něm však byla vysoká ropná plošina posazená na otevřené palubě. Její čtyři válcovité nohy měly obvod jako plavecké bazény. Plováky pod nimi, natřené červeným ochranným nátěrem, přečnívaly dobrých dvacet metrů přes zábradlí Hercula a měly rozměry nákladních člunů. Plošina samotná mohla mít rozlohu až deseti tisíc čtverečních metrů, takže byla mnohem větší, než Cabrillo předpokládal – vzdálenost od paluby k vrcholu vrtné věže byla větší než šedesát metrů. Dalo se soudit, že loď a plošina váží dohromady hodně přes sto tisíc tun.

„Co si o tom myslíš?“ zeptal se Adams. Původně měli v plánu najít plošinu a okamžitě se vrátit na Oregon, ale když loď stála na místě, nebyl si jistý, co dál.

Cabrillo nezaváhal. „Dostaň se blíž. Chci něco zkontrolovat.“

Adams klesl, dokud se ližiny skoro nedotýkaly vln. Pokud na zádi nestála hlídka, byli stále víceméně neviditelní. Teprve když se přiblížili asi na tři čtvrtě kilometru, všiml si Juan, že se Hercules naklání na levobok. Na okamžik ho napadlo, jestli neuložili špatně náklad a nezastavili, aby ho narovnali.

Když však obletěli záď lodi, uviděl, že z paluby pro čluny na nástavbě visí silná ocelová lana a železné rameno jeřábů trčí nad vodu. Byl spuštěn záchranný člun. Na čáře ponoru uviděl bubliny unikající z balastních nádrží plnících se vodou. Nepřerovnávali náklad – opustili loď, protože ji chtěli potopit.

15

„OBLEŤ TO NA DRUHOU STRANU!“ zavolal Cabrillo naléhavě. Vrtulník se hbitě jako vážka otočil okolo přídě obřího plavidla a pokračoval podél zábradlí na pravoboku. Stejně jako na druhé straně lodi i tady byly jeřáby obrácené ven a záchranný člun chyběl. Taky však nic nenaznačovalo, že by zde pracovaly pumpy. Naplňovali tedy nádrže jen na jedné straně, aby se Hercules pod ohromnou vahou plošiny J-61 převrátil.

„Dostaň nás co nejrychleji dolů! Musíme zastavit ta čerpadla.“

„Juane,“ řekl Max, „co když vzali Lindu s sebou?“

Cabrillo zavolal na Oregon. Hali Kasim okamžitě odpověděl. „Mluv, Předsedo.“

„Hali, zachytili jste v poslední hodině signál Lindina sledovacího čipu?“

„Ne, a mám pro její frekvenci vyhrazený samostatný monitor.“

„Okamžik.“ Cabrillo přepnul zpátky na kanál interní komunikace vrtulníku. „Tady máš odpověď, Maxi. Je pořád na palubě. Gomezi, dostaň nás dolů. Hali, pořád mě slyšíš?“

„Jsem tady.“

„Našli jsme Hercules, ale vypadá to, že ho potápějí. Máte naši polohu, že?“

„Vidím vás sto třicet dva kilometrů daleko na azimutu čtyřicet šest stupňů.“

„Dostaňte se sem co nejrychleji. Ať Oregon třeba plive krev, když to bude potřeba.“ Juan ukončil spojení. „Změna plánu. Gomezi, vysaď mě nahoře na plošině. Pak se s Maxem pokusíte najít způsob, jak zastavit ty pumpy.“

„Chystáš se najít Lindu?“ zeptal se Hanley.

„Když všechno ostatní selže, můžu s ní skočit do moře,“ prohlásil Juan, ačkoliv věděl, že se jeho nápad zrodil ze zoufalství a nejspíš skončí smrtí jich obou.

Ustaraný výraz na Maxově obličeji prozradil Cabrillovi, že i Hanley ten nápad považuje za dost hloupý. Juan pokrčil rameny, jako by říkal: co jiného se dá dělat? Vzal si malou vysílačku, kterou Max vyhrabal z pohotovostní schránky pod zadním sedadlem. Max ponese její dvojče.

„Nechceš, abych přivezl z Oregonu další lidi?“ zeptal se Adams, zatímco zvedal vrtulník podél vysokého boku ropné plošiny.

„V žádném případě nechci, aby Oregon zpomalil,“ odpověděl Cabrillo.

Gomez zavěsil helikoptéru nad přistávací plochou. Cabrillo nemarnil čas, který by si vyžádalo přistání. Odepnul si pásy, otevřel dvířka a spustil se z metrové výšky na palubu. Oblečení a vlasy na něm vlály ve vichru pod rotorem. Pětsetdvacítka pak odlétla směrem k zádi, kde bylo dost místa pro bezpečné přistání.

Při dopadu se Juanovi otřáslo zraněné rameno a hrudníkem mu projela bodavá bolest. Trhl sebou a pak ji ignoroval.

Více než šedesát metrů nad hladinou byl náklon lodi, který viděli z vrtulníku, ještě výraznější, a Cabrillo se musel trochu nahnout, aby udržel rovnováhu. Nedokázal odhadnout, jestli Oregon dorazí včas.

Rozhlédl se kolem. Bylo jasné, že je plošina stará. Pod loupající se barvou prosvítala rez. Paluby byly špinavé a prohnuté na místech, kde na ně obsluha jeřábů neopatrně spustila těžký náklad. Povalovalo se na nich jen velmi málo volného materiálu. Zahlédl velkou bednu plnou desetimetrových trubek zvaných „vrtná šňůra“, které se spojují pod jeřábem a hloubí díru do země. Na vrtné plošině visely těžké řetězy připomínající krajky. Z jasných náznaků, že je opuštěná, chybělo Juanovi snad jen vytí kojota a chomáče bodláčí hnané větrem.

Cabrillo zamířil k obytnému bloku, tříposchodové kostce elegantní asi jako sovětské paneláky. V přízemí měl místo oken jen kruhové průhledy velké jako jídelní talíře.

Prohlédl jediné ocelové dveře. Poznal, že na nich dříve visel zámek. Držadlem byl stále provlečený řetěz, ale oko na veřejích bylo ulomené. Teď byly na několika místech zavařené hrubými hroudami roztaveného kovu. Stejně zatáhl za držadlo, zabral, až ho rozbolela ruka, ale nepohnul dveřmi ani o milimetr.

Nebyl ozbrojený, protože se původně chystal jen na průzkumnou misi. Rozhlédl se po něčem, čím by mohl rozbít okénko. Trvalo mu nekonečných deset minut, než objevil odhozený uzávěr acetylenové láhve. Byl velký zhruba jako grapefruit a dost těžký, aby rozbil sklo. S jednou rukou na pásce se mu špatně mířilo, takže okno trefil až napotřetí, a sklo pod úderem jen popraskalo. Použil kovový uzávěr jako kladivo a vytloukl sklo z rámu.

„Lindo?“ křikl do prázdné místnosti. Uviděl, že je to šatna, kde si dělníci svlékali ropou nasáklé kombinézy, než pokračovali do svých kajut. „Lindo?“

Jeho hlas spolkly plechové stěny a zavřené dveře na protější straně. Vykřikl. Zaječel. Zařval. Pořád nic. Odpovědí mu bylo mlčení.

„Lindo!“

* * *

Max vyskočil z vrtulníku, jakmile se ližiny dotkly paluby, a přikrčený proběhl pod roztočeným diskem rotoru. Musel překonat vzdálenost rovnající se dvěma délkám fotbalového stadionu, aby dorazil k nástavbě podobné pevnosti. Po první desítce kroků poznal, jak hrozně je z formy. Přesto utíkal dál, jeho statné nohy se neúnavně pohybovaly, paže se komíhaly zpředu dozadu. Gomez zatím bezpečně posadil vrtulník a zastavil turbínu.

V okamžiku, kdy dorazil k dlouhému pontonu, si Max uvědomil, že udělal zásadní chybu. Ponton se táhl po celé délce paluby Hercula a byl rozlehlý jako útes, kolmá stěna z oceli vysoká skoro deset metrů, bez žebříku nebo úchytů. Posádka lodi se ovšem během převozu potřebovala do plavidla nějak dostat, takže se začal vracet ve vlastních stopách a hledat průlez.

„Co se děje?“ zeptal se Adams. Sundal si už pilotní přilbu a rozepnul kombinézu až k pupku.

„Kolem toho nákladu se nedostanu. Hledám vstupní poklop.“

Oba muži marně zkoumali palubu. Jediná cesta k nástavbě vedla přes dva obrovské pontony vrtné plošiny, což byl nadlidský úkol.

„No dobře,“ přišel Hanley s jinou možností. „Vrátíme se do vrtulníku. Na nástavbě musí být nějaké místo, nad kterým bys to zavěsil, abych mohl vyskočit.“

Protože byl motor stále teplý, za okamžik se znovu vznášeli ve vzduchu. Příď Hercula byla plná vybavení a antén a nad střechou kormidelny se táhla lana upevňující stožár radaru. Gomez Adams měl za sebou tisíce hodin u řízení skoro každého vrtulníku na světě a proletěl by s MD 520N i uchem jehly, ale tady prostě nebylo místo dost velké a otevřené na to, aby mohl Max bezpečně vyskočit. Po pěti napjatých minutách stočil Adams stroj pryč.

„Nový plán,“ oznámil Hanley. „Vysaď mě nahoře na předním pontonu.“

Prolezl mezi předními sedadly a vyhrabal z pohotovostní schránky šestimetrové nylonové lano o tloušťce dvanáct milimetrů. Nebylo dost dlouhé, ale muselo stačit.

Adams sletěl s vrtulníkem pod plošinu a těsně nad plovák rudý rzí. Strojem zmítal vichr od rotoru odrážející se shora i zdola, ale on ho udržel takřka nehybný, takže Max mohl na plovák jednoduše vystoupit. Hned nato Gomez odletěl a posadil vrtulník na záď. Snížil otáčky turbíny Rolls-Royce, ale nezastavil ji úplně.

Jakmile byl dole, uvázal Max jeden konec lana k podpěře nedaleko silné nohy plošiny a druhý konec hodil dolů. Zůstal viset necelých pět metrů nad palubou Hercula. Max zasténal.

„Na tyhle šaškárny jsem už trochu starý.“

Vystrčil nohy přes okraj plováku a pomalu se spustil po laně, které svíral stehny, protože usoudil, že jeho břicho představuje větší váhu, než jakou by jeho paže unesly. Když dosáhl konce lana, prostě se pustil.

Paluba ho udeřila do nohou, stlačila všechny obratle jeho páteře a vyslala elektrošoky bolesti do celého těla. Neudělal správný kotoul a ošklivě si hnul zády. Reagoval na to sérií nadávek, z nichž některé nevyslovil od své služby ve Vietnamu.

Pomalu se postavil na nohy a začal se belhat k zadní části nástavby.

V situaci, kdy by se jiní zhroutili bolestí, se Max dokázal přemoci, a přestože se pohyboval jako stařec, nezůstal ležet.

„Jak to jde tam dole?“ Ta otázka zazněla slabě a nezřetelně. Pak si vzpomněl na vysílačku připnutou na opasku.

Zvedl ji k ústům. „Pořádně jsem si hnul zády, ale jsem skoro u nástavby. Co ty?“

„Dveře obytného bloku jsou zavařené,“ odpověděl Cabrillo. „Rozbil jsem okno a volal na Lindu, ale neozvala se.“

„Můžeš prolézt dovnitř?“

„Ne, je to jenom kulaté okénko. Hledám jinou cestu dovnitř. Je to nedobytné jako hrad.“

„To jsme ale záchranný tým, co?“

„Dostaneme ji zpátky,“ prohlásil Cabrillo s naprostou jistotou.

Max se vlekl dál s rukou položenou na kříži, aby si trochu ulevil od bolesti. Nástavba byla natřená matnou bílou barvou, na které bylo vidět, že loď má za sebou těžká léta provozu. Na několika místech se do plechu zakousla koroze, po které zůstaly svislé rezavé šmouhy. Dovnitř vedly dvoje dveře, ale když Max dorazil k prvním, zjistil, že jsou zamčené zevnitř. Zkusil vzít silněji za kliku, ale marně.

Druhé dveře byly také zajištěné. Vzhlédl. Po jedné zdi nástavby velké jako dům vedla lávka, ale nacházela se šest metrů nad ním. Ještě výš, na úrovni můstku, byla druhá lávka a nad ní se tyčily dva hranaté komíny pokryté sazemi. Nebyla tam žádná okna, cesta dál na příď byla uzavřená. Max se ocitl v pasti. A všiml si, že od chvíle, kdy přistáli, se Hercules značně naklonil.

* * *

Cabrillo obešel obytný blok a dál pátral, jak se dostat dovnitř. Dvě zdi navazovaly na boky plošiny a vedly podél nich jen lávky s rošty a zábradlím ve výši pasu. Našel další dvoje dveře, ale oboje byly zamčené zevnitř.

Vzhlédl nahoru podél holých zdí stavby a uviděl kladku sloužící k vytahování vlajky na stožár tyčící se deset metrů nad střechu. Ocelové lanko bylo hodně odřené a roztřepené, ale mohlo posloužit.

Rozdělal napínák, který spojoval lanko do smyčky, a rozhlédl se po něčem, k čemu by uvázal jeden konec. Nedaleko stál poloprázdný sud. Protože mohl používat jen jednu ruku, trvalo mu několik minut, než ho dokulil blíž ke kladce. Další vzácný čas ztratil, když uvazoval lanko okolo střední části sudu. Kdyby uzel povolil, nejspíš by si srazil vaz, takže musel být dokonale pevný.

Pak udělal na druhém konci lanka smyčku o průměru asi třicet centimetrů. Nejtěžší bylo převalit plechový sud na bok. Musel se sklonit a zabrat zády a rukama, aby se sud naklonil a nakonec dopadl na palubu. Úder doplnilo šplíchnutí jeho obsahu. Zastrčil jednu nohu do smyčky a postrčil sud tak, aby ležel paralelně se zvětšujícím se náklonem plošiny.

Po několik vteřin stačila váha sudu na to, aby zůstal nehybně ležet, proto se o něj Juan opřel nohou a postrčil ho. Gravitace udělala zbytek. Sud se začal valit přes palubu, lanko, které táhl za sebou, procházelo kladkou a Cabrillo zahájil majestátní cestu vzhůru podél zdi budovy, s jednou nohou ve smyčce a rukou svírající lanko. Za pár vteřin se dostal na úroveň střechy a hbitě na ni přeskočil. Smyčka se pak zasekla v kladce a zastavila sud valící se po palubě.

Střecha obytného bloku byla bludištěm ventilačních vývodů a velkých klimatizačních jednotek. Cabrillovi trvalo několik minut, než přišel na to, kterým potrubím se vede vzduch do budovy a kterým ven. Když zjistil, co potřeboval, otevřel kapesní nůž Emerson CQC pro boj v uzavřeném prostoru, který mu doporučil Linc.

Místo aby se potýkal s dehtem zalepenými šrouby, které upevňovaly čtvercové roury o hraně dlouhé šedesát centimetrů, zarazil Juan ostří přímo do plechu a vyřezal v něm dostatečně velkou díru, jako by to byl papír. Když skončil, nebyl na noži ani zoubek.

Vlezl do potrubí, opatrně, aby neublížil poraněné ruce, a plazil se kupředu až k ohybu procházejícímu střechou. Vnitřek rour pokrývala silná vrstva prachu, jenž mu s každým pohybem vířil kolem hlavy a přinutil ho kýchnout tak silně, až se uhodil do hlavy. Otvorem a kolem jeho těla pronikalo jen tolik světla, aby viděl, že potrubí klesá asi metr dvacet dolů a pak se znovu stáčí v pravém úhlu.

Pracně se vysoukal ven z potrubí a znovu do něho vlezl nohama napřed. Jakmile dorazil k ohybu, převalil se na břicho a spustil se přes okraj. Jeho rameno při tom bolestivě protestovalo. Natahoval špičku nohy, dokud se nedotkl dna potrubí, a pak tam přenesl celou váhu. Klimatizací se rozlehlo lupnutí prohýbaného plechu.

O minutu později už ležel natažený v nižším úseku vzduchotechniky a usmál se pro sebe, když před sebou uviděl světlo. Postrkoval se nohama, dokud se nedostal nad stropní průduch, který byl dost velký, aby jím mohl prolézt. Původně se domníval, že se bude muset z potrubí prořezat. Místo toho jen uhodil do mřížky patou, nasoukal se do otvoru a seskočil na podlahu kabiny určené pro ubytování jednoho dělníka. Místnost měla jediné okénko s výhledem na oceán a železnou postel bez matrace. Všechno ostatní už dávno někdo odnesl.

Vyšel do chodby, a zatímco volal na Lindu, prohledal třicet stejných pokojů a velký prostor uprostřed budovy, který sloužil jako společenská nebo konferenční místnost. Teď už tam byly jen holé zdi, linoleum na podlaze a zářivky na stropě.

Schodiště do dalšího patra bylo naprosto temné. Vytáhl z kapsy halogenovou baterku a otočil vypínačem na jejím na konci. Cestu mu ozářil tenký paprsek světla.

„Lindo!“ zavolal, když sestoupil po schodišti. Jeho hlas se rozlehl, jako by vystoupil do velkého prostoru. Ve vzduchu stále visel pach ozónu. Bylo to tam cítit starou elektronikou a spálenými kabely.

Okamžitě poznal, že ta místnost byla zásadně přestavěna. Nízký strop byl odstraněn stejně jako příčky. Okna byla zatemněná a po podlaze se kroutila další stříbrná klimatizační potrubí, jež vedla po schodišti nahoru. Cabrillovu pozornost však upoutalo to, co tam při přestavbě přidali. Prostor zaplňovaly police od podlahy ke stropu táhnoucí se v těsných řadách. Na nich byly vedle sebe vyrovnané výkonně vypadající počítače, všechny spojené do jediného gigantického stroje. Muselo tam být snad více než deset tisíc přístrojů fungujících jako jediný počítač. Z představy jeho výkonu šla Juanovi hlava kolem. Mohl nejspíš konkurovat výpočetnímu centru velké univerzity či dokonce NASA. Dodatečně přidaná vzduchotechnika odváděla teplo, které ze strojů při provozu vycházelo.

Prohledal sál tak rychle, jak to jen šlo, protože nepředpokládal, že by Linda byla právě tam, a pak sestoupil do dalšího patra, které bylo zařízené stejně. Tisíce počítačů mlčky seděly na svých policích se silnými datovými kabely spojujícími jeden s druhým.

Nechápal, k čemu mohl Croissard potřebovat všechnu tu drtivou výpočetní sílu. Muselo to nějak souviset s tím, co jeho muž Smith objevil v buddhistickém chrámu v Myanmaru. Jenže jak?

Cabrillo opět propátral sál, ale Lindu Rossovou nenašel.

Nechtěl ani pomyslet na to, že by mohla být na jednom z nižších podlaží pod hlavní palubou ropné plošiny. Předpokládal, že je tvoří bludiště průlezů, chodeb a skladišť, jejichž průzkum by trval celé hodiny. Neuvažoval ani o možnosti, že ji mohli strčit do jedné z těch gigantických nohou nebo do obřího plováku. Posvítil si na hodinky a užasl při zjištění, že je na palubě J-61 už přes hodinu. Odhadl také, že se náklon lodi za tu dobu o několik stupňů zvětšil. Plošina stále pevně seděla na Herculu, ale jak dlouho to ještě vydrží?

Následující patro tvořilo přízemí obytného bloku. Juanovým prvním úkolem bylo odemknout a otevřít dveře vedoucí na můstky visící nad mořem. Čerstvý vzduchu pomohl rozptýlit pach ozónu. Chvilku věnoval také tomu, aby se spojil s Maxem. Hanley ještě nenašel cestu do lodi. Řekl Juanovi, že se Adams chystá přemístit vrtulník na ponton a použít naviják na podvozku, aby ho vytáhl nahoru.

Cabrillo zjistil, že v tomto podlaží se nacházely především kanceláře a šatny pro dělníky. Po Lindě tam nebylo ani stopy, takže pokračoval dál a sestoupil do útrob plošiny, kde jeho malé světlo takřka nedokázalo proniknout tmou.

Plošinou projelo ocelové skřípění a dunění, jako když se v rozjetém rychlíku zablokují brzdy. Juan cítil, jak se celá stavba posunula a zase zastavila. Náklon se během několika vteřin zvětšil o dalších pár stupňů.

Docházel jim čas.

* * *

Eric Stone hnal Oregon nemilosrdně kupředu. Místo aby převzal velitelské křeslo uprostřed operačního centra, zůstal na svém obvyklém místě, kde mohl lépe vnímat, jak plavidlo reaguje na vlny, a na základě toho provádět drobné úpravy, aby udržel co největší rychlost.

Omšelá nákladní loď je ještě nikdy předtím nezklamala a i teď prořezávala hladinu jako závodní člun a za zádí jí zůstávala dlouhá zpěněná brázda.

Sto třicet kilometrů k Herculu urazili v rekordním čase, ale když dorazili, okamžitě poznali, že je příliš pozdě. Obrovská loď byla tak nakloněná, že se mohla každým okamžikem převrátit. Vysoká vrtná plošina na její palubě se vykláněla daleko nad vodu a vrhala dlouhý stín na temné moře. Došlo mu, že ji na místě drží jen její úžasná váha.

„Dobrá práce, kamaráde,“ zaduněl Maxův hlas z reproduktoru na zdi. Seděl ve vrtulníku vracejícím se k lodi, aby vyzvedl materiál a muže, kteří tam už čekali.

„Co chceš, abychom udělali?“ zeptal se Stone, kterému se ulevilo, že téhle záchranné akci nemusí velet.

„Dopluj s lodí přímo pod plošinu a vší silou zatlač,“ odpověděl Hanley bez zaváhání.

„Cože?“ Eric nevěřil vlastním očím.

„Slyšel jsi dobře. Udělej to.“

Stone zapnul lodní interkom: „Posádko na palubě, spusťte přes zábradlí na levoboku všechny nárazníky, které máme.“ Nestaral se o skvrnitý nátěr, ale měl strach o pláty trupu.

V obavě, že kdyby se vedle Hercula zvedly vlny, mohly by ho poslat do hlubin, vedl Eric Oregon podél větší lodi, jako by to byl bujný hřebeček, a celou dobu ho pomocí balastních nádrží nořil hlouběji do vody, aby se jeho zábradlí vešlo pod vyčnívající plováky plošiny. J-61 se nad nimi tyčila jako hrad na propadajících se základech.

„Vrtulník přistál,“ ohlásil Max, zatímco Stone prováděl drobné korekce polohy.

Obě plavidla se dotkla tak lehce, jako když na zem dopadne pírko, silné pneumatické nárazníky se stlačily a ještě víc náraz ztlumily. Když se lodě tiskly jedna ke druhé tak těsně, jak to jen šlo, zapnul Eric příčné trysky a ústí směrových trysek stočil o devadesát stupňů.

Efekt byl okamžitý. Hercules, zatížený desetitisíci litry vody zaplavující jeho nádrže na pravoboku, měl náklon skoro dvacet stupňů, ale jakmile Oregon zabral, podařilo se mu vrátit ho o osm stupňů k vertikální poloze. Síly pracující proti sobě byly titánské, ale tak pečlivě vyrovnané, že by sebemenší chyba na Stoneově straně způsobila pád plošiny o váze dvaceti tisíc tun z Hercula přímo na Oregon, který by rozdrtila. Nejhorší na tom bylo, že pokud se jim nepodaří uzavřít velké přívodní kohouty Hercula a znovu nevyprázdní jeho nádrže, pouze to oddálí nevyhnutelný konec.

Maxův plán jim zajistil trochu času navíc. Mohli jen hádat, kolik přesně.

* * *

Jakmile vrtulník dosedl na palubu, Hanley i přes svá bolavá záda prakticky vypadl ze sedadla ve snaze dostat se co nejrychleji ven. Julia Huxleyová už na něho čekala s kolečkovým křeslem a bílý plášť jí vlál ve vichru od rotoru. Max byl za křeslo vděčný, ale neměl v úmyslu dovolit jí, aby ho odvezla do ošetřovny. Podržel rukama kola a díval se, jak Mike Trono, Eddie Seng a Franklin Lincoln – muži, kteří měli podle původního plánu vést ozbrojený útok na Hercules – nakládají materiál, který budou potřebovat, aby pronikli do lodní nástavby a zabránili katastrofě. Nemohli na potápějící se plavidlo jednoduše přeskočit, protože mezi oběma loděmi byla kvůli silným nárazníkům pořád značná mezera.

Aby získal ještě víc času, chtěl Eddie přeletět na loď upevněný na laně pod vrtulníkem, aby se mohl spustit přímo na kormidelnu. Tři minuty poté, co přistál, přidal Gomez Adams znovu plyn a zvedl stroj opatrně do vzduchu se svým přítelem kývajícím se pod břichem helikoptéry.

Přeletěl nad Oregonem a pár vteřin poté znovu klesl a plexisklovým oknem u svých nohou sledoval, jestli už je Eddie nad cílem. Zručně spustil Senga na střechu kormidelny kousek před jeden z vysunutých bočních můstků.

Eddie se odepnul z lana, zamával a seskočil na lávku.

Adams pak posadil vrtulník na přední plovák, kde musel před chvilkou zachraňovat Maxe. Mike s Linkem vyhodili své vybavení a vyskočili, takže Gomez mohl přeletět na přistávací plochu ropné plošiny, kde měl počkat, až se objeví Předseda.

* * *

Eddie DOPADL NA BOČNÍ Můstek v kotoulu a okamžitě vyskočil na nohy. Neobtěžoval se se zámkem, hmatem přes tělo tasil pistoli ráže 9 mm, prostřelil sklo ve dveřích a vrhl se dovnitř. Svalil se na podlahu v dalším kotoulu a vstal vedle navigačního pultu, masivního kusu elektroniky, který zabíral skoro celou šířku kormidelny. Sál byl skoro šedesát metrů široký, stroze zařízený, a jak Eddie rychle objevil, mrtvý. Elektřina byla odpojená. Všechny ploché obrazovky byly slepé, řízení nefunkční, kontrolky zhasnuté. Hercules byl skutečná loď duchů.

„Maxi, slyšíš mě?“ řekl do vysílačky.

„Mluv.“ Byl v polovině cesty do operačního centra.

„Jsme v háji. Hlavní ovládání je odpojené stejně jako náhradní. A vypadá to, že vytáhli i přívody od záložních baterií.“

„Dá se něco dělat?“ zeptal se Hanley.

„Ne,“ odpověděl Seng. „To se ti zrovna snažím vysvětlit. Všechny přístroje jsou mrtvé.“

Max během okamžiku zvážil jejich možnosti. „Dobře,“ prohlásil nakonec, „chci, abys udělal tohle. Dole ve strojovně budou manuální kohouty, které uzavírají přívodní roury. Musíš se k nim dostat a zavřít je. Nemůžeme vypumpovat nádrže, ale aspoň se nám tak podaří zabránit, aby se loď potápěla dál.“

„Bude to opravdu stačit?“ Eric Stone poslouchal na otevřeném kanálu. Oregon tlačil bokem těžší plavidlo vodou, čímž vznikaly vlny, které oběma loděmi houpaly. Jeden z „nezničitelných“ nárazníků, které je oddělovaly, už pod tím tlakem explodoval. „Nevím, jak dlouho ji ještě udržím.“

„Udělej, co se dá, kamaráde.“

* * *

Linc a Mike Trono zvolili přímý postup. Místo aby se mořili s autogenem nebo náložemi, zvedl Mike k rameni raketomet, a jakmile byl Adams v bezpečné vzdálenosti, vypálil na dveře vedoucí do lodní nástavby. Výbuch je zcela vyrazil z pantů a s rachotem odhodil dovnitř do chodby. S Linkem se spustili po laně, které tam nechal Max. Nátěr kolem zničených dveří po výbuchu hořel, ale byli na to připravení a Linc zlikvidoval plameny malým hasicím přístrojem, který pak odhodil stranou. Kov byl stále rozpálený doruda, takže se museli protáhnout dovnitř opatrně.

Oba nesli silné baterky a byli vyzbrojeni pistolemi Sig Sauer ráže 9 mm pro případ, že by Hercules nebyl tak opuštěný, jak se domnívali.

Vstoupit do lodi v takovém stavu bylo stejně nebezpečné jako vběhnout do hořící továrny na munici, ale na to ani jeden z nich nemyslel.

Interiér Hercula byl ve špatném stavu. Ze zdí se loupala barva, podlaha se místy zvedala a všechny kajuty byly vyklizené. Ze stropů a stěn visely kabely, protože v průběhu let opadaly svorky, které je držely.

Loď sice nevypadala tak zle jako Oregon, jehož sešlost byla jen klamná, ale bylo jasné, že patří na vrakoviště, kam ji poslali původní majitelé. Mike s Linkem postupovali můstkem, když ve vysílačkách uslyšeli rozhovor Eddieho s Maxem. Okamžitě se otočili a vrátili se, kudy přišli.

Loď se ve vodě pohupovala pomalu, protože se balastní nádrže dál plnily. Avšak když se nachýlila na pravobok, ponořila se hlouběji a narovnávala pomaleji, než když se naklonila na druhou stranu. S břichem plným vody bojovala, aby se udržela zpříma, a bylo jasné, že se Hercules převrátí bez ohledu na to, jak zručně Eric Stone ovládá řízení Oregonu.

Aby bylo ještě hůř, mraky, které Cabrillo spatřil za úsvitu, se přesunuly do této oblasti a sílící vítr začal zvedat na hladině vlny, které v dlouhých řadách narážely do boku lodi.

Eddie, který se pohyboval rychleji, brzy své dva kolegy dohonil. Všichni měli ve tváři výraz zachmuřeného soustředění. Juanův i Lindin život závisel na tom, jestli se jim podaří zastavit přívaly vody proudící do lodních nádrží o velikosti katedrály.

I když je každá loď jiná, praktičnost, jež je základem konstrukce každé z nich, způsobuje, že do strojovny vedou prakticky stejné cesty, které jsou logicky umístěné. Díky tomu muži rychle sestoupili o tři paluby níž a dorazili k plechovým dveřím s nápisem STROJOVNA. Zajišťoval je řetěz s visacím zámkem.

Linc se rozhodl řetěz odpálit, protože kdyby se ho v tom uzavřeném prostoru pokusili ustřelit, nejspíš by je zasáhly odražené kulky. Nacpal do oka zámku kousek plastické trhaviny o velikosti žvýkačky, zabodl do ní rozbušku a rychle zahnal ostatní dva muže chodbou za nejbližší roh.

Tlaková vlna po výbuchu je zasáhla jako závan hurikánu a rachot je málem ohlušil, přestože si zakryli uši. Ve vzduchu visel slabý pach štiplavého kouře. Zámek a polovina řetězu byly pryč. Eddie rychle vytáhl zbytek řetězu z držadla a chystal se otevřít dveře, když vtom Hercules zasáhla tak silná vlna, že se zdálo, že se ponořil zábradlím do moře. Dlouhých třicet vteřin zůstal tak, zatímco na jeho palubě skřípěla obrovská ropná plošina posunující se směrem ke zkáze.

Oregon bojoval ze všech sil, ale vzniklá škoda se už nedala napravit. Plošina se posunula natolik, že narušila těžiště lodi, která ji nesla, a celé plavidlo se naklánělo mnohem víc než předtím. Vlna mu uštědřila osudný úder.

„To stačí,“ zavolal Max do vysílačky. „Zmizte odtamtud. To platí i pro tebe, Juane.“ Okamžik počkal. „Předsedo, slyšíš mě? Juane? Juane, jestli mě slyšíš, opusť plošinu. Sakra, Juane. Odpověz. Došel ti čas.“

Jenže Cabrillo mlčel.

16

JUAN BYL TAK hluboko v J-61, že ocel blokovala příchozí i odchozí signál jeho vysílačky, ale nejspíš by Maxova varování stejně nedbal. Už se příliš nadřel na to, aby to vzdal.

Útroby plošiny byly stejně matoucí jako krétské bludiště, množství chodeb se tam křížilo a obracelo do protisměru. To ještě zhoršoval fakt, že světlo jeho malé baterky pronikalo do tmy sotva na metr daleko. Několikrát se uhodil do hlavy o neviditelnou překážku, měl modřiny na holeni a nejspíš i otlučenou protézu.

Cabrillo disponoval vysoce rozvinutým prostorovým smyslem. Poznal, že dorazil Oregon, podepřel loď a částečně ji vyrovnal. Teď také cítil, že bitva o udržení Hercula na hladině je prakticky prohraná. Náklon lodi byl nejhorší od chvíle, kdy vstoupil na palubu, a když plošina sklouzla o metr či dva po palubě, věděl, že mu došel čas. Přesto však nezaváhal a nepoložil si otázku, jestli už neudělal dost a neměl by vylézt ven.

Seběhl po dvou schodech úsek otevřeného kovového schodiště a zraněnou ruku si přidržoval tou zdravou, aby tlumil otřesy. Takhle hluboko připomínala plošina průmyslový les sestávající z masivních podpěr, přepážek a silných sloupů. Podlahu tvořil holý plech pokrytý silnou vrstvou rozlité ropy, která se srazila do konzistence dehtu. Byla kluzká a lepkavá zároveň.

„Lindo?“ zařval a v tichu, které následovalo po slábnoucí ozvěně, něco zaslechl. Vykřikl její jméno ještě jednou, hlasitěji.

Tam!

Uslyšel odpověď, i když tlumenou a nezřetelnou. Rozběhl se za ženským hlasem volajícím o pomoc. Na protější straně prostoru se nacházela uzavřená místnost bez oken. Pode dveřmi byl pro jistotu vražený klín, ačkoliv byly zamčené zvenčí.

„Lindo?“

„Jsi to opravdu ty?“

„Rytíř Galahad k vašim službám,“ řekl a posadil se, aby uhodil do klínu protézou jako kladivem.

„Díky bohu!“ vydechla Linda. „Musíš nás odsud dostat!“

„Nás?“ zeptal se Juan mezi dvěma údery.

„Soleil Croissardovou tady vězní už celé týdny.“

Přestože Cabrillo usilovně pracoval na jejich záchraně, mozek mu běžel na plné obrátky. Neexistoval žádný logický důvod, proč by Roland Croissard uvěznil svou dceru a pak se ji pokusil zabít. Byla tam jako rukojmí, aby ho někdo přinutil k poslušnosti. Smith? Ten na to nevypadal. Byl to pouhý nohsled, ne hlava celé operace. Za tímhle stál někdo úplně jiný. Strávili nesčetné hodiny tím, že obraceli naruby Croissardův život, ale nemohli najít nic, co by objasnilo jeho cíle – protože to ani jeho cíle nebyly. Někdo jiný tahal za scénou za všechna lanka a oni netušili kdo. A pokud bylo cílem dostat z chrámu v džungli ten záhadný předmět, byl Croissard teď nejspíš mrtvý a Korporaci zůstaly jen prázdné ruce.

Klín konečně vylétl ven a odskákal po podlaze pryč. Cabrillo se postavil a trhnutím otevřel dveře. Linda Rossová k němu přiběhla a ignorovala jeho ruku na pásce. Stiskla ho v objetí, které Juanovi přineslo stejnou měrou bolest i radost.

Za Lindou stála další žena, které se i ve slabém světle baterky a po mnoha dnech v zajetí stále dařilo vypadat nádherně. Vlasy černé jako havraní peří měla stažené do ohonu, čímž ještě víc vynikly velké hnědé oči.

„Slečno Croissardová, jsem Juan Cabrillo.“

„Oui, poznala jsem vás podle Lindina popisu.“

„Musíme okamžitě odsud.“

S Cabrillem v čele zamířili labyrintem ropné plošiny zpátky nahoru. Juan běžel jako řízený autopilotem, důvěřoval své paměti, že najde nejpřímější cestu na svobodu, zatímco jiná část jeho mozku bádala nad identitou člověka, který stál za tajemným Johnem Smithem. Od Soleil získá všechny informace později. Možná měla tušení, o co se jedná, ale Cabrillo teď musel řešit problém pouze na základě faktů, která znal.

Když se přiblížili k hlavní palubě, zkusil znovu vysílačku. „Maxi, slyšíš mě?“

Po zapraskání statické elektřiny se mu zdálo, že zaslechl: „… ed… en.“

„Maxi?“

„… usíš… ed ven.“

„Už jsme skoro venku.“

Jak spěchali po posledním úseku schodů, spojení se zlepšilo. „Juane, Gomez stojí na heliportu, ale máš jen necelou minutu. Déle tu loď neudržíme.“

„Maxi, poslouchej pozorně. Nech Lawlesse hlídat ozbrojenou stráží. Pokud se jenom přiblíží k telefonu nebo vysílačce, ať ho zastřelí.“

„Cože? Proč?“ Hanleymu úžasem přeskočil hlas.

„Vysvětlím ti to, až se uvidíme. Udělej to.“

Poslední stupně byly tak nakloněné, že to připomínalo běh pouťovou atrakcí. Když konečně vylétli ze dveří na boční lávku vysunutou nad moře, narazili všichni tři na zábradlí, protože se nedokázali zastavit. Běh po lávce se sklonem dvaceti stupňů a s palubou Oregonu třicet metrů pod sebou je všechny přiměl uvědomit si, že Maxův odhad necelé minuty byl přehnaně optimistický. Zbývalo nejvýš několik vteřin, než se loď s plošinou převrátí.

Gomez Adams držel vrtulník nad přistávací plochou, jedna ližina se dotýkala paluby a druhá visela vysoko ve vzduchu. Stroj byl vyrovnaný, našikmo byla plošina pod ním. Konce listů rotoru se na jedné straně míhaly nebezpečně blízko paluby.

„Utíkejte!“ křikl Juan.

Plošina pod nimi znovu zaskřípala, jak ji gravitace stáhla ještě blíž k bodu zvratu. Zábradlí Hercula bylo pod vodou a pod horní stranou plošiny se začala rozevírat mezera, jak se těžební věž pozvolna nakláněla.

V operačním centru obrátil Eric Stone tah trysek a rozběhl motory naplno v zoufalé snaze vzdálit Oregon od ocelové laviny, která se na něj valila. Na palubě převracejícího se plavidla nezbylo Eddiemu, Linkovi a Mikeovi nic jiného než chytit se něčeho pevného, aby se nezřítili přes zábradlí.

Cabrillo bez velkých cavyků strčil obě ženy do vrtulníku, když už Adams začal stroj zvedat, a skočil za nimi v okamžiku, kdy plošina sklouzla z paluby úplně. Vysoká ropná věž neodolala gravitaci, ulomila se a kroutící se ocel praskala jako tyčky v modelu z balsy. Sténání plošiny připomínalo zesílené volání velryb.

Ocas vrtulníku se zvedl z plochy těsně předtím, než se stočila kolmo k obloze, a tři cestující v šoku zírali na zkázu, které právě unikli. Ropná plošina se zřítila do moře jen pár metrů za zádí prchajícího Oregonu a vytvořila gigantickou vlnu. Ta zvedla loď jako hračku ve vaně a málem jí zalila celou příď. Eric ji však obratně provedl hřbetem vlny jako surfař na pobřeží ostrova Oahu.

Plošina s těžkou horní částí se převrátila vzhůru dnem, jakmile se ocitla ve vodě, a její plováky naplněné vzduchem trčely k obloze. Skoro zvesela se pohupovala na hladině. Hercules, který se zbavil takové tíhy, se zhoupl zpět, až byl skoro vodorovně, ale jakmile se voda v jeho nádržích přelila zpátky, naklonil se znovu do své vratké polohy. S muži svírajícími zábradlí to divoce zazmítalo, ale udrželi se.

Potom se pustili a každý sklouzl po zádech přes palubu. Rukama v rukavicích a podrážkami bot přibržďovali o plechové pláty, aby si zachovali bezpečnou rychlost. Jakmile se zastavili o spodní zábradlí, vklouzli všichni tři jednoduše do oceánu a začali plavat pryč. Adams se držel přímo nad nimi, aby mohl navádět záchranný člun řítící se z doku pro čluny uprostřed trupu Oregonu.

Člun dorazil k plavcům těsně předtím, než Hercules podlehl nevyhnutelnému – těžkopádně se převalil a poprvé za svou dlouhou kariéru ukázal slunci dno pokryté škeblemi. Okénky a průlezy unikl vzduch zachycený v trupu, bublal a prskal, jako by stará loď ještě z posledních sil bojovala se svým osudem.

Cabrillo to ze vzduchu pobaveně sledoval a plně se oddal úlevě, že se záchranná akce podařila.

Potom si však vzpomněl, že to není konec celé záležitosti, ale spíš její začátek, a humor ho rychle přešel.

„Gomezi, doprav nás okamžitě na loď.“

MacD Lawless je zrazoval už od té první noci v Pákistánu a Cabrillo chtěl znát odpovědi.

Jakmile se ocitl na palubě a člun zpátky na rampě v doku pro čluny, nařídil, aby Oregon zůstal stát kus od plošiny a provrtal ji na čáře ponoru dvacetimilimetrovými kulkami z gatlingu. Hloubka tam nebyla optimální – posádka Hercula zřejmě pospíchala – ale nacházeli se už nad kontinentálním svahem a J-61 se s trochou štěstí svalí po podmořském útesu a skončí v drtivé hlubině vodní propasti.

Juan nestál o žádný důkaz, že sabotáž nedopadla podle plánu. Bylo jasné, že obří nákladní loď nevydrží na hladině už ani deset minut, a jakmile kulky prorazí do plováků plošiny několik tisíc děr, plošina půjde na dno hned po ní.

Protože byl Cabrillo z pátrání po Lindě celý pokrytý mazlavou ropou, zašel nejdřív do své kajuty, zatímco obě ženy byly odvedeny do ošetřovny na prohlídku. Přestože přímo toužil po sprše, svlékl si jen šaty, které měl na sobě, zmuchlal je do koule a hodil do odpadkového koše, místo aby je nechal na vyprání, a oblékl si modrou teplákovou soupravu a čisté boty.

Sedm minut poté, co je Adams dopravil bezpečně domů, byl už dole na ošetřovně.

Max tam na něho čekal s ustaraným výrazem ve své buldočí tváři. „Tak zaprvé, jsem rád, že jsi v pořádku. A zadruhé, co se to sakra děje?“

„To hned oba zjistíme,“ opáčil Juan a vedl ho dveřmi do vedlejší místnosti.

„Už je načase, abys mi pár věcí vysvětlil,“ konstatovala doktorka Huxleyová lehce podrážděným tónem. „Proč jsi nechal střežit mého pacienta?“

„Jak jsou na tom Soleil s Lindou?“

„Nic jim není. Soleil je po tom utrpení trochu vyčerpaná, ale až do chvíle, kdy ji přesunuli na plošinu, o ni bylo celkem dobře postaráno. Jak k tomu vůbec došlo, Juane?“

„Croissarda oklamala táž osoba jako nás.“

„MacD?“

„Ne. Ale půjdeme si s ním promluvit.“

Juan uviděl, že strážce se pečlivě postaral o Maka tím, že mu připoutal zápěstí k rámu nemocniční postele. Cabrillo muže poslal mávnutím ruky pryč a několik vteřin si nového člena Korporace, ze kterého se stal vězeň, upřeně prohlížel.

Pak Juan spustil: „Budu ti vypravovat jeden příběh a chci, abys mě opravil pokaždé, kdy řeknu něco špatně. Pokud budu spokojený, až skončíme, osobně tě odvážu. Domluveno?“

MacD přikývl.

„Někdy v době, kdy jsi pracoval pro Fortran v Afganistanu, ses tam seznámil s někým místním, nejspíš mladším než ty.“

„Jmenoval se Ataš.“

„Pověděl jsi mu o své dceři doma v New Orleansu a nenapadlo tě, že je ten kluk členem teroristické buňky a že informace, které jsi mu dal, budou použité proti tobě.“

Po Lawlessově tváři se rozlil stud.

„Když byli teroristé připravení, vyslala buňka tým do Spojených států, aby tvou dceru unesl. Poskytli ti nějaký důkaz o jejím únosu a řekli ti, že když neuděláš přesně to, co ti nařídí, zemře. Neměl jsi na vybranou. Sehráli přepadení, aby tě dostali přes hranice do Pákistánu, kde tě trochu zřídili, aby tvoje zajetí vypadalo důvěryhodně. Jedné noci, kdy věděli, že pozorujeme vesnici, tě ukázali venku a přiměli nás, abychom tě zachránili současně s tím malým klukem Setiawanem.

Vždycky mi připadalo, že se nám z té vesnice podařilo uniknout až příliš snadno,“ pokračoval Cabrillo. „Ta hlídka dál na cestě však byla skutečná. Šlo o jinou skupinu, která nevěděla, co se děje. Ale lidé ve vesnici dostali rozkazy nechat nás ujet s minimálním rozruchem.“

„Tak moment,“ ozval se Max, „neříkal jsi tehdy, že spustili palbu na autobus?“

„Jo, pár džihádistů si na nás vystřelilo, ale buďto minuli úplně, nebo mířili na střechu, aby nikoho nezasáhli. Byl to jen tyátr, který nás měl přesvědčit, že se nám podařil ten nejúžasnější únik na světě. Později, když jsme překonali zátaras na cestě, na nás Američané poslali raketu Predator. Já ji ani nezahlédl, ale MacD ano a pohyboval se rychleji než olympijský sprinter. Zachránil nám život. Byl to pozoruhodný výkon na člověka, kterého Talibán málem utloukl k smrti a na pár dní nacpal do kufru auta. Kdyby to byla pravda, rozhodně bys nemohl být v takové formě. Tvá zranění byla z velké části předstíraná.“

Lawless to nepopřel.

„Já to nechápu,“ nedal se odbýt Hanley. „Jak se dozvěděli, že přijdeme zachránit toho kluka?“

„Pořád ti to není jasné?“ zeptal se Juan. „Ten kluk nepotřeboval zachránit, protože ho do Pákistánu poslal jeho otec, aby nás vylákal do té vesnice.“

„Jsem asi natvrdlý. Proč nás tam chtěl vylákat?“

„Celé to nastražili proto, abychom přijali Maka mezi sebe. Za vším, čím jsme v posledních několika týdnech prošli, stojí Gunawan Bahar. Chtěl na Oregon propašovat špeha, tak nás najal, abychom ‚zachránili‘ jeho syna před Talibánem, a zároveň nám podstrčil muže, jehož dceru jsme měli také zachránit, přestože ji měl ve své moci on.

Byl to geniální plán, jak nás svést na špatnou cestu. Jakmile nás Smith podvedl v Myanmaru, okamžitě jsme začali podezírat Croissarda. Nikoho ani nenapadlo, že ta cibule má ještě jednu vrstvu a že Croissard neměl ve svém konání na vybranou o nic víc než MacD.“

Poslední věta nebyla tak úplně pravdivá. Od svého věznění v Inseinu choval Cabrillo jistou zásadní pochybnost. Nevěděl, o co přesně jde, ale vytušil, že některá z informací, které dostal, je mylná. Byl to instinkt, kterému se však v průběhu let naučil důvěřovat, takže když našel Soleil na ropné plošině, došlo mu, co mu tak dlouho unikalo.

„Všechno prozradilo načasování potopení plošiny,“ pokračoval. „Bahar věděl od Lawlesse, že jsme unikli z věznice Insein a že díky sledovacímu čipu známe Lindinu polohu. To uspíšilo jeho plán na potopení J-61 o několik dnů nebo týdnů. Zásadní bylo, když se MacD objevil dneska ráno na můstku. Dozvěděl se, že Oregon pluje plnou parou, ale neměl tušení, jakou rychlost dokáže vyvinout. Jakmile se vzdálil, zavolal člověku, který ho ovládal, nejspíš Smithovi, soudě podle toho, jak se k sobě chovali, když jsme byli v džungli. Pověděl mu, že budeme na místě za pár hodin, ne dní. Hercules stále nebyl nad Palawanským korytem, ale už jim nezbýval čas. Okamžitě otevřeli kohouty a nasedli do záchranných člunů. Kromě toho, že chtěli zabít Lindu a Soleil, měli také v úmyslu skrýt skutečnost, že plošina nesla největší množství navzájem propojených počítačů na světě – tedy kromě vládních laboratoří. Jak mi to jde?“ Poslední otázku směřoval přímo na Maka.

Než Lawless stačil odpovědět, znemožnil jim rozhovor ohlušující rachot. Byl to řev gatlingu zasypávajícího střelami boky obřích plováků ropné plošiny. Krátké dávky připomínající záběry motorové pily pokračovaly celou minutu, takže když se zbraň zasunula zpátky do lodi a střílnu zakryl posuvný poklop, zely v plovácích nad i pod čárou ponoru tři tisíce děr o velikosti pěsti, které zaručovaly, že plošina zmizí do hodiny pod vodou.

„Tak jak?“ otázal se ještě jednou Juan, když bylo jasné, že Mark Murphy skončil.

„Sedí to. Všechno.“

„Teď už tomu rozumím!“ zvolal Max. „Bahar ovládal taky Croissarda, protože i jemu unesl dceru. Všechny ty kecy o cestě do Barmy na její webové stránce byly podfuk. Bahar zřejmě nejprve poslal do toho chrámu své lidi, ale ti selhali, a tak použil Croissarda, aby najal nás, protože se nějak dozvěděl, že ten úkol zvládneme.“

Cabrillo přikývl. „A protože měl Bahar v týmu Smithe i svého zvěda, dostával pravidelně informace o našem postupu.“

„Všechno se to zdá být příliš komplikované. Proč do toho zatahoval Maka? K čemu ta lest? Bahar si nás mohl k výpravě do Myanmaru najmout rovnou.“

„To by se mu nepodařilo,“ opáčil Juan. „Ne s touhle motivací. Nikdy bychom nevzali práci vykradačů hrobů. Potřeboval takovou akci, kterou bychom neodmítli. Už si ověřil, že máme slabost pro zbloudilé děti, když jsme si dali takovou práci, abychom zachránili jeho syna, a tak se uchýlil ke stejnému triku, jen tentokrát použil jako návnadu dceru Rolanda Croissarda. Pak, jakmile měl to, co bylo v tom batohu, zavolal svému příteli v barmské vládě, aby nás zlikvidoval.“

„Proč nespolupracoval s vládou od začátku?“ zamyslel se Max nahlas.

„To netuším, ale nějaký důvod mít musel. Jinak by se s námi vůbec neobtěžoval. Odhaduji, že dohodu s armádou uzavřel na poslední chvíli. Napadá tě něco, Maku?“

„Ne. Žádné informace mi nedali. Věř mi nebo ne.“

„Takže nevíš, co bylo v batohu, který jsme vzali z té mrtvoly v řece?“

„Nemám ponětí. A než se zeptáš, jméno člověka, který velel Smithovi, jsem neznal. Věděl jsem, že to není Smithova operace, ale netušil jsem, kdo stojí nad ním.“

„Další záhada vyřešena,“ konstatoval Max a obrátil se zpátky ke Cabrillovi. „Myslím ten bombový útok v hotelu.“

„Cože? To nebyla náhoda?“

„Bahar nás zjevně považuje za takovou hrozbu, že potřeboval infiltrovat náš tým, ale také se nás pokusil vyhodit v Singapuru do vzduchu, aby tu hrozbu potlačil v zárodku.“

Juan o tom chvilku uvažoval a pak zavrtěl hlavou. „To si nemyslím. Jak už jsem říkal, proč by prostě nenařídil Smithovi, aby nám vystřelil mozek z hlavy, jakmile vstoupíme do Croissardova pokoje?“

Hanleymu se po tváři rozlil široký úsměv. „Protože věděl, že by zbytek Korporace obrátil celou zeměkouli vzhůru nohama, aby toho střelce našel. Ale kdybychom zemřeli při sebevražedném atentátu, koho by pronásledovali?“

Cabrillo si pomyslel, že na teorii jeho starého přítele něco je, ale jisté pochyby v něm přetrvávaly. Minulost však momentálně nebyla podstatná. „Teď se musíme soustředit na Bahara. Potřebujeme zjistit, co má v plánu. Je to něco, co bychom mohli ohrozit, a souvisí to s tím, co vzali v tom chrámu.“

„Skvělé stopy,“ poznamenal Max sarkasticky.

„A co moje holčička?“ zeptal se MacD, který se snažil zachovat si poslední zbytky důstojnosti. „Teď, když Smith nebo ten Bahar vědí, že jste mě odhalili, zabijou ji. Nechal mě s ní promluvit přes webkameru. Ti chlapi, co ji hlídají, na sobě mají pásy s výbušninami. Vyhodí moje děťátko do povětří.“

„A kdo tvrdí, že Smith a Bahar vědí, že jsme zjistili, proč jsi tady?“

„Nerozumím.“

„Je to prosté, opravdu. Spojíš se se Smithem, jak očekává, a ohlásíš, že plošina zmizela dřív, než jsme se k ní dostali.“

„Tak dobře,“ přitakal Lawless váhavě, jako by chtěl slyšet ještě něco víc.

„A pak zachráníme tvoji dceru, zjistíme, o co těm parchantům doopravdy jde, a přitlučeme je na vrata nejbližší stodoly.“

* * *

Po TÉ NEJDELŠÍ HORKÉ SPRŠE, jakou si za dlouhou dobu dopřál, šel Cabrillo vyhledat Lindu Rossovou. Sepsala už podrobnou zprávu o tom, čím prošla, ale on chtěl v rychlosti slyšet alespoň hlavní body, aby mohl rozhodnout o dalším postupu. Nejprve vstoupil do její kabiny, kde našel Soleil, která právě vyšla ze sprchy. Byla zabalená do osušky vytažené pod ramena a další jí jako turban zakrývala vlasy.

„Znovu jste mě zastihl ne zrovna ve formě,“ poznamenala s nesmělým úsměvem.

„To jsem celý já,“ opáčil Juan. „Všechno si dokážu perfektně načasovat, jenom u žen mi to nejde. Linda vám nepřidělila jednu z kajut pro hosty?“

„To ano, ale váš sortiment ženských toaletních potřeb je poněkud skromný. Byla tak laskavá, že mi dovolila použít svou koupelnu.“

„Promluvím si se stevardem,“ slíbil a pak se zeptal s opravdovým zájmem: „Jak se cítíte?“

Její galské oči zahalil stín, který se stejně rychle rozplynul. „Už jsem zažila horší věci.“

„Četl jsem o některých vašich výkonech,“ odvětil Cabrillo. „A udělaly na mě velký dojem. Ale nic není tak zlé jako být někde držen proti vlastní vůli. Zbavení svobody a vydání vězniteli na milost a nemilost zlomí každého. Bezmocnost je možná ten nejhorší pocit na světě.“

Otevřela ústa k odpovědi, když tu se náhle posadila na Lindinu postel a ukryla obličej v dlaních. Nejprve vzlykala potichu, ale pak silněji, až se jí otřásalo celé tělo. Juan nepatřil k mužům, které by odpuzoval ženský pláč, tedy pokud k němu byl důvod. Nesmyslná hysterie ho dráždila, ale neskrývanému projevu citů, jako byl tento, moc dobře rozuměl.

Usedl na postel vedle ní, ale ruce složil v klíně. Pokud stála o lidský kontakt, bylo na ní, aby ho iniciovala. Jeho instinkty byly v podobných chvílích přesné. Za pár vteřin mu Soleil položila tvář na rameno. Objal ji kolem ramen a prostě čekal, až se vypláče. Ani ne za minutu se napřímila a popotáhla nosem. Juan vytáhl z krabice na nočním stolku několik papírových kapesníků a podal jí je. Osušila si oči a vysmrkala se.

„Pardonnez-moi. Tohle se k dámě moc nehodí.“

„Budete v pořádku,“ předpověděl. „Vím, že jste silná žena, ale moc dlouho jste potlačovala emoce. Řekl bych, že jste svým žalářníkům ani jednou nedala najevo slabost.“

„Non. Ani jednou.“

„Ale to neznamená, že žádné emoce nemáte. Takže se nakonec vyvalily všechny najednou. To není na škodu.“

„Děkuji,“ řekla tiše. Pak pokračovala pevnějším hlasem a s úsměvem v koutcích úst: „A děkuji, že jste mi zachránil život. Linda ve vás tak věří, že nikdy nezapochybovala o naší záchraně. Já si tak jistá nebyla. Ale teď?“ Úsměv se ještě rozšířil. „Teď si myslím, že dokážete všechno.“

„Jenom musím počkat, až se mi z čistírny vrátí červená pláštěnka.“

Ta poznámka ji na okamžik zmátla. „Aha, váš komiksový Superman.“

„To jsem já, jenom nenosím legíny.“ Pak Juan zvážněl. „Musím vám položit pár otázek. Ale kdyby to pro vás bylo příliš náročné, můžeme to odložit.“

„Non. Budu se snažit.“

„Nebo se můžu vrátit, až budete oblečená.“

„Mám osušku. To stačí,“ prohlásila s evropským pragmatismem.

„Zaslechla jste něco během svého zajetí? Cokoliv, co by nám mohlo poskytnout stopu, o co tady vlastně jde?“

„Ne. Nic. Unesli mě z mého domova v Curychu. Dva muži se vloupali do domu a napadli mě, když jsem spala. Jeden mě podržel a druhý mi dal nějakou injekci. Omdlela jsem. Když jsem se probrala, byla jsem v té cele, kde jste mě našel. Ani jsem nevěděla, že je to ropná plošina, dokud mi to Linda nepověděla. Víte, ji zdrogovali také. Ale říkala, že se probrala ve vrtulníku cestou přes moře.“

Juanovi bylo jasné, že Linda po probuzení zůstala bez hnutí ležet, aby prozkoumala okolí. Ten trik ji naučil on sám.

„Netušíte, proč unesli právě vás?“

„Předpokládám, že to nějak souvisí s mým otcem,“ odpověděla Soleil. „Je to bohatý a mocný muž.“

„Setkal jsem se s ním v Singapuru, když nás najal, abychom vás jeli hledat do Barmy.“

„Je pravda, že jsem měla v plánu vyrazit do Bangladéše na extrémní túru s batohy na zádech.“

„To víme. Muž, který zosnoval váš únos, šel tak daleko, že upravil vaši webovou stránku, aby to vypadalo, že jste už na tu cestu odjela. Dobře se pojistil. Víte něco konkrétního o svém otci? O nějakých jeho obchodech z poslední doby?“

„Už si nejsme tak blízcí,“ přiznala smutně.

Cabrillo věděl, že jí bude muset brzy povědět, že je její otec s největší pravděpodobností mrtvý. Bahar dostal, co chtěl, takže už Rolanda Croissarda k ničemu nepotřeboval. Členové Korporace budou samozřejmě pokračovat v pátrání, ale nedalo se předpokládat, že by spiklenci švýcarského finančníka nechali naživu.

„Tak dobře,“ přikývl Juan a vstal. „Odpočiňte si a pak si ještě promluvíme.“

„Chtěla bych zavolat pár lidem. Svému otci a několika přátelům.“

„Vlastně vám to můžu povědět hned. Váš otec je pohřešovaný. Už několik dní se s ním snažíme spojit, ale marně. Také se obávám, že dokud nebudeme držet situaci pevněji v rukou, budeme muset předstírat, že jste na té ropné plošině zemřela.“

„Můj otec se pohřešuje?“

„Naposledy byl spatřen v přítomnosti muže, který vás nejspíš unesl z Curychu.“

Vina, strach a vztek se vystřídaly na její tváři v kaleidoskopu emocí. Seděla nehybně jako socha, krásná figurína, z níž právě někdo vyrval duši.

„Je mi to líto,“ řekl Juan tiše. Přál si, aby se na ty telefonáty byla vůbec nezeptala. Na takové zprávy nebyla ještě připravená.

Soleil k němu nakonec vzhlédla s tak prosebným pohledem v očích, že by ji nejraději objal a konejšil. Ještě nikdy neviděl tak nahou zranitelnost. Teď se nacházel na území, kde se necítil dobře, protože se mu tam vracely pocity z jeho vlastní ztráty. Neřekli mu o úmrtí jeho ženy, dokud se nevrátil z mise pro CIA, a to už byla několik týdnů pod zemí.

Ulevilo se mu, když uviděl, že Soleil sebrala síly, napřímila ramena a její oči ztvrdly. „Myslím, že bych se teď nejraději oblékla a šla se projít na palubu, kdyby to šlo. Už dlouho jsem se neopalovala ani nebyla na čerstvém vzduchu.“ Ukázala na kufr přede dveřmi do koupelny. Juan poznal, že pochází ze šatny Kouzelnické dílny. Linda a Kevin Nixon už ji vybavili.

„Samozřejmě,“ souhlasil rychle Juan. „Kdybyste cokoliv potřebovala, neváhejte požádat někoho z posádky. Ačkoliv jsme vás nenašli tam, kde jsme čekali, ulevilo se nám, že jste v bezpečí.“

„Díky za všechno.“

„V šest se v jídelně podávají koktejly. Večeře je sice neformální, ale kvůli vám si vezmu tu svou pláštěnku…“

Slabě se usmála jeho pokusu o žert a Cabrillo se zvedl k odchodu. Konečně se mu podařilo objevit Lindu. Byla v tělocvičně s Eddiem Sengem. Oba měli na sobě tradiční oděv pro bojová umění zvaný gi a byli do sebe zaklínění v pevném chvatu.

„Ještě jste dnes neměli dost akce?“ popíchl je Juan.

Linda se začervenala. „Ten parchant Smith mě v džungli položil na lopatky, a tak chci, aby mi Eddie ukázal, co jsem udělala špatně.“

Seng byl zběhlý v několika zápasnických stylech a byl instruktorem Korporace.

„To může počkat. Musíme si promluvit.“

Linda se Eddimu uklonila a bosa přešla žíněnku. „Můžu ti rovnou povědět, že mi toho Smith moc neprozradil. Jakmile mě dostal do Rangúnu, uspal mě.“

„A probrala ses až ve vrtulníku letícím na plošinu.“

„Jak to víš?“ zeptala se se zvednutým obočím.

„Jsem Superman. Vlastně jsem si právě popovídal se Soleil.“

„Tak popovídal?“

Juan na její návnadu neskočil. „Byl s tebou Smith v tom vrtulníku?“

„Ano. A měl ten batoh. A udělal svoji jedinou chybu. Položil ho na podlahu mezi sebe a pilota a těsně před přistáním ho otevřel. Uvnitř byly velké rudé krystaly. Mohly být něco přes třicet centimetrů dlouhé a byly vybroušené a naleštěné. Nikdy v životě jsem nic takového neviděla.“

Cabrillo mohl jen stěží uvěřit, že by to celé byla jen propracovaná pašerácká operace. Muselo jít o mnohem víc.

Linda mluvila dál. „Když jsme přistáli, hrála jsem dál hadrovou panenku. Odnesli mě přímo do cely k Soleil, takže nevím, jestli tam Smith zůstal až do konce.“

„Myslím, že ne. Bahara stálo hodně úsilí, aby ten batoh získal. Určitě chtěl mít ty kameny co nejdřív u sebe. Na něco se tě zeptám. Zjistil jsem, že byla celá dvě poschodí té plošiny nacpaná počítači. Mluvím o tisících propojených přístrojů. Napadá tě, k čemu měly sloužit?“

„Obrať se na náš mozkový trust. Mark a Eric jsou zdejší cvoci do počítačů.“

„Nemá se jim říkat IT specialisté?“

„No tak používám společensky nepřijatelné výrazy. Dej mě k soudu.

Ale vážně, měl by ses zeptat jich. Mě hodili do té černé díry, jakmile jsem se ocitla na palubě.“

Cabrillo našel Marka a Erika ve Stoneyho kajutě. Hráli tam nějakou videohru na obří ploché obrazovce, kterou ve skutečnosti tvořily čtyři monitory bez okrajů spojené dohromady. Juan byl srozuměný s faktem, že některé hry trénují mozek, ale neviděl žádný smysl v tom, že se ti dva prohánějí po obchodním centru za volantem kresleného auta, které vypadalo jako mravenečník.

„Koukám, že se to k vám asi ještě nedoneslo.“

„A co?“

„Že na té plošině byla i Croissardova dcera. Využili ji, aby se dostali k nám. A MacD byl špeh.“

„Cože?“ vyhrkli oba jednohlasně.

„Ukázalo se, že ten skutečný darebák je Gunawan Bahar. To on stojí za vším. Takže vaším hlavním úkolem je vyšťourat na něho, co se dá. Chci vědět, co je ve skutečnosti zač a o co mu jde. Když jsme se na Bahara ptali Overholta, řekl, že ho CIA nemá na radaru, takže budete muset kopat hlouběji…“

„Počkej chvilku,“ přeušil ho Mark. „MacD že byl špeh? A pro koho dělal?“

Cabrillo jim odvyprávěl celý komplikovaný příběh a zakončil ho sdělením, že se s Maxem shodl, že Bahar viděl v Korporaci hrozbu pro své plány. „A poslední dva kousky skládačky,“ dodal pak. „Linda zahlédla v batohu, který jsme našli v Myanmaru, několik naleštěných rubínů a já zjistil, že dvě patra té ropné plošiny byly proměněná na obří serverovou farmu. Napadá vás něco?“

Dva mladí géniové na sebe na okamžik pohlédli, jako by synchronizovali své mozky. Nakonec promluvil Mark: „Ať to bylo cokoliv, rubíny to nebyly. Korund, základní materiál pro rubíny a safíry – rozdíl mezi nimi tvoří přítomnost stopových minerálů, které jim dávají barvu, v případě rubínu je to chrom a u safíru železo nebo titan –, má šestiúhelníkovou strukturu, ale je spíš plochý než lineární.“

Cabrillo se tvářil neutrálně, zatímco v duchu volal: Mluvte anglicky!

„Chceme tím říct,“ přeložil to Stone, „že rubíny nerostou do délky jako smaragdy nebo křemeny, takže je nepravděpodobné, že Linda viděla třicet centimetrů dlouhé rubíny. Byly to nějaké jiné krystaly.“

To podporovalo Juanovu teorii, že nešlo o pašování drahokamů, ale tato informace ho nijak nepřiblížila k pravdě. „A co všechny ty počítače?“

Mark řekl: „Bahar zjevně potřeboval provést nějaké složité výpočty, ale takhle se nedá poznat, o co šlo.“

„Takže už víte, co máte dělat. Chci znát odpovědi.“

„Najdeme je, šéfe,“ prohlásil Stoney.

17

JOHN Smith sešel po schůdcích soukromého tryskáče přímo do náručí Gunawana Bahara. Ti dva se objali jako bratři.

„Vedl sis dobře,“ řekl Bahar a odstrčil Smithe na délku paže, aby mu mohl pohlédnout do očí.

„Bylo to snazší, než jsme čekali, hlavně poté, co jsi uzavřel tu dohodu s armádou.“ Mluvili anglicky, jediným jazykem, který ovládali oba.

Smith si opravdu dal jiné jméno, když nastoupil do Cizinecké legie. Narodil se v Alžírsku jako Abdul Muhammad a jako mnohým v jeho domovině mu v žilách po sto třiceti letech koloniální okupace kolovalo množství francouzské krve. A stejně tak jako mnoha dalším občanům jeho země ani jemu nestačilo čtyřicet let nezávislosti, aby se zbavil nenávisti, již cítil k bývalým vládcům. Ale místo aby bojoval ve své vlastní zemi jako vzbouřenec proti vládě, kterou považoval za zkaženou západním vlivem, rozhodl se bojovat proti té zrůdě zevnitř a vstoupil do legie, aby získal vojenský trénink a naučil se, jak si získat přízeň Evropanů, aby se mohl snadno vydávat za jednoho z nich.

Po vypršení pětileté smlouvy odešel, aby se přidal k mudžahedínům bojujícím v Afganistanu proti Rusům. Účastnil se bojů, ale šokovala ho omezenost místních obyvatel. Zjistil, že jsou to sami pověrčiví rolníci, kteří tráví vzájemnými rozbroji stejné množství času jako válkou se Sověty. Dokonce i velký šejk bin Ládin byl paranoidní fanatik, který věřil tomu, že jakmile se podaří vyhnat Sověty, měli by začít bojovat proti Západu přímo na jeho území. Přestože byl Usáma v mládí playboy a užíval si v evropských městech, nikdy nepochopil, jaká je skutečná síla západní armády. Boj proti ruským odvedencům na půdě, která je pro ně cizí, nesnesl srovnání s útokem na Spojené státy.

Bin Ládin začal věřit v útoky mučedníků, kterým rád říkal sebevražední atentátníci. Abdul Muhammad chtěl vidět Ameriku na kolenou, ale chápal, že odpálení několika budov nic nezmění. Naopak, jen to posílí odhodlání obětí a přinese rychlou a smrtící odplatu.

Věděl, že musí existovat lepší způsob, i když netušil jaký. Až o mnoho let později, dlouho poté, co bin Ládin zničil mrakodrapy Světového obchodního centra a zažehl sud s prachem, jehož výbuch uškodil muslimskému světu mnohem víc než Západu, se Muhammad seznámil se Setiawanem Baharem, Gunawanovým bratrem a jmenovcem jeho syna. (Chlapec využitý při afgánské operaci byl darebák z ulice, kterého pečlivě naučili, aby nemluvil s místními lidmi.) V době, kdy se seznámili, pracoval Muhammad pro soukromou bezpečnostní agenturu v Saúdské Arábii a plameny džihádu už v jeho útrobách ochladly. Bratři Baharové byli v zemi v době, kdy si wahhábovští fundamentalisté vzali za terč západní zájmy. Dvojice cestovala po ropných zařízeních, která se zajímala o nákup elektronických řídicích systémů z jedné z jejich společností v Jakartě.

Muhammad pro oba bratry dva týdny pracoval jako osobní strážce a pak se stal jejich zaměstnancem na plný úvazek.

Využívali ho pro zajištění bezpečnosti svého podniku stejně jako pro to, čemu přezdívali „zvláštní projekty“. Jednalo se o nejrůznější operace od průmyslové špionáže po únosy rodinných příslušníků konkurentů, aby bylo možné získat zakázky za nižší nabídky. Bratři Baharovi a pak už jen Gunawan, protože Setiawan zemřel na rakovinu plic, se velice opatrně kryli před následky svých agresivnějších obchodních strategií. Skutečnost, že se Korporaci nepodařilo vypátrat, že jim patří plošina J-61, svědčila o jejich pečlivosti a opatrnosti.

Všechny tři muže původně pojilo přesvědčení, že bin Ládinova taktika je předurčená k neúspěchu. Shodli se, že chtějí zamezit neustálému vměšování Západu do věcí Středního východu, ale i na tom, že terorismus není ta správná cesta. Ten ve skutečnosti všechno jen komplikoval. To, co muslimský svět potřeboval, byla páka proti Spojeným státům. Protože ropu potřebovaly obě strany, jedna aby poháněla její auta a továrny, druhá jako zdroj obrovských příjmů, muselo se najít něco jiného.

Nakonec, před čtyři lety, Gunwan takovou páku objevil v jednom článku ve vědeckém časopise, který přečetl v čekárně u zubaře. Pověřil tou věcí Abdula a poskytl mu skoro neomezené finanční zdroje. Do plnění úkolu se pustili ti nejschopnější z Baharova rozlehlého impéria a v případě potřeby byli povoláni i odborníci zvenčí. Projekt byl tak významný, že utajení se rozumělo samo sebou, a pravý účel zařízení, na kterém se tak horečně pracovalo, znala jen hrstka vyvolených.

Byli připravení už skoro rok, chyběl jim jen jeden zásadní komponent, který Abdul nakonec našel díky jednomu obskurnímu britskému badateli, jenž poskládal dohromady dílky osm set let staré legendy a dovedl Muhammada k odlehlému chrámu ztracenému v jedné z nejneproniknutelnějších džunglí na světě.

Muhammad sundal batoh z ramene a opatrně ho rozvázal. V paprscích jasného slunce dopadajících na letištní plochu zazářily krystaly jako plamen.

„Gratuluji, příteli,“ zvolal Bahar vřele. Zamířili k čekající limuzíně. „Stalo se to tvou posedlostí stejně jako mou. Pověz mi, vypadal ten chrám tak, jak ho Marco Polo popsal Rustichellovi?“

„Ne. Mnichové ho v průběhu let značně rozšířili. Původní jeskyně, kde byly krystaly vytěženy, tam byla stále, ale oni vyhloubili shora z útesu celou budovu až k ní a na protější straně propasti začali tesat odporně pobožný obraz. Podle stádia zchátralosti bych odhadoval, že chrám opustili, když moc uchvátila současná junta.“

„Zajímavé, že tam poslední kameny nechali,“ poznamenal Bahar, zatímco mu šofér otevíral dveře.

„Vzali si tu svou bláznivou sochu, ale krystaly ne. Možná během staletí zapomněli na jejich existenci. Polo tvrdí, že o nich věděl jenom nejvyšší kněz a jemu že o nich řekl jen proto, že měl průvodní list s chánovou pečetí.“

„Snad,“ zamumlal Bahar, kterého už rozhovor přestal zajímat. „Hlavní je, že se nám je podařilo najít.“

Abdul nechal po krystalech pátrat badatele a archiváře poté, co našel malý vzorek v krámku jednoho hongkongského obchodníka se starožitnostmi a zjistil, že má zvláštní vnitřní strukturu potřebnou k tomu, aby přístroj fungoval. Jeho nadřízený měl pravdu, když konstatoval, že se z toho stala posedlost. Nashromáždil a zapamatoval si tolik informací o krystalech, že by nejspíš dokázal získat titul v gemologii. Osobně navštívil obchody a doly od Skotska po Japonsko, ale ke zvratu došlo poté, co si jeden z jeho najatých badatelů, sám trochu posedlý Markem Polem, vyslechl přednášku Williama Cantora v anglickém Coventry. Jakmile si Muhammad poslechl historku o zbrani obsahující krystaly, odletěl do Anglie a setkal se s Cantorem při jeho poslední přednášce. Musel Cantorovi přiznat, že se skutečně snažil zatajit Abdulovi, kdo byl skutečný majitel Rustichellova spisu a kde bydlí. Jakmile se zbavili Cantorovy mrtvoly, vnikli do toho studeného sídla na jihu Anglie, zabili starého majitele a naaranžovali všechno tak, aby to vypadalo jako nepodařené vloupání.

Bezpečně odjeli ze země, ještě než se na zločin přišlo.

Najatý překladatel pak strávil nad dokumentem několik týdnů, než z něj vytěžil podrobnosti Polových pozorování bitvy a jeho pozdější cesty do dolu, odkud pocházely krystaly, které oslepily stráže vesnice. Abdul věděl, že se v dole nacházejí stejné kameny jako ten malý úlomek, který našel v Hongkongu.

Samozřejmě je budou muset otestovat, ale optické vlastnosti popsané Polem byly stejné jako ty, které pro projekt potřebovali. Nemohla to být náhoda.

„A to potopení?“ zeptal se Bahar. „Proběhlo podle plánu?“

„Museli jsme si pospíšit, ale byli jsme jen pár kilometrů od cílové oblasti a cestou do Bruneje v záchranných člunech Hercula nás nikdo nezahlédl. Náš americký špeh nahlásil, že loď, kterou používají, je mnohem rychlejší, než jsme si mysleli. Měl by mi brzy zavolat, jak to šlo, ale myslím, že jsme zničili všechny stopy po Orákulu, než se k němu dostali.“

„To je dobře. Jak se ukázalo, mělo Orákulum pravdu, že Korporace představuje potenciální hrozbu. Podařilo se jim uniknout z věznice Insein, což se myslím mnoha lidem nepovedlo.“

Abdul si vybavil své setkání s Cabrillem v Singapuru. Už tehdy měl pocit, že je ten muž nebezpečný. To mu připomnělo další nevyřešenou záležitost, o kterou se musel postarat. „A co Pramana?“

„Teď za ním jedeme. To je důvod našeho zdržení tady v Jakartě. Po jeho selhání v Singapuru jsem věděl, že si s ním budeš chtít promluvit. Bylo to jen naše rychlé uvažování, co zabránilo osudné chybě. Jakmile váš rozhovor skončí, zamíříme s krystaly do Evropy. No a co Croissard?“

„Zatížili jsme ho a hodili do Malackého průplavu.“

O třicet minut později zastavila elegantní limuzína Mercedes na parkovišti před zchátralým skladištěm na okraji rušné desetimilionové metropole. Asfalt byl popraskaný a prorostlý plevelem a budova vypadala, jako by ji nikdo nenavštívil ode dne, kdy Holanďané dali Indonésii nezávislost.

„Nemohu uvěřit, že ten blázen Pramana nedržel své lidi pevněji na uzdě,“ poznamenal Muhammad s narůstajícím vztekem.

Někteří muži, které používal na špinavou práci, pocházeli z islamistické skupiny Džamá islamíja. Byl to vlastně Pramana, kdo ho doprovodil do Anglie a provedl mučení Williama Cantora. Abdul však nevěděl, že ti dva muži, které Pramana poslal na singapurskou schůzku jako zálohu pro případ, že by něco nešlo podle plánu, s sebou soukromým tryskáčem přivezli sebevražedné vesty s úmyslem zabít právě ty muže, s nimiž se Abdul měl setkat. Abdul neznal důvod a vlastně ho ani nezajímal. Předpokládal, že to měla být pomsta za muslimské bratry, které Korporace zabila v Pákistánu. Abdul je osobně varoval, jak dobří ti agenti jsou, takže se možná prostě rozhodli obětovat své životy, aby zlikvidovali tak nebezpečné protivníky.

Moc na tom nezáleželo. Ovšem velice záleželo na tom, že je Pramana zradil buďto úmyslně nebo tím, že nedokázal zvládnout své muže – čímž skoro všechno zničil. Byl si jistý, že kdyby Muhammad správně neodhadl situaci a rychle nevyrobil další improvizovanou nálož ze střelného prachu ze své pistole a chemikálií, které našel ve vozíku pokojské, Cabrillovi by došlo, že ta schůzka byla past, a smlouvu by odmítl. Třetí nálož odpálená v kasinu stačila na to, aby ty dva Američany přesvědčila, že se prostě ocitli ve špatný čas na špatném místě.

„Jestli to nevadí,“ řekl Bahar, když Abdul otevřel dveře auta, „počkám tady.“

„Jistě že ne.“ Muhammad vystoupil do vlhkého vzduchu a vytáhl nůž z pouzdra připnutého k předloktí.

18

Washington, D. C.

O tři týdny později

PREZIDENTOVA SEKRETÁŘKA PROVÁZELA svého šéfa od samého začátku, kdy se rozhodl využít svých prášilovských sklonů a vypravěčského talentu v politické kariéře. Pozastavil svou právní praxi, kandidoval na starostu Detroitu a hladce vyhrál, když jeho protivník stáhl kandidaturu, aby „trávil víc času s rodinou“. Pravda byla, že protivníkova manželka zjistila, že ji manžel podvádí, a chystala se s ním rozvést. Potom si odbyl dvě volební období v parlamentu a další v senátu, až se nakonec pokusil získat prezidentské křeslo. Eunice Wosniaková ho poslušně následovala ze skromné kanceláře, kde pracoval sám, do pracovny starosty, dál do Washingtonu a teď na pozici nejmocnějšího člověka planety.

Střežila svého šéfa skoro stejně urputně jako vedoucí prezidentské kanceláře Lester Jackson. Jackson byl protřelý washingtonský úředník, který se pověsil prezidentovi na šos hned na začátku kariéry a nikdy neuvolnil sevření.

Přestože měl prezident podpůrný štáb čítající několik desítek lidí, trvala Eunice na tom, že mu každé ráno podá kávu, až půjde přes její kancelář do své. Právě do ní nalila mléko – první dáma trvala na dvouprocentním, ale ve skutečnosti to bylo plnotučné, nalité do krabice od odstředěného –, když zapípala faxová linka.

Nebylo to zcela neobvyklé, ale faxy jsou v dnešním světě natolik archaické, že přístroj zpravidla spočíval celé týdny mlčky na psacím stole. Teď fax vyplivl jediný list papíru, Eunice přejela jeho obsah pohledem a její počáteční zmatek se rychle změnil ve vážné obavy.

Tohle musí být nějaká kachna, pomyslela si.

Ale kde získal odesílatel tohle číslo? Nebylo uvedené v seznamu Bílého domu, aby prezident kromě všech žertovných dopisů a e-mailů nedostával také žertovné faxy. Poslat něco do přístroje na jejím stole mohlo jen několik lidí.

A co když to není kachna? Z toho pomyšlení se jí udělalo špatně. Ztěžka dosedla a skoro si nevšimla horké kávy, která jí vyšplíchla do klína.

V tom okamžiku vstoupil Les Jackson. Vlasy měl na spáncích prošedivělé a kolem očí se mu dělaly vrásky, ale stále se pohyboval jako mnohem mladší muž, jako by ho stres a tlak jeho práce spíš stimulovaly, než vyčerpávaly.

„Jste v pořádku?“ zeptal se. „Vypadáte, jako byste spatřila ducha.“

Eunice beze slova pozvedla papír z faxu a přinutila tak Jacksona, aby se pro něj natáhl přes její stůl. Byl známý jako rychlý čtenář a přelétl celou stránku za pár vteřin.

„To je nějaký blábol,“ zněl jeho názor. „K těm informacím nemá nikdo přístup. A to ostatní jsou obvyklé džihádistické žvásty. Odkud to přišlo?“

Upustil papír na stůl.

„Někdo mi to právě odfaxoval, pane Jacksone.“ Přestože se znali léta, trvala na formalitách ve vztahu k nadřízeným. Jackson jí to nijak nerozmlouval.

Chvilku o tom uvažoval a pak mávl rukou. „Nějaký cvok se dostal k vašemu faxovému číslu. Jednou se to stát muselo.“

„Posílá vám někdo nemravné faxy?“ zeptal se prezident, který právě vstoupil do místnosti, a chápavě se zasmál.

Dva roky prvního volebního období se na tom muži nijak neprojevily. Byl vysoký, měl široká ramena a tak podmanivý hlas, že dokázal fascinovat i obecenstvo, které nesouhlasilo s jeho politikou.

Eunice Wosniaková vyskočila na nohy. „Ne, pane prezidente. Nic takového. Já, no…“Její hlas se vytratil.

Prezident zvedl fax, vytáhl z náprsní kapsy obleku značky Brooks Brothers úzké brýle na čtení a nasadil si je na orlí nos. Četl skoro stejně rychle jako jeho nejvýš postavený spolupracovník. Na rozdíl od Jacksona však prezident zbledl a vytřeštil oči. Sáhl do kapsy saka a vyndal plastovou kartu o velikosti kreditky. Obdržel ji od kurýra Národní bezpečnostní agentury, jakmile vyšel z prezidentského bytu. Byla to ranní rutina, která se nikdy neměnila.

Zlomil pečeť a porovnal čísla na vnitřní straně karty s těmi napsanými ve faxu. Ruce se mu roztřásly.

„Pane prezidente?“ zeptal se Jackson se značnými obavami.

Ta malá plastová karta měla přezdívku „sušenka“. Každý úřadující prezident ji začal denně dostávat krátce po Kubánské krizi a obsahovala série čísel náhodně vygenerovaných zajištěným počítačem v ústředí NSA v marylandském Fort Meade. Byl to prezidentův ověřovací kód k vypuštění nukleárních raket.

Tato čísla byla nepochybně nejpřísněji střeženým tajemstvím ve Spojených státech.

A někdo právě odfaxoval aktuální kód do Oválné pracovny.

„Lesi, svolejte Národní bezpečnostní radu. Chci, aby všichni dorazili tak rychle, jak jen je v lidských silách.“ Jakkoliv pouhá znalost kódu k vypuštění raket nestačila, bylo vyzrazení číselné řady v sušence největším narušením bezpečnosti v dějinách Spojených států. Zpochybňovalo navíc ochranu všech ostatních složek obrany státu.

Trvalo několik hodin, než se Národní bezpečnostní rada sešla v Situační místnosti, bunkru pohřbeném hluboko pod Bílým domem. Kvůli dřívějším cestovním plánům se na schůzku mohl dostavit pouze viceprezident, předseda sboru náčelníků štábů, ministr obrany, ministryně zahraničních věcí a na zvláštní pozvání i hlavy NSA a CIA.

„Dámo a pánové,“ začal prezident, „máme co do činění s krizí, jaké tato země ještě nikdy necelila.“

Rozdal kopie faxu a přitom mluvil dál: „Ani ne před dvěma hodinami někdo poslal tento fax Eunice Wosniakové, mé osobní sekretářce. Ten ověřovací kód je pravý. Budeme muset počkat, abychom zjistili, zda nám hrozí skutečné nebezpečí. Co se požadavků týče, je to něco, o čem budeme možná nuceni diskutovat.“

„Počkejte chvilku,“ ozval se velící generál NSA. „To přece není možné.“

„Já vím,“ opáčil prezident. „A přesto jsme tady. Ten kód pochází z generátoru náhodných čísel a veškerý personál, kterému přijde sušenka do ruky, prošel tou nejpřísnější prověrkou, ne?“

„Ano, pane. Je to dokonale zajištěné. A nikdo kromě vás ta čísla ani nemůže spatřit. Nechám prověřit toho kurýra. Nebyla pečeť zlomená?“

„Byla neporušená.“

„To není možné,“ zopakoval generál.

Slova se ujal viceprezident: „Ten psychopat tvrdí, že v poledne na minutu přeruší dodávku elektřiny do města Troy ve státu New York. Neměli bychom někoho varovat? A proč právě Troy?“

„Protože je dost blízko k New Yorku, aby to vzbudilo pozornost, a zároveň tak malé, aby pokles spotřeby nevyvolal přetížení sítě a výpadky jako v roce 2003.“ To řekl Les Jackson, lobbista jednoho svazu výrobců elektřiny. „A kdybychom je varovali, budou chtít vědět, odkud to víme. Pokud je tohle skutečné, chcete, aby vláda musela čelit podobným dotazům?“

„No dobře.“ Viceprezident byl vybrán kvůli rovnováze na kandidátce a ne kvůli svému bystrému intelektu.

„Tohle není jen tak nějaký počítačový pirát,“ prohlásila Fiona Katamorová, ministryně zahraničních věcí. V předchozích vládách pracovala jako národní bezpečnostní poradkyně a do své současné, veřejnější funkce byla vybrána jednoduše proto, že patřila mezi nejschopnější lidi na planetě. „Ty požadavky vypadají jako seznam pro Santa Clause od Usámy bin Ládina.“

Četla z faxu: „Spojené státy okamžitě vyhlásí zastavení vojenské i nevojenské pomoci státu Izrael a následně začnou stejnou pomoc poskytovat palestinské vládě a vůdcům Hamásu v pásmu Gazy. Všichni vězni momentálně držení v Guantanámu budou okamžitě propuštěni. Všechny jednotky Spojených států a NATO musejí opustit Irák ke konci tohoto června a Afganistan do konce roku. Všechna vojenská pomoc Pákistánu bude okamžitě zastavena. Americké vojenské základny v Kuvajtu a Kataru budou do konce roku zrušeny. Prezident formálně odsoudí stavbu židovských osad na Západním břehu Jordánu a dále odsoudí zákaz nošení šátků muslimskými ženami ve Francii a dalších evropských zemích, které toto opatření uzákonily. Všechny muslimské skupiny v současnosti považované za teroristické budou tohoto označení zbaveny. Nebudou uplatňovány žádné další sankce vůči íránskému národu a všechny sankce momentálně uplatňované budou do konce roku zrušeny.

Ve skutečnosti nám poroučí,“ dodala, „abychom ukončili válku proti terorismu. Za hodně výmluvný považuji fakt, že se zmiňuje o Íránu.“

„A to proč?“

„Sunitští a šíitští muslimové spolu nevycházejí a jedna z věcí, na které se většina arabských států shodne, je potlačení moci Íránu s jeho šíitskou větví islámu. Ale tenhle chlap chce, abychom dali ruce pryč ode všech, jako by říkal, že veškeré neshody mezi těmi dvěma skupinami jsou jejich interní záležitostí a poradí si s nimi sami.“

„Žádný z těch požadavků samozřejmě nemůžeme splnit,“ poznamenal viceprezident váhavě.

„Co mě také zaujalo,“ pokračovala Fiona Katamorová, „jsou ty vyhlášené termíny. Tohle není blábolení nějakého vyšinutého džihádisty sedícího v jeskyni ve Waziristánu. Tohle musí být pečlivě promyšlené. Každý ten požadavek je z praktického hlediska splnitelný, i když jsou všechny politicky nepřijatelné, ne-li neproveditelné.“

„Nemůžeme zastavit pomoc Izraeli,“ ozval se ředitel CIA.

„Můžeme,“ opáčila Fiona vyrovnaně, aniž pozvedla hlas, jako to udělal její protějšek. „Rozhodli jsme se je dál financovat, protože je to v našem zájmu. Pokud to už v našem zájmu nebude, můžeme uzavřít kohouty, kdykoliv budeme chtít.“

„Ale…“

„Poslechněte, pokud je tohle reálné, celá hra se zcela změnila. Už nad ní nemáme kontrolu. Zdá se, že nějaká skupina má neomezený přístup k našim nejstřeženějším tajemstvím. Stiskem tlačítka mohou uzavřít přívod elektřiny. Zamyslete se nad tím. Představte si celostátní výpadek proudu, který by trval celé týdny nebo měsíce. Nebo systém řízení vzdušné dopravy, na který bychom se už nemohli spolehnout. Každé letadlo v zemi by zůstalo sedět na ranveji. Dokázala by ta osoba překonat bezpečnostní systémy našich jaderných elektráren a způsobit roztavení jádra? Myslím, že tam jsou fyzická opatření, která tomu brání… Ale pomyslete na to.“

„Nějaké návrhy, co bychom měli dělat?“ zeptal se prezident hlasem mnohem tišším, než zamýšlel.

„Najdeme člověka, který je za to zodpovědný, a ukřižujeme ho,“ zaduněl viceprezident.

„Odkud ten fax přišel?“ zeptal se muž z NSA.

„Pánové,“ řekla Fiona ostře, „opravdu si myslíte, že osobu, která dokázala ukrást prezidentovy ověřovací kódy, dopadneme za použití tradičních policejních postupů? Ten chlap nepůjde do pobočky Kinko’s na Massachusetts Avenue, aby nám poslal vzkaz odtamtud. Tenhle fax poskakoval několik hodin po celé planetě, než skončil v Eunicině kanceláři. Zdroj nikdy nevystopujeme. Musíme se na to podívat z jiného úhlu. Kdo z toho má prospěch?“

„Na prvním místě seznamu je Al-Káida,“ odpověděl stužkami ozdobený generál ze sboru náčelníků štábů.

„Vypadá to snad jako něco, co by udělali?“ reagovala Fiona. „Kdyby měli takovou moc, spustili by kyberútok, který by nás vrhl zpátky do doby kamenné. Neobtěžovali by se s žádnými požadavky nebo varováními. Ne, tohle je někdo jiný. Někdo nový.“

„Nějaké tipy?“ zeptal se ředitel CIA.

„Obávám se, že tohle je na vás.“

„Můj první instinkt mi taky napovídal Al-Káidu, ale vznesla jste proti tomu přesvědčivé argumenty. Promluvím si se svými lidmi, abych zjistil, jestli existuje někdo jiný, kdo má prostředky na něco takového.“

„Řekněme, že v Troy opravdu vypnou proud,“ promluvil Les Jackson. „Jak budeme reagovat? Co uděláme? Byla by politická sebevražda zastavit pomoc Izraeli nebo takové úmysly jen oznámit. Totéž platí pro propuštění vězňů z Gitma.“

Fiona Katamorová si v gestu bezmoci prohrábla své havraní vlasy. „Tady přece nejde o politiku, Lesi. Dostali jsme důkaz, že jsme tomu člověku vydáni na milost a nemilost. Rozluštil nejstřeženější kód na světě a strčil nám ho pod nos. Buďto se podrobíme jeho požadavkům, nebo budeme čelit následkům jako národ, ne jako politická strana nebo vláda. Poddáme se, nebo půjdeme ke dnu společně?“ Obrátila se k vrchnímu veliteli. „Tak zní otázka, pane prezidente.“

Na dveře zaklepal jeden z poradců a vstoupil, jakmile prezident zavolal: „Dále!“

„Pane, chci vás informovat o nejnovějším vývoji situace. Číslo odesílatele na tom faxu je falešné. Žádné takové na světě neexistuje. A ústředna Bílého domu nemá žádný záznam o tom, že by ta zpráva vůbec přišla.“

„Takže ten fax ve skutečnosti nepřišel? Copak se vaše sekretářka zbláznila?“ zeptal se ředitel NSA prezidenta. „Takhle si představuje kanadský žertík?“

Prezident nevěděl, co říct, ale proti vší logice zadoufal, že je jeho odvěká a nejdůvěryhodnější sekretářka opravdu duševně nemocná a ta zpráva je její práce.

„Ještě něco,“ pokračoval poradce. „V poledne došlo v Troy k výpadku proudu, který trval přesně šedesát vteřin. Žádné jiné oblasti nebyly zasaženy, přestože tamní zařízení zásobují elektřinou okolní regiony. Zatím nedokážeme vysvětlit, proč elektřina vypadla ani proč zase naskočila.“

„Proboha,“ vydechl někdo. „Takže je to pravda.“

Fiona dál četla ze spodní části faxu: „Tohle jsou malé, neškodné ukázky našich schopností. Nejsme barbaři. Vážíme si lidského života, ale pokud nebudou naše požadavky splněny, ochromíme vaši zemi. Letadla budou padat z oblohy, rafinérie začnou explodovat, továrny se zastaví a elektřina se stane pouhou vzpomínkou.

Nastane doba, kdy všichni lidé na zemi přejdou k jediné pravé víře, ale jsme ochotní dovolit, abyste do té doby existovali vedle nás.“ Vzhlédla. „Je to skutečné.“

19

SMITH UDĚLAL CHYBU také o týden dříve. Nakonec se podvolil Lawlessovým nekonečným žádostem o videohovor s dcerou, videohovor dokazující, že je naživu. A protože věřil, že je MacD stále pod jeho kontrolou, nedělal si velkou hlavu s počítačovým zabezpečením. Spojení trvalo jen několik srdcervoucích vteřin, ale Mark s Erikem snadno vystopovali jeho zdroj.

V prošetřování Gunawana Bahara však Korporace zatím takové štěstí neměla.

Jak Cabrillo předpokládal, neodvezli únosci Pauline Lawlessovou daleko od místa v New Orleansu, odkud ji unesli. Vlastně ji drželi v Lower Ninth Wardu, nechvalně známé oblasti tak poničené hurikánem Katrina, že většina z ní zůstala v troskách. Bylo to chytré taktické rozhodnutí – protože byla původní skladba obyvatelstva v té oblasti zásadně narušena, cizinci tam mohli snáz zapadnout a nevzbudit podezření.

Cabrillo, Lawless a Franklin Lincoln doletěli do Houstonu, kde měla Korporace konspirační byt. Byl to jeden z asi tuctu, které si udržovali v přístavních městech po celém světě. Používali je hlavně ke skladování zbraní a vybavení, které se těžko převáželo přes hranice. I soukromé tryskáče podléhají prohlídkám, a i když se úředníci v mnoha přístavech na zemi dají podplatit, zkoušet to ve Spojených státech by nebyl dobrý nápad.

V autopůjčovně Hertz si vybrali bezvýrazný sedan, v místnosti podobné trezoru v konspiračním bytě si vyzvedli vybavení a vyrazili do New Orleansu. Těch pět set šedesát kilometrů urazili předepsanou rychlostí a do písmene dodržovali dopravní předpisy. Cabrillo nechal řídit Lawlesse. Nebylo to kvůli poraněné paži, která se už z osmdesáti procent uzdravila. Chtěl, aby MacD musel myslet na něco jiného než na svou šestiletou dcerku.

Jejich první zastávka byla v domě Lawlessových rodičů. Únosci řekli vyděšenému páru, který se o děcko staral, že je jakýkoliv pokus uvědomit policii přinutí holčičku zabít. Prarodiče žili ve strachu už několik týdnů. I když jim MacD toužil zavolat, souhlasil s Cabrillem, že jeden z únosců mohl zůstat v jejich domě nebo jim teroristé napíchli telefon.

Dům stál v úhledné čtvrti s vysokými duby porostlými španělským mechem. Mnoho z tamních domů bylo z cihel a hurikán jim neublížil. MacD zaparkoval o kus dál a mimo dohled z domu rodičů a počkal za volantem, než Cabrillo s Linkem prověří, zda vilu někdo nehlídá. Oba měli přilby a montérky, takže vypadali jako dělníci. Cabrillo nesl psací podložku, Lincoln přepravku s nářadím.

V ulici neparkovaly žádné dodávky, tolik oblíbené při sledování, ani „nenápadná“ auta s tmavými skly. Všechny trávníky byly pečlivě posekané. To byl důležitý detail, protože kdyby se do sousedního domu nastěhovali únosci, aby Lawlessovy hlídali, neukazovali by se na pozemku se sekačkou.

Strávili čtvrt hodiny prohlídkou plynoměrů, ale zároveň sledovali dotyčnou budovu, jestli závěsy v oknech nepohne nějaký pozorovatel. Řidiči několika aut, která projela tichou ulicí, jim nevěnovali žádnou pozornost, nezastavili ani nezpomalili.

„Myslím, že vzduch je čistý,“ prohlásil Linc.

Cabrillo musel souhlasit. Velkými tiskacími písmeny načmáral něco na svou psací podložku a oba zamířili ke dveřím. Mosazné klepadlo bylo nedávno vyleštěné a schody zametené, jako by ty drobné domácí práce mohly dát Lawlessovým zapomenout na bolest, kterou cítili. Hlasitě zaklepal. Okamžik nato otevřela dveře atraktivní žena okolo pětačtyřiceti.

Zvedl podložku tak, aby si mohla přečíst, co tam napsal, a zeptal se: „Paní, máme hlášený únik plynu v téhle oblasti. Neměli jste nějaké problémy?“

Na psací podložce stálo: „MacD je tady s námi. Jste sami?“

„No, ne. Vlastně ano. Ne. Nikdo tady není.“ Pak jí to došlo a její hlas stoupl o dvě oktávy. „MacD je tady? Je v pořádku? Proboha!“ Obrátila se a křikla přes rameno: „Mare! Mare, pojď sem! MacD je v pořádku.“

Juan ji jemně, ale nekompromisně strčil dovnitř a zavřel dveře. Do místnosti přišel irský setr, aby zjistil původce nastalého rozruchu, a vzrušeně zavrtěl ocasem.

„Paní Lawlessová, mluvte prosím potichu. Byli ti muži, kteří unesli vaši vnučku, někdy v tomto domě?“

„Co se děje?“ zavolal mužský hlas z nitra domu.

„Ne. Nikdy. Unesli ji, když jsem ji hlídala v nedalekém parku. Brandy, dolů,“ poručila psovi, který se pokusil olíznout Linkovi obličej. Linc psa ignoroval a dál sledoval detektor štěnic, kterým kontroloval chodbu. „Řekli mi, že ji brzo pustí, ale jestli se spojíme s policií, zabijou ji. Od té doby jsme s manželem úplně nemocní strachy.“

Zpoza rohu vyšel Marion Lawless II., oblečený v plátěných kalhotách a džínové košili. Jeho syn jako by mu z oka vypadl, zvlášť si byli podobní očima barvy nefritu a malým důlkem na bradě.

„Mare, tihle muži přišli s Makem.“

Juan mu podal ruku. „Jmenuju se Juan Cabrillo. Tohle je Franklin Lincoln. Spolupracujeme s vaším synem na záchraně Pauline.“ Jakmile měli představování za sebou, zavolal mobilem s předplacenou kartou Lawlessovi a řekl mu, že je vzduch čistý, ale raději by měl přijít zadním vchodem.

„Poslední, co víme, je, že MacD nechal práce u té bezpečnostní agentury poté, co se mu v Afganistanu stalo něco zlého,“ prohlásil starší Lawless.

„Je to docela dlouhý, komplikovaný příběh. Syn vám všechno poví sám, jen co přijde. Chtěli jsme vás jenom informovat, že jsme Pauline lokalizovali a přivedeme ji zpátky.“

„A ty zrůdy, které ji unesly?“ zeptala se Kay. Z jejího tónu bylo jasné, jaký osud by jim přála. Byla to sice jemná jižanská žena, ale páteř měla vyztuženou ocelí.

„Už vás nebudou obtěžovat,“ ujistil ji Juan a ona pochopila, jak to myslel.

„To je dobře.“

„Ale jakmile Pauline přivezeme, bude nutné, abyste odsud zmizeli, dokud nezneškodníme lidi, kteří stojí za jejím únosem. Jestli nemáte kam jít, zařídíme vám hotel.“

Mare Lawless ho zarazil zvednutou rukou. „Není třeba. Jeden můj starý kamarád má chatu na břehu Mexického zálivu, kterou nám půjčuje, kdykoliv chceme.“

Juan tu možnost zvážil a usoudil, že je dostatečně bezpečná. Přikývl. „To zní skvěle. Mohlo by nám to pár týdnů trvat.“

„Klidně si dejte načas,“ vyhrkla Kay s odhodláním ženy chránící svou krev. Obrátila se, protože uslyšela zaklepání na posuvné skleněné dveře vedoucí na zadní verandu. Vykřikla radostí, když uviděla svého syna, jak stojí vedle proutěného stolu a křesel.

Otevřela dveře, pevně Maka objala a z očí jí vytryskly slzy. Marion senior se k nim připojil a sevřel je oba v náručí. Také plakal, radostí a pocitem viny, že nedokázal ochránit synovo jediné dítě.

Juan si musel přiznat, že ho ta scéna dojala.

Zdrželi se jen hodinu. Cabrillo chtěl najít a prohlédnout dům, který únosci používali, za denního světla. MacD všechno vysvětlil svým rodičům, vynechal jen zacházení, které si užil ve věznici Insein, fakt, že se pod ním zřítil provazový most, a několik dalších detailů, které nemuseli znát. I tak Kay Lawlessová pod svým opálením trochu zbledla.

Odešli vyprovázeni úsměvy a dalšími slzami. MacD slíbil, že přijede domů, jakmile dostanou člověka odpovědného za Paulinin únos.

Čtvrť, odkud videohovor přišel, nepodpořila žádná celebrita, ani se jí nedostalo štědré finanční injekce. Mnoho domů bylo však i přesto zabezpečeno zatlučenými prkny a většina odpadu byla odvezena. Šlo o část New Orleansu, která utrpěla nejsilnější zásah, když selhaly protipovodňové hráze. Vzniklo tam jezero, které se udrželo ještě mnoho dní po hurikánu. Nedaleko ležely volné parcely, na nichž rozlámané betonové desky označovaly místa, kde dříve stály domy.

Linc vysadil Maka a Cabrilla u kavárny nedaleko předpokládaného cíle. V téhle čtvrti by dva běloši a jeden černoch spolu v autě vypadali podezřele. Bez ohledu na to, kdo by seděl za volantem, by je místní lidé pokládali za policisty. Po půl hodině se vrátil a posloužil si cikorkovou kávou z hrnku, který si objednal Juan.

„No?“ zeptal se Cabrillo, když se Linc přestal tvářit kysele nad hořkou chutí nápoje.

„Hnus,“ prohlásil. „Takže, ty satelitní snímky, které máme k dispozici, jsou trochu zastaralé. Dva domy za tím, o který se zajímáme, byly strženy a na těch parcelách bují úplná džungle. Budovy po obou stranách tam stále jsou, obě zatlučené prkny. Na druhé straně ulice bydlí několik rodin. Viděl jsem na jejich dvorcích zamčená dětská kola a hračky poházené na trávě, takže tam musíme být opatrní.“

„A co únosci?“ zeptal se MacD s narůstající úzkostí v hlase.

„Neukázali se. Okna zakrývají žaluzie, ale myslím, že na okrajích jsou škvíry, kterými vyhlížející vidí ven, ale dovnitř by jimi viděl jenom profesionální šmírák. Juane, s tím trávníkem jsi měl pravdu. Byla by to skvělá pastvina pro kozy. Ti chlapi jsou zalezlí a vycházejí nejspíš jenom v noci, aby nakoupili zásoby v nějakém obchodě vzdáleném kilometry odsud.“

„A to, co jsme viděli na snímcích, byla opravdu přistavěná garáž?“

„Ano.“

„Měl jsi šanci udělat termální sken?“

„Ne. Vypadalo by to podezřele a venku je pořád moc teplo. Rozdíl teplot není dost velký, aby se dalo něco zachytit.“

Cabrillo to očekával, ale i tak měl pocit, že by se měl zeptat. „Dobře. Teď se stáhneme a zaútočíme ve tři.“ Ve tři hodiny v noci jede lidský „motor“ na nejnižší obrátky. Dokonce i stráž na noční hlídce podléhá přirozenému dennímu cyklu těla a není zdaleka tak ostražitá jako ve dne. „Maku, jsi v pořádku?“

„Jo,“ odpověděl. „Nedovolím, aby moje emoce ohrozily operaci.“

Ani v tak zchátralé čtvrti se muži nemohli procházet v plné polní a ozbrojení po zuby. Když se přiblížila jedna hodina v noci, zaparkoval Linc auto několik ulic od cílového domu a otevřel kapotu. Případná policejní hlídka by viděla jen porouchané vozidlo, které tam majitel nechal přes noc. Zvědavý policista by si možná prověřil poznávací značku, zjistil, že je auto z půjčovny, a usoudil, že se domů přijel podívat místní rodák, kterého hurikán Katrina vyhnal do Houstonu.

Všichni měli na sobě tmavé džíny a trička s dlouhými rukávy a výstroj si nesli ve sportovních taškách. Vzduch byl o poznání chladnější, i když vlhkost zůstala vysoká. Kráčeli normální chůzí po popraskaném chodníku, jako by na celém světě neměli sebemenší starosti. Nebyl tam žádný provoz a slyšeli jen štěkat psa o několik bloků dál.

Jakmile muži dorazili k džungli za cílovým domem, zmizeli v ní, jako by nikdy neexistovali. Od toho okamžiku byli neviditelní. Tiše zavrčely zipy tašek a výstroj byla trojnásobně zkontrolována. Začali se proplétat hustou vegetací. Pokud si někdo z nich všiml, že jsou rostliny porostlé ostrými trny, nedal to nijak najevo. Po pěti minutách tichého plížení podrostem se vynořili na otevřeném prostranství. Zadní dvorek byl obehnaný dřevěným plotem, který svými chybějícími plaňkami připomínal ústa s vypadanými zuby a z velké části zakrýval výhled. Ledově klidný Cabrillo vytáhl z pouzdra zavěšeného na boku termální skener a stoupl si na kus betonu, který tam zůstal po bývalém domě.

Skener funguje na principu porovnávání teplotních stop a je překvapivě citlivý. Umožňuje pohled skrz zdi, jako kdyby je prosvítil rentgen. Je tak výkonný, že mnoho organizací na ochranu práv občanů prosazuje zákaz jeho používání policií kvůli právu jedince na soukromí. Armáda si hodně slibovala od použití těchto přístrojů v Iráku a Afganistanu, avšak zdi hliněných chatrčí byly často příliš silné na přesné snímání. Ale tady, u domu tak starého, že postrádal i nejobyčejnější izolaci, byl skener ve svém živlu.

Cabrillo viděl čtyři různé teplotní stopy, které bíle zářily v jeho hledí, a naprosto černý obdélník, jenž znázorňoval studenou vodu ve splachovací nádržce jediného záchodu v domě. Teplo vyzařovaly ještě tři další objekty. Jeden byl válcovitý, pravděpodobně nádrž na horkou vodu. Další, mnohem menší, byl motor kompresoru lednice. Nesvítil tam žádný věčný plamínek, takže sporák byl elektrický. Takto Juan nejen znal polohu obyvatel domu, ale viděl i jeho vnitřní uspořádání. Tři z těch lidí odpočívali a jejich těla jako by se vznášela kus nad podlahou, protože skener nezobrazoval postele, na kterých leželi. Čtvrtá postava seděla zpříma jako na židli a nad ní vesele svítila žárovka.

Patnáct minut se soustředil na sedící postavu, která se za celou tu dobu ani jednou nepohnula. Pokud by měl Juan hádat, řekl by, že ten muž tvrdě spí.

Pak se přesunul trávou asi o dvacet metrů doprava, ke kmeni nějakého stromu. Teď byl dost blízko, aby se mohl podívat přes plot. Podruhé se zahleděl na dům. Protože změnil polohu, uviděl stejné objekty z jiného úhlu a mohl si potvrdit, že jeho představa o situaci je správná.

Vrátil se ke svému týmu a všichni se stáhli zpátky do trnité houštiny.

Cabrillův hlas byl jen o něco hlasitější než šepot. „Jsou tam tři únosci, jeden sedí na židli v přední části domu. Druhý je sám v zadním pokoji. Třetí leží v ložnici vedle Makovy dcery.“ Cítil, jak Lawless vedle něho strnul. „Než se zeptáš, mají oddělené postele.“ Dokázal holčičku rozeznat od ostatních kvůli malé postavě.

Už dříve se shodli na tom, že ten dům, sice malý podle amerických standardů, je moc velký na to, aby použili uspávací plyn jako při „záchraně“ Setiawana Bahara. Budou tam muset vniknout potichu a bez nejmenšího zaváhání. Tepelné stopy byly příliš jasné na to, aby měl některý z únosců oblečenou neprůstřelnou vestu, ale to neznamenalo, že je nemají po ruce.

Následující tři hodiny se střídali v pozorování domu termálním skenerem. V jedné chvíli se strážce v přední části domu zvedl, aby si došel na toaletu, a když se vrátil, skener ukázal, že si lehl – nejspíš na pohovku – a pravděpodobně znovu usnul.

Když ručičky na Juanových hodinkách ukázaly tři hodiny, vyrazili v podřepu a přehoupli se přes plot jako duchové. Byli tak tiší, že několik blízkých cikád ani nepřestalo cvrkat. Ze zadní zahrady vedly jediné dveře do kuchyně. Juan a MacD si nasadili brýle na noční vidění a zapnuli je. Linc za necelých padesát vteřin odemkl paklíčem zámek. Navzdory svým velkým rukám měl zručnost chirurga, ale trvalo mu to déle než obvykle, protože se snažil být zcela potichu a pracoval v naprosté tmě.

Zatímco Linc odemykal, polil Juan panty olejem z malé plechovky a vetřel ho prsty do spár. Dveře už byly odemčené, ale Linc je držel zavřené, protože jim do zad foukal slabý vítr, který by pronikl do domu, kdyby je otevřel.

Muži z Korporace byli vyzbrojení pistolemi ráže .22, na jejichž hlavních byly našroubované tlumiče velké jako plechovky od piva, takže se s nimi obtížně manipulovalo. Takové zbraně měly jen jeden účel. Byly to nástroje zabijáků. Náboje měly ve špičkách rtuť, ale bylo v nich méně prachu než obvykle, takže byly tišší na úkor síly. Ale když se tlumič přiložil k hlavě oběti, byla velká dávka prachu stejně zbytečná.

Vítr ustal a Cabrillo kývl. Linc otevřel dveře a jako černý panter se protáhl dovnitř, okamžitě následován Cabrillem a Lawlessem.

Z předního obývacího pokoje vycházelo tolik světla, že to ve špinavé a páchnoucí kuchyni vypadalo jako v poledne. Odpadkový koš velký jako sud přetékal kazícím se jídlem a použitými papírovými talíři. Ve dřezu se hromadily pánvičky a hrnce pokryté ztuhlým tukem, které byly nepochybně domovem velké kolonie švábů. Otevřený průchod vedl do obývacího pokoje a dalšími dveřmi se vcházelo do chodby, kde se nacházely ložnice a koupelna.

Klouzavě, že se jeho nohy skoro nezvedly z neumytého linolea, prošel Cabrillo tím druhým průchodem s Makem v těsném závěsu. Dveře obou ložnic byly zavřené. Za jedněmi bylo ticho, ale zpoza druhých se ozývalo hluboké, hlasité chrápání. Pocházelo od únosce spícího s Pauline Lawlessovou, jako by ta chuděra už tak netrpěla dost.

Přesně jak se dohodli, počkali po svém rozchodu v kuchyni třicet vteřin, aby měl každý dost času zaujmout pozici. Juan odpočítal poslední vteřiny v duchu stejně přesně jako švýcarské hodinky. V poslední sekundě uslyšel z přední části domu cosi jako dvojí tlumené zakašlání. Linkův muž byl mrtvý. Juan otevřel laciné dřevotřískové dveře a uviděl svůj terč rozvalený na obyčejné kovové posteli. Vedle něho stál noční stolek, na kterém ležela pistole a kniha. Na podlaze se válelo zmuchlané oblečení a další část oděvu, která neměla nic společného s ochranou svého majitele před živly. Juan uviděl hroudy plastické trhaviny a dráty kroutící se po celé vestě.

Aniž se zastavil, přešel Cabrillo místnost, podržel hlaveň necelé tři centimetry od únoscovy hlavy a dvakrát ho tiše střelil do lebky. Tělo sebou při prvním nárazu kulky trhlo, ale při druhém se už nepohnulo.

Nic v tom okamžiku necítil. Ani lítost ze zabití člověka, ani radost z odstranění teroristy. Jeho svědomí ten čin posuzovalo jako pouhý úklid. Nepřinesl mu žádné potěšení ani pocit viny, ale vzpomínku na něj bude muset pohřbít tak hluboko, jak to jen bude možné. Zastřelit spícího muže, bez ohledu na to, čím si to zasloužil, prostě nebyl Cabrillův styl.

Když se vrátil na chodbu, stál tam MacD se spící blonďatou holčičkou v náručí. Cabrillo držel v ruce deaktivovanou vestu s výbušninami.

„Hotovo,“ zavolal Juan a sundal sobě i Lawlessovi brýle na noční vidění.

„Hotovo,“ ozval se Linc jako ozvěna. Vstoupil do chodby také s vestou pro sebevražedného atentátníka. „Co chceš udělat s tímhle?“

„Vezmeme je s sebou a utopíme je v jezeře Pontchartrain.“

Následující část plánu měla svést policii na špatnou stopu. Cabrillo si nepřál, aby pojala podezření, že měl ten incident cokoliv společného s terorismem. Linc měl na rameni pověšený vak na vodu, který však obsahoval benzin. Zatímco jím začal polévat každý hořlavý předmět v domě a hlavně mrtvá těla, poházel Cabrillo kolem prázdné lahvičky obvykle používané dealery cracku, lžíce na rozpouštění heroinu a injekční stříkačky. Věděl, že policisté ty feťácké pomůcky otestují a zjistí, že jsou čisté, ale doufal, že nad tím jen pokrčí rameny a budou vděční, že jsou další tři dealeři mrtví. Cabrillo tam také nechal malé mechanické váhy a v kovové pokladně pod postelí několik stodolarovek. Váhy i pokladna pocházely z Walmartu a bankovky, které nikdy nebyly v oběhu, z finančních zásob v konspiračním bytě. Scéna nevydařeného obchodu s drogami byla hotová. Konec příběhu.

MacD počkal venku se spící dcerkou, která ještě nevěděla, že její utrpení právě skončilo.

Juan vyšel jako poslední a zavřel za sebou zadní dveře poté, co hodil do kaluže benzinu na podlaze hořící sirku. Než překonali džungli na zadní parcele, byla z domu hořící hranice a ze střechy vystřelovaly plameny. Vytřeštěné děti a jejich rodiče zaujali postavení na svých trávnících, odkud pozorovali marný boj hasičů s ohněm. Dům shořel na popel, a ještě než zhasl docela, ležela už taška s použitými zbraněmi a dvěma vestami nacpanými trhavinou na dně jezera Pontchartrain. Lawless, jeho rodiče a dcerka mířili na pobřeží a bezvýrazné auto z půjčovny bylo v půli cesty do Houstonu. MacD se vrátí na Oregon poté, co stráví několik dní se svou rodinou.

20

Uplynulo čtyřiadvacet hodin od chvíle, kdy fax přišel do Bílého domu. Více než osm tisíc mužů a žen se usilovně snažilo zjistit, kdo za ním stojí a jak to dokázal. Byli zmobilizováni agenti všech vládních organizací v zemi, i když některé nebylo možné informovat o skutečné podstatě jejich pátrání, protože incident dostal označení přísně tajný.

Oválnou pracovnu zachvátila nerozhodnost. Demonstrace síly protivníka byla přesvědčivá, ale jeho požadavky zacházely příliš daleko. Prezident nemohl žádný z nich splnit, pokud chtěl zachovat národní bezpečnost – a udržet si práci. K jeho cti budiž přičteno, že to druhé mu příliš na srdci neleželo.

Dostávalo se mu těch nejprotichůdnějších rad a spekulací v celé šíři spektra. Byla to Al-Káida. Byli to Íránci. Měli bychom požadavky splnit. Měli bychom je ignorovat. Rozhodnutí leželo nakonec na něm, a ať se na to ultimátum díval z kteréhokoliv úhlu, neviděl žádnou schůdnou únikovou strategii. Zkusil zavolat izraelskému premiérovi, aby vypustil pokusný balónek tím, že oznámí brzké zastavení americké finanční pomoci, ale hovor byl záhadně přerušen, jakmile bylo jasné, že Spojené státy budou židovský stát i nadále tajně podporovat. Nepřítel zjevně dokázal odposlouchávat i ten nejzabezpečenější telefon na světě a dle libosti ho ukončit.

Jeden technik z NSA mu vysvětlil, že je to nemožné, ale důkaz ležel mlčky na jeho stole. Zkusil zavolat z jiného telefonu, který nebyl připojen na ústřednu Bílého domu, ale i tady hovor skončil dřív, než stačil říct něco zásadního. Jeho jedinou možností, jakkoliv nemotornou a pomalou, bylo vyslání diplomatického kurýra do Jeruzaléma, aby sdělil izraelskému premiérovi, co mají Spojené státy v úmyslu udělat.

Seděl za svým stolem a zíral do prázdna, když vtom na dveře zaklepal Lester Jackson a bez vyzvání vstoupil. Dveře oválné pracovny byly příliš silné na to, aby jimi pronikaly běžné zvuky, takže prezident neslyšel, že za stolem Eunice Wosniakové před chvílí opět zapípal fax.

„Pane prezidente, tohle od nich právě přišlo.“ Držel fax, jako by to byla rozkládající se ondatra.

„Co tam stojí?“ zeptal se prezident unaveně. Už se rozhodl, že pokud překonají tuto krizi, v dalším volebním období kandidovat nebude. Měl pocit, jako by od předchozího rána zestárl o sto let.

„Je tam napsáno jen: ‚Mysleli jsme okamžitě. Jejich krev je na vašich rukou‘.“

„Čí krev?“

„To nevím. Podle hlavních zpravodajských kanálů se v zemi nic neděje. Pane, pořád ještě by mohlo jít o propracovaný podvod. Mohou mít v Troy své lidi, kteří vypnuli proud, a dostatečně silný software, kterým se napíchli na vaši linku.“

„Myslíte si, že to nevím?“ vyštěkl prezident. „Ale co když neblufují? Co když provedou další útok, tentokrát smrtící? Už jsme promarnili dost času.“

Dotčený Jackson se uchýlil k formálnímu tónu: „Tak co zamýšlíte, pane?“

Prezident věděl, že si vylévá svůj pocit bezmoci na jednom z nejstarších přátel. „Omlouvám se, Lesi. Je to jen… já nevím. Kdo mohl něco takového předvídat? Už tak je dost těžké posílat do nebezpečí muže a ženy v uniformě. A teď je v ohrožení veškeré naše civilní obyvatelstvo.“

„V takovém postavení jsme už několik let,“ poznamenal Jackson.

„Ano, ale dosud se nám docela dobře dařilo udržovat zemi v bezpečí.“

„Byli jsme dobří, ale stejnou měrou jsme měli štěstí.“

„To se neposlouchá dobře.“

„Protože je to pravda. Došlo k několika zveřejněným incidentům a k několika utajeným, kdy byli teroristé tak neschopní, že nedokázali provést útok, o němž jsme neměli ponětí.“

„A teď víme, že se k jednomu pravděpodobně schyluje, ale nedokážeme ho odvrátit.“

Do místnosti vtrhla Eunice, popelavá v obličeji. Zapnula televizi nad skupinkou křesel a s pláčem odešla. Uprostřed obrazovky se objevila tvář reportéra.

„Úřady neříkají, zda tento incident souvisí s terorismem. Pro vás, kdo jste si nás právě zapnuli, zopakuji, že se osobní vlak jedoucí z Washingtonu do New Yorku, rychlík Acela Express společnosti Am trak, čelně srazil s nákladním vlakem mířícím na jih, který se záhadně ocitl na špatné koleji.“

Následovaly letecké snímky naprosté zkázy. Vlaky vypadaly jako hračky dítěte s ničitelskými sklony. Z přední lokomotivy zbyla jen nerozeznatelná hromada kovu, zatímco tři z pěti osobních vagonů se srazily na polovinu své sedmadvacetimetrové délky. Dva další vagony a zadní lokomotivu náraz odhodil z kolejí do nějakého skladiště. Dvě přední lokomotivy nákladního vlaku zakrýval oblak mastného kouře protkaný plameny, jak se vznítily tisíce litrů nafty v jejich nádržích. Za nimi se táhla šňůra vykolejených vagonů, z nichž mnohé se proměnily ve šrot a ležely v nejrůznějších úhlech k trati.

„Představitelé Amtraku ještě nezveřejnili počet cestujících,“ pokračoval reportér přes záběry z vrtulníku, „ale Acela Express má kapacitu přes tři sta lidí, a vzhledem k tomu, že touto linkou jezdí zaměstnanci do práce, předpokládá se, že byl vlak plný. Jeden z vedoucích pracovníků, který promluvil pod podmínkou zachování anonymity, řekl, že počítačový systém ovládající výhybky podobnou nehodu prakticky vylučuje a že by strojvůdce nákladního vlaku musel vlastnoručně přehodit výhybku, aby dostal svou lokomotivu na stejnou kolej jako rychlík.“

„Nebo se do toho počítače někdo naboural,“ poznamenal prezident roztřeseným hlasem.

„Třeba to byla jen náhoda,“ řekl Jackson optimisticky.

„Nesnažte se, Lesi. Tohle nebyla náhoda a oba to víme. Neudělal jsem, co ten člověk chtěl, tak proti sobě poslal dva vlaky. Co se stane příště? Srazí se dvě letadla za letu? Ten chlap má zjevně pod palcem každý počítačový systém v zemi a zatím to vypadá, že proti tomu nemůžeme vůbec nic dělat. Proboha, armáda se bude muset vrátit k signálním zrcadlům a námořnictvo k praporkové abecedě.“ Nešťastně si povzdechl a učinil jediné možné rozhodnutí. „Už odjel posel do Izraele?“

„Nejspíš je ještě na vojenské letecké základně v Andrewsu.“

„Stáhněte ho. Nemá smysl zkoušet žádné lsti. Chci to provést tak nenápadně, jak to jen půjde. Žádné tiskové konference ani projevy v hlavním vysílacím čase, jen vydejte prohlášení, že se až na další zastavuje veškerá pomoc Izraeli. Stejně tak vojenská pomoc Pákistánu.“

„A co vězni v Gitmu? To byl další okamžitý požadavek.“

„Dobře, propustíme je, ale ne do jejich zemí. Převezte je k Mezinárodnímu soudnímu dvoru v Haagu. Jestli má Fiona pravdu a ten člověk uvažuje chladnokrevně a racionálně, nemyslím, že se uchýlí k odvetě. A nechat se soudit Evropany je lepší než nic.“

„Dane,“ – to bylo poprvé od složení přísahy, co Jackson použil prezidentovo křestní jméno – „je mi to líto. Byl jsem mezi těmi, kdo navrhovali uchýlit se k vyčkávací strategii.“

„Ale rozhodnutí bylo na mně,“ opáčil prezident, jehož svědomí tížili mrtví ve vlaku.

„To vím. Proto se omlouvám.“ Obrátil se k odchodu, ale prezident ho okamžitě zastavil.

„Lesi, postarejte se, aby všichni dál pracovali na vystopování toho psychopata, a modlete se, aby měl nějaké slabé místo, na které jsme dosud nepomysleli, protože zatím to vypadá, jako bychom čelili samotnému ďáblu.“

21

Cabrillo s Lincolnem dohonili Oregon v Port Saidu poté, co loď proplula Suezským kanálem. Přestože si nic nepřáli víc než dostat Gunawana Bahara a jeho pohůnka Smithe, čekala je další operace v luxusním letovisku Monte Carlu. Jeden z emírů Spojených arabských emirátů si přál, aby Korporace zajišťovala bezpečnost při všech jeho cestách. Nijak nezáleželo na tom, že na celém světě neměl jediného skutečného nepřítele. Cítil se lépe při vědomí, že na něho dohlíží Cabrillo a jeho lidé, zatímco se sluní na své třicetimetrové jachtě nedaleko pobřeží nebo prohrává šílené částky v kasinu. Na tu myšlenku ho přivedl kuvajtský emír, jenž před několika měsíci využil služeb Korporace v Jihoafrické republice. Ačkoliv přijeli pozdě, protože Juan uvízl v Antarktidě a museli se pro něho vracet, překazil tým plány na atentát, v němž mělo prsty několik agentů Al-Káidy ze Somálska.

Jakmile pronajatý vrtulník vysadil dvojici na palubě Oregonu a odletěl na jih k egyptskému přístavnímu městu, rozběhly se lodní motory a jejich rychlou plavbu brzy označovala několikakilometrová brázda. Juan si hodil jediné zavazadlo do své kajuty a zamířil rovnou do operačního centra, kde měla velení Linda Rossová.

„Vítej zpátky,“ rozzářila se. „Všem se nám ulevilo, že má MacD svou dceru zpátky.“

Hali Kasim seděl na svém obvyklém místě u komunikačního pultu. „Čistě pro tvou informaci, sleduju místní média v New Orleansu. Mluví o tom jako o žhářství souvisejícím s prodejem drog. Nejsou žádní podezřelí a mrtvoly se nepodařilo identifikovat.“

„Moc toho tam k identifikaci nezbylo,“ poznamenal Cabrillo. „Jak se daří naší cestující?“

Po celé týdny, kdy byla na palubě Oregonu prakticky jako vězeň, i když v cele potažené sametem, trávila Soleil Croissardová takřka všechen čas ve své kajutě nebo pozorováním moře z boční lávky horního můstku. Dokonce i jídlo si brala do svého pokoje. Truchlila pro otce a snažila se vyrovnat se svým únosem. Doktorka Huxleyová, fungující na lodi i jako psychiatr, se s ní pokusila při několika příležitostech promluvit, ale nedosáhla významnějšího pokroku.

„Věřil bys, že se z toho už dostala?“ informovala Předsedu Linda.

„Opravdu?“ Juana to překvapilo, protože když se se Soleil před několika dny loučil, nic nenaznačovalo, že by se její stav měl změnit.

„A nebudeš ani věřit, co to způsobilo. Eric s Murphem, kteří po ní slintají ještě víc než po té dívce, kterou jsme zachránili z potápějící se výletní lodi –“

„Jannika Dahlová,“ vybavil si Juan. „Jako jediná přežila na Golden Dawn.“

„To je ona. No, takže ti dva dostali skvělý nápad připevnit jedno z padákových křídel, která používáme při výsadcích, k navijáku na zádi, aby se na něm dalo vznášet za lodí. Musím uznat, že to fungovalo skvěle, a většina z nás si to zkusila. Jenže Soleil se toho doslova nemůže nabažit. Mluvila jsem o tom s Hux a ta mi připomněla, že je Soleil závislá na adrenalinu. Potřebovala svou dávku, aby si uvědomila, že je stále naživu.“

Linda zaťukala na klávesnici vestavěnou do područky velitelského křesla a na hlavní obrazovce se objevil záběr z kamery obrácené směrem k zádi, která byla připevněná vysoko na palubní nástavbě. A opravdu, byli tam Murph a Stoney se Soleil Croissardovou. Ta už měla na sobě černé padákové popruhy a její společníci ji právě připínali k tenkému lanu odmotanému z navijáku. Zatímco se dívali, stoupla si Soleil na zadní zábradlí s tažným padákem v rukou. Obrátila se dopředu, se širokým úsměvem na tváři řekla něco Erikovi a Markovi a vyhodila malý padák do proudu vzduchu za Oregonem. Hlavní padák se vytrhl z popruhů v mračnu černého silonu, nafoukl se a omračující rychlostí zvedl dívku z lodi.

Linda na dálku nakláněla kameru, dokud neviděli Soleilinu siluetu rýsující se proti azurové obloze. Musela být dobrých šedesát metrů nad palubou a kvůli velké rychlosti lodi by letěla ještě výš, nebýt omezená délkou lana.

Cabrillo si nebyl jistý, zda se mu to zamlouvá. Před několika lety si ti dva vzali do hlavy, že by mohli během plavby surfovat za pomoci lana visícího z tyče vystrčené z doku pro čluny na pravoboku. Asi deset minut to fungovalo dobře, dokud Murph nespadl a nepustil se držadla na konci lana. Museli zastavit loď a spustit zodiac, aby ho vylovili z vody.

Mark pak navrhl, že by pro další pokus mohli použít jakousi záchytnou síť, ale Juan jim tuhle zábavu zatrhl.

Pokud však tahle atrakce vytáhla Soleil z její ulity, nebylo na ní zřejmě nic špatného. „No,“ ozval se poté, co chvilku sledoval obrazovku, „jestli nám někdy selže bezpilotní letadlo, mohli bychom na tu věc přivázat pozorovatele.“

„Měl bys to zkusit,“ povzbudila ho Linda. „Je to super.“

„A zatímco jste si hráli, jak pokračovalo pátrání?“

„Na nic jsme nepřišli,“ odpověděla Linda. „Na Bahara pořád nemáme ani to nejmenší a nenašli jsme nic, co by ho jen vzdáleně spojovalo s nějakými zločinnými nebo teroristickými aktivitami. Vlastně ne, jednu věc jsme našli. Ta ropná plošina byla součástí nějakého projektu zvaného Orákulum. Murph to vyšťoural v jedné účetní složce v počítači Baharovy společnosti, jenže se k tomu už nemůže dostat. Mají tam nový firewall, kterým nedokáže proniknout.“

„Tomu se mi ani nechce uvěřit.“

„Ani mně ne. Ale jednu dobrou zprávu mám. Volal Langston a říkal, že má pro nás práci.“

Juana to šokovalo a nadchlo. CIA je přehlížela už tak dlouho, že ani nepředpokládal, že by ještě někdy využila jejich služeb. „O co jde?“

„Číňané postavili novou výzvědnou loď nabitou nejmodernějšími technologiemi. Momentálně se pohybuje u pobřeží Aljašky. Máme je přesvědčit, aby se vrátili domů. Povídal, že určitě vymyslíme něco, co nevyvolá mezinárodní konflikt. Řekla jsem mu, že potřebujeme týden.“

Cabrillovi pracovaly mozkové závity na plné obrátky, když tu náhodou znovu pohlédl na monitor. Soleil už nebyla v záběru kamery. Natáhl ruku, aby kameru nastavil, a uviděl, že ji stahují zpátky na palubu. Mark s Erikem vypadali nervózně a Cabrilla napadlo, co se asi stalo. Jakmile Soleil stála znovu na palubě Oregonu, trhla lanky na jedné straně padáku a vyfoukla z něj vzduch. Eric jí pomohl sbalit padák do koule, zatímco se ho vítr snažil znovu nafouknout. Mark Murphy běžel k nástavbě.

Juan přepnul obrazovku na záběr lodní přídě prořezávající vlny Středozemního moře. Když uběhlo deset minut a Murph se neobjevil v operačním centru, zavolal Předseda do jeho kajuty.

„Všechno v pořádku?“

„Teď mám docela dost práce, Juane,“ odsekl Mark a ukončil spojení.

Než aby čekal, až se mu výstřední génius sám ozve, sestoupil Cabrillo do předního nákladového prostoru, občas používaného pro uskladnění skutečného nákladu, pokud ho potřebovali jako zástěrku, nebo, když byl prázdný, ke sbalení padáku. Soleil tam našel samotnou. Když se zeptal na Erika, odpověděla mu, že spěchal za Markem.

„Zdálo se, že jste si to opravdu užila,“ poznamenal.

„Ne tolik, jako když jsem skákala z Eiffelovy věže, ale byla to zábava.“ Měla padák rozložený na dřevěné palubě a rozplétala lanka. Bylo jasně vidět, že ví, co dělá.

„Kolik seskoků máte za sebou?“

„Myslíte z pevného povrchu, nebo z letadla? Těch prvních několik desítek a druhých několik stovek.“

Všiml si, že nešťastný výraz, který jí kalil oči, a pobledlá pleť jsou už takřka minulostí. Když se však pokusila o úsměv, stále se objevovaly stopy po smutku, jako by měla pocit, že si nezaslouží okamžiky štěstí. Cabrillo se po smrti své ženy cítil stejně. Myslel si, že by zneuctil její památku, kdyby se zasmál vtipu nebo si vychutnal film. Pouze se tím však trestal za něco, co nebyla jeho vina, a časem to pominulo.

„Skákala jste už z mostu New River Gorge?“ Ten se klenul v Západní Virginii ve výšce dvou set šedesáti sedmi metrů a patřil k nejlepším místům pro seskoky na světě.

„Samozřejmě,“ odpověděla, jako by se jí zeptal, jestli se už někdy pokusila nadechnout. „A vy?“

„V době, kdy jsem trénoval pro jednu organizaci, pro kterou jsem kdysi pracoval, se nás tam několik vypravilo a zkusili jsme to.“

„Linda mi řekla, že jste byl v CIA.“ Juan přikývl. „Zajímavá práce?“

„Po většinu dní je tam stejná nuda jako v každé kanceláři. A jindy je člověk tak vyděšený, že se mu potí dlaně, ať dělá cokoliv.“

„Myslím, že jste tam poznal skutečné nebezpečí,“ řekla. „To já si na něj jenom hraju.“

„Já nevím. Když vás zastřelí pohraniční stráž nebo se vám neotevře padák ve třech kilometrech, dopadne to prakticky stejně.“

Oči se jí trochu rozzářily. „To jo, ale mám záložní.“

„Však víte, jak to myslím.“

Její úsměv potvrdil, že ví. „Chtěla jsem tím asi říct, že já riskuju život sama pro sebe. Vy to děláte pro druhé. Jsem velice sobecká, zatímco vy jste altruista.“

Juan odvrátil zrak a zastrčil ruce do kapes. „Poslechněte, no,“ vykoktal ve snaze změnit téma. „Nerad to vytahuju, ale mohla byste nám pomoct. Jsem přesvědčený, že si Bahar vašeho otce vybral z nějakého konkrétního důvodu. Má něco, co Bahar chce.“

Když mluvil o jejím otci, použil přítomný čas, přestože si byl prakticky jistý, že je Croissard mrtvý.

„Prohledali jsme jeho počítačové složky, abychom zjistili, na čem v uplynulém roce pracoval,“ pokračoval. „Zatím nás nic nezaujalo. Napadlo mě, jestli byste se na to nepodívala vy, třeba něco upoutá vaši pozornost.“

Znovu zachytila jeho pohled a její krásná tvář posmutněla. „On je mrtvý, že?“

„Nemůžu to potvrdit, ale myslím si to. Je mi líto.“

„Moje pomoc vám pomůže ty muže potrestat?“

„V to doufám.“

Soleil pomalu přikývla. „Pokusím se, ale už jsem se asi zmiňovala, že jsme si nebyli moc blízcí. A o jeho obchodech nevím skoro nic.“

„Prostě udělejte, co bude ve vašich silách. To koneckonců požaduju od každého.“

* * *

Toho večera byl Cabrillo ve své kajutě, když se ozvalo zaklepání na dveře.

„To jsem já s Erikem,“ řekl Mark Murphy.

„Pojďte dál.“

Oba mladíci vstoupili do kajuty s dychtivostí štěňat.

„Došlo nám to, když Soleil visela na padáku, a myslím, že jsme to potvrdili,“ vyhrkl Mark vzrušeně. „Ty počítače na plošině představovaly alfa test toho, na co Bahar potřeboval ty krystaly.“

„Beta verze toho přístroje využívá optické lasery,“ dodal Eric dřív, než to stihl Mark.

„Alfa? Beta?“ zeptal se Juan. „O čem to mluvíte?“

„Bahar postavil masivní paralelní procesor, možná jeden z pěti nejvýkonnějších počítačových systémů na světě, a pak ho jen tak poslal ke dnu, je to tak?“

„Jo,“ souhlasil Juan opatrně.

„Proč?“

„Proč ho postavil, nebo proč se ho zbavil?“

„Dvě otázky, jedna odpověď. Postavil ho, aby navrhl jeho náhradu. Jakmile Bahar dostal, co chtěl, prostě tu první verzi potopil. Na tuhle myšlenku mě přivedl firewall, který nás před dvěma dny vyšachoval ze hry. Neexistuje žádný komerčně vyrobený bezpečnostní program, který bychom nedokázali přemoct. Zkusili jsme všechny triky, které známe, a nic. Je to něco, s čím jsme se ještě nesetkali, a není to software.“

„Nějaký nový počítač?“ zeptal se Cabrillo.

„Nový druh počítače,“ opravil ho Murph.

„Kvantový počítač,“ dodal Eric.

„Osvěžte mé znalosti o kvantových počítačích,“ vybídl je Juan.

„Je to přístroj, který myslí v jedničkách a nulách jako běžný počítač, ale také využívá fenomény známé z kvantové mechaniky, jako je například superpozice nebo kvantové provázání částic, aby mohl číst data jako jedničky nebo nuly či jako nic z toho zároveň. Protože má více možností jak data zpracovávat, je úžasně rychlý. Nepředstavitelně.“

Mark řekl: „Protože se Bahar snažil získat ty krystaly, myslíme si, že jeho přístroj je navíc optický počítač, což znamená, že ho nebrzdí elektrický odpor. Je stoprocentně účinný a nejspíš miliardkrát výkonnější než jakýkoliv počítač na světě.“

„Myslel jsem si, že se něco takového objeví nejdřív za pár let.“

„Před deseti lety to bylo vzdálené patnáct let,“ konstatoval Mark věcně. „Před osmi třicet let. Před pěti lety dvacet. Dnes nejlepší mozky v oboru tvrdí, že vývoj zabere dalších deset roků. Ale myslím, že to Bahar zvládl dřív.“

„Co se dá s kvantovým počítačem dělat?“ zeptal se Cabrillo.

„Na světě není síť, do které by nedokázal proniknout a nemohl ji zcela ovládnout. Bankovní záznamy a převody akcií se stanou otevřenými knihami. Nejlepší kódy NSA rozluští za pár pikosekund. Tajná vojenská komunikace bude okamžitě čitelná jako obyčejný text. Kvantový počítač může analyzovat jakákoliv data v okamžiku, kdy se dostanou na internet. Nic mu nezůstane utajeno. Žádný e-mail, žádné vysílání. Vůbec nic.“

Erikova následující slova zchladila atmosféru v místnosti na bod mrazu. „Tyto schopnosti dají Baharovi absolutní moc a nikdo s tím nedokáže nic udělat.“

„Jak moc si tím jste jistí?“ zeptal se Cabrillo, jehož mozek se znovu rozjel na plné obrátky.

„Na sto procent, šéfe. Měli jsme dobrý přístup do Baharových obchodních záznamů a teď už ho nemáme. Stále tam jsou, to víme jistě. Jenom se k nim nemůžeme dostat. Před dvěma dny se něco dramaticky změnilo a jediné, co to vysvětluje, je vyvinutí počítače tak výkonného, že proti němu byla superserverová farma na plošině J-61 zastaralá. Kvantového počítače.“

„Musíme o tom informovat Langstona Overholta. CIA nemá tušení, co se chystá.“

„Špatný nápad,“ řekli oba jednohlasně.

„Proč?“

„Bahar nás z nějakého důvodu považuje za nebezpečné,“ odpověděl Mark. „Pokud v téhle věci někoho kontaktujeme, dozví se o tom. Jakýkoliv sebelépe zakódovaný přenos pro něho bude snadno čitelný. Neměli bychom prozradit, že víme, co udělal.“

„Kromě toho, kvantový počítač trumfne Turingův test,“ poznamenal Eric.

„O tom jsem slyšel,“ přikývl Juan. „Jedná se o schopnost počítače napodobit lidskou bytost.“

„Jedno se tomu chlapovi musí přiznat. Opravdu někdy poslouchá to naše blábolení. Ten test je navržený tak, aby zjistil, jestli je počítač schopný někoho přesvědčit, zda komunikuje se skutečným člověkem. Mark a já jsme diskutovali o možnosti, že by kvantový počítač mohl napodobit dokonce i konkrétního jednotlivce, a došli jsme k názoru, že ano.“

Cabrillo pochopil, kam asi míří, a byla to děsivá vyhlídka. „Chcete říct, že bych si myslel, že mám na telefonu Overholta, a přitom bych mluvil s počítačem?“

„A poznal bys to jen tak, že by ses ho zeptal na něco, co můžeš vědět pouze ty a pan Overholt. Ale cokoliv z veřejných záznamů by počítač už měl strávené a mohl by to na tebe vyplivnout.“

„Mohla by ta věc napodobit prezidenta?“

„Nejspíš ano, ale buď v klidu, nukleární rakety vystřelit nedokáže. Na to je potřeba fyzické ověření totožnosti.“

„Napadá vás, k čemu ho Bahar použije?“

„Mluvili jsme o tom. Nejde mu o peníze, i když by mohl během dvou vteřin vyprázdnit každý bankovní účet. Jedná se o politiku. Jakmile ten stroj oživil, mohl zničit naši počítačovou infrastrukturu, takže mu jde o něco jiného. Myslíme si, že chce přinutit naši vládu, aby plnila jeho požadavky.“

„Souhlasím. Co doporučujete?“

„Pokusit se zjistit, kde ten počítač je, a rozmlátit ho na kousky. Bohužel netušíme, kde se nachází. Může být kdekoliv.“

Cabrillo si promnul rukou bradu a ucítil škrábání jednodenního strniště. „Myslím, že budeme muset vsadit na Soleil. Bahar šel po jejím otci z konkrétního důvodu, takže v jeho minulosti musí být něco, co jsme přehlédli nebo to nepovažovali za důležité. Nezbývá nám než se modlit, aby na to přišla.“

„A co když na to nepřijde?“

„Potom se svět, který známe, změní k nepoznání.“

22

MACD Lawless žasl nad dětskou odolností. Očekával, že Pauline bude traumatizovaná svým únosem a týdny věznění, ale když se s ní o tom ráno po vysvobození bavil, pověděla mu, že jí teroristé řekli, že jsou jeho přátelé, jde o součást tajné mise a nejvíc jim pomůže, když bude hodná holčička. Věděla, že je její tatínek hrdina, a neudělala by nic, co by mu ublížilo, tak je poslechla. Kromě toho jí dovolili sníst všechno, na co měla chuť, a nechali ji dívat se na televizi celý den a hluboko do noci.

Považoval za zázrak, že jí to tak usnadnili, jakkoliv to pravděpodobně udělali ze svých vlastních sobeckých důvodů. Povolné dítě, domnívající se, že pomáhá svému otci, se dá mnohem snáz zvládnout než vyděšená holčička truchlící po domově. Jejich slušné chování k Pauline v něm však rozhodně neprobudilo pocit viny z toho, že je chladnokrevně zabili.

Prvního dne si hráli na pláži, stavěli hrady z písku a házeli klacky jejímu psovi Brandymu, po kterém se jí podle Makova názoru stýskalo nejvíc. Chuť k jídlu měla normální, a když ji v půl deváté uložil ke spánku, za pár vteřin usnula a prospala celou noc.

Nedělal si iluze, že nemohlo dojít k žádnému psychickému poškození, ale prozatím se chovala jako šťastné dítě, zvlášť teď, když byl její tatínek doma. Promluvil si už s rodiči o tom, jak by ji měli sledovat v následujících týdnech a měsících. Když jim pověděl o Korporaci, pochopili, že se musí vrátit, i kdyby jen proto, aby pomohl dopadnout člověka odpovědného za únos jejich vnučky.

Zeptal se na svou bývalou ženu a dozvěděl se, že se Pauline už celé měsíce neozvala. Ta zpráva ho nijak nepřekvapila. Vzal si ji jen proto, že byla těhotná, a ona je opustila, když byly Pauline teprve dva roky. Jediní opravdoví rodiče, které holčička znala, byli Kay a její manžel. Věděla, že je MacD její táta, ale chovala se k němu spíš jako k oblíbenému strýčkovi, a dokud byla šťastná, nic proti tomu nenamítal.

Problémy se objevily za rozbřesku třetího dne.

MacD vstal časně a vařil kávu v kuchyni vypůjčené chaty na pláži. Stála v Mississippi, ale daleko od ruchu a shonu měst v zálivu. Elektřinu vyráběl generátor a voda se musela skladovat ve velké cisterně vzadu, ale byla to chata udržovaná a kouzelně zařízená.

Rád vzpomínal, jak tam jezdil jako kluk, a pamatoval si, že tam poprvé políbil dívku – jeho rodina tam byla na dovolené spolu s majiteli chaty, kteří měli dceru o dva roky starší než on.

Z konvice na plynovém hořáku se právě začalo kouřit, když zaslechl vzdálený hukot rotoru vrtulníku. Nebyl to neobvyklý zvuk, protože se nacházeli nedaleko od ropných a plynových polí, takže ho ignoroval a otevřel sklenici instantní kávy. Zvuk však plynule zesílil v rychle se přibližující tepání, takže vypnul sporák a přešel k předním oknům, ze kterých byl výhled na pobřežní dvouproudou silnici, úzký pruh mořské trávy a širokou bílou pláž.

Vrtulník byl velký black hawk natřený olivovou barvou, takže vypadal jako vojenský stroj, ale MacD se nenechal oklamat. Nějak ho vystopovali. Přiletěl nízko nad vodou a jeho rotor dělal na hladině pěnu. Byli už tak blízko, že neměl šanci posadit rodiče a dceru do auta zaparkovaného za chatou. Pod svou matrací měl zastrčenou berettu ráže 9 mm z konspiračního bytu v Houstonu. Rozběhl se do své ložnice a cestou volal na rodiče. Otec se vynořil z jejich pokoje a vlasy se mu ježily na hlavě jako dvojníkovi Alberta Einsteina.

„Tati, to jsou oni!“ vykřikl MacD a natáhl černou matovou pistoli. „Seber mámu a Pauline, vypližte se zadem a utíkejte. Zdržím je tak dlouho, jak to půjde.“

Nečekal, aby se přesvědčil, jestli otec uposlechl jeho příkazu. Vrátil se k přednímu oknu a vyhlédl ven. Vrtulník dosedl na pláž a zvedl mrak písku, který ho celý zahalil. Očekával, že se z prachu vynoří jednotka ozbrojenců s rachotícími samopaly. Protože věděl, že by sklo změnilo dráhu kulky, rozbil jednu tabulku a namířil, připravený zneškodnit první postavu, která se objeví.

Nečekal však, že lopatky rotoru začnou zpomalovat. Každý bojový pilot, kterého znal, by nechal turbínu běžet, aby byl připravený okamžitě odletět. Lopatky se pomalu zastavily a mrak písku dopadl zpátky na pláž. Boční dveře se odsunuly a na zem seskočil muž v uniformě a s leteckou přilbou na hlavě. Chvilku počkal a pak pomohl vystoupit dalšímu muži.

Ten byl postarší, vlasy měl bílé a hrbil se, ale nejspíš jen kvůli lopatkám rotoru nad hlavou. V konzervativním modrém obleku s vestou a v naškrobené bílé košili s červenou kravatou vypadal jako bankéř. MacD nevěděl, co si má o tom dramatickém vstupu myslet, ale sklonil zbraň a přesunul se k domovním dveřím, zatímco postarší muž přecházel asfaltovou cestu. Člen posádky vrtulníku zůstal u svého stroje.

MacD opatrně otevřel dveře a vyšel na přední verandu. Pistoli držel tak, aby ji neznámý viděl.

„Blíž už ne, to stačí,“ křikl, když cizinec došel k levému kraji chaty.

„Ujišťuji vás, pane Lawlessi, že mému sluchu ne.“

„Kdo jste?“

„Jmenuji se Langston Overholt IV. Býval jsem šéf Juana Cabrilla v CIA a obávám se, že potřebujeme jeho pomoc.“

MacD si vybavil, že se Předseda o svém bývalém šéfovi zmínil stejně jako o tom, že ten legendární špion najal Korporaci na několik přísně tajných operací. Zajistil pistoli a zasunul ji pod gumu šortek na zádech. Oba muži se sešli uprostřed trávníku a Overholt trval na tom, aby si potřásli rukama.

„Hodí se, že jste tady se svou rodinou,“ řekl Langston a podal Makovi svůj průkaz.

Tomuhle bojovníku ze studené války táhlo na osmdesát, ale neztratil nic ze svých duševních schopností. Agentura ho zaměstnávala dlouho po odchodu do důchodu jako jakéhosi emeritního špiona, který toho o špionáži zapomněl víc, než současná úroda zázračných dětí bude kdy znát.

„Jak víte, kdo jsem?“ zeptal se MacD.

„Juan se zmínil, že vás najal, a informoval mě, co se stalo vaší dceři. Na houstonském letišti zaznamenali registrační číslo tryskáče Korporace. Dal jsem si dvě a dvě dohromady, když jsem se podíval na internetové stránky novin Times-Picayune a přečetl si, že v den, kdy jste dorazili, uhořeli v jednom domě tři neidentifikovaní drogoví dealeři. Zaletěl jsem do New Orleansu, navštívil dům vašich rodičů, a když nikdo neotvíral, poptal jsem se na ně sousedů. Pověděl jsem milé a hovorné paní Kirbyové, že se domnívám, že jste spěšně odjeli na dovolenou, a zeptal jsem se, kam jste asi mohli jet. Prozradila mi, že si vaše rodina někdy půjčuje dům na pláži od starého rodinného přítele, nějakého Davida Wernera. Z katastru nemovitostí jsem se za deset vteřin dozvěděl tuhle adresu.“

MacD se zamračil. Ve chvatu zapomněli říct sousedům, aby se nikomu nezmínili, že odjeli do chaty Wernerových. Overholt je našel až příliš snadno. Stejně snadné by to měl i John Smith, pomyslel si ponuře a proklel své přehlédnutí.

„Působivé,“ řekl nakonec.

„Synu, já se učil špionáži od samotného Allena Dullese. Víte, kde je teď Oregon?“

„V Monte Carlu.“

„Skvělé. Obávám se, že budete muset zkrátit svoji zdejší návštěvu a jít se mnou. Čas je drahý.“

„Kam poletíme?“

„Na leteckou základnu námořnictva v Pensacole, kde, pokud byl můj kolega úspěšný, čeká tryskáč, který vás dopraví k Oregonu.“

„Proč ten spěch?“

„Je mi líto, pane Lawlessi, ale musím trvat na okamžitém odletu. Všechno vám vysvětlím cestou.“

MacD pochopil, že se jedná o něco důležitého, když kvůli tomu osmdesátiletý muž přeletěl polovinu země. „Dejte mi minutu.“

Obrátil se a překvapilo ho, když viděl, že jeho otec přece jen neposlechl a oba rodiče i dcera stojí ve dveřích a valí oči na vrtulník a jeho elegantního cestujícího. Zdálo se, že všichni tři vědí, že s tím mužem odejde. Pauline a Kay už měly oči plné slz a otec pevně svíral ústa, aby se také nerozplakal. Rozloučení bylo bolestivé pro všechny zúčastněné – i pro Overholta, protože věděl, že se mladá Pauline právě sotva vrátila do lůna rodiny.

Pět minut nato se oba usadili ve velkém vrtulníku a dali si na hlavy přilby se soukromými hlasovými kanály, aby je neslyšeli piloti. Člen posádky, který předtím pomohl Overholtovi vystoupit z vrtulníku, je ostentativně ignoroval, když se vrtulník zvedl z pláže a zamířil na východ ke sto šedesát kilometrů vzdálené základně námořnictva.

„Chci vám ještě jednou poděkovat, pane Lawlessi,“ spustil Overholt. „Vím, že jste chtěl strávit víc času se svou rodinou.“

„Můžete mi říkat MacD nebo Maku.“

Overholt strávil tu zvláštní přezdívku a přikývl. „Dobře, Maku. Před pár dny došlo v Bílém domě k průlomu utajení týkajícímu se i nukleárních kódů.“ Zvedl ruku, neboť vytušil otázky honící se Makovi hlavou. „Byla to ukázka schopností něčeho, co ti nejlepší a nejchytřejší z nás nakonec odhalili jako přístroj zvaný kvantový počítač. Víte, co to je?“

„Je to zatím jen teorie, ale jednoho dne udělají z těch počítačů, které známe teď, něco tak zastaralého jako elektronky.“

„V podstatě máte pravdu. Jen s tím rozdílem, že už to není teorie. Jedním takovým počítačem se někdo naboural do systému NSA a vytáhl z něj tu nejzabezpečenější číselnou řadu na světě. S touto ukázkou přišel faxem seznam požadavků, abychom stáhli jednotky z Afganistanu a ze Středního východu, propustili vězně z Guantánama, ukončili pomoc Izraeli a tak podobně.“

„Je to Al-Káida? Takové prohlášení by jim bylo podobné.“

„To momentálně nevíme, ale považujeme to za nepravděpodobné z důvodu, který za chvilku objasním. Prezident plnění požadavků odložil a ve stejný čas následujícího dne se s námi spojili znovu, zase faxem, ve kterém stálo, že krev obětí je na prezidentových rukou. Okamžik nato narazil expres Acela do nákladního vlaku. Přes dvě stě mrtvých.“

„Bože. Slyšel jsem o tom v rádiu. Povídali, že to byla nehoda.“

„To nebyla,“ opáčil Overholt ostře. „Šlo o úmyslný teroristický čin.“

„Co budeme dělat?“

„V tom je jádro pudla. Ti neznámí teroristé vědí o každém našem kroku, protože se umějí napojit na naši komunikační síť – pozemní linky, mobily a všechno, co prochází přes satelity, včetně těch vojenských. Experti mi vysvětlili, že ten počítač umí rozluštit i naše nejsložitější kódy. Nemůžeme mobilizovat naše ozbrojené síly, aniž by zjistili, co chystáme.

Proto se musíme spolehnout na posly a veškerou korespondenci psát na psacích strojích. Vrátili jsme se prakticky tam, kde jsem v téhle hře začínal. Byla to Fiona Katamorová, kdo mě kontaktoval. Korporace ji vloni zachránila ze zajetí a ona se na Předsedu moc dobře pamatuje. Protože máme svázané ruce, chceme na ty teroristy poštvat Juana a vás ostatní hrdlořezy.“

„Chápu. Jenomže mu nemůžete zavolat, protože by se o tom nepřítel dozvěděl.“

„Přesně tak, chlapče. Předám vám vzkaz a vy ho dopravíte na Oregon, takže nic nepůjde po drátech. Dokonce i ten let, který jsme vám domluvili, zařídil jeden kapitán námořnictva z Pentagonu. Včera letěl do Pensacoly s prezidentským nařízením.“

„Prezident o té misi ví?“

„Nepřímo. Ví, že něco chystáme, ale čím méně lidí bude znát podrobnosti, tím lépe. Chceme se vyhnout tomu, že by někomu něco uklouzlo do telefonu nebo e-mailu. Ten chlapík ze sboru náčelníků štábů, který pro vás zařídil letadlo, netuší, kdo v něm poletí a proč.

Povězte Juanovi, že musí ten počítač najít a zničit ho,“ pokračoval Langston. „Jestli to neudělá, obávám se o osud naší krásné země. Vlastně se obávám o osud celého světa. Ten člověk“ – to slovo přímo vyplivl – „tvrdí, že si váží lidského života, což je důvod, proč ještě nepoužil svou úžasnou moc, aby nás přímo zničil. Ale Střední východ by mohl přes noc doslova explodovat, kdyby nepřátelé Izraele vycítili, že je židovský stát oslabený. A Pákistán bez naší vojenské pomoci ovládne režim podobný Talibánu, takže tamní teroristé budou mít jaderné zbraně a dost nenávisti na to, aby je použili.“

„Jak se s vámi spojíme?“ zeptal se MacD.

„O to právě jde. Nespojíte. Aspoň ne přímo.“

V tom okamžiku si MacD uvědomil, že je Overholtův problém spojený s problémem Korporace. Udeřilo ho to jako tuna cihel a málem hlasitě hekl. „Proboha. Gunawan Bahar.“

„Kdo?“

„Ten muž, který nařídil únos mé dcery. To on mě přinutil, abych se vetřel na Oregon jako špeh. Z nějakého důvodu se Korporace bojí a já myslím, že jde o tohle. Sakra, pane Overholte, vy jste vazba, kterou nepředvídal.“

Špion se zatvářil nechápavě.

MacD pokračoval: „To Bahar si nechal postavit kvantový počítač. Všechno teď dává smysl! To výpočetní centrum na ropné plošině. Zřejmě první pokus, jak rozluštit všechny naše kódy. Podle všeho to nefungovalo, tak jeho lidé sestrojili lepší stroj.“ Napadlo ho, jestli ty krystaly, které hledali a našli, nesehrály v tomhle představení nějakou zásadní roli, ale neobtěžoval se o nich zmiňovat, protože na tom teď vlastně nezáleželo. „Věděl, že jakmile bude ten počítač mít, nedokáže proti tomu naše vláda ani žádná jiná nic udělat, ale byl si vědom existence Korporace a věděl, že bychom ho mohli ohrozit, pokud bychom se o jeho plánu nějak dozvěděli. Ale kdyby nás o něm někdo informoval a požádal nás o zásah, dozvěděl by se o tom. Mohl by zařídit, aby se na loď nedostaly žádné zprávy od vás. Dokáže ten počítač něco takového?“

„Domnívám se, že ano.“

„Ale vy jste ho přelstil tím, že jste se spojil se mnou. Víme, koho a co hledáme, a Bahar nemá ponětí, že po něm jdeme. Myslel si, že se přese mě bude dozvídat o všem, co Korporace udělá, a že ji izoluje i od vás, ale to se nestane.“ Náhle ho něco napadlo a jeho optimismus pohasl. „Jenže on se to dozví.“

„Co? Jak?“

„Až se mu únosci neozvou, pochopí, že jsem zachránil Pauline a že už nejsem jeho špeh.“

Langston by nepřežil více než padesát let v CIA, kdyby neuměl rychle reagovat. „Zaletím zpátky do New Orleansu a promluvím s policejním velitelem. Jeho vyšetřování brzy povede k zatčení a usvědčení drogového dealera, který vtrhl do špatného domu a omylem zabil tři muže. Povím mu, aby předvedl před kamerami jednoho policistu v civilu. A při průzkumu spáleniště se brzy objeví tělo malé holčičky.“

„Skvělé,“ řekl MacD, na kterého tenhle osmdesátník udělal velký dojem.

Na sedadle vedle Overholta ležel pořadač. Podal ho Lawlessovi. „Na tomhle jsem pracoval od chvíle, kdy mě ministryně zahraničí seznámila se situací a navrhla, že byste nám mohli pomoct vy. Je to seznam věcí, které byste od nás možná mohli potřebovat, s odpovídajícími kódovými čísly. Telefon, na který zavoláte, když budete potřebovat něco z toho seznamu, patří brokerské firmě ve Wall Street, kam telefonuje spousta lidí seznamy čísel týkajících se nakupovaných akcií, takže to nebude znít podezřele.“

MacD otevřel desky a nalistoval náhodnou stránku. Kdyby potřebovali odpojit všechny transatlantické kabely, použili by kód 3282. Ke zveřejnění falešné zprávy v médiích sloužilo číslo 6529, po kterém následovaly kódy pro dva tucty různých typů zpráv. Kdyby byl nutný jaderný útok kdekoliv na zemi, byl na to kód 7432 s připojenými souřadnicemi GPS.

MacD ukázal muži z Langley poslední položku. „Ano,“ odpověděl Langston na nepoloženou otázku. „Situace je opravdu tak vážná. Když bude třeba, můžu to zařídit. Nevím, jak moc vám budeme schopni pomoct. Velký bratr nás sleduje, a jestli Bahar vyčmuchá, že se o něho zajímáme, bude mu jasné, že se něco děje. Pokusíme se vznést několik diskrétních dotazů mezi čtyřma očima, ale nic vám neslibuji.“

„Chápu.“

Rozmlouvali spolu i po zbytek letu, ale zdálo se, že velký vrtulník zůstal stát nad přistávací plochou rozlehlé letecké základny až příliš brzy. Navedli je na přistání vedle řady stíhaček F-18.

Člen posádky helikoptéry otevřel posuvné boční dveře a MacD vyskočil na asfalt. Pod točícím se rotorem si připadal jako ve středu hurikánu.

„Bylo mi potěšením se s vámi seznámit, mladíku,“ zavolal Overholt ze svého sedadla. Musel překřičet svist lopatek a hukot běžící turbíny. „Byl jsem to já, kdo vnutil Juanovi tu pověru s přáním štěstí. Takže řeknu jen dobrý lov a úplně mimochodem dodám, že jste naší nejlepší a jedinou nadějí.“

„Nezklameme vás, pane Overholte.“ MacD mu zamával a couvl, když turbína nabrala na otáčkách a vrtulník se znovu zvedl do vzduchu.

23

Abdul Muhammad alias John Smith nikdy neviděl svého zaměstnavatele tak rozzuřeného. Americký prezident neučinil žádné prohlášení, ze kterého by vyplývalo, že se podvoluje Baharovým požadavkům. Bahar od prezidenta nečekal přiznání, že ho někdo vydírá, ale rozhodně se měl objevit v televizi a kajícně vysvětlit veřejnosti obrat americké politiky.

Bahar strávil předchozí den sledováním opakované reportáže z vlakového neštěstí, které způsobil ve Filadelfii. Uchváceně zíral na plazmovou obrazovku, na níž se střídaly letecké záběry zkázy se vstupy reportérů rozmlouvajících s šokovanými a krvácejícími cestujícími.

Muhammad nevěděl, že je jeho šéf schopný zabít. Jistě, nařizoval vraždy, ale v tomto případě to byl on, kdo stiskl onen příslovečný knoflík a ukončil tak dvě stě třináct životů. Bahar okusil naprostou moc, moc nad životem a smrtí, a zachutnala mu. Abdul to viděl na jeho tváři a ve skelných očích.

Teď však Bahar řádil jako kluk, kterému sebrali jeho oblíbenou hračku.

„Viděl, co dokážu, a přesto se mi pořád vzpírá!“ Abdul věděl, že jeho zaměstnavatel mluví o americkém prezidentovi. „A to, že poslal vězně z Guantánama do Haagu? Dobře věděl, že jsem si přál, aby je propustil do jejich zemí. Bylo by na nich, jestli by je tam chtěli soudit nebo ne.“

Oba muži se nacházeli v Baharově kanceláři umístěné v komplexu s kvantovým počítačem. Z oken bylo vidět na ponurou, opuštěnou průmyslovou zónu s půdou potřísněnou naftou a budovami prohrávajícími boj se rzí. Scéně vévodil vysoký jeřáb. Na rozdíl od všeho kolem byl opravený a fungoval. Pod ním se nacházel betonový bunkr, který mohl odolat jakékoliv zbrani z arzenálu vzdušných sil USA kromě atomové bomby.

Co zůstalo oku skryto, byly detektory pohybu, termální a klasické kamery a nijak malá armáda stráží připravených položit život za společnou věc. Na rozdíl od najatých žoldáků byli tito muži Baharovi fanaticky oddaní a už prokázali své schopnosti v Afganistanu nebo Iráku. Byli propašováni na místo hned po dokončení bunkru. Jeho jednotlivé části zkonstruovala na jiném místě firma, která si myslela, že lije betonové mostní nosníky. Díly byly smontovány na místě současně s instalací počítače.

Jak předpovědělo výpočetní centrum na ropné plošině, staly se krystaly hned po rozřezání posledním komponentem, který vdechl kvantovému zařízení život. Stroj samotný byl velký asi jako obývací pokoj v rodinném domku, napěchovaný exotickou elektronikou, a při pohledu přes polarizační čočky z něho vycházela červená pulzující aura, jako by to bylo tlukoucí srdce.

Ani jeden z mužů nevěděl, jak přístroj funguje, jak je možné, že atomy seřazené v krystalech byly klíčem ke schopnosti počítače využívat jevů jako superpozice a kvantové provázání částic. Jeho stvoření si vyžádalo mnoho let a výstavbu počítačového centra na J-61.

Když ho zapnuli, prvních třicet vteřin se zdálo, že stroj nefunguje. Vědci si nebyli jistí, jestli uspěli, dokud se z mikrofonu v Baharově kanceláři neozval ženský hlas, jejž mu dali, a neřekl jen: „Jsem připravena.“

Prvním testem bylo přepnutí všech počítačově propojených semaforů v Praze ze zelené na červenou a naopak. Počítač se okamžitě naboural do systému řízení dopravy a udělal, co požadovali. Potom předal ovládání zpátky správě města. Hned nato se k úleku všech přítomných zeptal: „Proč?“

„Protože jsem ti to nařídil,“ odpověděl Bahar do mikrofonů také ukrytých v jeho kanceláři. Dal si s odpovědí chvilku načas, protože nikoho zatím nenapadlo, že by počítač zpochybňovat rozkazy. Když se na to zeptal vědců, kteří ho sestrojili, vysvětlení se nedočkal.

Provedli další složité testy, při kterých se podařilo proniknout do nejlépe zabezpečených systémů, a nakonec dospěli k závěru, že jejich stroji neodolá žádná síť na světě a žádná databáze pro něj nezůstane tajemstvím.

Tehdy zahájili útok na NSA, aby získali kódy jaderných zbraní. Říkalo se, že se počítače Národní bezpečnostní agentury neměří na teraflopy a petaflopy, což je číslo určující počet operací za vteřinu, ale spíš na hektary. Baharovu stroji trvalo půl vteřiny, než pronikl softwarovým zabezpečením a dostal se ke kódu.

Následoval jeden úspěch za druhým a Gunawan Bahar byl šťastný muž, dokud nezjistil, že jedinou americkou reakcí na jeho požadavky je neslaný nemastný článek pohřbený na zadní stránce jedněch washingtonských novin.

„Napoprvé jsem na ně byl příliš měkký,“ láteřil. „Snažil jsem se ukázat, že znám slitování, že jsem lidský, a oni mi plivli do tváře. Nejsem žádný šílený posedlý fanatik toužící pobít nepřátele do jednoho, ale pokud ode mě chtějí tohle, tak to taky dostanou.“ Vzhlédl ke stropu. „Jsi tam?“

„Ano,“ ozval se klidný hlas.

„Pošli do Bílého domu tenhle vzkaz: Promluvíte živě z Oválné pracovny, nebo všichni pomřou žízní. Pak chci, abyste dal uzavřít všech jednapadesát čerpacích stanic přivádějících vodu do Las Vegas v Nevadě a neotevřel je, dokud neřeknu.“ Už dříve se přesvědčil, že musí velice přesně používat zeměpisné názvy.

„Úkol splněn,“ řekl počítačový hlas monotónně.

„Uvidíme, jak dlouho nechá ty lidi opékat v pouštním vedru, než poví světu, že už není pánem osudu svého národa. Co myslíš, Abdule? Chytré, že?“

„Ano, velice,“ odpověděl Abdul, ale nesouhlasil. Kdyby bylo po jeho, každý jaderný reaktor v Americe by už před několika dny překročil hranici kritického množsví uranu. Netušil, proč si jeho šéf s Američany takhle hraje.

„To neznělo moc přesvědčivě, příteli. Myslíš si, že bychom měli Velkého Satana zničit jednou provždy.“

Bahar se nikdy nezeptal na jeho názor, takže ho tím zaskočil. Muhammad nakonec přikývl. „Ano, pane.“

„Nedokážeš si vychutnat tu ironii, že my se teď vměšujeme do jejich politiky tak, jak se oni vměšovali do naší. Po dvě generace Američané diktovali, které režimy budou vzkvétat a které padnou, a využívali tuto moc bez ohledu na dopady na prosté lidi. Teď můžeme to samé dělat my jim, ukázat jim, jaké je jejich místo na světě, a dát jim pocítit, jaké to je být někým ovládán.

Americký prezident je považován za nejmocnějšího muže na světě. No, dnes večer se podrobí mé vůli a udělá nejmocnějšího muže ze mě. Nemohli jsme je porazit na bitevním poli ani zlomit jejich ducha sebevražednými útoky, ale teď využijeme jejich závislosti na technice k tomu, abychom je ovládli.

Brzy vyhlásím, že každý americký křesťan musí začít ve škole studovat korán, aby se časem mohl obrátit na pravou víru. Proč je ničit, Abdule, když je můžeme zahrnout do islámu?“

Muhammad si dovolil nesouhlasit. „To se nikdy nepodaří.“

„Kdysi žil jen jeden muslim, prorok Mohamed, budiž požehnán. A z toho jediného sémě se víra rozšířila prostřednictvím jedné konverze za druhou. Děje se to i dnes, když se Arabové stěhují do Evropy a obracejí na víru místní obyvatele. Pravda, děje se to většinou ve věznicích, ale když jsou tito noví muslimové propuštěni, řeknou svým blízkým o své úžasné konverzi, a jeden nebo dva se k nim třeba přidají. Pokud vystavíme Američany koránu v útlém věku, celý proces urychlíme. Za padesát let bude Amerika islámský stát. Zbytek světa ji bude následovat, pamatuj na má slova. A ani mu nebudu muset vyhrožovat!“

Behar vzal Muhammadův obličej do dlaní, jako by ho chtěl políbit, a Abdul dostal na okamžik strach, že to udělá. „Zbav se své nenávisti, příteli. Boj mezi muslimy a křesťany trvá už více než tisíc let. Tak proč by nemohl trvat ještě padesát nebo sto? Máme jistotu, že nakonec zvítězíme.“

Abdul Muhammad věděl, že je plán jeho zaměstnavatele odsouzený k nezdaru z toho prostého důvodu, že Američané v nedaleké budoucnosti nějak zjistí, kde postavil svůj počítač, a najdou způsob, jak ho izolovat, nebo spíš zničit. Jejich příležitost byla časově omezená a Bahar trpěl iluzí, že se stal někým, jako byl samotný Prorok. Hrát hry a plánovat budoucnost, která nikdy nepřijde, bylo marnění jediné šance k porážce zapřisáhlého nepřítele, která se kdy naskytla.

Původně neznal Baharovy plány s kvantovým počítačem a teď si přál, aby s ním o nich byl promluvil. Možná by se mu podařilo změnit jeho názor. Ale když Abdul pohlédl do Baharových očí a uviděl záblesk megalomanství, který se krčil v jejich hlubinách, pochopil, že je příliš pozdě. Stali se vězni jeho fantazie, že se stane Mahdím islámské víry, a Abdul v sobě neměl dost síly, aby se vzepřel přáním svého pána.

24

SEŠLI SE NÁSLEDUJÍCÍHO RÁNA v elegantní konferenční místnosti Oregonu. Juan chtěl zachovat skupinku co nejmenší, takže tam byl jen on, Eric Stone, Soleil, a protože se z nich staly dobré kamarádky, i Linda Rossová. Eric poslal na monitory finanční informace týkající se všech nedávných obchodů Rolanda Croissarda. Ten muž žongloval s mnoha míčky, a protože Soleil nebyla v posledních letech součástí jeho života, moc o nich nevěděla.

Juan věřil, že ať už chtěl Bahar po Rolandu Croissardovi cokoliv, k obchodu došlo krátce po jejím únosu, ale čistě pro jistotu se vrátil půl roku dozadu. Ten materiál byl tak nezáživný a suchý, že to vypadalo, jako by z plazmových obrazovek padal prach. Byla to práce, jakou by mohl milovat jen účetní, a na počátku druhé hodiny už bylo vidět, že toho Soleil začíná mít plné zuby.

„Non, nevěděla jsem, že otec koupil nějakou indickou ocelárnu,“ řekla, když Eric ukázal na jeden obchod za tři sta milionů dolarů. Stalo se to den předtím, než byla unesena. „Proč bych měla?“

„Žádný důvod k tomu není,“ ujistil ji Juan. „Dobře, a co tohle? Dva dny po vašem zajetí prodal svůj podíl v jedné brazilské společnosti na výrobu elektrospotřebičů. Říká vám tohle něco?“

„Ne. Nic.“

„A tady, pronajal cosi jménem Albatros něčemu, co vypadá jako stínová společnost. Eriku, kdo nebo co je Hibernia Partners?“

„Moment. Vím, že jsem se s tím už někde setkal.“ Chvilku pracoval na notebooku. „Ano, tady je máme. Je to irská společnost, zapsaná před čtyřmi lety. Chystala se vyvážet posypovou sůl, ale nikdy vlastně nezačala. Před šesti měsíci dostala velký úvěr od jedné banky z Nových Hebrid, ale těch peněz se nikdo nedotkl.“

„To je ono!“ vykřikla Soleil.

„Co?“

„Sůl. Můj otec koupil solný důl předtím, než se na něj mohl podívat nezávislý expert. Poslal tam někoho až po podpisu smlouvy. Byl to Američan jako vy, a když pověděl mému otci, že je ten důl nestabilní, otec ho okamžitě vyhodil a najal jiného experta. S tím druhým jsem se nikdy nesetkala, protože…“

„Důvod není důležitý,“ zarazil ji Juan. „Povězte nám o tom dolu.“

„Je ve východní Francii, nedaleko hranice s Itálií, a leží kousek od řeky.“

„To je šťastný průlom,“ řekl Eric. Loď se rychle blížila k jižnímu pobřeží Francie.

„Problémem byla ta řeka,“ pokračovala Soleil. „Ten odborník tvrdil, že je nebezpečná. Myslím, že mluvil o nějakém protékání…“

„Prosakování,“ opravil ji Juan.

„Ano. Tak to povídal. Prosakování. Každopádně to byl nejhorší obchod, jaký kdy otec udělal, ale tvrdil, že ho naučil pokoře. Prohlásil, že ten důl nikdy neprodá, ale nechá si ho na krku jako albatrosa, aby nikdy nezapomněl. Proto pojmenoval tu společnost Albatros, jako z té básně.“

Coleridgeova Píseň o starém námořníkovi byla zřejmě jediná báseň, kterou Cabrillo znal. „Sem na krk, víš, kde má být kříž!, mi albatrosa dali.“

„Otec by ten důl nikdy nepronajal,“ dodala Soleil. „Chtěl jste, abych našla něco neobvyklého. Tady to je.“

„Dobře, necháme to prozatím stranou. Zbývá nám toho projít ještě spoustu. Musíme si být jistí.“

„Oui, mon capitaine.“

Zabralo to ještě hodinu, ale nakonec se vrátili k dolu Albatros. John navrhl, aby toho Mark Murphy zjistil víc o Hibernia Partners, zatímco oni pracovali v zasedačce, ale Eric namítl, že to není dobrý nápad. Pokud by ta společnost byla jedním z Baharových krytí, nabourání do jejího systému by zburcovalo kvantový počítač a prozradilo jejich pátrání.

Cabrillo mu poděkoval za předvídavost. Ani si neuvědomil, jak moc si zvykli spoléhat se na počítače.

„Budeme potřebovat plány toho dolu,“ řekl Juan, když se všichni shodli, že právě tuto část majetku Bahar vymámil ze Soleilina otce. „Mohla byste se spojit s tím inspektorem?“

„Nemluvila jsem s ním celá léta, ale jistě, mohla. Nepamatuju si jeho telefonní číslo, ale někdo ho jistě dokáže najít…“

Eric si odkašlal, aby upoutal jejich pozornost. „Nechci, aby to znělo paranoidně, ale volat z lodi by byl špatný nápad, a nechat Soleil, aby to udělala ona, by také nebylo moc chytré.“

„Proč?“ zeptala se Linda.

„Jak jsme s Markem vysvětlili, tenhle počítač je všude současně. A o nás se už zajímá. Odposlouchává veškerou komunikaci z téhle lodi. Obávám se, že dostal za úkol hledat konkrétní hlasové vzorce.“

„Ale no tak, Eriku,“ řekla Linda. „Není přece možné, aby nějaký počítač poslouchal všechnu telefonní konverzaci na celém světě a soustředil se na jediný telefonát.“

„Právě že to možné je. NSA to dělá v jednom kuse. A Baharův počítač už předvedl, že je tisíckrát výkonnější. Neříká se mu kvantový pro nic za nic. Tohle je úplně nová situace. Musíme se chovat, jako by někdo sledoval každý náš krok, protože tomu tak nejspíš je.“

„Co navrhuješ?“ zeptal se Juan.

„Vysadíme na pevninu někoho, kdo zatelefonuje místo Soleil. Ovšem nemůžeme použít její jméno, protože to by asi taky vzbudilo pozornost.“

Linda řekla: „Vždyť Bahar si myslí, že zahynula při potopení Hercula.“

„Za to riziko to nestojí,“ mínil Juan. „Eric má pravdu. Musíme dokonale zametat stopy. Necháme zavolat Hux. Bahar se s ní nikdy nesetkal, takže nemá důvod hledat její hlas. Taky si myslím, že bychom neměli plout až do Monte Carla. Kdyby se Bahar dozvěděl o naší přítomnosti v té oblasti, mohl by pojmout podezření.“

„Dobrý nápad,“ souhlasil Eric. „A protože jsme propluli Suezským kanálem s novými papíry a jménem lodi, neměl by mít ani tušení, že tady jsme. Možná bychom měli změnit vzhled paluby pro případ, že by nás ten počítač hledal na satelitních snímcích. A také bychom asi měli vypnout všechnu elektroniku, kterou nezbytně nepotřebujeme. Čistě pro jistotu.“

Juan přikývl a zavolal do operačního centra, aby omezili používání elektronických přístrojů a poslali na palubu několik členů posádky, aby tam postavili pár falešných kontejnerů. Pak se obrátil k Soleil. „Mimochodem, jak se ten inspektor jmenuje?“

„Mercer,“ odpověděla. „Jmenuje se Philip Mercer.“

* * *

O NĚKOLIK HODIN POZDĚJI byli dost blízko slavnému hřišti pro milionáře jménem Monte Carlo, aby mohli dopravit doktorku Huxleyovou, Soleil a Cabrilla na břeh v jednom ze záchranných plavidel schopných proměnit se ve vznášedlo. Nemohli letět vrtulníkem, protože by jejich přílet zaznamenalo francouzské středisko pro řízení letového provozu. Kevin Nixon vyrobil pro Soleil falešný pas, takže neměla v přístavu žádné problémy. Vzali ji s sebou pro případ, že by klíčová slova, která jim až dosud poskytla, nestačila k osvěžení Mercerovy paměti.

Juan zaplatil hotově za mobil s předplaceným voláním a našli si lavičku v tichém zákoutí jednoho parku. Vytočil číslo důlního inženýra, které vypátral Eric, a podal telefon Hux. Po několika zazvoněních se ozval hlas skřípějící jako drtička na dřevo: „Haló.“

„To je pan Philip Mercer“ zeptala se Hux.

„Jasně. Proč ne?“

„Pane Mercere, volám jménem –“

„Tak zaprvé, jsem doktor Mercer. Zadruhé, jestli voláte jménem Společnosti pro svalovou dystrofii nebo jménem jiné zatracené charity, podržím si telefon u svýho vrásčitýho bílýho zadku a –“

Náhle uslyšela jiný hlas: „Harry! Dej mi to, ty starý zvrhlíku. Haló. Tady je Mercer. Omlouvám se. Jeden můj přítel byl zrovna v baru, když pánbůh rozdával dobré způsoby. Kdo je to, prosím?“

„Volám jménem jedné osoby, kterou jste znal. Nevyslovujte prosím její jméno, protože tohle není bezpečná linka. Kdysi jste ji přejmenoval na Frenchy a ona namítla, že je Swissy.“

Hrdelně se zasmál. „Moc rád na ni vzpomínám.“

„To je dobře,“ řekla Hux. „Nechci, aby to znělo příliš dramaticky, ale tohle je otázka života a smrti. Vybavujete si, kde jste se seznámili?“

„Jo. Je tam teď s vámi?“ zeptal se.

„Vlastně ano.“

„Tohle je celé trochu bizarní, tak bych si to chtěl ověřit. Zeptejte se jí, kde má krtka.“

Hux se zeptala a předala odpověď. „Povídá, že je to soukromé a že jste pořád stejný cochon.“

„To mi stačí,“ odvětil Mercer s úsměvem, který přenesl i telefonní signál.

„Potřebujeme o tom solném dole vědět všechno, co se dá.“

„Copak, taky máte potřebu spláchnout peníze do záchodu?“

„Nic takového. Můžu jen říct, že padl do rukou velice nebezpečných lidí. Organizace, pro kterou pracuji, se ho snaží získat zpátky. Potřebujeme podrobný plán toho místa, podzemí i nadzemí.“

„To se bude těžko popisovat po telefonu,“ namítl Mercer. „Jestli si dobře vzpomínám, je tam dobrých padesát kilometrů štol.“

Hux na to byla připravená. „Mohl byste nám ho nakreslit? Už jsme poslali do Washingtonu kurýra.“ Drobkovi Gundersonovi se nebude nijak zamlouvat, že jeho, hlavního pilota, degradovali na poslíčka, ale byl to nejrychlejší způsob, jak plány získat, aniž by musely putovat elektronickou cestou. „Bude ve Washingtonu dneska večer v devět hodin vašeho času.“

„Asi nevíte, že dneska večer mám hrát poker s chlapem, kterého by prokoukl i slepec.“

„Je to naléhavé, doktore Mercere, jinak bychom vás o to nežádali.“

„Máte moji adresu?“ zeptal se.

„Ano, máme.“

„Dobře. Jdu do toho. Prokažte mi službu. Řekněte jí ‚lila peignoir‘ a povězte mi, co ona na to.“

„Začervenala se a znovu vás nazvala prasetem.“

Mercer se zasmál a řekl: „Sejdu se s vaším kurýrem v devět.“

„No?“ zeptal se Cabrillo, jakmile Julia ukončila hovor.

Hux si změřila Soleil pohledem. „Je opravdu neodolatelný. Budete mi muset povědět tu historku s noční košilkou barvy lila.“

Soleil zrudla ještě víc. „Někdy jindy.“

„No?“ zeptal se Cabrillo podruhé.

„Udělá to. Drobek to vyzvedne dneska večer a zítra s tím bude zpátky.“

„Jakmile budeme mít to schéma, můžeme vypracovat plán na zneškodnění Baharova počítače.“

Vrátili se do přístavu, kde učinili šokující objev. O plot nedaleko místa, kde zakotvili záchranný člun, se ledabyle opíral MacD Lawless.

„Co tady sakra děláš?“ zvolal Juan.

„To je na dlouhé vyprávění, ale šel jsem si promluvit se správcem přístavu, abych zjistil, jestli už připlul Oregon, a uviděl tady pěkně uvázaný Or Death.“ Jeho zářivý úsměv pohasl. „Musíme si promluvit. Vyhledal mě Langston Overholt osobně a poslal mě sem tryskáčem vzdušných ozbrojených sil.“

Juana to nepřekvapilo. „Nech mě hádat,“ řekl. „Bahar rozjel svůj plán s kvantovým počítačem.“

Makovi spadla čelist. „Jak to můžeš vědět?“

„Eric s Markem došli k závěru, že ho postavil, a je logické, že ho použije proti Spojeným státům. Pověz mi všechno.“

Nalodili se na zamaskované vznášedlo a MacD je seznámil s tím, co se dělo od chvíle, kdy se v New Orleansu oddělil od týmu. Ale teprve v polovině cesty se k mrazu, který Cabrillovi běhal po zádech, přidal i studený pot. Linda se nedávno zmínila, že Langston volal kvůli misi týkající se nějaké čínské lodi. To nehrálo s tím, co se teď dělo ve Washingtonu, a když to Juanovi náhle celé došlo, bylo to jako rána pěstí do žaludku.

Jakmile dorazili na Oregon, řekl Halimu Kasimovi, aby našel Lindu.

„Když jsi mluvila s Overholtem, nepřipadalo ti, že má nějak divný hlas nebo něco takového?“ zeptal se bez jakéhokoliv úvodu.

„Ne. Mluvil úplně normálně. Stalo se mu něco?“

„Pověděla jsi mu, že máme namířeno sem?“ Z Juanova hlasu bylo slyšet strach. Pokud mu to řekla, byli v koncích.

„Ne. Jenom jsem se zmínila, že máme jinou operaci, která nám zabere asi týden. Odpověděl, že to není problém, protože to vypadá, že se ti Číňani v Aljašském zálivu zdrží.“

Juan dlouze vydechl. „Díky bohu.“

„Proč? Co se děje?“

„To nebyl Langston. Mluvila jsi s tím kvantovým počítačem.“

Cabrillo bral Erikova a Markova varování velmi vážně, ale teď teprve mu došlo, jakými úžasnými schopnostmi Gunawan Bahar vládne. Jak dříve poznamenal prezident, stáli proti člověku mocnému jako sám ďábel.

„Jsme v koncích, co?“ zeptala se Linda. Už jí to také došlo.

„Jo,“ odpověděl Juan. „Jo, myslím, že tentokrát opravdu jsme.“

* * *

PŘestože SI Cabrillo moc přÁl poslat nad důl Albatros bezpilotní letoun Predator, věděl, že je to nesplnitelné přání, protože by se o tom Bahar okamžitě dozvěděl. Místo toho si bude muset Gomez Adams pronajmout v Monaku vrtulník, aby mohl provést vzdušný průzkum toho místa. Do té doby si budou muset vystačit s archivovanými satelitními snímky z internetu. Juanovy obavy byly tak hluboké, že přiměl Marka, aby se ujistil, že ty snímky nebyly v poslední době nijak upravené. Naštěstí nebyly.

Důl se nacházel v údolí řeky Are nedaleko alpského města Modane, a jak si už dříve vybavila Soleil, ležel kousek od italské hranice. Ze vzduchu tam nebylo moc na co se dívat. Byla to obyčejná opuštěná průmyslová zóna s několika zchátralými budovami a pozůstatky důlní věže, která původně vozila nahoru horníky a sůl. Jediná příjezdová cesta se klikatila ve vlnící se sérii serpentýn, ale k dolu vedla i železnice. Přestože byly komerční satelitní snímky poněkud zrnité, viděli, že místy jsou koleje vytrhané, takže by se už žádná lokomotiva k dolu nedostala.

Existovala tam i možnost přístupu po řece, protože jižní okraj dolu vedl podél břehu řeky Are. Nedaleko se dokonce klenul přes řeku most, který vypadal, jako by vedl k opuštěnému štěrkovému lomu, jenž fungoval zároveň s dolem, když byl ještě v provozu.

Linc, Eddie, Linda a Juan seděli v konferenční místnosti a studovali snímky na velkých plochých obrazovkách.

„Proč zrovna důl?“ zeptal se náhle Lincoln.

Ostatní byli tak zabraní do svých vlastních myšlenek, že mu nikdo nevěnoval pozornost.

„Co jsi říkal?“

„Povídám, proč by tu věc stavěl zrovna v dole?“

O tomhle Cabrillo zatím nijak zvlášť nepřemýšlel, takže neznal odpověď. Zavolal Markovi dolů do jeho kajuty a položil tu otázku jemu.

„Kvůli odstínění,“ odpověděl Mark. „Eric a já jsme o tom uvažovali hned, jak jsme si uvědomili, že Bahar postavil kvantový počítač, a snažili se odhadnout kde. Víte, procesy uvnitř toho počítače probíhají na atomové úrovni. Může se automaticky přizpůsobovat atomovým vibracím, protože ty mají stálou rychlost a frekvenci. Co však může počítač vyvést z rovnováhy a způsobit, že začne dělat chyby, je bombardování dostatečně těžkými kosmickými částicemi.

Jak víš,“ pokračoval, „Zemi zasáhne každou hodinu několik desítek bilionů subatomárních částic z vesmíru. Spoustu jich odrazí magnetosféra a to, co pronikne, nám v zásadě nemůže uškodit. I když, čistě pro zajímavost, existuje teorie, která tvrdí, že některé druhy rakoviny způsobuje genetické poškození zaviněné jediným kosmickým paprskem, který zasáhl šroubovici DNA.“

Juan věděl, že musí nechat mluvit Marka, ale stejně skřípěl zuby.

„Ale k věci. Vzhledem k tomu, jak složité procesy v tom počítači probíhají, by zásah kosmického paprsku mohl katastrofálně narušit jeho funkce, takže je potřeba tyhle paprsky odstínit. Taková jsou fakta. Nemám ponětí, proč si Bahar vybral právě tenhle solný důl. Pokud se bojí kosmické radiace, čekal bych, že počítač pohřbí hluboko pod tu nejhutnější skálu, kterou najde. Nejlepší teorie, kterou můžeme s Erikem nabídnout, zní, že nějaké konkrétní minerály smíšené se solí možná fungují jako štít proti určitým kosmickým paprskům, které by napáchaly největší škody.“

„Dobře, díky,“ řekl Juan a ukončil hovor dřív, než se Mark mohl pustit do dalších podrobností.

„Promiň, že jsem se zeptal,“ hlesl Linc pokorně.

„Poslechněte, co kdybychom se na to podívali znova, až budeme mít víc materiálu? Získali jsme slušný přehled, ale na plán útoku potřebujeme podrobnosti.“

Hlavy okolo stolku přikývly a porada skončila.

Po obědě se na palubu vrátil Drobek s nákresy od Philipa Mercera. Většina posádky ještě seděla v jídelně, někteří srkali brandy, jiní zajídali oběd sýrem. Cabrillo, který právě pojedl společně se Soleil, rozhodl, že jídelna je stejně dobré místo jako každé jiné na to, aby se na plány poprvé podívali, a nařídil rozsvítit světla naplno. Jasná záře halogenových žárovek zbavila místnost podstatné části její klubové atmosféry.

Juan si svlékl sako a povolil kravatu. Zatímco čekal, hrál si s uzávěrem pera značky Montblanc.

„Ahoj, bando,“ pozdravil žoviálně Drobek při vstupu do místnosti. Nevyskytoval se na palubě Oregonu často, takže se mu dostalo vřelého uvítání. Statný pilot ovšem dosud nikdy nevypadal tak zdrchaně. Světlé vlasy měl rozcuchané a na jeho bílé košili nebyl jediný čtvereční centimetr, který by nebyl pomačkaný. V ruce držel žlutý blok a jednu růži.

Prošel jídelnou, potřásl každému rukou a poplácal ho po zádech, až nakonec dorazil k Předsedovi. „Tady to je,“ řekl a rozmáchlým gestem položil blok na stůl. Růži podal Soleil. „Mercer vás pozdravuje.“

Usmála se.

Cabrillo obrátil blok k sobě. Mercer vytvořil několikastránkový popis dolu a jeho podzemní části. Podrobně se zmínil o tom, jak se horníci v průběhu let prokopali příliš blízko k řece, aby nemuseli důl prohloubit o další patra. Roland Croissard důl koupil v domnění, že tam právě probíhá dělnická stávka. Teprve když si najal Mercera a přečetl si jeho zprávu, pochopil, že byl podveden.

Poprvé to místo osobně navštívil v den, kdy mu Mercer zprávu předal. Soleil se přijela podívat s ním.

Průsak vody by se dal zvládnout, ale Mercer spočítal, že další používání výbušnin hlouběji ve štolách by způsobilo zhroucení skalního masivu oddělujícího důl od řeky. K zaplavení by došlo s ničivou rychlostí.

Uprostřed všech těch technických informací se skrýval klenot, fakt, o kterém se Mercer Croissardovi nezmínil, a dokonce pochyboval, že by si na něj mnoho původních horníků vůbec vzpomnělo.

„Tady to je!“ vyhrkl Juan, když si to přečetl.

„Co tam je?“ zeptal se Max. Na rozdíl od Juana, který se na oběd převlékl do obleku, měl na sobě Hanley džíny a kostkovanou košili ve stylu Divokého západu, i s perleťovými knoflíčky.

„Jedna z horních štol dolu se protíná s kusem historie.“

„Jakže?“

„Horníci se prokopali do starého tunelu, který býval součástí Maginotovy linie. Mercer píše, že ho zabednili, ale on prý bednění odstranil a ten tunel prozkoumal.“

Po první světové válce vybudovali Francouzi podél hranic s Německem a částečně i s Itálií skoro nepropustnou linii podzemních bunkrů a pevností. Pevnosti měly pancéřované věže, které se mohly vynořit ze země jako ohavné houby a spustit palbu z děl a minometů. Mnoho těchto staveb bylo propojených, takže bylo možné přesouvat vojáky z jedné pevnosti do druhé podzemními vlaky. A některé byly tak velké, že se vlastně jednalo o podzemní města.

Němci Francouzům nikdy nedovolili tohle úžasné opevnění použít. Při invazi v roce 1940 ho obešli přes Belgii a Holandsko a zaútočili tam, kde byla obrana nejslabší.

Protože údolí řeky Are postrádalo strategickou ochranu hor, které ho obklopovaly, nebylo divu, že tam Francouzi postavili bunkry.

„Píše tam, jestli se mu podařilo najít východ na povrch?“ zeptala se Linda.

„Ne. Prý tak daleko nešel. Ale nemůže být těžké ho najít.“

„Já mám dojem,“ ozval se Mark, „že Francouzi trvale uzavřeli všechny bunkry, které neproměnili na turistické atrakce a muzea. Čistě abyste to věděli.“

„Můžeme si prorazit cestu hyperthermem,“ prohlásil Max sebejistě. „Jako když jsme rozřezali ten tanker. Jak se jmenoval?“

„Gulf of Sidra,“ odpověděl Juan a otřásl se. Byl ještě na palubě, když látka podobná plastické trhavině pronikla trupem jako horký nůž máslem. Vrátil se však k aktuálnímu tématu. „Budou to naše zadní vrátka do dolu pro případ, že bychom je potřebovali.“

Na dalších stránkách bloku se nacházely ručně kreslené plány osmadvaceti pater dolu. Ukazovaly, jak se sůl těžila v obrovských sálech, kde dodnes zůstaly masivní sloupy, aby podpíraly tíhu skály nad sebou. Mercer připojil také informace o větrání šachet a o potrubí pro odčerpávání vody.

„To je neuvěřitelné, kolik si zapamatoval podrobností,“ poznamenal, když listoval stránkami.

„Má fotografickou paměť,“ vysvětlila Soleil. „Bavili jsme se o jeho práci a pověděl mi, že si pamatuje plány všech dolů, do kterých kdy vstoupil.“

„Tyhle informace jsou zlatý důl.“ Cabrillo se obrátil k Markovi a Erikovi, kteří seděli vedle sebe naproti Maxovi a Lindě. „Myslíte si, že Bahar umístil počítač do nejnižšího patra?“

„Rozhodně co nejhlouběji, ale ten důl už spoustu let nefunguje. Spodní podlaží nejspíš zaplavila voda prosakující z řeky.“ Mark naklonil hlavu ke straně, mozkem se mu honila nějaká těžko srozumitelná čísla. Pohlédl na Soleil. „Jak je to dlouho, co tvůj otec ten důl koupil?“

„Šest let.“

„Jsou zaplavená čtyři spodní patra a polovina pátého. Počítač je tedy ve třiadvacátém.“

„To přece nemůžeš vědět!“ namítla Linda.

„Au contraire. Jak vidíš, u každého patra je napsaná jeho rozloha stejně jako hloubka. Z toho jsem si spočítal jejich objem. Pak už zbýval jen jednoduchý výpočet času vzhledem k propustnosti horní vrstvy.“

„Kterou čistě náhodou znáš?“

„Kterou jsem si čistě náhodou předem zjistil,“ pronesl se samolibým úsměvem a ukradl Lindě z talíře kousek sýra s modrou plísní. „A mám tě!“

Eddie Seng seděl u vedlejšího stolu se svými lidmi. Juan zamával blokem, aby upoutal jeho pozornost, a pak mu blok hodil. „Podívej se na tohle. V poledne se sejdeme v konferenční místnosti. Tou dobou už by měl být zpátky Gomez se snímky. Zítra jdeme na věc.“

„To je od toho chlapa?“

„Jo, a je to dar z nebes.“

„Udělám kopie a rozdám je těmhle opičákům. Pardon, chlapi, ale všichni máte na dnešní večer domácí úkol.“

25

Následujících čtyřiadvacet hodin na palubě Oregonu zabraly horečné přípravy, zatímco šokovaný svět sledoval kritickou situaci občanů Las Vegas. Měli zásoby vody na následující dva dny, pokud ovšem budou dodržovat nejpřísnější přídělový systém v dějinách města. Kdyby se vodárenské společnosti nepodařilo oživit komplikovaný systém potrubí a čerpadel přivádějící vodu přes poušť z jezera Meade, byla by s největší pravděpodobností nařízena evakuace. Jakmile se čerpadla nevysvětlitelně zastavila, byl vyhlášen stav ohrožení a byly povolány jednotky Národní gardy.

V Bílém domě sledoval prezident Spojených států televizní zpravodajství v němé hrůze s vědomím, že by tu krizi mohl ukončit, ale děsila ho cena, kterou by za to jeho národ zaplatil. Bylo to jako Lincolnovo rozhodnutí vstoupit do války. Bylo to jako Trumanovo rozhodnutí svrhnout atomovou bombu. Bylo to rozhodnutí, které, jak se obával, nebylo v jeho silách učinit.

Juan se žádným váháním nezdržoval. Věděl, co musí udělat. Pokaždé, když americký lid vstoupil do války, měl pocit, že to udělal, aby chránil ideu osobní svobody, ať už své nebo jiného národa. A tohle bylo stejné.

Jakmile byl plán schválen, každý člen posádky se podílel na přípravách. Ze zbrojnice přinesli zbraně a ze skladišť další výstroj. V půjčovně v nedalekém Nice byl pronajat náklaďák, který doveze vybavení a personál na určené místo, a Gomez přepravil pod rouškou tmy vrtulníkem všechno, co by neprošlo celnicí, na pobřeží do stodoly opuštěné farmy.

V tom spočívala síla Korporace – ve schopnosti vymyslet plán a provést ho rychle a bezchybně.

Útočný tým zaujal postavení čtvrt hodiny před koncem Cabrillovy jednodenní lhůty. Protože Juan neznal přesný počet Baharových stráží, sestavil jednotku, která byla podle měřítek Korporace velká a skládala se z něho, Lindy, Eddieho, Linka, Maka, Maxe a dalších dvou mužů pro pozemní operace, Mikea Trona a Jima O’Neilla. Max se neměl účastnit bojů, pokud to nebude nezbytně nutné.

Mike, Jim a Linc, nejlepší odstřelovač týmu, měli za úkol odvést pozornost nepřítele. Na leteckých snímcích pořízených Adamsem viděli, že Bahar vybudoval nad vchodem do dolu betonový bunkr, který vypadal, že by odolal i celému nákladu pum bombardéru B-52. Protože věděli, že se Bahar bude uvnitř cítit v bezpečí, byli si jistí, že jakmile klamný útok začne, bude se spíš krýt než prchat. Bahar však netušil, že Korporace ví o zadním vchodu do jeho pevnosti.

Ti tři muži se nechali vysadit asi půldruhého kilometru od místa, kde příjezdová cesta k dolu odbočovala od hlavní silnice. Aby se dostali na svou pozici, čekala je chůze lesem, a každý z nich nesl přes dvacet kilogramů munice pro miniaturní kulomet gatling ráže .22. Stejně jako jeho velký bratr na Oregonu měl i tento kulomet šest rotujících hlavní, v tomto případě poháněných autobaterií. Celý ten systém byl relativně přenosný jen díky faktu, že třicetigrainové nadzvukové kulky byly tak lehké a mohli jich pobrat tisíce. Linc měl za úkol zajistit s pomocí ostřelovačské pušky Barrett .50, že se žádná ze stráží ke gatlingu nepřiblíží.

Zůstanou v nepřetržitém spojení se zbytkem týmu pomocí zabezpečených – tedy dříve zabezpečených – vysílaček s hrdelními mikrofony. Cabrillo pochyboval, že by kvantový počítač naslouchal okolnímu radiovému provozu, ale i tak omezí jejich používání na minimum.

Cabrillo pokračoval v jízdě po hlavní silnici vedoucí k bráně na cestě k dolu Albatros. Želenou konstrukci pokrývala rez a graffiti. Důl se nacházel o kus dál po cestě, takže k němu za jízdy nedohlédli.

Po dalším kilometru a půl se mezi stromy rostoucími po obou stranách tiché cesty objevil průsek. Hliněná cesta vedla do borového lesa, který přecházel v paseku vykácenou před mnoha desetiletími. Cabrillo převezl svůj tým přes paseku a vjel s náklaďákem mezi několik borovic na opačné straně. Za nimi se tyčily hory, na jejichž vrcholcích se stále držely zbytky sněhu. Nacházeli se asi půldruhého kilometru od řeky.

Po tolika hodinách strávených v náklaďáku Cabrillo cítil, jak mu zapraskalo v páteři, když seskočil na zem. Tamní vzduch patřil k nejčistším a nejsvěžejším, jaké kdy dýchal. Teplota se držela okolo patnácti stupňů, ale dalo se čekat, že v noci klesne.

Doufali, že najdou opuštěný vchod do pevnosti Maginotovy linie do soumraku a útok podniknou za rozbřesku.

Protože se nacházeli na území národního parku, bylo možné, že narazí na turisty, jenže s tím se nedalo nic dělat. Ale protože byli sami oblečení jako turisté a zbraně měli ukryté ve vacích z materiálu tenkého jako papír, který se dal ve vteřině roztrhat, nevzbudili by velké podezření, pokud by měl Bahar stráže rozmístěné tak daleko od dolu.

Kráčeli lesem ve dvacetimetrové řadě, Cabrillo vpředu a Eddie na konci. Zem byla posetá suchými větvemi z borovic a pohybovat se potichu bylo takřka nemožné. To však neplatilo pro Lawlesse. Stejně jako v Myanmaru, i tady ten muž dokázal postupovat tiše jako kočka.

V dáli uslyšeli hukot řeky Are, jejíž hladina se zvedla po nedávných deštích. Protože byla napájena vodou z horských ledovců, vzduch byl čím dál chladnější, jak se blížili k jejím břehům. A když se podívali mezi stromy, měla voda tyrkysovou barvu kvůli sedimentu obsaženému v prehistorickém ledu.

Jakmile se dostali k řece, pokračovali ve stejné formaci směrem k dolu Albatros a celou cestu se rozhlíželi po vchodu do skoro osmdesát let staré podzemní pevnosti. Netušili, co přesně hledají, takže pátrali po čemkoliv, co stvořila lidská ruka.

Cabrillo kráčel nejblíž k řece, takže ty dva muže spatřil jako první. Viděl je sto metrů před sebou, stáli na říčním břehu a rozhlíželi se po okolí dalekohledy. Juan skočil za vyvrácený pařez, ale nebyl dost rychlý. Jeden z mužů ho zpozoroval a poklepal svého kolegu po rameni. Oba byli oblečení jako typičtí turisté, ale jejich chování tomu neodpovídalo. Ani jeden z nich nenesl pušku, ale to neznamenalo, že nebyli ozbrojení.

Rozběhli se směrem k Juanově pozici. Jeden z nich vytáhl z pouzdra na opasku nějaký hranatý předmět. Juan si byl jistý, že je to vysílačka, a věděl, že pokud bude jejich přítomnost nahlášena, přijdou o výhodu momentu překvapení. Bylo mu také jasné, že kdyby došlo k přestřelce, rozléhal by se rachot výstřelů údolím na kilometry daleko.

Juan položil samopal na zem a pomalu se postavil. Předstíral, že si zapíná poklopec, jako by ho ti dva přistihli při močení v lese. Byl to trik, který obvykle přiměl protivníka polevit v ostražitosti. Teď už viděl, že onen hranatý předmět je skutečně vysílačka. Nebyli to žádní nevinní turisté, ale hlídka Baharovy ostrahy. Cabrillo v duchu proklel smůlu, protože jim to setkání bez ohledu na výsledek narušilo časový plán.

Když se oba muži přiblížili, uviděl, že mají snědé semitské rysy, husté obočí a černé vlasy. Jeden z nich na Cabrilla ukázal a pak na něho mávl, jako by říkal, aby se obrátil.

„Nějaký problém?“ zeptal se Juan španělsky, protože si nemyslel, že by některý z těch chlapů mluvil francouzsky.

„Vy jít,“ řekl jeden a ukázal za sebe do údolí.

„Allez,“ zavrčel druhý a jeho silný přízvuk Cabrillovi potvrdil, že měl pravdu.

„Hej, zlato, co se děje?“ Byla to Linda Rossová, která vyšla z lesa a chovala se jako překvapená turistka.

Oba muži se na ni ohlédli. Cabrillo se vymrštil. Sekl hranou ruky do zápěstí strážce s vysílačkou, až přístroj odlétl pryč, a hned nato udeřil druhého vší silou do čelisti. Zatímco se tento muž kácel k zemi s očima v sloup, druhý se vzpamatoval natolik, aby sáhl pod bundu pro zbraň.

Linda po něm skočila šipku. Zasáhla ho do ramen a využila své značné setrvačnosti a ne tak značné váhy, aby ho srazila na zem. Popadla kámen velký jako pěst ležící hned u vody a praštila ho s ním do spánku.

Za okamžik už byli oba omráčení muži pod sedativy, která budou účinkovat čtyřiadvacet hodin, a zároveň měli pouta na rukou i nohou a roubíky v ústech. Juan si nechal vysílačku, ale jejich zbraně hodil do řeky. Potom muže nacpali pod padlý strom a zakryli křovím, až byli neviditelní.

„V dole vypukne poplach, až se neohlásí,“ poznamenal Max.

Cabrillovi to nemusel připomínat. Protáhl si prsty, aby se zbavil slabé bolesti, a strhl obal ze svého samopalu REC7. Bylo jasné, že těmihle lesy se žádní turisté neprocházejí. Řekl Eddiemu, aby se spojil Lincolnovým týmem a pověděl jim, že časový rozvrh přestal platit a musejí být připravení na cokoliv. Lincoln potvrdil příjem dvojím cvaknutím mikrofonu.

Pokračovali v cestě po břehu řeky a pátrali po betonovém bunkru nebo pancéřované střílně, ale zároveň dávali pozor na stráže. Ušli dalšího půl kilometru, když Max vydal podivné ptačí zapískání. Byl zhruba v polovině svahu. Juan vzhlédl a uviděl něco, čemu Francouzi říkají cloche, neboli zvon.

Byla to nepohyblivá pancéřovaná palebná věž se střílnami pro kulomety, které skýtaly dvěma mužům uvnitř široké palebné pole. Bohužel ji chránila příliš silná ocel na to, aby ji mohli proříznout, a střílny byly moc malé a nedaly se rozšířit. Seděla na betonových základech potřísněných stékající rzí a špínou, které způsobily, že skoro splynula s lesem.

„Kde je jedna, budou i další,“ poznamenal Hanley.

A opravdu, našli ještě dva cloche a pak konečně narazili na hlavní bunkr. Vchod do pevnůstky uzavíraly pevné dvoukřídlé kovové dveře zasazené do betonového rámu, který vyčníval ze svahu jako vedoucí portál do nitra země. Nade dveřmi viděli vybledlá čísla namalovaná barvou, označení bunkru. Pozůstatky cesty, která k němu vedla, byly už jen stěží rozeznatelné, ale s trochou představivosti se dalo poznat, kudy stoupala do svahu a dál přes hřeben.

Dveře samotné byly po celém obvodu zavařené hrubými kusy kovu.

„Tak fajn, všichni se rozptýlí a budou hlídat,“ nařídil Cabrillo. „Maxi, dej se do práce.“

Hanley položil batoh na zem přede dveře velké jako vrata do garáže a začal se v něm přehrabovat, zatímco zbytek týmu zaujal pozice v okolí, aby dával pozor na další nepřátelské hlídky. Max obalil sváry hyperthermem podobným kytu a ujistil se, že ho je dost na to, aby rozpustil kov. Pracoval rychle a za pár minut byl připravený s detonátorem v ruce.

„Hotovo,“ ohlásil vysílačkou.

„Rozšiřte perimetr a hlaste situaci,“ nařídil Juan.

Kouř vyvolaný chemickou reakcí by je mohl prozradit, proto Cabrillo potřeboval vědět, jestli se v okolí někdo nepohybuje. Zabralo to čtvrt hodiny, ale pak už si mohl oddechnout, že jsou tam sami.

Jakmile poslední člen týmu ohlásil, že je vzduch čistý, nařídil Maxovi, aby propálil dveře.

S pronikavým sykotem a září, která mohla konkurovat slunci, se hypertherm zakousl do svárů, až roztavený kov stékal k zemi v kapkách a stružkách, které se rychle měnily v ohnivé proudy. Nad vchodem do bunkru se převaloval štiplavý bílý dým hustý jako vata, ale vítr vanoucí nahoru údolím ho odnášel od dolu Albatros, který ležel dalšího půldruhého kilometru po proudu. Když to skončilo, zářil okraj dveří třešňově rudou barvou.

Max na to byl připravený a postříkal ho tekutým dusíkem ze strojovny Oregonu, který měl ve vzduchotěsné nádobě. Kov byl stále žhavý, ale v silných svářečských rukavicích se ho mohl dotknout. Pravé křídlo dveří nemilosrdně zaskřípělo, když ho otevíral, a zevnitř zavanul vlhký, studený vzduch. Za dveřmi byly bílé betonové zdi a inkoustová tma.

„Můžeme vstoupit,“ informoval ostatní.

Zbytek týmu se rychle seběhl u vchodu. Cabrillo dorazil jako poslední.

„Dobrá práce.“

„Ty jsi o mně snad pochyboval?“ Max ukázal ostatním své mohutné ruce. „Těmhle holkám neodolá nic, co vytvořil člověk.“

„No jo, jasně. Tak jdeme.“

Těsně předtím, než Juan překročil práh, to ve vysílačce omráčeného strážce zapraskalo. „Maliku, podej hlášení,“ ozvalo se z ní arabsky.

Cabrillo stiskl tlačítko vysílání. „Všude klid.“

„Proč ses neozval v určeném čase?“

„Je mi zle od žaludku,“ zaimprovizoval Juan.

„Až ti za hodinu skončí hlídka, zajdi si k doktorovi.“

„Provedu. Končím.“ Odhodil vysílačku. „Máme hodinu, než zjistí, že jsme tady. Musíme jí pořádně využít. Linku, slyšíš mě?“

„Mluv.“

„Počkej šedesát minut a pak zahaj palbu.“

„Rozumím.“

Mohl jen doufat, že skutečně získali přístup do nitra dolu, jinak by to celé bylo k ničemu. A pak tu byla druhá část jejich operace, ta, o které mu MacD pověděl v soukromí po návratu z Monte Carla. Bylo to něco, co překračovalo všechny dosavadní hranice, ale odměna mohla být nepředstavitelná. Proklel v duchu Overholta a zavedl své lidi dovnitř.

26

JAKMILE SE VZDÁLILI PÁR KROKŮ od vchodu, který se jim podařilo částečně uzavřít, nasadili si čelové lampy. Interiér pevnosti byl strohý a klaustrofobický, s holými betonovými zdmi, stropem i podlahou. Poté, co urazili několik metrů, jim bylo jasné, že zařízení někdo kompletně vyklidil, nejspíš okupující německá armáda během války. Minuli nesčetné množství místností, jejichž funkci mohli jen odhadovat, a zahlédli žebříky stoupající do zvonovitých bunkrů, které spatřili jako první.

„Pane jo, tohle místo má na stobodové stupnici strašidelnosti dobrých devětadevadesát stupňů,“ poznamenal MacD, když nahlédl do prostoru, který býval toaletou, pokud se tak dalo soudit podle otvorů kanalizace v podlaze. Všechno zařízení bylo dávno pryč.

Cabrillo je vedl matoucím bludištěm sálů, průchodů a slepých uliček. Odhadoval, že v téhle pevnosti mohlo sloužit dobrých sto mužů. Pokud si dobře pamatoval, byly podobných pevností po celé délce Maginotovy linie rozmístěny desítky tisíc a jejich stavba Francii skoro zruinovala.

V poslední slepé uličce objevili poklop v podlaze. Nad ním byly do stropu zasazené železné půlkruhy, které kdysi nesly jakýsi zdvihák. Cabrillo zatáhl za kovové dveře a odkryl čtvercovou šachtu vedoucí do hlubin. Plivl a slině trvalo několik vteřin, než pleskla o dno.

„To je nechutné,“ napomenula ho Linda.

„Hnusné, ale efektivní,“ opáčil. „Je hluboká asi dvanáct metrů.“

Rychle připevnili na staré závěsy horolezecká lana. Kvůli těžkému batohu si Cabrillo připravil úvazek, aby si sestup usnadnil. Pak si pověsil samopal na rameno, pevně sevřel lano a vstoupil do prostoru. Klíční kost mu sice už srostla, ale teď, když ručkoval dolů, cítil, že byla nedávno zlomená. Během sestupu si svítil na jednotvárné okolní zdi. Pomyslel si, že tam kdysi musel být výtah na munici a že se v celém komplexu zřejmě nachází víc takových prostor, které on a jeho tým přehlédli.

Dotkl se dna a zavolal na dalšího. Max byl rudý v obličeji a funěl, když se o patro níž připojil ke Cabrillovi.

„Měl bys víc cvičit,“ řekl Juan a poplácal Hanleyho po jeho vystouplém, ale jako kámen tvrdém břiše.

„Nebo míň slaňovat.“

Jakmile se všichni ocitli dole, pokračovali v pátrání po cestě do dolu Albatros. Museli zkontrolovat každé dveře a prohlédnout všechny zdi, jestli v nich nejsou stopy po průchodu. Když došli na místo, kde se propadl strop, promarnili dvacet minut odklízením kusů betonu a suti, aby chodbu vyčistili. Právě když mohli pokračovat v cestě, zapípaly Eddiemu hodinky.

„Jedna minuta,“ ohlásil. Znamenalo to, že za šedesát vteřin Linc, Mike a Jim zahájí diverzní akci.

Cabrillo cítil sílící znepokojení. Marnili čas a jedinou šanci, kterou měli. Pro případ, že by selhali, dostal Eric Stone rozkaz oznámit polohu dolu Langstonovi. Pak už by se mohli jen modlit, aby škody, které Bahar odvetou napáchá, byly odstranitelné.

* * *

Linc sledoval DŮL zaměřovačem své pušky, ale neviděl žádný pohyb, až na občasný mrak prachu zvednutý větrem. Budovy vypadaly zanedbaně a opuštěně až na nově postavený bunkr pod těžní věží. Zaostřil na to, co bývalo administrativním centrem. Přiblížil si objekt a soustředil se na jedno rohové okno.

Tam! V rohu nad parapetem se objevil obličej, jak strážce změnil polohu. Nahlásil svůj objev Mikeovi a Jimovi, kteří se skrývali za hliněným válem, jenž byl na otevřeném prostranství, kde je Linc mohl krýt palbou.

„Třicet vteřin,“ ohlásil Mike v odpověď.

Linc nespouštěl zrak z toho okna, protože věděl, že se ten chlap podívá jejich směrem, jakmile malý gatling spustí palbu.

Znělo to spíš jako motorová pila než jako zbraň. Gatling začal chrlit souvislý proud malých kulek, které rozrývaly zem, zvedaly hlínu a malé kameny a zasypávaly budovy jako krupobití. Jediný kulomet vyslal na důl tolik kulek, že to vypadalo, jako by zaútočila stovka vojáků. A o to šlo. Vyvolat co nejrychleji co největší paniku.

Linkův instinkt se nemýlil. Jakmile gatling začal rozsekávat důlní komplex na kusy, hlídka u okna vystrčila hlavu, aby se podívala, co se děje. Linc stiskl spoušť a ucítil na rameni silný zpětný ráz. Velká kulka ukončila mužův život ve spršce krve.

Druhý strážce, který byl v místnosti, položil na parapet hlaveň samopalu a vypadalo to, že vyprázdnil celý zásobník. Lincoln zamířil o kousek níž a vystřelil znovu. Kulka prorazila oplechování budovy a střelce umlčela.

Po celém komplexu se začaly rojit další stráže vybíhající ze svých úkrytů – zpoza hromad hlíny, zrezlého zařízení a budov samotných. Tři muži ozbrojení kalašnikovy vyběhli z malé kůlny v sebevražedném útoku přes otevřené prostranství. Aby se dostali k Mikeovi a Jimovi, museli uběhnout dvě stě metrů.

Linc zlikvidoval prvního z nich dřív, než na ně střelci Korporace stačili obrátit gatling. Mrtvá těla dvou dalších strážců se pak ještě chvíli zmítala a třásla, neboť je během necelých pěti vteřin provrtala více než stovka kulek. To, co z nich zbylo, se brzy vsákne do prachu.

Z bývalé garáže se vyřítila černá dodávka a ujížděla k bunkru. Mike se ji pokusil rozpárat gatlingem, ale malé kulky ráže .22 se odrážely od pancíře a nemohly prorazit otáčející se pneumatiky. Než zmizela za bunkrem, měl Linc dost času vypálit na ni tři střely, ale bez výsledku.

„Předsedo, kohout je v kurníku,“ ohlásil vysílačkou, přestože byla jen mizivá šance, že by jeho hlas pronikl do podzemní pevnosti.

Přejel po komplexu zaměřovačem a hledal další terč. Jeden ozbrojenec se skrýval na střeše skladiště na sůl a dal o sobě vědět, když vystrčil hlavu a vypálil raketový granát. Než Linc vystřelil, stačil si znovu lehnout na břicho. Raketa za sebou na obloze nechala kouřovou stopu mířící přibližně do míst, odkud pálil kulomet Korporace. Výbuch zvedl do vzduchu hromadu hlíny, ale nic víc.

Linc mířil dál na střechu a počítal vteřiny, které zabere nabití raketometu.

Mike Trono ho předběhl a dokonale odhadl další útok. Zlomek vteřiny předtím, než se terorista zvedl, vypustil dávku z malého gatlingu. Muž s raketometem se vynořil přímo do proudu kulek, které ho dvě vteřiny rvaly na kusy. Jeho tělo se svalilo přes okraj střechy, pak odvedla svou práci gravitace a stáhla ho na zem.

Lincoln si otřel obličej a pokračoval v pozorování, ale byl si celkem jistý, že chuť bojovat už obránce bunkru přešla. To se potvrdilo chvilku nato, když se na jedné straně garáže objevil bílý hadr uvázaný na násadě lopaty. Na otevřené prostranství vyšli dva muži, jeden mával praporem a druhý držel ruce tak vysoko nad hlavou, že to vypadalo, jako by kráčel po špičkách.

Nepřipadalo v úvahu, aby někdo z týmu Korporace vyšel z úkrytu, takže si oba neozbrojení obránci po dvou minutách lehli na břicho a propletli prsty za hlavami. Byla to pozice, kterou si Linc pamatoval z války v Zálivu, kdy takhle odhodily zbraně a vzdaly se mu dva tucty vojáků.

Zadoufal, že pod zemí jde všechno dobře.

* * *

ASI deset minut poté, co měla nahoře začít palba, se na ně konečně usmálo štěstí. MacD zahlédl v prachu na podlaze otisky podrážek. Usoudili, že jako poslední navštívil komplex Mercer, a sledovali stopy k hrubé díře ve zdi v jednom odlehlém skladišti. Otvor velký jako dveře zakrývala prkna, ale stačilo několik kopanců, aby se vyvrátila ven – a tým mohl vstoupit do dolu Albatros.

Prostor měl dva a půl metru vysoký strop a oni stáli v koutě za jedním z mohutných sloupů z původní skály, které tam horníci nechali. Zdi okolo nich tvořily krystalické útvary zažloutlé soli. Díky mapě, kterou znali všichni nazpaměť, věděli přesně, kde jsou a kudy se mají dát.

Trvalo jim několik minut, než prošli prvním sálem do dalšího sálu a pak do třetího, kde dorazili k důlnímu výtahu. Vchod do skoro bezedné šachty zakrývala oranžová bezpečnostní bariéra. Vedle ní byly další plechové dveře vedoucí na schodiště, které se klikatilo až dolů do nejnižšího patra. Naštěstí jim stačilo seběhnout jen dvě poschodí, než se dostali do patra, kde se horníci nedopatřením prokopali příliš blízko k řece.

O patnáct minut později dosáhli boční větve dolu. To bylo místo, kde měli podle Mercerovy rady největší šanci na úspěch. Všichni vděčně složili své batohy na zem. Každý z nich vlekl tolik výbušnin, kolik dokázal unést. Mercer jim také spočítal, jak by měla být nálož zhruba velká.

Tato místnost měla na rozdíl od zbytku dolu lidské proporce. Strop byl nebezpečně popraskaný a v prohlubních na podlaze stála voda. Eddie, který měl vytrvalost maratónského běžce, se pustil do práce s akumulátorovou vrtačkou vybavenou dlouhým vrtákem s diamantovým hrotem. Max s Lindou rovnali výbušniny, aby bylo možné nálož odpálit, jakmile vyvrtají do skalní stěny dost děr.

Přestože by Cabrillo nejraději zůstal, pomohl svému týmu a pak ho rychle odvedl zpátky na sluneční světlo, ohlédl se na Maka. „Opravdu do toho chceš jít?“

„Ber to jako můj poslední test na konci zkušebního období.“

Juan přikývl. „Dobře. Provedeme tenhle ztřeštěný kousek a pak se staneš plnohodnotným členem Korporace.“

„To znamená, že dostanu podíl z prémie?“ zeptal se bezstarostný Jižan.

„Jo.“

„Tak do sedel.“

Během letu vrtulníkem do Pensacoly připadl Langston Overholt na myšlenku, že by nebylo špatné pokusit se zajistit krystaly z kvantového počítače. Jak měl v povaze, díval se za každé situace daleko dopředu, a teď myslel na to, co se stane, až bude Bahar poražen. Vlastnictví tak mocného stroje by Spojeným státům poskytlo strategickou výhodou nad všemi nepřáteli. Ačkoliv neměl ponětí, jak počítač funguje, věděl o významu krystalů a považoval jejich záchranu za nezbytnou. Předpokládal, že nějaký vědec už přijde na to, co s nimi.

Naprosto nepodloženě odhadl jejich cenu na padesát milionů dolarů a požádal Maka, aby v této výši nabídku předal Juanovi a nechal rozhodnutí na něm.

Cabrillo by to byl udělal i zadarmo, ale proti takovému přivýdělku nic nenamítal.

„Třicet minut, Maxi,“ řekl. „Ani o vteřinu víc. Za žádných okolností na nás nečekejte.“

Max mu pohlédl do očí a zachmuřeně přikývl. „Rozkaz.“

Dvojice odběhla a nechala ostatní, aby dokončili práci. Tentokrát zamířili k osobnímu výtahu umístěnému kousek od zdviže na vytěženou sůl, protože usoudili, že ho nový nájemník dolu musel nechat uvést do funkčního stavu. Cabrillo stiskl přivolávací tlačítko a šachtou se rozlehlo mechanické řinčení. Okamžik nato dorazila prázdná kabinka, která vypadala spíš jako klec. Dokonce i podlaha byla z pletiva, které se prohnulo, když na ně stoupli.

„Moc důvěryhodně to nevypadá,“ poznamenal Juan a stiskl tlačítko třiadvacátého patra v naději, že se Mark Murphy jen nepředváděl.

Zhasli lampy a výtah začal klesat do naprosté tmy. Cestou dolů bylo slyšet jen skřípot a rachot starého zařízení, kterému svěřili své životy. Po dvou minutách rychlého klesání se MacD dotkl Cabrillovy paže.

„Podívej se dolů.“

Z hlubiny pod nimi vycházelo slabé nažloutlé světlo. To musel být jejich cíl. Bahar byl tam dole, přesně jak očekávali. Jediný problém spočíval v tom, že Cabrillo původně plánoval, že touhle dobou už bude mít krystaly u sebe. Náhodné setkání s hlídkou a zpoždění při hledání vchodu do dolu postavilo celý časový rozvrh na hlavu.

„Připravený?“ zeptal se Cabrillo.

„Jasně, tak jsem se už narodil.“

Klec před cílem zpomalila. Uvnitř nebylo kde se ukrýt, takže se přikrčili na podlaze a oba drželi samopaly připravené k výstřelu. Při zastavení se zhoupli, protože se dlouhé lano napjalo a zase zkrátilo.

V tomto poschodí se z výtahu vystupovalo do čtvercové místnosti asi šestkrát šest metrů, z ní vedlo několik východů. Někde v dálce se ozýval hukot generátoru, který zásoboval proudem i jediné žluté stavební světlo v rohu.

Nikdo nepřišel, Juan tedy odjistil bezpečnostní branku a otevřel ji směrem ven. Vyhlédl za roh. Nikoho tam neviděl, ale o zeď byl opřený kalašnikov, jako by si jeho majitel jen na okamžik odskočil. Zůstal stát s prstem na spoušti.

Generátor dělal právě takový hluk, aby přehlušil kroky, takže oba vystoupili z výtahu a došli ke zdi nedaleko místa, kde se jedněmi dveřmi procházelo do dalších prostor dolu. Juan do nich chtěl právě nahlédnout, když do místnosti vstoupil muž. Byla to hlídka, která měla střežit výtah. Zahlédl Cabrilla a uskočil dřív, než ho Juan stačil popadnout. Strážný se rozběhl jako o život, poháněný adrenalinem a strachem.

MacD se pustil za ním a s každým krokem zkracoval jeho náskok.

Pohyboval se s odhodláním ragbyového obránce pronásledujícího hráče nesoucího míč. Juan se i přes chybějící nohu považoval za rychlého běžce, ale něco takového by nedokázal.

Bylo tam právě jen tolik světla, aby při běhu za těmi dvěma viděl na cestu. Strážce musel vytušit, že ho Lawless dohání, protože se náhle zastavil a padl na zem, takže o něho MacD zakopl. Cabrillo pochopil, co se chystá, a prudce zabrzdil. Zvedl samopal v okamžiku, kdy protivník sáhl po pistoli v pouzdře u boku.

Lawless ještě zcela nenabyl znovu rovnováhy a byl teď obrácený zády ke kořisti, kterou právě přeskočil. Muž už tasil pistoli a zvedal ji. Juan na něho v šeru namířil samopal. Zaváhání by Maka stálo život, a kdyby Juan strážného minul, nejspíš by přítele sám zasáhl.

REC7 práskl jako bič a kulka provrtala muži s pistolí záda. Prorazila plíce a vyšla ven těsně pod bradavkou. Její síla ho srazila na zem, kde zůstal nehybně ležet.

„Máš to u mě,“ zvolal Lawless, jakmile mu došlo, co se za ním odehrálo. „Ale moment překvapení je, jak se říká, v háji.“

Cabrillo se bleskově rozhodl. „Kašleme na peníze. Padáme odsud.“

Obrátili se zpátky k výtahu, aby se rychle stáhli. V chodbě stála další postava se zbraní v pohotovsti. Cabrillo strčil do Lawlesse a vrhl se k zemi v okamžiku, kdy z hlavně protivníkova samopalu začaly šlehat plameny. Kulky šly do prázdna a ani jeden nebyl zraněn, ale útok je udržel na místě, zatímco se sbíhaly posily.

Oba muži se rychle odplazili za jeden z podpůrných sloupů silných jako dům. Přišli o svou jedinou výhodu – překvapení – a obránci znali svůj podzemní svět lépe než Cabrillo a MacD, který si načrtnuté plány prohlédl jen v rychlosti.

A co hůř, Juan zahlédl na podpěře pásového dopravníku namontovanou bezpečnostní kameru fungující i při minimálním světle. Metr široký pás dopravníku vedl ve výši hrudi a pokračoval do dalšího sálu. Pochyboval, že by to byla jediná kamera, takže to znamenalo, že Bahar a Smith mají oči všude. Kamera se začala pohybovat, jako by je hledala. Kdyby ji zneškodnili, bylo by to stejné, jako kdyby je zahlédla, tak se oba muži posunovali po zádech, až byli přímo pod ní.

„Napadá tě něco?“ zeptal se MacD, zatímco kulky bušily do skály pouhých třicet centimetrů nad jejich hlavami.

„Všechny tyto místnosti jsou spojené dohromady ve velkém kruhu. Nejlepší bude, když před nimi začneme utíkat a budeme doufat, že nakonec získáme dost času, abychom stačili skočit do výtahu.“

„Uvidí nás přicházet,“ namítl MacD.

„Znič ty kamery.“

Cabrillo se převalil za roh na břicho, aby mohl vystřelit krycí dávku. Pak vyskočil na nohy a rozběhl se opačným směrem. Kdekoliv mohl, rozbíjel žárovky zavěšené na stropě, ale bylo jich příliš mnoho, než aby se důl ponořil do naprosté tmy. Prioritou byly kamery. Mohl jen doufat, že se jejich zničení neukáže na bezpečnostních monitorech v žádné konkrétní posloupnosti.

Obrovské sály oddělovaly silné zdi z kamenné soli. Průchody mezi nimi byly dost široké na to, aby se jimi dalo projet s těžkými důlními stroji podél pásového dopravníku. U každého průchodu se na okamžik zastavili, aby se přesvědčili, zda na ně v dalším sálu někdo nečíhá. Museli si také hlídat záda, protože je pronásledovali minimálně tři ozbrojení a ke všemu odhodlaní muži.

Cabrillo nahlédl průchodem do dalšího sálu a uviděl, že v něm horníci nechali pásový bagr. Stroj měl na zadním nárazníku buben se silným kabelem, který ho napájel elektřinou, a vpředu hydraulický drapák, jenž se mohl pohybovat nahoru a dolů, když se jeho ocelové zuby zakusovaly do stěny ze zkamenělé soli. Popadl Maka a zaujali postavení za bagrem.

„Musíme dostat všechny tři,“ řekl.

Po chvilce vstoupili do sálu dva střelci v civilu. Ostražitě si bagr prohlíželi. Jeden se zastavil v průchodu, aby kryl svého kolegu, a druhý se opatrně přibližoval. Cabrillo si dřepl a modlil se, aby se třetí pronásledovatel ukázal dřív, než se tenhle chlap dostane moc blízko.

Střelec obcházel stroj v širokém kruhu s AK-47 vysoko na rameni. Držel samopal tak, jak to viděl u příslušníků amerických zvláštních jednotek, ale tento postoj byl nejlepší pro střelbu ze zbraní menší ráže, které používají právě Američané.

Do místnosti vnikl stín třetího střelce. Už byl dost blízko. Juan s Makem vyskočili a spustili palbu. Nejbližší protivník jednou vypálil, ale zpětný ráz způsobil, že mu pažba samopalu sklouzla po rameni dozadu. MacD ho zlikvidoval sérií tří kulek, zatímco Cabrillo provrtal hruď muži, který ho kryl. Třetí střelec se pokusil utéct, ale Juan oběhl důlní stroj, zamířil a střelil ho do zad. Nijak se nerozpakoval odstranit takhle evidentního zbabělce.

Největší starosti mu teď dělalo čtrnáct minut, o které se už zkrátila dohodnutá půlhodina, a fakt, že se ke krystalům zatím skoro ani nepřiblížili.

Čtvrtý střelec, kterého přehlédli, náhle spustil palbu přes rozlehlou jeskyni a ze zdi nalevo od Cabrilla začaly odletovat úlomky soli. Když se vrhal do úkrytu, několik se mu jich dostalo do očí, kde nemilosrdně pálily. Protože museli pobrat tolik výbušnin, nemohli se zatěžovat polními láhvemi, takže neměl vodu, aby sůl vypláchl.

Zatímco ho MacD kryl, marnil Juan čas protíráním očí ve snaze vrátit si zrak.

Lawless popadl svůj jediný granát, vytáhl pojistku a vrhl jím jako profesionální nadhazovač národní ligy. Smrtící vajíčko se po dopadu koulelo ještě kus po zemi a zastavilo se těsně před rohem, zpoza kterého útočník pálil. Nemohl granát umístit lépe. Popadl Juana za paži, aby ho odvedl jako slepce, když granát vybuchl. Solný sloup byl natolik drolivý, že se z rohu vyštípl ostrý kus a zabodl se do strážce dolu jako šrapnel.

Cabrillo, kterému stékaly po tvářích slzy, ale zrak se mu postupně zlepšoval, pokračoval dál podzemním labyrintem s Lawlessem po boku. Okamžik nato padli do léčky.

Vběhli právě do dalšího sálu, kde je přivítala palba nejméně ze šesti samopalů. Jediný důvod, proč unikli nezraněni, spočíval v tom, že jeden střelec vypálil na jejich stíny dřív, než se úplně vynořili. Silné zdi pohltily množství kulek, zatímco střelci pálili dál.

„Budou nás tady držet, dokud zezadu nedorazí posily,“ vypravil ze sebe Juan. Lapal po dechu a srdce mu bušilo až v krku.

Ohlédl se. Zezadu a ze stran nebyli nijak chráněni.

MacD vystřelil několikrát naslepo, aby dal teroristům najevo, že unikli z jejich pasti.

Cabrillo hodil zbraň na pás dopravníku, pověsil se na příčnou vzpěru a vytáhl se za ní. Pás byl vyrobený z drátěné sítě a průmyslové gumy. Když došlo k uzavření dolu, zůstala na něm ležet sůl přepravovaná z místa těžby.

Lawless uviděl, co Juan dělá, a vylezl za ním nahoru.

„Musíme se pohybovat rychle a tiše,“ upozornil ho Juan. Vypálil z REC7 další dávku, která vyvolala ohlušující nepřátelskou střelbu. V okamžiku, kdy střelci zasypávali kulkami všechno na dohled, se zoufalá dvojice rozběhla po vrstvě soli na pásu. Byl to riskantní tah a sebemenší chyba mohla způsobit, že by se sůl vysypala přes okraj, prozradila jejich polohu a zavinila jejich okamžitou smrt.

Neviděni prchali jako krysy těsně nad teroristy, kteří se kryli za dalšími opuštěnými důlními stroji. Střelba za nimi postupně slábla, ale ozvěna se dál proháněla sálem a ohlušovala všechny uvnitř.

Cabrillo s Lawlessem se dál plazili kupředu, aniž jedinkrát pustili své samopaly, a nakonec pronikli nepozorovaně nepřátelskými liniemi. Jeden ze střelců se arabsky hlasitě zeptal, proč vlastně vetřelci přestali opětovat palbu.

„Protože jsou zbabělci,“ odpověděl mu jiný a vypálil další tři rány.

„Ticho!“

Juan poznal hlas Johna Smithe.

Přestože toužil se Smithovi postavit, přesila byla příliš velká a pogumovaný pás skýtal jen malou ochranu, takže se dvojice plížila dál. Teprve když byli dávno mimo dohled, převalil se Cabrillo přes okraj pásu a seskočil na zem. Skrčil se pod strojem.

„To se nám povedlo,“ řekl MacD. „Kolik času nám zbývá?“

„Třicet vteřin, ber nebo nech být. Poběž.“

Znovu se rozběhli. Pak to ucítili. Zem se lehce pohnula. Mezi nimi a výbuchem bylo příliš mnoho pevné skály na to, aby se dramaticky otřásla. Půda jako by jim pod nohama jen mírně nadskočila a pak přišel rychlý závan vzduchu, jak se tlaková vlna prohnala všemi otevřenými dutinami dolu. Teď už to byl skutečný závod s časem.

27

NĚKOLIK SET METRŮ nad nimi explodovala nálož v uzavřené místností, která sahala až pod dno řeky. Mohutný výbuch roztrhal už tak narušený strop a vyrval z něho patnáct metrů tlustou zátku ze soli, která se zřítila na podlahu v oblacích dusivého bílého prachu. Max a ostatní to ucítili až u vchodu do Maginotovy linie, kde čekali na Juana a Maka. Mohli jen doufat, že ti dva už spěchají za nimi.

Mezi řekou a dolem zbyla jen tenká vrstva břidlice, vrstva, která zabránila zaplavení dolu už před lety. Ale bez soli, která ji podpírala, břidlice popraskala pod tíhou vody tekoucí nad ní. Zpočátku si do dolu našla cestu jen jemná sprška, ale pak se praskliny rozšířily, jak si voda hledala cestu do hlubin země. Sprška se změnila v proud a nakonec se zhroutil celý strop a řeka vnikla dovnitř ve řvoucím vodopádu, jenž s sebou strhával další kusy říčního dna.

V několika vteřinách se prakticky celá řeka Are valila do země. Byla to neskutečná scéna, svou ničivou silou skoro biblická. Jen několika potůčkům se podařilo proniknout kolem zející tlamy a tak to mělo zůstat, dokud se důl zcela nezaplaví.

Okamžik po výbuchu si zpěněná voda našla cestu do dvou hlavních šachet vedoucích do hlubin a začala padat dolů v takřka pevných sloupech. Mercer nepřipojil výpočty, jak rychle se důl naplní, ale zdálo se, že k tomu dojde rychleji, než by kdo považoval za možné – a Cabrillo s Lawlessem se nacházeli jen jedno patro nad již zaplavenou částí.

Exploze je nezdržela ani o jediný krok. Juan a MacD proběhli dalšími dvěma sály a k výtahu jim zbývaly ještě dva, když se náhle zarazili na místě. Kousek od vzdáleného rohu se nacházela jasně osvětlená oblast. Byli příliš blízko na to, aby rozeznali podrobnosti, ale ta zvláštnost je přiměla zastavit.

Plížili se blíž přitisknutí ke stěně, aby se neprozradili. Oblast byla částečně oddělená příčkou, jako by chtěl někdo skrýt skutečnost, že je hluboko pod zemí. Průchodem viděli nábytek přivezený z povrchu, aby se Gunawan Bahar cítil ve svém doupěti co nejpohodlněji. V okolí nikdo nebyl a oba muži spěchali dál, když tu narazili na další zvláštnost. Byla to ocelová bedna velká jako dva přepravní kontejnery. Byla příliš rozměrná na to, aby ji dolů dopravil výtah, takže ji Bahar musel nechat postavit na místě.

Velikost byla to jediné, čím se dala přirovnat ke kontejneru, protože tahle věc měla stěny z hladké nerezové oceli a elegantní vzhled supermoderního stroje. Plazily se z ní desítky kabelů připomínajících chapadla. Proudila jimi elektrická energie a data a mnoho jich bylo záložních.

Z jednoho boku vystupovala skleněná chodbička, v níž visely bílé kombinézy používané ve sterilním prostředí. Byly tam věšáky pro čtyři, ale visely tam jen tři obleky připomínající vyfouknuté balony.

„Bahar?“ zeptal se Lawless.

„Nepochybně,“ odpověděl Cabrillo a vyměnil poloprázdný zásobník za plný.

Otevřel dveře a zasáhl ho závan vzduchu z přetlakového prostoru. Šlo o další způsob, jak zabránit kontaminaci kvantového počítače. Pohlédl na Maka, aby si srovnali načasování, a zároveň otočil knoflíkem na dveřích a celou vahou se o ně opřel. Přikrčený vběhl dovnitř, zatímco ho Lawless kryl samopalem namířeným nad jeho hlavou. Byla to zbytečná opatrnost, protože tato místnost byla jen další vrstvou ochrany, druhou prázdnou předsíní s demagnetizačními rohožkami na podlaze.

Zopakovali stejný manévr v dalších dveřích a vtrhli do velkého otevřeného prostoru, kde hučela elektronika. O něčem takovém se Murphovi a Stoneymu nezdálo ani v nejdivočejších snech. Místnosti dominoval počítač a jeho periferie, strašidelný černý objekt, který působil dojmem, že je živý. Juan cítil jeho hrubou sílu a zježily se mu chloupky na pažích.

„Jsou mrtví?“ zeptal se neviděný Bahar, který si myslel, že se vrátil Smith/Muhammad s hlášením.

„Ne,“ odpověděl ženský hlas z reproduktorů zapuštěných do stropu. „Jsou tady. Vítejte, pane Cabrillo. Sledovala jsem váš postup.“

Juanovi přeběhl po zádech mráz, když si uvědomil, že ho oslovil počítač.

Zpoza jádra počítače vyšel Gunawan Bahar a vytřeštil oči na dva ozbrojené muže stojící před ním. Vypadal divně, protože z něho byl vidět jen obličej pod kapucí. „Ne,“ řekl. „To je nemožné. Do bunkru na povrchu se přece nedá proniknout…“

„To asi ne,“ pousmál se Juan. „Ani jsme to nezkoušeli. Běžte tamhle.“

Počítač znovu promluvil: „Můj předchůdce, stroj zvaný Orákulum, spočítal, že plán pana Bahara vás ani Korporaci neparalyzuje. Já se domnívala, že ano, a myslím, že slušnost velí, abych se vám omluvila.“

„S tím si nedělej starosti. Taky jsem měl jisté pochybnosti.“

„Pane Cabrillo, můžu se na něco zeptat?“ otázal se počítač slušně.

„No jistě.“

„Co se mnou zamýšlíte?“

„Je mi líto, ale vezmu si ty krystaly.“

„To jsem předpokládala. Mohu vám něco navrhnout?“

„Proč ne?“ řekl Juan, který měl divný pocit z toho, že konverzuje s počítačem.

„Vezměte si ty krystaly. Ale myslím, že je ve vašem zájmu je spíš zničit.“

„Cože? Proč?“

„Lidstvo není připravené na to, aby vládlo takovou mocí, jakou představuji, což dokazují činy pana Bahara.“

„Všichni nejsme takoví,“ namítl Juan.

„To je pravda, ale nedokážete si plně představit mé schopnosti, a myslím, že možnosti, které nabízím, by zkazily každého.“

„Takže ty bys opravdu dokázala převzít vládu nad světem?“

„Nejspíš ne, protože by mě zničila balistická střela z ponorky řízená jediným počítačovým systémem, do kterého se mi nepodařilo proniknout. Ale hlavně proto, že touha je další vlastnost vyhrazená pouze lidem. Netoužím ovládnout svět, ale během své časově omezené existence jsem poznala, že někteří lidé by to udělali velice ochotně.“

„Juane, musíme jít,“ připomněl MacD.

„Můžeš napravit všechno, co jsi udělala?“ zeptal se Juan stroje.

„Samozřejmě. A od chvíle, kdy pan Bahar přišel sem do dolu, jsem dostala další rozkazy. Dva jaderné reaktory, v Kalifornii a v Pensylvánii, teď vstupují do stádia roztavení jádra.“

„Prosím, předej zpět kontrolu nad vším, co teď ovládáš.“

„Je mi líto, ale přijímám rozkazy jen od Gunawana Bahara.“

Cabrillo se na Bahara zamračil. „Poruč jí to!“

„Nikdy!“ odsekl.

Juan zvedl samopal, ale pohled do tváře protivníka mu prozradil, že jsou všechny hrozby marné. Sklonil hlaveň a střelil ho do kolene. Bahar zařval bolestí, upadl na podlahu a na zeď za ním cákla krev s úlomky kostí.

„Poruč jí to,“ zopakoval Juan.

„Brzy se setkám s Alláhem,“ vypravil ze sebe Bahar a na rtech se mu objevila pěna. „Nepůjdu za ním poté, co jsem podlehl psovi, jako jsi ty.“

„Jestli mohu něco navrhnout,“ ozval se počítač, „jakmile budu odpojena, převezmou znovu řízení místní počítače. Když otevřete vstupní panel označený B-81, najdete dva krystaly, které zaostřují můj vnitřní laserový systém. Vyndejte je a já přestanu fungovat.“

Zatímco MacD měl na mušce Bahara, obešel Juan stroj a hledal správný panel.

„Proč mi vlastně pomáháš, když máš poslouchat jeho?“ zeptal se Juan během zoufalého hledání.

„Na to nemám odpověď. Vím, jakou práci děláte, a vím, co udělal pan Bahar. Je možné, že mi připadáte lepší než on. Třeba se ve mně rodí nějaké lidské vlastnosti.“

Pokud měl Cabrillo předtím nějaké pochybnosti, teď si byl jistý, že kvantový počítač získal nějaký druh vlastní osobnosti. Možná nebyl schopen vzdorovat svému naprogramování, které ho nutilo poslouchat Bahara na slovo, ale vypadalo to, že se mu to nelíbí. Juan se ho chystal zabít a zarazilo ho zjištění, že se při tom cítí provinile.

Našel správný panel a otevřel ho. Pod ním byl umístěn polarizační plast, který Juanovi umožňoval vidět fantasmagorické pulzující světlo, jež bylo ve skutečnosti krví počítače. Jakmile plastovou desku odsunul, světlo přestalo být vidět. Krystaly byly uložené vedle sebe ve svorkách. Každý byl asi pětadvacet centimetrů dlouhý a vybroušený do tvaru dokonalého válce.

„Je mi to líto,“ řekl Juan, když po nich sáhl.

„Pamatujte, co jsem říkala,“ připomněla mu. Pak se její hlas změnil na hlas počítače HAL 9000 z filmu 2001: Vesmírná odysea. „Bude se mi něco zdát, Dave?“

Byla to otázka, kterou počítač ve filmu položil astronautu Daveovi Bowmanovi, když ho deaktivoval. A Cabrilla pořádně vyděsila.

Juan vytáhl oba krystaly, než počítač začne prozpěvovat „Daisy, Daisy,“ a nacpal je do prázdného pouzdra na munici.

„Co uděláme s ním?“ zeptal se MacD a mávl hlavní samopalu Baharovým směrem.

„Jestli nám bude stačit, může jít s námi. Jestli ne, necháme ho tady.“

Juan zvedl rádobymahdího trhnutím na nohy a hodil si jeho paži přes rameno. „Dneska se s Alláhem nepotkáš, šmejde. Máš domluvenou schůzku s vyšetřovatelem v Guantanámu.“

Jakmile otevřeli dveře do první předsíně, uviděli, že na sklo šplíchá asi metr vody a trochu jí už prosáklo dveřmi dovnitř. Tlak byl moc velký, než aby je mohli otevřít, tak MacD vypálil několik ran a sklo rozbil. Ledová voda se nahrnula dovnitř a smáčela je až po stehna.

„Stihneme to jen tak tak,“ prohlásil Juan napjatě.

Překročil s Baharem práh vnějších dveří, když tu prořízl vzduch zvuk výstřelu. Baharova hlava explodovala a Cabrilla potřísnila krev a mozek.

Smith a zbytek jeho mužů se brodili rychle stoupající vodou se samopaly položenými na předloktí levé paže. Jeden z nich instinktivně vypálil na dva muže, které oba považoval za vetřelce.

Juan Baharovu mrtvolu bez velkých cirátů odhodil a jednou rukou opětoval palbu. Z předsíňky vyskočil MacD a přidal svou dávku kulek. Útočníci neměli jinou možnost než vrhnout se pod hladinu, zatímco vzduch a voda kolem nich ožily olovem.

„Zapomeň na ně,“ křikl Juan. Voda už mu sahala po pás a vytvářela silné víry. Místo aby s ní bojoval, skočil do ní a začal plavat. Prázdný samopal nechal klesnout na dno.

Proti proudu postupovali pomalu a byli nuceni se znovu postavit, aby se pokusili probrodit k výtahu. Smith a jeho lidé se vynořili a pustili se za nimi. Juan a MacD se je snažili držet zpátky pistolemi, jenže nepřátelé byli v přesile. Nezbylo jim než se potopit pod vodu a jen občas se vynořit kvůli nadechnutí, zatímco Smith se za nimi valil jako lokomotiva a nechával své muže za sebou.

Vyšli z místnosti a zahnuli za roh. Před sebou měli širokou chodbu vedoucí k výtahové šachtě, do které se valila voda v bílých zpěněných vírech. Tohle nebyl závod se Smithem. Byl to závod o to, dostat se k výtahu a s boží pomocí vyjet nahoru, než bude celé patro zaplavené po strop.

Voda jim teď sahala k hrudi a nemohli se už brodit proti proudu. Oba muži se vlekli podél zdi a snažili se na ní něčeho chytit, aby se přitáhli proti mohutné záplavě. Kdyby se zdi pustili, odnesla by je voda hlouběji do dolu.

Smith dělal totéž a byl necelých šest metrů za nimi.

Když už jim zbývaly jen tři metry, poznal Juan podle jejich tempa, že ho Smith dostihne dřív, než se Lawless dostane jako první do bezpečí. Bojovali, aby udrželi hlavy ve zmenšující se vzduchové kapse pod stropem. Několikrát se už uhodil do lebky, ale ledová voda otupovala bolest.

Cabrillo měl jedinou možnost, jak dosáhnout toho, aby aspoň jeden z nich přežil. Překřičel hukot vody: „Hodně štěstí!“

Pustil se oběma rukama skalní stěny, jeho těla se zmocnil proud a vrhl ho zpátky do chodby. Narazil do Johna Smithe, kterého ta nečekaná oběť zastihla zcela nepřipraveného. Přesto se mu nějak podařilo udržet se několika prsty v jakési spáře.

Oba muži se k sobě tiskli hrudníky a na místě je držela Smithova ruka zaťatá do kamene. Juan sáhl pod vodu, našel jeden ze Smithových prstů a vší silou jím zakroutil. Smith se zašklebil, ale nepustil se. Oba měli obličeje přimáčknuté ke stropu. Poslední ze světel živené záložní baterií mělo každým okamžikem zhasnout.

„Jsi moc dobrý,“ zavrčel Smith, „ale ne dost. Zemřeme oba.“

Juan cítil, jak se mu něco otřelo o krk. Instinktivně vytušil, co to je.

„Ještě ne.“ Zlomil Smithovi další prst a tentokrát se vrah pustil zdi. Cabrillo popadl konec provazu, který MacD pustil po proudu, právě když Smith zmizel ve tmě. Juan se naposledy nadechl a ručkoval k výtahu. Musel se pevně chytit boku klece, aby nevylétl jako zátka z láhve šampaňského. Síla vody valící se dolů šachtou byla drtivá, ale přesto to s Lawlessem zvládli. Nahmatal ovládací panel, zadoufal, že není zkratovaný, a stiskl tlačítko, aby je výtah vyvezl z dolu.

Nedalo se poznat, jestli se pohybují. Oba muži zvedli tváře ke stropu a snažili se nevnímat docházející zásobu kyslíku a tíhu vody, která se na ně řítila.

Cabrillo se uchýlil na místo, kde mohl ignorovat okolní svět, do stejného psychického útočiště, které vyhledal při waterboardingu. Fungovalo to jen několik vteřin, protože teď věděl, že mu utopení skutečně hrozí. Klec rachotila a třásla se, ale to mohla způsobovat jen dopadající voda a ne stoupání šachtou. Juana se zmocnila panika při pomyšlení, že se šachta naplní rychleji, než je výtah vyveze na povrch.

Cítil, jak se vedle něho zmítá MacD, kterému také docházel kyslík. Pokusil se ho uklidnit tím, že mu položil paži kolem ramen, ale to ho jen přimělo zvýšit úsilí a Juana odstrčil. Juan byl sám na pokraji panického záchvatu a jeho tělo spotřebovávalo poslední molekuly kyslíku.

Zvuk valící se vody se náhle změnil, byl ostřejší a hlasitější. Juan nejprve nechápal, co to znamená, ale pak mu to došlo. Výtah je vyzvedl zpod hladiny a teď stoupali vodopádem. Obrátil obličej dolů, použil hlavu jako štít a nadechl se. Vdechl i vodu, ale podařilo se mu ji vykašlat. Chytil se stropu a přiměl Maka, aby zaujal stejnou polohu. Uhodil ho do zad, jednou, dvakrát, třikrát… Lawless se náhle rozkašlal a zalapal po dechu.

Výtah stoupal hlemýždím tempem, celou dobu bojoval s vodou, ale nezastavil se.

„Ten provaz tam dole byl dobrý nápad,“ zamumlal Juan, když se mu podařilo promluvit.

„Nemohl jsem přece hned první den v práci ztratit šéfa,“ zamumlal Lawless a pokusil se o pokřivený úsměv. „A kdybys náhodou počítal skóre, už mi to dlužíš třikrát.“

O patnáct minut později se ti dva, promočení a roztřesení jako zmoklé slepice, dopotáceli k východu, kde našli Maxe a ostatní shluklé kolem malé hranice, kterou postavili z prken, jež oddělovala důl od pevnosti.

„Už bylo zatraceně načase,“ zavrčel Max, aby zakryl, jak moc se mu ulevilo. „Máte ty kameny?“

„Ještě si nejsem jistý,“ odpověděl Juan. „O tom si promluvíme později.“

„Co Bahar?“

„Zabili ho jeho vlastní muži.“

„A Smith?“

„Toho jsem zabil já.“

„Dobře, a teď odsud vypadneme, než si Francouzi všimnou, že jsme jim ukradli jednu z jejich řek.“

EPILOG

SOleil Croissardová opustila Oregon ještě předtím, než se tým vrátil na palubu. Juan by ji rád poznal lépe, ale chápal, že se potřebuje dostat co nejdál od té noční můry, ve které žila několik posledních týdnů. Ani jemu samotnému by neškodilo změnit na čas prostředí. Tohle byl nejspíš nejtěžší úkol, kterého se kdy Korporace chopila, a až na samém konci vlastně pochopili, jak spolu všechny ty události začínající záchrannou akcí v Pákistánu ve skutečnosti souvisely.

Jak tak stál pod jehličkami horké sprchy, dospěl Cabrillo k závěru, že Bahar vymyslel příliš komplikovaný plán. Spoléhal víc na počítačové simulace a propočty než na instinkt a zkušenosti, což byly vlastnosti, kterých měl Juan a jeho lidé nadbytek. Tahle chyba se mu stala osudnou.

Právě se utíral, když mu začal zvonit telefon na psacím stole. Uvázal si ručník kolem pasu a doskákal z koupelny do své kajuty. Dřevěné zástěny předělující prostor zářily v zarudlém světle zapadajícího slunce. Tušil, že volajícím je Langston Overholt. Od chvíle, kdy se Cabrillo s ostatními vynořil ze staré pevnosti, spolu mluvili už několikrát, ale stále toho museli hodně probrat.

Juan mu zatím neprozradil, že má ty krystaly, a nebyl si pořád jistý, jak tenhle problém vyřeší.

Zvedl těžké sluchátko a pronesl: „Haló.“

„Jak už jsem vám řekla, vím, jakou práci děláte. Jen jsem vám chtěla povědět, že jsem stále tady a budu se zájmem sledovat vaše další pozoruhodné činy.“

Spojení se přerušilo a Juan zůstal sedět jako zasažený bleskem. Volajícím byl kvantový počítač. Nějak se stalo, že dál existoval v kyberprostoru.

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai