Hořící led

Clive Cussler Paul Kemprecos

(2003)

Hodnocení:

****

Štítky:

Literatura světová, Thriller, Dobrodružné

Ruský miliardář s neukojitelnou touhou po moci se rozhodne stát se novodobým carem. Převzít otěže vlády ve vlastní zemi pro něj zřejmě bude celkem snadné, obává se však možných protiopatření ze strany Spojených států. Zná ale řešení. Podél amerického pobřeží se pod povrchem mořského dna nacházejí obrovská ložiska metanového hydrátu zvaného hořící led. Kdyby na vhodných místech došlo k podmořským explozím, následným sesuvům částí dna a vzniku obrovských přílivových vln, které by se zničujícím účinkem narazily na americké pobřeží, měli by Američané dost svých vlastních starostí a dění v Rusku by je přestalo zajímat. Šílený miliardář ale nepočítá s tím, že na stráži jako obvykle stojí Kurt Austin, Joe Zavala a jejich kolegové z Národní agentury pro podmořský výzkum.

Cussler, Clive – Kemprecos, Paul

Hořící led

Překladatel: Jiří Mayer

Obálka: Bohumil Fencl

Redakce: Jiří Podzimek, Ludmila Böhmová

BB art, Praha 2003

Třetí kniha série Akta NUMA.

Cive Cussler, autor již dvaceti úspěšných knih, čtenáře i tentokrát zavede do mořských hlubin a exotických míst a mistrným pohráváním si s fantazií a nejnovějšími vědeckými poznatky vytvoří dramatickou zápletku s těžko rozpoznatelnou hranicí mezi fikcí a realitou. Ruský miliardář s neukojitelnou touhou po moci se rozhodne stát se novodobým carem. Převzít otěže vlády ve vlastní zemi pro něj zřejmě bude celkem snadné, obává se však možných protiopatření ze strany Spojených států. Zná ale řešení. Podél amerického pobřeží se pod povrchem mořského dna nacházejí obrovská ložiska metanového hydrátu zvaného hořící led. Kdyby na vhodných místech došlo k podmořským explozím, následným sesuvům částí dna a vzniku obrovských přílivových vln, které by se zničujícím účinkem narazily na americké pobřeží, měli by Američané dost svých vlastních starostí a dění v Rusku by je přestalo zajímat. Šílený miliardář ale nepočítá s tím, že na stráži jako obvykle stojí Kurt Austin, Joe Zavala a jejich kolegové z Národní agentury pro podmořský výzkum.

PODĚKOVÁNÍ

Rádi bychom poděkovali Arnoldu Carrovi, že nás blíže seznámil s oním pozoruhodným vědeckým plavidlem NR-1, Johnu Fishovi z Amerického institutu pro podmořský výzkum a průzkum bychom rádi vyjádřili vděčnost za to, že se s námi podělil o své mimořádné technické znalosti, a chtěli bychom rovněž vyslovit dík Williamu Ottovi a vedoucím pracovníkům Westonské observatoře, kteří nás s trpělivostí a ochotou zasvětili do fascinující problematiky podmořských zemětřesení.

ÚVOD

Oděsa, Rusko, 1918

KDYŽ SE POZDĚ ODPOLEDNE NÁHLE ZMĚNIL směr větru, zahalila přístav hustá mlha. Na kamenné nábřeží začaly dorážet šedivé vlny, převalovaly se přes ně, a sápaly se dokonce na Oděské schody. Soumrak se na tento rušný černomořský přístav snesl dříve než obvykle. Trajekty i nákladní lodě nemohly zvednout kotvy a tucty námořníků neměly co dělat. K uším kapitána Anatola Tovrova, který tápal mrazivou mlžnou clonou lemující mořský břeh, doléhaly výkřiky a smích opilců, vycházející z plných putyk a bordelů. Prošel kolem místa s největší koncentrací hospod, zahnul do jedné uličky a otevřel jakési neoznačené dveře. Do nosu mu pronikl teplý vzduch prosycený cigaretovým kouřem a vůní vodky. Od jednoho rohového stolu na kapitána mávl nějaký statný muž.

Alexej Federov řídil oděskou celnici. Když kapitán pobýval v přístavu, pokaždé se s Federovem setkal právě v této zastrčené knajpě. K jejím zákazníkům většinou patřili bývalí příslušníci válečného námořnictva, vodku tam nalévali levnou a obvykle nadmíru silnou. Celní úředník uspokojoval kapitánovu potřebu lidské společnosti bez nutnosti přátelství. Od té doby, co před lety během jednoho z nesmyslných výbuchů násilí zahynuly jeho žena a dcerka, žil sám.

Federov se zdál podivně zaražený. Tento bouřlivák, bavící se s oblibou tím, že obsluhující personál žertem obviňoval ze zlodějny, jen beze slova zvedl ruku a dvěma vztyčenými prsty objednal rundu. Další překvapení přišlo hned vzápětí. Tento obvykle nadmíru šetrný muž pití sám zaplatil. Hovořil tiše, nervózně si přitom popotahoval za krátce zastřiženou černou bradku a nejistě pošilhával k okolním stolům, kde nad svými sklenicemi seděli větrem ošlehaní námořníci. Uspokojen zjištěním, že jim nikdo nevěnuje pozornost, zvedl svou sklenku a přiťukl si s kapitánem.

„Drahý kapitáne,“ pronesl pak, „je mi líto, ale mám jen málo času, a tak půjdu rovnou k věci. Byl bych rád, kdybyste – aniž byste se na cokoli ptal – na cestu do Istanbulu vzal na palubu skupinu pasažérů a menší náklad.“

„Že se něco děje, to jsem poznal už ve chvíli, kdy jste zaplatil pití i za mne,“ řekl na to s obvyklou přímostí kapitán.

Federov se zasmál. Třebaže kapitánovu upřímnost nesdílel, vždy ji považoval za sympatickou. „Víte, kapitáne, my chudí služebníci státu musíme vyžít z almužen, které nám platí.“

Kapitán si s jemným úšklebkem změřil korpulentní břich klenoucí se pod Federovovou drahou francouzskou vestou. Tenhle celní úředník si na svou práci stěžoval často. Tovrov mu vždycky trpělivě naslouchal. Věděl, že Fedorov má mocné známé v Sankt Petěrburgu a že si přivydělává braním úplatků za to, že majitelům lodí „zklidní moře“ byrokracie, jak s oblibou říkával.

„Znáte mou loď,“ prohlásil Tovrov s pokrčením ramen. „Rozhodně nejde o luxusní parník.“

„To nevadí. Našim záměrům poslouží.“

Kapitán chvíli zamyšleně mlčel. Přemítal, proč by se někdo chtěl plavit na staré uhelné lodi, když má k dispozici mnohem přitažlivější varianty. Fedorov si kapitánovo váhání vyložil špatně – jako výzvu k zahájení smlouvání. Sáhl do náprsní kapsy, vytáhl tlustou obálku a položil ji na stůl. Lehce ji pootevřel, aby kapitán viděl, že obsahuje tisíce rublů.

„Dostanete štědrou odměnu.“

Tovrov těžce polknul. Třesoucími se prsty sáhl po balíčku cigaret, jednu vyndal a zapálil si. „Nerozumím,“ řekl.

Fedorov si všiml kapitánova rozechvění. „Co je vám známo o politické situaci v naší zemi?“

Jediný zdroj kapitánových informací představovaly kolující fámy a staré noviny. „Jsem prostý námořník,“ odvětil. „Mé nohy se jen zřídkakdy dotknou ruské země.“

„Jste přece zkušený chlap. Buďte prosím upřímný, příteli. Vždycky jsem si vašeho názoru vážil.“

Tovrov se zamyslel nad tím, co ví o ruských problémech, a formuloval to v námořnickém kontextu. „Kdyby nějaká loď vyplula na moře v takovém stavu jako naše země, asi bych se divil, proč ještě nespočívá na mořském dně.“

„Vždy jsem obdivoval vaši upřímnost,“ prohlásil Fedorov a od srdce se zasmál. „Umíte se vyjadřovat v podobenstvích.“ Pak se zase zatvářil vážně. „Vystihl jste to. Rusko se opravdu ocitlo v povážlivém stavu. Naši mladí muži umírají ve Velké válce, car abdikoval, bolševici si bezohledně přisvojují moc, Němci se na nás tlačí ze západu a my museli požádat jiné státy, aby za nás tahaly kaštany z ohně.“

„Netušil jsem, že to vypadá tak zle.“

„Situace se dokonce zhoršuje, můžete mi věřit. To nás opět přivádí k vaší lodi.“ Fedorov upřeně pohlédl kapitánovi do očí. „My, oděští loajální patrioti, máme za sebou už jen moře. Bílá armáda se tu sice zatím ještě drží, rudí se ale tlačí ze severu a brzy budou mít převahu. Patnáctikilometrová vojenská zóna německé armády se rozplyne jako cukr ve vodě. Tím, že na svou palubu vezmete ty lidi, prokážete Rusku velkou službu.“

Kapitán se považoval za světoobčana, hluboko v srdci měl ale ke své vlasti stejně silný vztah jako ostatní Rusové. Věděl, že bolševici zavírají a popravují příslušníky „starých tříd“ a že na jih míří obrovská vlna uprchlíků. Někteří kapitáni se mu svěřili, že pod rouškou tmy berou na paluby svých lodí důležité pasažéry.

S prostorem pro takové lidi by problém neměl. Jeho loď byla v podstatě prázdná. Pro samotné námořníky totiž Oděská hvězda představovala poslední možnost, kde na noc složit hlavu. Její útroby smrděly po naftě, rezavém železe a podřadném nákladu. Námořníci této „vůni“ říkali pach smrti a plavidlu se vyhýbali, jako by na něm vládl mor. Posádku z valné části představovali přístavní povaleči, které by jiná loď na palubu nevzala. Tovrov by mohl vzít k sobě prvního lodního důstojníka a pasažéry ubytovat v kajutách pro důstojníky. Sklouzl očima na tlustou obálku. Tyhle peníze by mohly znamenat, že své dny nedožije v útulku pro vysloužilé námořníky, ale v nějakém pěkném domku na břehu moře.

„Kotvy zvedneme při nočním přílivu ode dneška za tři dny,“ řekl kapitán.

„Jste opravdový vlastenec,“ prohlásil Fedorov a v očích se mu zaleskly slzy dojetí. Pak obálku posunul na druhou stranu stolu. „Tohle je polovina. Zbytek dostanete, až cestující dorazí.“

Kapitán si obálku strčil do kapsy kabátu. Když tak učinil, nemohl se zbavit pocitu, že ho ty peníze přes látku pálí. „Kolik těch cestujících bude?“

Fedorov pohlédl na dva námořníky, kteří vstoupili do lokálu a usedli k jednomu ze stolů. Pak tichým hlasem pronesl: „Asi tucet. V té obálce jsou nějaké peníze navíc na zakoupení proviantu. To jídlo kupte raději v několika různých obchodech, abyste nevzbudil podezření. Teď už ale musím jít.“ Vztyčil se a silným hlasem, aby ho slyšeli i ostatní, důrazně prohlásil: „Tak, milý kapitáne, doufám, že teď už našim celním předpisům a pravidlům rozumíte lépe! Na shledanou.“

Odpoledne toho dne, kdy měla loď odplout, se Fedorov dostavil na palubu a informoval kapitána, že plány se nezměnily. Cestující dorazí v podvečer. Na palubě by v té době neměl být nikdo jiný. Krátce před půlnocí, kdy kapitán přecházel sem a tam po mlhou zahalené palubě, zastavil u okraje lodní lávky nějaký automobil. Podle zvuku motoru kapitán usoudil, že se jedná o nákladní auto. Světlomety zhasly a motor se odmlčel. Pak se ozvalo klapnutí dveří a poté tiché hlasy a zvuk kroků na mokrých dlažebních kostkách.

Lodní lávku přešel nějaký vysoký člověk zahalený do pláště, vstoupil na palubu a přistoupil ke kapitánovi. Třebaže Tovrov tomu člověku neviděl do očí, cítil na sobě jeho pátravý pohled. Poté se z černé díry ohraničené okrajem kapuce ozval hluboký mužský hlas.

„Kde jsou kabiny pro cestující?“

„Ukážu vám je,“ odvětil Tovrov.

„Ne, povězte mi to.“

„Dobře. Ty kabiny jsou na můstku o jednu palubu výš. Schody jsou támhle.“

„Kde je posádka?“

„Všichni jsou v kajutách.“

„Postarejte se o to, aby tam zůstali. A počkejte tady.“

Muž se tiše přesunul ke schodům a vystoupal k důstojnickým kabinám pod kormidelní místností. Za pár minut se z prohlídky vrátil. „Je to lepší než stáj, třebaže ne o moc,“ prohlásil. „Teď se nalodíme. Držte se stranou. Postavte se třeba támhle.“ Ukázal rukou směrem k přídi a pak přešel po lávce zpátky na molo.

Tovrovovi se ani za mák nelíbilo, že ho někdo komanduje na palubě vlastního plavidla, ale myšlenka na peníze uzamčené v trezoru v jeho kajutě ho přiměla zůstat zticha. Navíc měl dost rozumu na to, aby se nepouštěl do hádky s člověkem, který se nad ním tyčí jako věž. Poslechl proto a odešel na příď.

Skupinka lidí choulících se na přístavní hrázi vystoupila na loď. Když pak zamířili do vyčleněných ubikací, zaslechl Tovrov ospalý hlásek nějaké dívky či chlapce a hned poté syčivé umravnění ze strany nějakého dospělého. Někteří lidé vlekli krabice, jiní se táhli s lodními kufry. Podle jejich hekání a funění kapitán usoudil, že ta zavazadla jsou pěkně těžká. Jako poslední na palubu vkročil hlasitě oddechující Fedorov, pro kterého výstup po krátké lodní lávce zřejmě znamenal nezvyklou námahu.

„Tak, milý příteli,“ prohlásil radostně a několikrát sprásknul promrzlé ruce, aby si je aspoň trochu zahřál, „jsme hotovi. Je vše připraveno?“

„Až dáte pokyn, můžeme vyplout.“

„Jako by se stalo. Tady je zbytek vašich peněz.“ Podal Tovrovovi obálku napěchovanou novými bankovkami. Pak kapitána nečekaně objal a políbil ho na obě tváře. „Matička Rus vám nikdy nebude moci dostatečně projevit svou vděčnost,“ zašeptal. „Dnešní noci pomáháte vytvářet historii.“ Pak udiveného kapitána pustil a vrátil se po lávce na molo. Nákladní automobil poté nastartoval a zmizel ve tmě.

Kapitán si přiložil obálku k nosu, nasál do sebe vůni rublů, jako by cítil ruže, pak obálku schoval do kapsy kabátu a vydal se nahoru do kormidelní místnosti. Vstoupil do mapovny, místnosti hned za kormidelnou, a otevřel dveře do své kabiny, aby vytáhl z postele Sergeje, prvního důstojníka. Kapitán tomuto mladému Gruzínci řekl, aby vzbudil posádku a dal odrazit od břehu. První důstojník cosi nesrozumitelně zamumlal a vydal se vykonat kapitánovy rozkazy.

Na palubu se vymotalo několik lidských trosek v různém stadiu opilosti. Tovrov z kormidelny sledoval, jak jsou postupně z pacholat odstraňována poutací lana a jak je nahoru vytahována lodní lávka. Na lodi sloužilo dohromady na tucet námořníků, včetně dvou mužů najatých na poslední chvíli na místa topičů na „smetišti“, jak byla na lodi nazývána kotelna. Strojník byl schopný námořník, který s kapitánem setrvával z loajality. Máchnul olejničkou jako kouzelnickou hůlkou a vdechl život do rezavého železa pohánějícího Oděskou hvězdu. Kotle již byly roztopeny a produkovaly patřičné množství páry, aby loď mohla vyplout.

Tovrov se postavil za kormidelní kolo, přesunul páčku lodního telegrafu a loď se odpoutala od přístavní hráze. Jak se Oděská hvězda vzdalovala od mola, ti, kteří ji náhodou spatřili, se pokřižovali a pronesli tichou modlitbičku na zahnání zlých duchů. Plavidlo na první pohled vypadalo, jako by se nad vodou vznášelo jako nějaká přízračná loď odsouzená toulat se po mořích a hledat duše utonulých námořníků, kteří by vytvořili její posádku. Poziční světla lodě v mlze vytvářela dojem, jako by na lodních nástavbách poblikával oheň svatého Eliáše.

Kapitán provedl loď křivolakým kanálem a kolem v mlze ztracených lodí s jistotou netopýra spoléhajícího se na svůj radar. Roky plavení se mezi Oděsou a Istanbulem mu všechny záludnosti té cesty vryly do paměti, a on se nemusel dívat do mapy či sledovat navigační světla či boje, aby věděl, kolikrát má v tom či onom místě zatočit kormidelním kolem.

Francouzští majitelé Oděské hvězdy se už celá léta záměrně vyhýbali jakýmkoli investicím do údržby tohoto plavidla, neboť doufali, že jednou přijde bouře, která loď pošle ke dnu, a oni se konečně dočkají vyplacení příslušné pojistky. Rez se šířila od odtokových rour jako nákaza od zanícené a neustále krvácející rány a postupně se zahryzávala do zanedbávaného trupu. Stožáry a palubní jeřáby byly rzí doslova prožrány. Loď se opile nakláněla na levobok, kde se usadila většina podpalubní vody. Motory Oděské hvězdy, značně opotřebované a už dlouho marně volající po generálce, namáhavě supěly, jako by trpěly rozedmou plic. Oblaka černého dusivého kouře, jenž se valil z komínu, smrděla tak, jako by se jednalo o dým stoupající odněkud z podsvětí. Oděská hvězda ale plula dál, jako by byla tělem na smrt nemocného pacienta, který se i navzdory předpovědím lékařů nějakým záhadným způsobem pořád drží při životě a jemuž je jedno, že většina odborníků už v jeho případě dávno stanovila klinickou smrt.

Tovrov věděl, že Oděská hvězda je poslední lodí, které kdy bude velet. Přesto se snažil o to, aby vypadal jako ze škatulky, jako kapitán zaoceánského parníku. Své jediné kožené černé polobotky si každé ráno pečlivě vyleštil. Jeho původně bílá, nyní už lehce zažloutlá košile byla vždy čistá a na obnošených černých kalhotách musely být za všech okolností puky. Na vnějším vzhledu kapitána by mohl něco vylepšit jen hodně zkušený balzamovač. Dlouhé a časté ponocování a bídná strava se na tomto muži přece jen podepsaly. Jeho propadlé tváře jen zvýrazňovaly dlouhý a načervenalý nos a barva jeho pokožky připomínala pergamen.

První důstojník si šel znovu lehnout a osádka zapadla do svých kójí, s výjimkou první směny topičů, kteří museli přikládat pod kotle. Kapitán si zapálil silnou tureckou cigaretu, která mu přivodila takový záchvat kašle, že se zlomil v pase. Když se jeho plíce vzpamatovaly, uvědomil si, že otevřenými dveřmi dovnitř proniká studený mořský vzduch. Vzhlédl a zjistil, že už není sám. Ve dveřích stál nějaký obrovitý muž, dramaticky orámovaný chuchvalci mlhy. Vkročil dovnitř a zavřel za sebou.

„Světlo,“ řekl barytonem, podle něhož kapitán poznal, že se jedná o člověka, který na palubu vstoupil jako první.

Tovrov zatáhl za šňůru, která vedla k žárovce zavěšené pod stropem. Muž si stáhl kapuci. Byl vysoký a štíhlý a na hlavě měl nakřivo posazenou bílou kožešinovou čepici zvanou papacha. Nad vousy se mu po pravé tváři táhla růžová jizva, k níž přišel zřejmě při nějakém souboji, pokožku měl téměř červenou a posetou puchýřky od slunce a v černých vlasech a vousech se mu leskly drobné kapičky vody. Jeho levá duhovka byla zakalená, zřejmě následkem nějakého zranění či choroby, a jeho upřeně hledící zdravé oko mu propůjčovalo dojem nesouměrného Kyklopa.

Mezerou mezi okraji kožešinou olemovaného kabátu bylo vidět pouzdro na pistoli a v ruce svíral pušku. Přes hruď se mu křížem táhl nábojový pás a u boku se mu houpala šavle. Na sobě měl šedou vojenskou rubášku a na nohou měl vysoké boty z černé kůže. Jeho oděv i do všech stran trčící vlasy svědčily o tom, že se jedná o kozáka, jednoho z těch divokých bojovníků, kteří žili na pobřeží Černého moře. Tovrov ovládl svůj odpor. Kozáci měli podíl na smrti jeho rodiny, a tak se těmto agresivním jezdcům, kteří byli zřejmě nejšťastnější, když mohli šířit hrůzu, snažil vyhýbat. Muž se rozhlédl po prázdné kormidelní místnosti. „Jste sám?“

„První důstojník spí támhle vzadu,“ odvětil kapitán a kývl hlavou směrem za sebe. „Je opilý a nic neslyší.“ Potáhl z cigarety a jednu muži nabídl.

„Jsem major Petr Jakelev,“ prohlásil muž a mávnutím ruky odmítl nabízenou cigaretu. „A vy dělejte přesně to, co vám bude řečeno, kapitáne Tovrove.“

„Můžete mi věřit. Jsem vám plně k dispozici, majore.“

„Nevěřím nikomu.“ Přistoupil blíž a zavrčel: „Ani bílým, ani rudým. Ani Němcům, ani Britům. Ti všichni jsou proti nám. K bolševikům přebíhají dokonce i kozáci.“ Protože z kapitánova neurčitého výrazu zřejmě nevycítil žádnou hrozbu, změnil názor a napřáhl dlaň.

„Cigaretu,“ štěkl.

Tovrov mu podal celý balíček. Major si jednu cigaretu vytáhl, zapálil si ji a vdechl kouř, jako by šlo o nějaký elixír. Tovrov mezitím přemýšlel nad majorovým přízvukem. Kapitánův otec kdysi pracoval jako kočí pro jednoho bohatého statkáře, a tak měl Tovrov možnost seznámit se s vybranou mluvou ruské elity. Tenhle muž vypadal, jako by celý život strávil někde ve stepi, z jeho hlasu ale zaznívala kultivovanost. Tovrov věděl, že velitelé kozáckých jednotek se často rekrutují z důstojníků vycvičených na vojenské akademii a pocházejících z vyšších tříd.

Kapitán si všiml, že se v majorově tváři zračí únava a že jeho široká ramena jsou poněkud pokleslá.

„Dlouhá cesta?“ zeptal se.

Major se chabě usmál. „Ano, dlouhá a těžká cesta.“ Vyfoukl nosem dva proužky kouře a vytáhl z pláště láhev vodky. Dal si doušek a pak se rozhlédl kolem. „Ta loď smrdí,“ prohlásil.

„Oděská hvězda je stará, stařičká dáma se zlatým srdcem.“

„Přesto ta vaše stará dáma smrdí,“ opáčil kozák.

„Až budete tak starý jako já, naučíte se takové věci ignorovat a brát s povděkem i to málo, co život nabízí.“

Major se rozesmál a plácl kapitána do zad tak silně, že z jeho zdevastovaných plic vystřelila prudká bolest a on se znovu rozkašlal. Kozák Tovrovovi nabídl láhev. Kapitánovi se podařilo trochu tekutiny polknout. Byla to velmi kvalitní vodka, ne břečka, kterou byl zvyklý pít. Když pálivá tekutina zapůsobila a on přestal kašlat, vrátil láhev a znova se chopil kormidelního kola.

Jakelev láhev strčil zpátky do kapsy. „Co vám Fedorov pověděl?“ zeptal se.

„Jen to, že budu převážet náklad a pasažéry, kteří jsou pro Rusko velmi důležití.“

„Nejste zvědavý?“

Tovrov pokrčil rameny. „Slyšel jsem, co se děje v Rusku. Domnívám se, že se jedná o carské úředníky utíkající s rodinami a pár věcmi před bolševiky.“

Jakelev se usmál. „Ano, tohle není špatné vysvětlení.“

Tovrov si dodal odvahy a řekl: „Jestli se mohu zeptat, proč jste si vybrali právě Oděskou hvězdu? V přístavu kotvily novější lodě, navíc zkonstruované a vybavené pro přepravu cestujících.“

„Použijte mozek, kapitáne,“ prohlásil Jakelev s jistým pohrdáním. „Nikoho určitě ani nenapadne, že by tahle stará kocábka mohla převážet důležité cestující.“ Zahleděl se přes okno do noci. „Kdy dorazíme do Istanbulu?“

„Plavba potrvá dva dny a dvě noci. Jestli všechno proběhne hladce.“

„Tak se postarejte o to, aby všechno hladce proběhlo.“

„Udělám všechno, co bude v mých silách. Ještě něco?“

„Ano. Povězte své posádce, aby se od cestujících držela stranou. Do lodní kuchyně občas zajde naše kuchařka a připraví něco k jídlu. Nikdo s ní nebude mluvit. Včetně mě je tu šest strážných, kteří se budou po celou dobu střídat. Každý, kdo by bez povolení vstoupil do našich ubikací, bude zastřelen.“ Položil dlaň na pažbu pistole, aby svým slovům dodal na důrazu.

„Postarám se, aby o tom byla posádka informována,“ řekl kapitán. „Na můstku se za normálních okolností vyskytuji jen já a první důstojník. Jmenuje se Sergej.“

„Ten opilec?“

Tovrov přisvědčil. Kozák potřásl nevěřícně hlavou, zdravým okem přeletěl po kormidelně a pak stejně náhle, jako se zjevil, zase zmizel.

Tovrov se s očima upřenýma na otevřené dveře poškrábal na bradě. Cestující, kteří s sebou mají ozbrojené strážce, asi nebudou obyčejní úředníčci, pomyslel si. Asi má právě na palubě někoho hodně důležitého, možná dokonce příslušníky carského dvora. Dospěl ale k názoru, že to není jeho věc, a vrátil se k plnění svých povinností. Zkontroloval kurz, zablokoval kormidelní kolo a pak vyšel ven na levé křídlo můstku, aby si trochu pročistil hlavu.

Vlhký vzduch s sebou nesl i vůni pevniny s pradávnou historií. Protřepal si ucho, aby slyšel víc než jen nepravidelné hučení lodních motorů. Desetiletí strávená na moři mu zostřila smysly. Někde v mlze si razila cestu další loď. To není jediný hlupák, který se rozhodl plout i za tak hrozné noci? Možná jen začala působit ta vodka.

Supění plavidla přehlušil další zvuk. Z ubikací cestujících zaznívala hudba. Někdo tam hrál na harmoniku a byl slyšet mužský sborový zpěv. Byla to ruská národní hymna Bože, cara chraň. Ty melancholické hlasy ho rozesmutnily, a tak se vrátil do kormidelny a zavřel za sebou dveře, aby tu jímavou melodii nemusel poslouchat.

Když se rozednilo, přišoural se do kormidelní místnosti první důstojník, aby kapitána vystřídal. Tovrov mu řekl, jaký má držet kurz, pak vyšel ven a ospale zamžoural do ranního slunce. Když poté přelétl zrakem po modré hladině, zjistil, že ho smysly nešálily. Paralelně s dlouhou stopou, kterou za sebou na moři zanechávala Oděská hvězda, plula nějaká rybářská loď. Na několik minut se na ni zahleděl, pak pokrčil rameny a vydal se na obchůzku plavidla. Každého člena osádky upozornil na to, že do ubikací cestujících je všem vstup zakázán.

Uspokojen zjištěním, že zatím je vše v pořádku, odešel do své kajuty a oblečený ulehl. Prvnímu důstojníkovi dal ale ještě předtím rozkaz, aby ho v případě čehokoli neobvyklého okamžitě vzbudil. Tovrov, který se už dávno naučil spát přerušovaným spánkem, každou chvíli procitnul, ale za okamžik už opět spokojeně dřímal. Kolem poledne vstal a zamířil do jídelny, kde pojedl chleba se sýrem a klobásou, kterou by si bez nečekaně nabytých peněz nemohl dovolit. Nad nedalekým sporákem se skláněla nějaká zavalitá žena a vedle ní stál drsně vyhlížející kozák a nakládal na podnos talíře s kouřícím jídlem. Když se Tovrov najedl, vystřídal prvního důstojníka, aby mohl poobědvat i on. Jak běžel čas, rybářská loď postupně zaostávala, až se z ní stala jen jedna z teček na horizontu.

Jak Oděská hvězda klouzala po sluncem zalité a jako zrcadlo rovné hladině, zdálo se, že omládla. Protože se Tovrov nemohl dočkat, až dorazí do Istanbulu, vydal rozkaz plout téměř maximální rychlostí, loď na ten spěch ale nakonec doplatila. Přibližně v době večeře se jeden motor zastavil, a třebaže se v něm první důstojník se strojníkem několik hodin hrabali, podařilo se jim pouze se pořádně umazat od vazelíny a oleje. Kapitán nakonec pochopil, že veškerá snaha je marná, a dal příkaz pokračovat v plavbě na jeden motor.

Když Tovrov majorovi čekajícímu v kormidelně vysvětlil, co se stalo, major zařval jako raněný býk. Kapitán ho ale uklidnil, že do Istanbulu dorazí o den později.

Jakelev zaťal pěsti, zvedl ruce a upřel na kapitána zlověstný pohled. Tovrov čekal, že co nevidět skončí na zemi s rozbitým obličejem, major se ale otočil a vyšel z místnosti. Kapitán vydechl a vrátil se ke svým mapám. Loď plula pouze poloviční rychlostí, ale přece jen se pohybovala. Kapitán se pomodlil před ikonou svatého Vasila zavěšenou na stěně, aby dosud fungující motor vydržel.

Když se Jakelev vrátil, byl už klidnější. Kapitán se ho zeptal, jak se vede cestujícím. Major prohlásil, že se mají dobře, ale že by se cítili líp, kdyby tahle páchnoucí rezavá plechovka už dorazila na místo určení. Padla mlha a kapitán musel o dalších pár uzlů snížit rychlost. Doufal přitom, že Jakelev spí a že si toho nevšimne.

Tovrov těkal jako starý mořský vlk z místa na místo, kompas a barometr za pouhou hodinu zkontroloval snad padesátkrát. Mezitím přecházel z křídla na křídlo, aby zkontroloval vývoj počasí a výšku vln. Když přibližně hodinu po půlnoci vyšel zase jednou na levé křídlo můstku, zaslechl, že je dohání nějaké plavidlo. Zachvěl se. Zaposlouchal se pozorněji. Druhá loď se rychle blížila.

Tovrov byl jednoduchý člověk, ale určitě žádný hlupák. Popadl telefon, který zajišťoval spojení mezi můstkem a kajutami pro důstojníky.

Druhé sluchátko vzal Jakelev. „Co chcete?“ zavrčel.

„Musím s vámi mluvit,“ odvětil Tovrov.

„Stavím se za vámi později.“

„Ne, je to velmi důležité. Musíme si promluvit hned.“

„Dobře. Přijďte sem k nám. A nebojte se,“ dodal Jakelev s ďábelským smíchem. „Pokusím se vás nezastřelit.“

Kapitán zavěsil a vzbudil Sergeje, z něhož táhl alkohol. Raději mu hned nalil šálek silné černé kávy.

„Udržujte kurz na jih. Vrátím se za pár minut. Uděláte jedinou chybu a svou vodku až do Istanbulu neuvidíte.“

Tovrov seběhl dolů a opatrně otevřel dveře. Tak trochu totiž čekal, že ho přivítá záplava kulek. Jakelev na něj už čekal. Stál široce rozkročen a ruce měl zapřeny v bok. Na podlaze spali další čtyři kozáci. Pátý seděl se zkříženýma nohama zády ke dveřím a na kolenou mu spočívala puška.

Jakelev se zatvářil vyčítavě. „Vzbudil jste mě.“

„Pojďte se mnou, prosím,“ řekl kapitán a zamířil ven. Kozák jej následoval. Sestoupili spolu na mlhou zahalenou hlavní palubu a pak se vydali na záď. Kapitán se poté naklonil přes zábradlí a zahleděl se do tmy, v níž se ztrácela jejich zádová vlna.

„Pluje za námi nějaká loď,“ prohlásil.

Jakelev se na něj podezíravě podíval a pak si přiložil dlaň k uchu. „Asi jste se zbláznil. Neslyším nic jiného než rachocení téhle pitomé kocábky.“

„Jste kozák,“ řekl na to Tovrov. „Rozumíte koním?“

„Jistě,“ odpověděl major a pohrdlivě si odfrkl. „Který chlap by nerozuměl?“

„Třeba zrovna já. Ale rozumím lodím, a tak říkám, že nás nějaká sleduje. Nemá pořádně seřízené ventily. Myslím si, že je to ta rybářská loď, která už za námi plula.“

„No a co? Tohle je moře. Jsou v něm ryby.“

„Takhle daleko od břehu žádné nebývají.“ Znova se zaposlouchal. „Nepochybuji o tom. Je to stejná loď a pluje k nám.“

Major pronesl několik kleteb a nahnul se přes zábradlí. „Musíte se jí zbavit.“

„Vyloučeno! Vždyť běží jen jeden motor.“

Jakelev popadl rukou kapitána za kabát a téměř ho nadzvedl.

„Neříkejte mi, že je něco vyloučeno,“ zavrčel. „Trvalo nám celé týdny, než jsme se sem z Kyjeva dostali. Bylo třicet pod nulou. Celou dobu nás bičoval ledový vítr. Byl to burin – takový blizard jsem ještě nezažil. Když jsem se vydal na cestu, měl jsem celou sotňu kozáků. Stovka nás byla. Zbyla mi jich jen tahle ubohá hrstka. Ostatní zůstali vzadu, aby nám při přechodu německých linií kryli záda. Kdyby nám nepomohli Tataři, byli bychom už všichni po smrti. Podařilo se nám najít způsob, jak se z toho dostat. Vám se to musí podařit také.“

Tovrov se dokázal nerozkašlat. „V tom případě navrhuji, abychom změnili kurz a zhasli poziční světla.“

„Tak to udělejte,“ přikázal mu major a uvolnil své ocelové sevření.

Jen co se kapitánovi vrátil dech, vydal se s Jakelevem v zádech zpátky na můstek. Když dorazili ke schůdkům, které vedly ke kormidelně, objevil se nad nimi obdélník ostrého světla a na otevřenou plošinu vyšlo několik lidí. Světlo přicházelo zezadu, takže obličeje příchozích zůstaly zacloněny.

„Dovnitř!“ křikl Jakelev.

„Zašli jsme se nadýchat čerstvého vzduchu,“ řekla nějaká žena s německým přízvukem. „V kabině je dusno.“

„Prosím, madam,“ pronesl major nyní již měkčím a prosebně znějícím hlasem.

„Jak si přejete,“ řekla žena po chvíli. Moc se jí poslechnout nechtělo, nakonec ale dala ostatním pokyn, ať se vrátí dovnitř. Když se otočila, spatřil ji Tovrov z profilu. Měla výrazně tvarovanou bradu a lehce zvednutou špičku nosu.

Pak se z nitra lodě vynořil nějaký strážný a zavolal dolů: „Nemohl jsem je zastavit, pane majore.“

„Vraťte se dovnitř a zavřete za sebou dveře, než ty vaše hloupé výmluvy uslyší celý svět.“

Strážný zmizel a zaklapnul za sebou dveře. Zatímco Tovrov zíral nahoru na prázdnou plošinu, major zvedl ruku a zaryl mu prsty do ramene. Pak hlubokým a drsně znějícím hlasem řekl: „Nic jste neviděl, kapitáne.“

„Ti lidé…“

„Nic! Proboha, člověče. Nechci vás zabít.“

Tovrov chtěl něco říci, žádná slova mu ale z úst nevyšla. Pocítil změnu v chování plavidla a okamžitě se z majorova sevření vymanil. „Musím rychle na můstek.“

„Co se děje?“

„U kormidla nikdo není. Copak to necítíte? Ten debilní první důstojník je zřejmě opilý.“

Tovrov nechal majora dole a vydrápal se ke kormidelní místnosti. Ve světle vycházejícím z kompasnice spatřil opuštěné kormidelní kolo, které se pozvolna otáčelo sem a tam, jako by s ním hýbala nějaká neviditelná ruka. Když vstoupil dovnitř, klopýtl o něco měkkého a poddajného. Zaklel. Napadlo ho totiž, že první důstojník v opilosti usnul. Pak rozsvítil a zjistil, jak moc se mýlil.

První důstojník ležel na železné podlaze obličejem dolů a kolem hlavy měl kaluž krve. Kapitánův vztek se změnil v úlek. Klekl si vedle mladého důstojníka a převrátil ho. Na krku nebohého muže spatřil ošklivou ránu – jako by se mu někdo pokusil vyříznout ještě jedna ústa.

Kapitán se s očima rozšířenýma hrůzou napřímil a vrávoravě odstoupil, zády ale narazil do pevné zdi z masa a kostí. Otočil se a spatřil Jakeleva.

„Co se stalo?“ zeptal se major.

„To je neuvěřitelné! Prvního důstojníka někdo zabil.“

Jakelev do zakrvaveného těla šťouchl nohou. „Kdo to mohl udělat?“

„Nikdo.“

„Vzpamatujte se, kapitáne. Vašeho prvního důstojníka někdo podříznul jako podsvinče.“

Tovrov potřásl nevěřícně hlavou. Nedokázal z mrtvoly spustit oči. „Chtěl jsem říct, že posádku znám dobře.“ Na chvíli se odmlčel. „Všechny s výjimkou těch dvou nových mužů.“

„Jakých nových mužů?“ Jakelevovo zdravé oko se na kapitána upíralo jako bodový reflektor.

„Přijal jsem je před dvěma dny jako topiče. Seděli v tom baru, kde jsem měl schůzku s Fedorovem. Později se přišli zeptat, jestli bych pro ně neměl nějakou práci. Vypadali jako rváči, měl jsem ale málo lidí…“

Jakelev zaklel, vytáhl z pouzdra pistoli, odstrčil Tovrova, prošel dveřmi a začal na své muže chrlit rozkazy. Tovrov se znovu zadíval na tělo prvního důstojníka a zařekl se, že nepřipustí, aby se něco podobné stalo i jemu. Alespoň ne bez boje. Zajistil kormidelní kolo, vydal se do své kajuty a třesoucími se prsty nastavil číselnou kombinaci na dvířkách lodního sejfu. Vyndal z něj automatický Mauser ráže 7,63 milimetru zabalený do kusu sametu, zasunul do pistole, kterou si před lety pořídil pro případ vzpoury, zásobník s náboji, zastrčil si zbraň za opasek a pak opatrně vyhlédl ze dveří kajuty.

Sestoupil o palubu níž a podíval se do malého kruhového průzoru ve dveřích vedoucích k ubikacím pro cestující. Chodba byla prázdná. Sešel na hlavní palubu a opatrně se vydal dopředu. Ve svitu palubních světel spatřil kozáky, jak se krčí poblíž zábradlí.

Přes okraj lodi najednou přelétl nějaký malý tmavý předmět, dopadl na mokrou palubu a začal se po ní kutálet. Za sebou přitom zanechával chvost jisker.

„Granát!“ vykřikl kdosi.

Jakelev zareagoval jako blesk – vrhl se po granátu, převrátil se na záda a hodil smrtonosnou zbraň zpět. Ozvala se exploze a výkřiky bolesti, ty ale v palbě kozáckých pušek rychle zanikly. Jeden strážný pak vytáhl nůž a pustil se do přeřezávání lan s háky zaklesnutými za okraj plavidla. Poté zaburácel nějaký lodní motor, jako by někdo chtěl vyrazit plnou parou vpřed. Kozáci pokračovali v palbě, dokud se cizí plavidlo neocitlo mimo dostřel.

Major se otočil, zvedl pušku a zaujal střeleckou pozici. Pak ale kapitána poznal a na rtech se mu objevil úsměv.

„Měl byste tu hračku raději schovat, kapitáne. Ještě byste si mohl ublížit.“

Tovrov zasunul pistoli znovu za opasek a přistoupil k Jakelevovi. „Co se stalo?“

„Měl jste pravdu, když jste tvrdil, že nás někdo sleduje. Přirazila k nám nějaká rybářská loď a jacísi nevychovaní chlapíci se pokusili bez pozvání proniknout na palubu. Museli jsme je naučit slušnému chování. Jeden z těch vašich nových mužů jim cosi signalizoval lampou. Přestal, až když jsme mu přiložili ke krku nůž.“ Pak ukázal na tělo nehybně spočívající na palubě.

„Poskytli jsme našim nezvaným hostům vřelé přijetí,“ řekl další kozák, načež se jeho druhové rozesmáli. Pak strážní popadli mrtvolu a hodili ji přes palubu. Kapitán se chtěl zeptat, kam zmizel druhý topič, už to však nestihl.

Muž, na něhož právě pomyslel, se ohlásil sám. Smích kozáků ukončila střelba z pušky a čtyři z nich se svezli jako podťatí neviditelnou kosou k zemi. Jedna kulka zasáhla do prsou i Jakeleva. Náraz s ním uhodil o nedalekou lodní přepážku. Dokázal ale zůstat na nohou a nějak v sobě zmobilizoval sílu, aby kapitána dostal z palebné linie. Poslední kozák se vrhnul na palubu, a zatímco střílel, snažil se odplazit pryč, než se ale stihl schovat za vývod ventilace, další kulka ho dorazila.

Zatímco se útočník věnoval poslednímu kozákovi, Tovrov a major unikli mimo jeho dosah, pak se ale majorovi podlomila kolena a jeho obrovité tělo se svezlo na palubu. Rubášku měl nasáklou krví. Pokynul kapitánovi, ten se k němu sklonil a přiložil mu ucho těsně k ústům.

„Postarejte se o tu rodinu,“ zachroptěl Jakelev. „Musí žít.“ Pak kapitána chytil za kabát. „Myslete na to, že Rusko bez cara nemůže existovat.“ Udiveně zamrkal, že se ocitl v takové pozici, a z jeho úst pokrytých růžovou pěnou vylétlo chraplavé zakašlání. „Zatracená loď… Kdybych tak měl koně…“ Z jeho divoce hledícího zdravého oka se vytratil život, klesla mu brada a prsty zaťaté v pěst se uvolnily.

Poté se celá loď otřásla výbuchem. Pro jistotu sehnutý Tovrov přiběhl k zábradlí a pohlédl na moře. Rybářská loď plula asi sto metrů daleko. U ústí děla umístěného na její palubě se zablesklo a parník dostal další zásah. Loď se divoce otřásla.

Zespoda se ozvalo zadunění provázející explozi palivových nádrží. Hořící palivo se z nich začalo drát ven a rozlévalo se po hladině. Druhý topič se rozhodl, že je nejvyšší čas opustit loď. Přeběhl přes palubu, hodil pušku přes okraj plavidla, vyhoupl se na zábradlí a skočil do míst, kde hladinu nepokrývaly plameny. Plaval k rybářské lodi. Rychlost, s jakou se oheň po moři šířil, však podcenil. Plameny jej během chvíle dostihly a poté svým hukotem zdusily jeho zoufalý křik.

Kanonáda přiměla zbytek posádky opustit úkryt. Muži se vrhli k záchrannému člunu na straně, kterou ještě oheň nezachvátil. Tovrov je napodobil, pak si ale vzpomněl na slova umírajícího majora. Těžce lapaje po dechu vystoupal nahoru k ubikacím pro cestující a otevřel dveře.

Naskytl se mu žalostný pohled. Čtyři dívky a kuchařka se tiskly ke stěně. Před nimi – jako by je chtěla bránit – stála nějaká žena. Byla ve středním věku a měla smutné modrošedé oči. Měla dlouhý úzký nos, tak trochu orlí, a pevnou, avšak pěkně tvarovanou bradu. Její čelisti byly odhodlaně sevřeny. Mohlo se jednat o jakoukoli skupinu uprchlíků schoulených hrůzou, Tovrov ale věděl, že tomu tak není. Na chvíli zauvažoval, jak má ženu oslovit.

„Madam,“ vysoukal ze sebe nakonec, „vy i vaše děti se musíte přesunout do záchranného člunu.“

„Kdo jste?“ zeptala se žena s týmž německým přízvukem, který už jednou zaslechl.

„Kapitán Tovrov. Jsem velitel tohohle plavidla.“

„Povězte mi, co se stalo. Co všechny ty zvuky znamenají?“

„Všichni vaši strážní zahynuli. Loď byla napadena. Musíme ji opustit.“

Podívala se na dívky. Zdálo se, že opět nabývá odvahy. „Kapitáne Tovrove, jestli se vám podaří dostat mě a mou rodinu do bezpečí, čeká vás obrovská odměna.“

„Udělám, co bude v mých silách, madam.“

Přikývla. „Dobře. Veďte nás. Půjdeme za vámi.“

Tovrov se ujistil, že cesta je bezpečná, pak otevřel dveře a zamířil s ženami k boku lodi. Vedl je tak, aby je neohrozily plameny. Oděská hvězda už měla povážlivý náklon a oni měli co dělat, aby se na šikmé a kluzké palubě udrželi na nohou. Když někdo z nich upadl, okamžitě si navzájem pomohli a soukali se dále vzhůru.

Posádka právě nastupovala do záchranného člunu a pokoušela se uvést do chodu spouštěcí výložníky. Kapitán se ujal velení a přikázal svým mužům, aby se o ženy postarali. Když si všichni nastoupili, řekl námořníkům, aby hodili kostrou a člun spustili. Měl strach, že loď je nakloněna pod takovým úhlem, že výložníky nebudou použitelné, člun ale začal okamžitě klesat, třebaže přitom narážel do lodního trupu.

Když už člun visel jen pár metrů nad hladinou, jeden z námořníků vykřikl. Rybářská loď totiž plavidlo mezitím obeplula a její palubní kanón mířil přímo na člun. Dělo vypálilo a náboj trefil jeden konec člunu. Vzduch se naplnil úlomky dřeva, kusy plechu a částmi lidských těl.

Tovrov ovinul ruku kolem nejbližší dívky. Když se ocitl ve studené vodě, ještě pořád ji objímal a křičel jméno své dávno ztracené dcery. Pak zahlédl dřevěný poklop houpající se nedaleko na hladině a pomalými pohyby – aby nevzbudil nežádoucí pozornost – k němu začal plavat. Dívku, která byla jen částečně při vědomí, přitom táhl za sebou. Pomohl jí vyškrábat se na vratký poklop, strčil do něho a tento provizorní prám se i se svým lidským nákladem začal od světla obklopujícího potápějící se loď vzdalovat. Za chvíli splynul s temnotou. Pak zmrzlý a vyčerpaný Tovrov, kolem něhož nebylo nic, čeho by se mohl zachytit, zmizel pod hladinou a spolu s ním i jeho sen o domku na pobřeží.

1

Moře poblíž pobřeží Maine, současnost

LEROY JENKINS PRÁVĚ VYTAHOVAL NA PALUBU své lodě Poštolka vilejši pokrytou past na humry, když tu ho cosi přimělo vzhlédnout. Na obzoru spatřil obrovské plavidlo. Opatrně vytáhl z pasti pár tlustých a navztekaných korýšů, zavázal jim klepeta a hodil je do nádržky se slanou vodou, pak do pasti vložil rybí hlavu, hodil drátěnou klec zpátky do vody a zamířil do kormidelní budky pro dalekohled. Když ho pak přiložil k očím, tiše si pro sebe zamumlal: „Nopáni!“

Loď byla opravdu obrovská. Jenkins si ji zkušenýma očima prohlédl od přídě k zádi. Než odešel do důchodu a začal se věnovat chytání humrů, celá léta učil oceánografii na Státní univerzitě v Maine a bezpočet letních prázdnin strávil na výzkumných plavidlech. Tato loď se však nepodobala ničemu, co kdy viděl. Její délku odhadoval snad na dvě stě metrů. Nad okrajem plavidla čněly otočné jeřáby a výložníky. Jenkins dospěl k názoru, že se zřejmě jedná o výzkumnou loď ve službách nějaké těžařské společnosti nebo přírodovědecké organizace. Pozoroval plavidlo tak dlouho, dokud mu nezmizelo z dohledu, a pak se vrátil ke své práci.

Jenkins byl vysoký, štíhlý muž po šedesátce a jeho ostře řezané rysy připomínaly skalnaté pobřeží jeho rodného Maine. Když vytáhl na palubu poslední drátěnou klec, objevil se mu na snědém obličeji úsměv. Byl to mimořádně úspěšný den. Tenhle zlatý důl našel docela náhodou před několika měsíci. To místo poskytovalo nekonečné množství humrů, a on se sem neustále vracel, třebaže musel od pobřeží plout dále než obvykle. Jeho jedenáct metrů dlouhý dřevěný člun si naštěstí uchovával dobré plavební schopnosti i při plném nákladu. Nasadil kurz k pevnině, zapnul autopilota a slezl do podpalubí, aby se odměnil sendvičem, jemuž se v dobách jeho dětství říkalo slepenec, neboť vznikal převážně z toho, co doma zbylo po posledním jídle. Když na hromadu šunky, sýra a salámu položil další slepencovou delikatesu, uslyšel tlumené Buuum! Znělo to jako zahřmění, přicházelo však jakoby z hloubi oceánu.

Plavidlo se zatřáslo tak divoce, že sklenice s hořčicí a majonézou přepadly přes hranu stolku. Jenkins odložil nůž do výlevky a vylezl zpátky na palubu. Napadlo ho, že možná přišel o lodní šroub, nebo že narazil do nějaké plovoucí klády, vše se ale zdálo být v pořádku. Moře bylo klidné a téměř nehybné. Když se na jeho modrou plochu díval před chvílí, připomněla mu jedno plátno od Rothka.

Jen co se člun přestal chvět, Jenkins se udiveně rozhlédl kolem, pak ale pokrčil rameny a vrátil se dolů. Dokončil přípravu sendviče, uklidil po sobě a vzal si jídlo na palubu. Všiml si, že se několik pastí na humry posunulo, a tak je dal na původní místo a zajistil provazem. Když poté vstoupil do kormidelní budky, přepadl ho náhle nepříjemný pocit, jako by stál v rychlovýtahu a někdo zmáčkl tlačítko pro cestu vzhůru. Rychle se chytil kormidelního kola, aby neupadl. Člun se mu poté pod nohama propadl a pak zase zamířil prudce vzhůru, tentokrát ještě výše, znova klesl a pak to celé zopakoval ještě jednou, až konečně přestal poletovat a jen se divoce nakláněl ze strany na stranu.

Když se plavidlo po několika minutách konečně uklidnilo, zahlédl Jenkins v dálce nezřetelný pohyb. Sáhl pro dalekohled, vyšel na palubu a přiložil si ho k očím. Když zaostřil, spatřil tři tmavé pruhy táhnoucí se od severu k jihu. Byly to vlny a mířily přímo k pobřeží. V hlavě se mu rozezněly poplašné zvonce. To nemůže být pravda. Vrátil se ve vzpomínkách k tomu červencovému dni z roku 1998 u břehů Papuy-Nové Guiney. Pracoval tenkrát zrovna na jedné výzkumné lodi, když tu se ozvala jakási záhadná exploze a všechny seismografy se mohly zbláznit. Došlo podle nich k otřesu mořského dna. Vědci na palubě lodi identifikovali příznaky vzniku tsunami a pokusili se varovat pobřeží, v mnoha vesnicích ale nebyly žádné telekomunikační prostředky. Když obrovské vlny dorazily ke břehu, srovnaly pobřežní osady se zemí. Vesnice vypadaly, jako by jimi projel nějaký gigantický parní válec. Výsledek byl hrůzostrašný. Jenkins si byl jist, že už nikdy nezapomene na pohled na lidská těla, vpletená do větví stromů, a na krokodýly, pro něž tato tragédie znamenala nečekanou hostinu.

Když pak Jenkins zapnul rádio, ozval se z něj sbor hlasů rybářů, jejichž tvrdý přízvuk prozrazoval, že do jednoho všichni pocházejí z Maine. „No teda!“ pronesl do éteru muž, kterého Jenkins ihned identifikoval jako svého souseda Elwooda Smalleye. „Slyšeli jste tu pecku?“

„Znělo to jako proudová stíhačka, jenže pod vodou,“ řekl další rybář.

„Zaznamenal kromě mě ještě někdo ty velké vlny?“ zeptal se třetí.

„Jo,“ odvětil lakonicky starý lovec humrů Homer Gudgeon. „Chvíli jsem měl pocit, že jsem na horské dráze!“

Ozvali se i další muži, Jenkins ale jejich hlasy skoro nevnímal. Vytáhl ze zásuvky kalkulačku, odhadl čas, který uplynul mezi jednotlivými vlnami, a jejich výšku a chvíli cosi počítal. Když skončil, nevěřícně se na výsledek zadíval. Popadl mobilní telefon, který používal, když chtěl poslat nějakou soukromou zprávu a nechtěl za tím účelem používat veřejnou volací frekvenci, a naťukal nějaké číslo.

Z telefonu se ozval hlas Charlicho Howese, náčelníka policejního oddělení v Rocky Cove.

„Charlie, díky bohu, že jsem se ti dovolal!“

„Jsem právě v autě a jedu na stanici, Royi. Voláš, abys mi připomněl, jak jsi mi to včera večer nandal v šachu?“

„To až někdy jindy,“ řekl Jenkins. „Jsem východně od Rocky Pointu. Podívej, Charlie, nemáme moc času. Na město se valí velká vlna.“

Z telefonu zaznělo zachechtání. „Sakra, Royi,“ prohlásil Howes, „pobřežní město, jako je to naše, je vlnám vystaveno pořád.“

„Ale ne takovým. Musíš evakuovat lidi z okolí přístavu, hlavně všechny z toho nového motelu.“

Jenkins si nejprve myslel, že bylo přerušeno spojení. Pak se ale ozval Howesův proslulý chechtot. „Nevěděl jsem, že je dneska Apříla.“

„Charlie, tohle není legrace,“ prohlásil Jenkins podrážděně. „Ta vlna si to míří přímo na přístav. Nevím, jakou bude mít sílu, na to je tu příliš mnoho neznámých, ten motel jí ale stojí v cestě.“

Policejní náčelník se znova zasmál. „Někteří lidé by byli opravdu rádi, kdyby něco Harborview spláchlo do moře.“

Zmiňovaná dvoupatrová budova, která vybíhala až nad vodu – což jí umožňovaly sloupy zapuštěné do mořského dna – zůstávala po řadu měsíců předmětem sporů. Vznikla až po tuhém boji, po soudní žalobě podané projektanty a zřejmě také až po podplacení zainteresovaných státních úředníků.

„To přání se jim pravděpodobně splní, ty by ses měl ale ještě předtím postarat o evakuaci hostů.“

„Do prkýnka, Royi, vždyť tam může být dobrá stovka lidí. Nemůžu je odtamtud jen tak vyhodit. Přišel bych o místo. A taky bych se stal terčem všeobecného posměchu, což by bylo možná ještě horší.“

Jenkins se mrknul na hodinky a v duchu zaklel. Nechtěl v náčelníkovi policie vzbuzovat paniku, už mu ale došla trpělivost.

„Bože, ty starý pitomče! Jak se budeš cítit, až těch sto lidí umře, protože se bojíš, že se ti někdo bude smát?“

„Mám tomu rozumět tak, Royi, že si neděláš srandu?“

„Vždyť přece víš, co jsem dělal, než jsem začal chytat humry.“

„Jo, byl jsi profesor na univerzitě v Oronu.“

„Přesně tak. Vedl jsem katedru oceánografie. Studovali jsme vlnění moře. Slyšel jsi někdy o takzvaném dokonalém přívalu? Tak taková dokonalá přílivová vlna se právě teď žene rovnou na vás. Počítám, že tam dorazí tak za pětadvacet minut. Je mi jedno, co těm lidem v motelu řekneš. Pověz jim, že došlo k úniku plynu, že byl ohlášen bombový útok, nakukej jim cokoli. Jen je dostaň ven a pošli je co nejdál a co nejvýš. A udělej to okamžité.“

„Dobře, Royi. Dobře.“

„Je na Hlavní třídě otevřený nějaký kšeft?

„Restaurace. Přes noc tam dělá Jacobyho kluk. Pošlu pro něj někoho a pak dám zkontrolovat rybářské molo.“

„Postarej se o to, aby byla celá oblast vyklizena do patnácti minut. To se týká i tebe a Eda Jacobyho.“

„Udělám to. Díky, Royi. Alespoň si myslím, že si poděkování zasloužíš. Ahoj.“

Jenkins byl napětím téměř bez sebe. V duchu si vybavil Rocky Point. Městečko s dvanácti sty obyvateli bylo postaveno podobně jako amfiteátr – jeho domy se tiskly ke svahu nízkého kopce, jehož hřebenovitý vrchol se táhl podél přibližně kruhového přístavu. Přístaviště bylo celkem dobře chráněno, obyvatelé města se ale po zkušenostech s vlnobitím způsobeným několika hurikány naučili stavět domy dále od vody. Staré cihlové budovy stojící podél hlavní ulice, která se táhla okolo přístavu, byly přestavěny na obchody a restaurace pro turisty. Dominantu celého přístavu tvořily rybářské molo a motel. Jenkins nahodil motor a v duchu se pomodlil, aby jeho varování nepřišlo pozdě.

Policejní náčelník Howes okamžitě zalitoval, že se rozhodl Royovým naléhavým prosbám vyhovět. Přepadl ho hlodavý pocit nejistoty. Zdálo se mu, že ať udělá cokoli, vyjde to nastejno. Jenkinse znal už od dětství. Byl to nejchytřejší kluk ve třídě. A jako kamarád ho nikdy v životě nezklamal. Ale stejně. K čertu – to se stane zrovna teď, když má jít za chvíli do penze.

Howes zapnul výstražný majáček, sešlápl plynový pedál až na podlahu a za kvílení protáčejících se pneumatik vyrazil k nedalekému přístavu. Během jízdy se vysílačkou spojil se svým zástupcem a řekl mu, aby zajel do restaurace, poslal odtamtud všechny pryč a pak projel celou Hlavní třídu a megafonem všem lidem oznámil, že se mají přesunout co nejdále od vody. Policejní náčelník dobře znal denní rytmus tohohle města. Věděl, kdo bude vzhůru, kdo bude věnčit psa. Většina obchodů naštěstí neotvírá před desátou.

Motel znamenal něco jiného. Howes zastavil dva prázdné školní autobusy na cestě pro děti a přikázal řidičům, aby ho následovali. Zabrzdil přímo pod plátěným baldachýnem kryjícím vstup do motelu a spěchal dovnitř. Co se týkalo problematiky tohoto motelu, nestál Howes na žádné straně. Věděl, že motel sice naruší celistvost přístavu, uvědomoval si ale, že místním zajistí určitý počet pracovních příležitostí. Ne každý obyvatel městečka totiž toužil po tom živit se jako rybář. Na druhou stranu se mu ale zase nelíbil způsob, jakým firma dosáhla schválení projektu. Nemohl to dokázat, ale dal by krk za to, že se městští radní dali podplatit.

Projektantem byl místní člověk – Jack Shrager, bezzásadový spekulant s pozemky, jenž podél řeky, která ústila v prostoru přístavu, stavěl obytné domy a dále tím nabourával charakter krásného městečka. Shrager si nikdy nenajímal místní lidi. Preferoval cizince, kteří byli ochotni pracovat více a za méně peněz.

Když policejní náčelník vtrhnul do haly motelu, našel v recepci mladého Jamajčana. „Vyveďte všechny z motelu ven! Jde o mimořádnou situaci!“

Muž se zatvářil vyděšeně. „O co jde, pane?“

„Dozvěděl jsem se, že je tu bomba.“

Jamajčan zalapal po dechu. Pak popadl telefon a začal volat na jednotlivé pokoje.

„Máte na to deset minut,“ dodal Howes s důrazem. „Venku čekají autobusy. Všichni musí pryč, včetně vás. Povězte každému, kdo by se zdráhal, že ho policie zatkne.“

Poté policejní náčelník zamířil do nejbližší chodby a začal bušit na dveře. „Policie! Tahle budova musí být okamžitě evakuována. Máte na to deset minut,“ křikl na rozespalé hosty, kteří vykoukli na chodbu. „Byl nahlášen bombový útok. Balením věcí se nezdržujte.“

Varoval hosty tak dlouho, až z toho začal chraptět. Chodby se brzy naplnily lidmi v županech a pyžamech, někteří z nich měli přes ramena přehozené přikrývky. Z jednoho pokoje vyšel snědý a nepříjemně se tvářící muž. Jack Shrager. „Co se tu, sakra, děje?“

Howes těžce polknul. „Byl ohlášen bombový útok, Jacku. Musíte odtud odejít.“

Ve dveřích Shragerova pokoje se objevila hlava nějaké mladé blondýnky. „Co se stalo, drahoušku?“

„V motelu je bomba,“ řekl jí policejní náčelník na vysvětlenou.

Žena zbledla a vyšla na chodbu. Na sobě měla hedvábný župan. Shrager se ji pokusil zadržet, ona ho ale odstrčila.

„Já tady nezůstanu,“ prohlásila.

„A já zase nehodlám odejít,“ řekl Shrager. Vrátil se do pokoje a zabouchnul za sebou dveře.

Howes zakroutil nechápavě hlavou, pak chytil ženu za paži a připojil se s ní k davu spěchajícímu k východu. Když vyšel ven, zjistil, že autobusy už jsou skoro plné.

„Odjeďte odtud do pěti minut,“ křikl na řidiče. „Zavezte ty lidi na nejvýše položené místo ve městě.“

Vklouznul za volant svého policejního vozu a zamířil k rybářskému molu. Našel tam svého zástupce, jak se hádá se třemi rybáři. Když Howes viděl, jaké má zástupce potíže, vykřikl z okénka: „Jestli okamžitě nezvednete zadky, nenaskáčete do aut a neodjedete na horní konec Hill Street, tak vás zavřu!“

„Co se děje, Charlie?“

„Podívej, Bucku,“ řekl Howes poněkud tišším hlasem, „vždyť mě znáš. Víš, že bych to nechtěl jen tak pro nic a za nic. Udělej, co ti říkám. Vysvětlím to později.“

Rybář přikývl a nastoupil do své dodávky. Jeho dva kolegové učinili totéž. Howes poté řekl svému zástupci, aby jel za nimi, a sám ještě jednou zkontroloval celé rybářské molo. Našel na něm nějakého starého muže hledajícího v popelnicích konzervy a láhve. Naložil ho do auta a projel celou Hlavní třídu. Když zjistil, že na ní nikdo není, zamířil na horní konec Hill Street.

Někteří z lidí, kteří se ve studeném ranním vzduchu chvěli zimou, na něj začali křičet, Howes ale jejich urážky ignoroval. Vystoupil z auta a vydal se pěšky po příkrém svahu blíž k přístavu. Hladina adrenalinu mu už poklesla a on se cítil slabý v kolenou. Nic. Podíval se na hodinky. Uběhlo dalších pět minut. Měl pocit, že s nimi zmizely v nenávratnu i sny o poklidném důchodu s pravidelnou penzí. To je můj konec, pomyslel si. Třebaže bylo chladno, potil se.

Pak spatřil, jak se na horizontu začíná zvedat hladina, a zaslechl zvuk připomínající vzdálené hřmění. Obyvatelé města přestali nadávat. Voda poblíž začátku kanálu ztmavla a přístav se vyprázdnil – Howes pod sebou viděl jen holé mořské dno – tento jev ale trval pouze několik vteřin. Pak se voda se hřměním startujícího Boeingu 747 začala valit zpět a moře nadzvedlo rybářské čluny, jako by šlo o dětské hračky. Poté se v rozmezí několika vteřin přihnaly ještě dvě vlny, každá z nich vyšší než ta předchozí. Vodní masa udeřila na břeh a s lehkostí se přes něj přehoupla. Když voda opadla, z motelu a rybářského mola zbyla jen vzpomínka.

Rocky Point, do něhož se Jenkins vrátil, se diametrálně lišil od toho, který toho rána opustil. Plavidla vyvázaná předtím v přístavu nyní ležela na břehu přeměněná v hromady polámaného dřeva a laminátu. Menší lodě byly vlnami zaneseny až na Hlavní třídu. Rozbité výlohy obchodů připomínaly řádění tlupy vandalů. Na hladině plavaly trosky a chaluhy a ve vzduchu se vznášel sirný zápach mořského dna smíšený s pachem mrtvých ryb. Motel už neexistoval. Rybářské molo připomínaly už jen do dna zaražené kůly a na první pohled nepoškozená vykládací rampa z masivního betonu. Jenkins zamířil k postavě, která stála na rampě a oběma rukama na něj mávala. Policejní náčelník Howes popadl vyvažovací lana, zajistil Jenkinsovu loď a poté vyšplhal na palubu.

„Byl někdo zraněn?“ zeptal se Jenkins a přeletěl pohledem přístav i město.

„Jack Shrager zahynul. Jako jediný, pokud víme. Všechny ostatní se nám podařilo z motelu dostat.“

„Díky, že jsi mi uvěřil. A omlouvám se, že jsem tě nazval starým pitomcem.“

Howes si povzdechl. „Kdybych nepohnul zadkem a zůstal nečinně sedět, tak bych jím opravdu byl.“

„Popiš mi, co jsi viděl,“ vyzval policejního náčelníka Jenkins, v němž dlouholetý vědec zvítězil nad samaritánem.

Howes se pustil do líčení celé události. „Stáli jsme na horním konci Hill Street. Když se to blížilo, připomínalo to hřmění při bouřce. Voda se z přístavu ztratila, jako když vytáhneš z vany špunt. Bylo vidět dno. To ale trvalo jen pár vteřin. Pak se moře vrátilo s rychlostí tryskového letounu.“

„To je výstižné přirovnání. Tsunami se na otevřeném moři může pohybovat rychlostí až šesti set mil za hodinu.“

„Tak rychle?“ vypadlo z překvapeného Howese.

„Když se přiblíží ke břehu a dostane na mělčí vody, tak ji to naštěstí zpomalí. Na její energii ale úbytek rychlosti nemá vliv.“

„Nevypadalo to jako v mých představách. Něco na způsob patnáct metrů vysoké vodní stěny. Tohle bylo spíš obrovské vzedmutí. Napočítal jsem celkem tři, pokaždé mohutnější. Tak deset metrů, možná. Ty vlny se opřely do motelu a mola a zaplavily Hlavní třídu.“ Pokrčil rameny. „Vím, že jsi býval profesorem, Royi, ale jak jsi mohl tak přesně vědět, co se stane?“

„Už jsem to viděl poblíž Nové Guineje. Prováděli jsme nějaký výzkum, když na mořském dně došlo k sesuvu, který vyvolal tsunami vysokou od deseti do dvaceti metrů. Rada vln tenkrát naši loď nadzvedla stejným způsobem, jako tomu bylo dneska. Lidé byli varováni a mnohým se podařilo utéct na výše položená místa, i ták ale zahynulo více než dva tisíce obyvatel.“

Policejní náčelník zalapal po dechu. „To je víc, než kolik má tohle město dohromady.“ Pak se nad profesorovými slovy zamyslel. „Domníváš se, že tuhle spoušť vyvolalo zemětřesení? Pokud se nepletu, v Pacifiku tomu tak bývá.“

„Za jiných okolností bys měl pravdu.“ Jenkins se zamračil a zahleděl se na moře. „Ale tohle mi připadá nepochopitelné.“

„Je tu ještě jedna věc, kterou si zatím neumím představit. Netuším, jak vysvětlím, proč jsem dal motel evakuovat kvůli bombovému útoku.“

„Myslíš si, že se o to bude někdo zajímat?“

Policejní náčelník Howes se zahleděl na město a na skupinky lidí opatrně scházejících z kopce směrem k přístavu a zavrtěl hlavou. „Ne,“ řekl pak. „Asi nebude.“

2

Egejské moře

VÝZKUMNÁ PONORKA NR-1 SE JEMNĚ pohupovala ve vlnách nedaleko tureckého pobřeží, a kdyby její velitelská věž neměla světle oranžovou barvu, téměř by nebyla vidět. Kapitán Joe Logan stál široce rozkročen na vlnami omývané palubě a přidržoval se jedné ze dvou horizontálních kormidelních ploch, které po obou stranách vybíhaly z velitelské věže. Jako před každým ponorem prováděl poslední vizuální kontrolu.

Logan přelétl očima padesát metrů dlouhý štíhlý černý trup, z něhož nad hladinu vyčnívalo jen pár centimetrů. Když s uspokojením zjistil, že všechno je v pořádku, sundal si baseballovou čepici a zamával s ní směrem ke krémově a oranžově natřené lodi Carolyn Chouchest, která vyčkávala čtvrt míle daleko. Nástavby tohoto mohutného podpůrného plavidla sahaly tak vysoko nad palubu, že připomínaly podlaží činžovního domu. Na levoboku byl nad vodu vytočen masivní jeřáb schopný vyzvednout náklad vážící několik tun.

Kapitán vylezl na vrchol velitelské věže a protáhl se kruhovým průlezem, majícím v průměru osmdesát centimetrů. Plovací vesta mu překážela, takže se musel hodně snažit, aby se dovnitř vůbec vsoukal. Přejel prsty po okraji průlezu, aby se ujistil, že tam není žádná nečistota, pak průlez uzavřel a sešplhal dolů do stísněného řídicího centra. Již tak nevelký prostor vyplňovaly četné ciferníky, displeje, páčky a ovládací prvky, které pokrývaly každý čtvereční centimetr stěn i stropu.

Kapitán vypadal tak nenápadně, že by ho lidé klidně mohli považovat za univerzitního profesora. Než mu byla svěřena NR-1, jako vystudovaný nukleární inženýr velel řadě povrchových plavidel. Byl středního vzrůstu i váhy, měl světle hnědé, pomalu řídnoucí vlasy a náznak druhé brady. Válečné námořnictvo se už dávno přestalo spoléhat na kostnaté muže typu Johna Wayna, kteří se chovali, jako by loď byla nedávno zkrocený hřebec. Válečná plavidla, vybavená počítačovým řízením palby, laserovým naváděním a chytrými střelami, byla příliš komplikovaná, než aby mohla skončit v rukou kovbojů. Logan byl bystrý a dokázal provádět bleskové analýzy i těch nejkomplexnějších technických problémů.

Jeho předchozí velitelské posty sice byly – alespoň ve vztahu k velikosti lodí – mnohem významnější, ani jedno z těchto plavidel se však s NR-1 z hlediska vybavenosti tou nejmodernější elektrotechnikou nemohlo srovnávat. Třebaže tato ponorka byla postavena už v roce 1969, její modernizace probíhala v podstatě neustále. Navzdory skutečnosti, že byla takto moderně vybavena, část její výstroje tvořily starší, avšak časem prověřené prostředky. Od pomocného plavidla vedlo k ponorce tlusté, čtyři sta metrů dlouhé tažné lano. To bylo přichyceno k velké kovové kouli upevněné k přídi ponorky pomocí dvou ocelových čelistí.

Logan vydal rozkaz uvolnit tažné lano, pak se obrátil k podsaditému vousatému muži po padesátce a řekl: „Vítejte na palubě nejmenší nukleární ponorky na světě, doktore Pulaski. Omlouvám se, že tu nemáme víc místa. Většinu prostoru tvoří kryt reaktoru. Předpokládám ale, že dáte přednost klaustrofobii před nemocí z ozáření. Doufám, že už vám to tady ukázali.“

Pulaski se usmál. „Ano, dostal jsem názorné školení, jak je důležité používat hlavu,“ prohlásil s lehkým přízvukem.

„Občas se asi budete muset postavit do fronty. Osádka má deset členů, takže na toaletě se někdy dveře netrhnou.“

„Pochopil jsem, že tahle ponorka může zůstat pod vodou až třicet dnů,“ řekl Pulaski. „Nedokážu si představit, jaké to je, trčet takhle dlouho na dně půl míle pod vodou.“

„Upřímně přiznávám, že i tak jednoduché věci jako osprchování či uvaření jídla mohou představovat výzvu,“ přitakal mu Logan. „Vy ale budete pod vodou naštěstí jen několik hodin.“ Podíval se na hodinky. „Klesneme do hloubky třiceti metrů, abychom si ověřili, že všechny systémy fungují. Pokud bude všechno v pořádku, zahájíme sestup.“

Logan se protáhl krátkou chodbou, jen o něco málo širší než jeho ramena, a ukázal na malý polstrovaný stupínek nacházející se za oběma křesly v řídicím centru. „Během operací tam obvykle sedávám. Dneska je to jen a jen vaše. Já si sednu do sedadla druhého pilota. Doktora Pulaskiho už znáte,“ řekl muži sedícímu vedle. „Je to námořní archeolog ze státní univerzity v Severní Karolíně.“

Muž mlčky přikývl a Logan se posadil do křesla po jeho pravici. Před sebou měl úctyhodné množství kontrolních prvků a monitorů. „To jsou naše oči,“ řekl a ukázal na řadu televizních obrazovek. „Tohle je pohled kamery snímající z velitelské věže naši příď.“

Kapitán se pozorně zahleděl na světélkující kontrolní panel, po krátké domluvě se svým kolegou se spojil s pomocným plavidlem a oznámil, že ponorka je připravena k ponoření. Dal rozkaz k zahájení ponoru a ke stabilizaci ponorky v hloubce třiceti metrů. Motory čerpadel se rozeběhly a začaly s hukotem hnát vodu do zátěžových nádrží. Když ponorka klesla pod úroveň hřebenů vln, kolébavý pohyb ustal. Ostrá příď zobrazovaná monitory zmizela v gejzíru vodní tříště, po chvíli se ale znovu objevila, tentokrát coby tmavý hrot na pozadí modré hladiny. Zatímco osádka prověřovala všechny systémy, kapitán přezkoušel činnost UQC, podmořského bezdrátového telefonu, díky němuž mohla ponorka komunikovat s pomocným plavidlem. Hlas přicházející z lodi zněl rozvláčně a kovově, jednotlivým slovům ale bylo dobře rozumět.

Když byl kapitán ujištěn, že je všechno v pořádku, zvolal: „Ponořit, ponořit!“

Pohyb ponorky byl velmi plynulý, osádka ho téměř nevnímala. Jak sluneční světlo sláblo, obraz na monitorech ztrácel původní modrou barvu a tmavl. Kapitán vydal rozkaz zapnout reflektory. Ponořování probíhalo skoro neslyšně. Zatímco Logan bedlivě sledoval hloubkoměr, jeho kolega pomocí páčkového ovladače prováděl změny nastavení kormidelních ploch. Když se ponorka ocitla dvacet metrů nad mořským dnem, vydal Logan rozkaz ukončit sestup.

Muž sedící u řízení se obrátil na doktora Pulaskiho. „Jsme jen kousek od místa, které jsme si vybrali při předchozím snímání. Prozkoumáme ho pomocí sonaru. Způsob průzkumu můžeme naprogramovat tady v tom počítači. Zatímco my si budeme moct dát pauzu a jen si tak sedět, ponorka popluje sama. Pro posádku je to dar z nebes.“

„Neuvěřitelné,“ prohlásil Pulaski. „Jen mě překvapuje, že ta pozoruhodná ponorka pak výsledky průzkumu sama nezpracuje, nesepíše zprávu a naše závěry pak neobhájí proti kritice našich závistivých kolegů.“

„Pracujeme na tom,“ řekl Logan s kamennou tváří.

Pulaski zakroutil hlavou v předstíraném ohromení. „Asi se porozhlédnu po jiné práci. Podmořští archeologové budou za takových okolností odsouzeni k zániku nebo budou brzy jen zírat na televizní monitory.“

„Je to jedna z věcí, za které může studená válka.“

Pulaski se překvapeně rozhlédl. „Nikdy bych nečekal, že jednou budu provádět archeologický výzkum pomocí ponorky zkonstruované pro výzvědnou činnost proti Sovětskému svazu.“

„Nic takového jste předpokládat ani nemohl. Existence tohoto plavidla byla držena v přísné tajnosti. Stejně je to zvláštní, že se nic neprovalilo, zvláště s ohledem na cenu. Tahle hračka totiž přišla na devadesát milionů dolarů. Podle mého názoru šlo o velmi dobře investované peníze. Teď, když námořnictvo svolilo, aby byla používána k civilním účelům, máme v rukou obdivuhodný prostředek pro ryzí výzkum.“

„Doneslo se mi, že tahle ponorka byla nasazena po katastrofě, která potkala raketoplán Challenger,“ řekl Pulaski.

„Vyzvedla některé důležité části raketoplánu,“ prohlásil Logan, „takže NASA mohla zjistit, co se vlastně stalo, a postarat se o to, aby lety raketoplánů byly bezpečnější. Ponorka také vyzvedla jednu zřícenou F-14 a zbloudilou střelu Phoenix typu vzduch-vzduch. Vláda tehdy nechtěla, aby se cokoli z toho dostalo do rukou někomu cizímu. Některé záležitosti týkající se Rusů jsou stále ještě utajovány.“

„Co mi můžete povědět o té mechanické paži?“

„Ten mechanický manipulátor funguje jako lidská ruka, každý kloub navíc umožňuje rotační pohyb. V kýlu ponorky jsou dvě gumová kola. Není to zrovna Harley-Davidson, po povrchu dna se ale díky tomu můžeme pohybovat. Zatímco ponorka spočívá na dně, mechanická paže může pracovat. Má dosah tři metry.“

„Fascinující,“ řekl Pulaski. „Její nosnost?“

„Dokáže zvednout předmět vážící až sto kilogramů.“

„Co všechno dokáže přestřihnout?“

„Její čelisti můžou přetnout lano nebo kabel, v případě, že se jedná o pevnější materiál, zvládnou i práci s hořákem. Jak říkám, je zkrátka univerzální.“

„Ano, bezesporu,“ pronesl Pulaski. Zdál se být potěšen.

Ponorka se při průzkumu pohybovala klasickým způsobem. Chvíli plula jedním směrem, pak se otočila a vracela se zpátky o kus dál, asi jako člověk sekající trávník. Na monitorech bylo vidět pomalu ubíhající dno. Žádná vegetace tu nerostla.

„Už se musíme blížit k místu,“ řekl Logan, „které jsme zaznamenali z hladiny.“ Ukázal na jednu obrazovku. „Zdá se, že postranní sonar něco zachytil.“ Obrátil se ke svému kolegovi. „Přejděte na manuální ovládání a zamiřte dolů a přibližně dvacet stupňů doleva.“

Trysky tiše zahučely a NR-1 začala klesat. Dva tucty vnějších reflektorů ozářily dno tak jasně, jako by si na ně posvítilo slunce. Muž u řízení vytlačil ze zátěžových nádrží tolik vody, aby ponorka získala neutrální vztlak.

„Držte ji takhle,“ řekl Logan. „Za chvíli navážeme vizuální kontakt s naším cílem.“ Naklonil se dopředu a pozorně se zadíval na obrazovku, jejíž svit jeho pokožce dodával modrozelený nádech. Po chvíli se na monitoru objevily jakési předměty baňatého tvaru. Nejprve ojediněle, poté ve skupinách.

„To je pěkná hromada amfor,“ ozval se Pulaski. Na palubách potopených antických lodí se takové hliněné nádoby na víno či jiné tekutiny vyskytovaly velmi často.

„Pořídíme řadu snímků a videozáznamů, abyste měl k dispozici trojrozměrný obraz a mohl vše později analyzovat,“ řekl kapitán. „Chtěl byste něco vzít na palubu?“

„Ano, to by bylo skvělé. Mohli bychom vyzvednout jednu amforu? Třeba z téhle hromady?“

Logan vydal rozkaz dosednout poblíž nedaleké kupy hliněných nádob. Čtyřsettunový ponorný prostředek se na dno snesl jako pírko a začal se pomalu sunout vpřed. Pak dal kapitán pokyn, aby se připravil vyzvedávací tým.

Dostavili se dva muži a otevřeli poklop v podlaze za řídicím centrem. Pod poklopem se objevila nehluboká šachtice. Pohled na mořské dno umožňovaly tři akrylové průzory o tloušťce deseti centimetrů. Jeden muž do šachty slezl a dával pozor, aby ponorka do nějakých amfor nenarazila. Když se ocitli v blízkosti cíle, ponorka se zastavila a přišla řada na mechanickou paži, spočívající dosud v přední části kýlu. Muž v šachtici se chopil přenosného ovládacího panelu, vysunul mechanickou ruku a vyzkoušel její čelisti. Manipulátor se pomalu otočil kolem své osy.

Mechanická ruka opatrně uchopila jednu amforu za hrdlo, zvedla ji a vložila do skladovacího kontejneru pod přídí. Pak se paže zasunula a Logan dal osádce rozkaz zvednout ponorku ode dna. Zatímco ponorka pokračovala v průzkumu a pořizovala další záznamy, Logan se spojil s pomocným plavidlem, popsal jim nález a řekl, že se už brzo vynoří. Poté přikázal, aby byla poloha pomocného plavidla zjištěna sonarem. Ponorkou se za okamžik ozvalo hlasité pink, pink, svědčící o tom, že podpůrná loď byla objevena.

„Připravit k vynoření,“ řekl Logan svému kolegovi.

„Tak to ne,“ ozval se doktor Pulaski, který stál přímo za kapitánovým sedadlem.

Logan měl plné ruce práce, a tak ho poslouchal jen napůl ucha. „Omlouvám se, doktore. Co jste říkal?“

„Povídal jsem, že žádné vynořování nebude.“

Logan se i se sedadlem otočil. V obličeji měl překvapený výraz. „Doufám, že jste nevzal vážně mé chlubení, že můžeme zůstat pod vodou celý měsíc. Máme s sebou jídlo jen na pár dnů.“

Pulaski si sáhl pod větrovku a vytáhl pistoli Tokarev TT-33. Klidně znějícím hlasem pak pronesl: „Uděláte, co vám řeknu, nebo ho zastřelím.“ Po těch slovech přiložil ústí hlavně k hlavě vedle sedícího muže.

Logan se zahleděl na pistoli a pak upřel zrak na Pulaskiho. V kamenné tváři toho muže nespatřil ani náznak jakéhokoli slitování.

„Kdo jste?“ zeptal se Logan.

„Je jedno, kdo jsem. Zopakuju to ještě jednou, naposled. Budete se řídit mými rozkazy.“

„Dobrá,“ řekl na to Logan přiškrceným hlasem. „Co chcete, abych udělal?“

„Nejprve přerušíte veškeré spojení s pomocným plavidlem,“ oznámil

Pulaski a pak pozorně sledoval, jak Logan přepíná na rádiu všechny páčky do polohy vypnuto. „Děkuji,“ řekl a podíval se na hodinky. „A teď uvědomte zbytek osádky, že ponorka byla unesena. Varujte je, že kdokoli se tu objeví bez povolení, bude zastřelen.“

Kapitán si Pulaskiho změřil nenávistným pohledem a pak zapnul vnitřní komunikační systém. „Hovoří kapitán. V řídicím centru je muž s pistolí. Ponorka je nyní pod jeho velením. Uděláme, co nám řekne. Držte se mimo řídicí centrum. Tohle není vtip. Opakuji: Tohle není vtip. Zůstaňte na svých místech. Kdokoli se tu objeví, bude zastřelen.“

Ze zadní části ponorky k nim dolehly vyděšené hlasy, a tak kapitán své varování raději zopakoval. Chtěl si být jist, že celá osádka pochopila, že to myslí vážně.

„Velmi dobře,“ pochválil ho Pulaski. „A teď ponorku dostaňte do hloubky sto padesáti metrů.“

„Slyšel jste ho,“ řekl Logan svému kolegovi, jako by se mu přímý rozkaz nechtělo vydat.

Oslovený muž dosud seděl jako zmrazený. Když nyní dostal rozkaz, natáhl ruce k ovládacímu panelu a začal vyčerpávat vodu ze zátěžových nádrží. Pak pomocí kormidelních ploch zvedl příď ponorky a krátkými aktivacemi hlavních trysek zamířil s NR-1 nahoru. V hloubce sto padesáti metrů ponorku srovnal.

„V pořádku,“ řekl Logan. „Co teď?“ Z očí mu létaly blesky.

Pulaski se znova zadíval na hodinky. Připomínal člověka, který se bojí, že jeho vlak bude mít zpoždění. „Teď budeme čekat.“ Přestal mířit na hlavu muže u řízení, pistoli měl ale nadále zvednutou a připravenou ke střelbě.

Uběhlo deset minut. Pak patnáct. Loganovi začínala pomalu docházet trpělivost. „Mohl byste mi říct, na co vlastně čekáme?“

Pulaski si přiložil prst k ústům. „Uvidíte,“ odvětil se záhadným úsměvem.

Uplynulo několik dalších minut. Napětí bylo nesnesitelné. Logan zíral na monitor napojený na kameru na velitelské věži a lámal si hlavu, kdo ten muž asi je a co chce – odpověď měl brzy dostat. Před ostrou přídí ponorky se náhle objevil nějaký obrovský stín.

Logan se nahnul dopředu a zahleděl se zblízka na obrazovku. „Co má být sakra zase tohle?“

Stín sklouznul pod ponorku jako monstrózní žralok chystající se zakousnout své oběti do břicha. Celou délkou ponorky proběhlo hrozivé zachvění provázené kovovým úderem, jako by do NR-1 kdosi udeřil gigantickým perlíkem. Plavidlo při té ráně možná o metr poskočilo.

„Byli jsme zasaženil“ vykřikl Loganův kolega a instinktivně sáhl po řízení.

„Nehýbejte se!“ štěkl Pulaski a namířil na něj opět pistoli.

Mužovy ruce se zastavily v půli pohybu a jeho oči se upřely nahoru. Všichni v ponorce mohli slyšet skřípání a tupé rány, jako by na trup plavidla útočil nějaký obrovský hmyz.

Pulaski se radostně usmál. Jde o náš uvítací výbor.“

Nepříjemné zvuky pokračovaly ještě několik minut, a když konečně umlkly, nahradily je vibrace nějakých silných motorů. Rafička na rychloměru se pohnula, třebaže se řídicích prvků ani nedotkli.

„Pohybujeme se,“ vysoukal ze sebe Loganův kolega s očima přilepenýma na rychloměru. „Co mám dělat?“

Obrátil se ke kapitánovi. Už pluli rychlostí deseti uzlů, brzy překročili dvacítku a jejich rychlost dále rostla.

„Nic,“ odvětil Pulaski. Pak se otočil ke kapitánovi a řekl: „Kapitáne, byl bych rád, kdybyste své osádce něco oznámil.“

„Co chcete, abych jim řekl?“

Pulaski se usmál. „Myslím, že je to jednoduché,“ prohlásil. „Povězte jim, ať pěkně sedí na zadku a vychutnávají si plavbu.“

3

Černé moře

ZATÍMCO PĚTIMETROVÝ NAFUKOVACÍ ZODIAC směřoval ke vzdálenému pobřeží, jeho ploché dno naráželo do vln jako dlaň bušící do tamtamu. Uvnitř dřepěla Kaela Dorná a ze všech sil svírala lano táhnoucí se po obvodu člunu, aby z něj nevylétla. Vypadala přitom jako jemně vyřezaná loutka. Vodní sprška, která v pravidelných intervalech stříkala přes tupou příď, ji bodala do obličeje a její snědá pleť byla neustále mokrá, hlavu ale otočila jen jednou, a to ještě proto, aby cosi křikla na muže klečícího na zádi a svírajícího kormidelní páku.

„Mehmete, rozjeď tu věc, šlápni na to!“ zahulákala na muže a zatočila rukou nad hlavou, jako by roztáčela laso.

Seschlý Turek jí odpověděl bezzubým šklebem, možná širším než jeho obličej. Přidal plyn, zodiac se přenesl přes další vlnu a přistál na hladině s ještě větším žuchnutím než předtím. Kaela se chytla ještě pevněji a potěšené se rozesmála.

Dva muži poletující ve člunu jako hrací kostky v kelímku už tak nadšení nebyli. Pevně se drželi, aby nevylétli ven a neskončili v moři, a čelisti jim při každém nárazu hlasitě sklaply. Ani jeden z nich se nedivil, že Kaela dala Mehmetovi pokyn, aby zvýšil rychlost. Po třech měsících, které s touhle mladou reportérkou strávili při natáčení televizního seriálu Neuvěřitelné záhady, už byli na její lehkomyslnost zvyklí.

Mickey Lombardo, starší z obou pasažérů, byl malý, podsaditý rodilý Newyorčan s vypracovanýma rukama. Za své svaly vděčil neustálému nakládání zvukové a světelné techniky na všechny možné i nemožné transportní prostředky na světě a jejich opětovnému vykládání. Jen vteřinu poté, co se člun divoce rozletěl vpřed, mu voda z jedné vlny uhasila doutník, který svíral mezi zuby. Jeho pomocník, Hank Simpson, byl plavovlasý svalnatý Australan, plážový hejsek, kterému Lombardo přezdíval „Dundee“.

Když zjistili, že budou úzce spolupracovat s touhle krásnou reportérkou, nedokázali zprvu uvěřit svému štěstí. To ale bylo ještě před tím, než je Kaela protáhla jednou arizonskou jeskyní plnou netopýrů a jejich trusu, přinutila je sjet peřeje na Amazonce a zúčastnit se jakéhosi čarodějnického obřadu na Haiti. Lombardo prohlásil, že Kaela představuje živoucí důkaz pravdivosti jednoho starého rčení: Buď opatrný na to, co si přeješ, protože to můžeš dostat. Ukázalo se, že Kaela v sobě skrývá křížence Amelie Earhartové a Bohorodičky, a jejich libida pohasínala v přímé úměře k tomu, jak rostl jejich respekt k její odvaze. Místo toho, aby na ni pohlíželi jako na potenciální kořist, chovali se k ní nyní jako k malé sestřičce, kterou je třeba chránit před její vlastní impulzivností.

Lombardo a Dundee by mohli být jen těžko označeni za choulostivé květinky. Lidé pracující na Neuvěřitelných záhadách museli být po fyzické stránce na úrovni, za daným tématem či příběhem museli jít agresivně, a pokud možno bez přemýšlení. Na přípravě tohoto seriálu se už totiž vystřídalo až příliš mnoho lidí, kteří utrpěli příliš mnoho úrazů. Vzhledem k tomu, že natáčení pořadu vyžadovalo absolvovat různá riskantní dobrodružství, pracovaly jednotlivé produkční týmy pod velkým tlakem. Často se stávalo, že výsledný díl nepopisoval ani tak původní záměr, jako spíše nehody, které se filmařům při natáčení přihodily. Bylo to logické pokračování „opravdových“ příhod inspirovaných komerčním úspěchem seriálů na téma přežití. Pokud byl nějaký reportér nebo technik spláchnut do moře nebo pronásledován kanibaly, tím líp. Příběh pak dostával větší šťávu. Dokud produkční tým nepřišel o drahé vybavení, vedení společnosti na nebezpečnost pracovního prostředí nedbalo.

Před několika dny dorazili do Istanbulu, aby odtamtud zahájili pátrání po Noemově arše. Archa představovala otřepané téma, které příliš nezajímalo dokonce ani bulvární tisk. Pokud se o ní vůbec psalo, ocitala se na zadních stránkách ve společnosti článků o zahlédnutí Elvise či lochneské příšery. Kaela proto, pro případ, že by z archy nic nebylo, nepouštěla ze zřetele ani další možná témata a neustále se pečlivě rozhlížela kolem sebe. První den, když hledala nějakou rybářskou loď, jež by je dopravila do Černého moře, zapředla hovor se zajímavým starým ruským námořníkem, kterého potkala v docích. Tento muž, který kdysi sloužil na palubě sovětské raketové ponorky, jí řekl o jedné opuštěné ponorkové základně, dokonce jí – poté co přijal určitý finanční obnos na osvěžení zhoršující se paměti – namaloval mapu s označením její polohy. Měla se skrývat v jednom zapadlém koutě Černého moře.

Když se pak Kaela setkala se svými společníky a vzrušeně jim řekla o opuštěné sovětské ponorkové základně, další čas s plánováním nějaké jiné náhradní akce už neztráceli. Kdyby pátrání po Noemově arše k ničemu nevedlo, k čemuž zřejmě dojde, ponorková základna by jim mohla vytrhnout trn z paty. Nakonec se jim podařilo najmout rybářskou loď, jež je měla dopravit na místo setkání s výzkumným plavidlem Národní agentury pro podmořský výzkum.

Když kapitán Kemal, majitel lodě, dostal zaplaceno, prohlásil, že o té ponorkové základně ví a že je tam rád před setkáním s agenturním plavidlem zaveze. Ale když se jeho rybářská loď přiblížila k základně, nastaly problémy s motorem a on trval na tom, že se vrátí do přístavu. Podobný problém už prý jednou měl, a tak dobře ví, že až sežene příslušnou součástku, potrvá oprava jen několik hodin. Kaela ho ale přemluvila, aby její tým vysadil na břeh a vrátil se pro ně druhý den. Mehmet, který byl kapitánovým bratrancem, se dobrovolně nabídl, že je ke břehu zaveze zodiakem.

Nyní se zodiac blížil k široké pláži, která se pomalu zvedala a přecházela do hřebene písečných dun. Výška vln se zvětšila a intervaly mezi nimi se zkrátily, Mehmet proto snížil rychlost na polovinu. Ten starý ruský námořník tvrdil, že základna je pod zemí, blízko jakési opuštěné vědecké stanice, a že budou muset pátrat po vyčuhujících větracích šachtách. Kaela si otřela skla slunečních brýlí a zadívala se na travnaté kopce, nespatřila ale ani náznak lidské přítomnosti. Krajina působila tak pustě a stísněně, že začala uvažovat nad tím, jestli si náhodou neukousli příliš velké sousto. Finanční úředníci společnosti neměli vydání, která nepřinášela žádný zisk, rádi.

„Vidíte něco?“ křikl Lombardo, aby přehlušil rachot přívěsného motoru.

„Žádné reklamní poutače, pokud se ptáte na tohle.“

„Možná jsme nenašli to správné místo.“

„Kapitán Kemal říkal, že je to tady, navíc mám mapu toho Rusa.“

„Kolik jste tomu podfukáři za tu mapu zaplatila?“

„Sto dolarů.“

Lombardo se zatvářil, jako by kousl do citronu. „Zajímalo by mě, kolika lidem už tuhle malůvku prodal.“

Kaela ukázala k pevnině. „Támhleta vyvýšenina vypadá slibně.“

Vzzz!

Kaela při zaslechnutí toho podivného zvuku ucukla hlavou. Pak spatřila rozeklanou díru, která se z ničeho nic objevila v pogumované tkanině asi třicet centimetrů napravo od její hlavy. Nejprve si pomyslela, že vzhledem k dravé plavbě zkrátka odpadla jedna z četných záplat, které zdobily povrch zodiaku, a tak se otočila k Mehmetovi, aby ho o tom informovala, Turek se v té chvíli ale vztyčil, zatvářil se udiveně a přitiskl si ruku na hruď. Pak se zhroutil, jako by z něj někdo vypustil vzduch, a spadl do moře. Protože člun už nikdo neřídil, stočil se a byl z boku zachycen příbojovou vlnou. Ta jej pouze nadzvedla, hned další ho ale převrátila a všichni se ocitli ve vodě.

Kaele se před očima mihla obloha a pak už se ocitla v nepříjemném objetí studeného moře. Potopila se možná metr hluboko, a když se pak prskající vynořila, panovala kolem ní tma. Plavala pod převráceným člunem. Sklonila hlavu a prosmýkla se pod okrajem zodiaku ven. Na hladině se objevila Lombardova plešatá hlava, pak se vynořil i Dundee.

„Jste v pořádku?“ zavolala na ně a zamířila k nim blíž.

Lombardo vyplivnul z úst zbytek svého doutníku. „Co se to, zatraceně, stalo?“

„Domnívám se, že Mehmet byl zastřelen.“

„Zastřelen? Víte to jistě?“

„Chytil se za hrudník a spadl do vody.“ S Lombardem za zády doplavala k přídi člunu. „Sem šel první zásah. Asi vteřinu poté zasáhla další kulka Mehmeta.“

„Pane bože!“ vysoukal ze sebe Lombardo a strčil do díry prst. „Ta hovada!“

To už ke člunu dorazil i Dundee. Zatímco se přidržovali okraje zodiaku, radili se, co dál. Shodli se na tom, že by měli zůstat u člunu, protože u něj je Kemal snadněji nalezne. Doplavat ke břehu a vylézt na něj by znamenalo přílišné riziko. Zodiac byl značně ponořen, v některých jeho částech ale ještě stále zůstával vzduch. Několikrát se pokusili člun převrátit, avšak váha přívěsného motoru a kluzkost zakulacených okrajů jim to znemožnily. Rychle jim ubývaly síly a vlny je navíc hnaly stále blíže ke břehu.

„Je to na nic,“ prohlásil Lombardo po dalším neúspěšném pokusu, který je téměř připravil o dech. „Vypadá to, že na tom břehu nakonec stejně skončíme.“

„Co když tam ti chlapi, co po nás stříleli, ještě pořád jsou?“ zeptal se Dundee.

„Máš nějaký lepší nápad?“

„Z těch děr se dá soudit, že kulky přilétly přímo zepředu,“ řekla Kaela. „Takže navrhuji, abychom se schovali pod člun a pokusili se dostat trochu do strany.“

„Zdá se, že nemáme na vybranou,“ povzdechl si Lombardo a ponořil se.

Když se k němu pod člunem připojili i ostatní, Lombardo se usmíval. „Koukněte se,“ prohlásil, zatímco osahával nepromokavé vaky, které byly připevněny k sedátkům. „Kamery jsou v pořádku.“

Stísněným prostorem pod člunem se ozvalo hlasité Kaelino zachechtání. „Co bychom měli tak asi udělat, Mickeyi, až na nás někdo namíří pušku? Natočit ho?“

„Musíte uznat, že by to ten díl ozvláštnilo. Co si o tom myslíš ty, Dundee?“

„Myslím si, že jste oba blázni! Ale to já musím být taky, protože jinak bych tu s vámi nebyl. Povězte mi, drahoušku,“ obrátil se na Kaelu, „netvrdil ten váš ruský přítel, že to místo je opuštěné?“

„Říkal, že Rusové odtud odešli už dávno.“

„Možná je to podobný případ jako na některých ostrovech v Pacifiku, kde se Japonci skrývali v džungli, protože nevěděli, že válka už skončila,“ prohlásil Lombardo. „Možná ti troubové tady netuší, že už je po studené válce.“ Ta představa ho evidentně vzrušovala.

„To je dost přitažené za vlasy,“ namítla Kaela.

„Ano, souhlasím, ale máte nějakou lepší odpověď na otázku, kdo to po nás střílel?“

„Ne, nemám,“ odvětila Kaela. „Ale jestli nezačneme ten člun strkat někam dál, brzy to zjistíme. Podívám se, jak to vypadá venku.“ Na chvíli zmizela. Když se opět objevila, řekla: „Břeh vypadá opuštěně. Navrhuji, abychom plavali doprava. V opačném případě nás to za chvíli zanese ke břehu.“

Zapřeli se do člunu a začali kopat nohama. Zodiac se pohnul do strany, vlny jej ale nadále hnaly k pobřeží. Původně tlumený hukot příboje zesílil. Žádné další kulky už ale nepřilétly, tudíž zadoufali, že ti střelci už zmizeli. Kdyby měli možnost vidět za travnatý porost kryjící vrcholky dun, optimismus by je rychle přešel. Na slunci se tam leskla řada vztyčených a jako břitva ostrých šavlí, připravených – jen co se ocitnou na břehu – rozsekat je na kusy.

4

VYSOKO NAD PŘEVRÁCENÝM ZODIAKEM pomalu kroužil tyrkysový letoun připomínající okřídlenou kánoi. Muž s širokými rameny, který seděl u řízení, přešel se svým ultralehkým letounem do klopené zatáčky a upřel oči v barvě korálu pod vodou dolů. Když přes tónované ochranné brýle spatřil tu záři, v jeho větrem ošlehaném obličeji se objevil udivený výraz. Před chvílí zahlédl ve vodě hned vedle převráceného nafukovacího člunu nějaké plavce. Na okamžik od nich odvrátil zrak, aby se zorientoval, a když tam poté pohlédl znovu, plavce už nespatřil.

Kurt Austin zodiac ze vzduchu pronásledoval jako policejní motocyklová hlídka stíhající řidiče, který překročil maximální povolenou rychlost, a stal se tak svědkem jeho převrácení. Nedokázal si představit, proč k tomu došlo. Moře bylo celkem klidné a on žádné skály či jiné objekty skryté pod hladinou nespatřil. Austin zauvažoval, jestli ten nafukovací člun nebo rybářská loď, kterou spatřil vzdalovat se od pobřeží, nemají něco společného s televizním štábem, po němž pátral. Pravděpodobně ne. Natáčecí tým je jistě na cestě k agenturní výzkumné lodi Argo. Není důvod, proč by měl místo toho zamířit k tomuto opuštěnému břehu.

Austin, který v rámci agentury NUMA pracoval jako velitel týmu pro zvláštní úkoly, pobýval na palubě Arga pouze dočasně jako konzultant pro podmořský výzkum. Další členové jeho skupiny, Joe Zavala a Paul a Gamay Troutovi, byli pověřeni jinými a vcelku nenáročnými úkoly v rámci rozličných projektů po celé zeměkouli. Ředitel agentury NUMA James Sandecker trval na tom, že si po střetnutí se zabijáky, které si najala megakorporace zamýšlející ovládnout všechny zdroje sladké vody na světě, musí vzít pracovní dovolenou. Největší starost mu dělal právě Austin a jeho vztah k překrásné a velmi chytré Brazilce, která ve snaze odhalit toto spiknutí obětovala vlastní život.

Argo se plavilo v Černém moři a pro mezinárodní databázi shromaždovalo informace o vlnění a povětrnostních podmínkách. Austin, který vystudoval systémové inženýrství na Washingtonské univerzitě a měl navíc i značné praktické zkušenosti s potápěním a podmořským výzkumem, v rámci projektu neocenitelným způsobem pomáhal při instalaci moderních a velmi komplikovaných vědeckých přístrojů.

Když ale zprovoznil všechny příslušné systémy, už jeho pomoc tolik nepotřebovali. Pustil se do čtení filozofických knih, které si na cestu vzal ze své rozsáhlé knihovny, postupem času se ale začal nudit a cítil se jako na jehlách. Loď mu začala připadat jako věznice obehnaná velmi širokým vodním příkopem. Uvědomoval si, že jeho srdce utržilo ošklivou ránu a že Sandecker konal v jeho nejlepším zájmu. Potřeboval ale nějakou náročnou fyzickou i duševní aktivitu, ne atmosféru připomínající plavbu na výletním parníku.

Seriózní vědci na palubě lodě nebyli blížící se návštěvou televizního štábu nikterak nadšeni. Pokládali ty lidi za vetřelce, kteří jim budou pokládat pitomé otázky a rušit je tak v práci. Skutečnost, že pracovali na přípravě neseriózního pořadu a snažili se najít Noemovu archu, jim na přitažlivosti nedodala. Austinův postoj vypadal zcela opačně. Těšil se na jejich příjezd, protože čekal, že aspoň na čas zaženou nudu, kterou na palubě prožíval.

Lidé z televizní stanice se měli ukázat toho dne dopoledne, nedorazili však a veškeré pokusy navázat s nimi spojení vysílačkou selhaly. Po obědě Austin vyšplhal do kormidelny, aby s kapitánem probral jistý nápad. Velitele Arga, kapitána Joea Atwooda, fakt, že se televizní štáb neukázal, nebo alespoň loď nekontaktoval, očividně vyvedl z míry. Přecházel z jedné strany můstku na druhou a dalekohledem pátral po hladině. Argo by se už mělo přemístit jinam a jemu se vyhlídka na zpoždění nezamlouvala.

„Nějaké zprávy o našich hostech?“ zeptal se Austin, třebaže z kapitánova zachmuřeného výrazu věděl, co mu odpoví.

Atwood zamračeně pohlédl na hodinky. „Domnívám se, že se ztratili,“ prohlásil ostře znějícím hlasem. „Až mě ti idioti z oddělení pro styk s veřejností příště požádají, abych vzal na palubu nějaké pitomé televizáky, tak jim řeknu, ať si takové žádosti strčí někam.“

Kapitán nebyl v takovém rozpoložení, aby mu Austin mohl říci, že když agenturní oddělení pro styk s veřejností takové věci vyžaduje, pomáhá tím přesvědčovat Kongres, jak je důležité agenturu finančně podporovat, a navíc tak otevírá dveře grantům na projekty, jaký představuje třeba tenhle výzkum v Černém moři.

„Dostal jsem nápad,“ prohlásil Austin. „Nemám teď nic důležitého na práci. Co byste řekl tomu, kdybych se trochu proletěl po okolí a pokusil se je najít?“

Kapitánův zachmuřený výraz přešel do vědoucího úsměvu. „Mě neoblbnete, Austine. Chcete se v albatrosu proletět už od chvíle, kdy jste vkročil na palubu.“

„Posloužilo by to dvojímu účelu. Mohl bych na tom vašem ptáčkovi uskutečnit testovací let a zároveň bych se porozhlédl po našich hostech.“ A taky by to samozřejmě znamenalo skvělý lék na jeho zhoršující se ponorkovou nemoc.

Atwood si prohrábl ryšavé vlasy. „Dobrá, příteli. Udělejte to. Každých pár minut nás ale informujte o své poloze. Už tak mám dost potíží s těmi nezvěstnými lidmi od televize. Nechce se mi křižovat po celém Černém moři a hledat i vás.“

Austin kapitánovi poděkoval a rozhodným krokem, z něhož přímo vyzařoval znovunabytý elán, zamířil dolů, aby albatros připravil ke startu. Tento ultralehký hydroplán byl vyvinut pro zvětšení vizuálního dosahu plavidel. Radar, který měla na palubě většina agenturních lodí, dokázal na deset mil zachytit i komára, občas ale docházelo k situacím, kdy lidský zrak zkrátka nešlo nahradit. Letoun navrhl Joe Zavala, jehož technické schopnosti hraničily s genialitou. Požádal Austina, aby ho vzal na palubu Arga a otestoval jej za skutečných přírodních podmínek, loď ale zatím většinou pořád plula a Austinovi se nechtělo kapitána žádat, aby kvůli zkušebnímu letu na delší dobu zastavil.

Jednomístný letoun byl pojmenován po albatrosovi, mořském ptáku, který byl za letu mimořádně krásný, jen se poněkud nemotorně dostával do vzduchu a stejně těžkopádně přistával. Austin vešel do palubního hangáru a pečlivě stroj prohlédl. Skutečnost, že letoun při pohledu působil pahýlovitým a neohrabaným dojmem, mu nevadila. Už na ultralehkých letounech létal, a tak věděl, že důležitá je hlavně stabilita a snadnost ovládání.

Na boku stroje se skvěla černou barvou nastříkaná písmena NUMA. Zespodu plochý laminátový trup byl vpředu zakřiven nahoru jako příď kánoe a dolů pod něj po obou stranách trčely laminátové plováky připevněné na hliníkových konzolách. Po stranách trupu a na plovácích se nacházely rovněž ručně ovládané zasouvací podvozky s koly, pomocí kterých mohl albatros přistát i na pevné zemi.

Letoun byl vytlačen na palubu, jeho úzká, desetimetrová křídla pokrytá dakronovým potahem vybalili a připevnili k trupu. Austin se usadil do malého kokpitu a členové posádky Arga albatros spustili po široké svažující se zádové rampě na hladinu. Austin nastartoval motor, odstranil poutací lana a zamířil s letounem na otevřené moře, aby se blíže seznámil s řídicími prvky a zvykl si na ně. Když získal pocit, že se letoun na moři chová velmi dobře, chtěl zjistit, jak se bude chovat ve vzduchu. Vytýčil si na hladině imaginární startovací dráhu a přidal plyn.

Stroj, vybavený kvalitním motorem o výkonu čtyřiceti koňských sil, nabral během chvilky dostatečnou rychlost, a to aniž by se přitom jakkoli snažil vybočit z přímé dráhy. Asi třicet metrů ještě česal vrcholky vln, pak se ale zvedl do vzduchu a začal stoupat, až se ocitl nad výzkumným plavidlem. Austin Argo jednou oblétl, pozdravně zamával křídly a pak nasadil kurz na Bospor, průliv spojující Černé a Středozemní moře. Dospěl totiž k názoru, že když má televizní štáb základnu v Istanbulu, měl by připlout právě odtud.

Dvouválcový dvoutaktní motor Rotax, který poháněl vzadu umístěnou vrtuli, dokázal letounu poskytnout maximální rychlost šedesáti pěti mil za hodinu. Nešlo o nic světoborného, stroj si však zachovával skvělou ovladatelnost – zatáčel, klesal i stoupal poslušně, bez jakékoli známky nějakých vrtochů. Austin se cítil volný jako ti mořští ptáci, které předtím viděl kroužit nad Argern a čekat na zbytky z lodní kuchyně. Letěl rychlostí padesáti pěti mil za hodinu, a to ve výšce přibližně tří set metrů, což mu poskytovalo možnost vidět na všechny strany na míle daleko. Pětigalonová nádrž letounu poskytovala dosah okolo sto padesáti mil.

Vzduch byl křišťálově čistý a ostré slunce dávalo zvlněné hladině stříbřitý lesk. Austin zahájil pátrací akci spočívající v paralelních přeletech co největšího prostoru za co nejkratší dobu. Než televizní pracovníci opustili Istanbul, poslali jim krátkou rádiovou zprávu, v níž požadovali přesnou polohu Arga a zároveň je informovali o odhadované době svého připlutí. Tvrdili, že dorazí na palubě nějaké rybářské lodě. Austin zahlédl celou řadu traulerů, nezdálo se však, že by kterýkoli z nich mířil přímým kurzem na Argo.

Při přeletech sem a tam mu rychle začalo ubývat palivo. Už ho měl jen třetinu z původního množství, což mu na návrat k Argu poskytovalo jen minimální rezervu. Zkontroloval kompas a už se chystal na zpáteční cestu, když tu zahlédl stopu za nějakou lodí a pak i člun blížící se rychle k ruskému pobřeží. Přepadla ho zvědavost, a tak se rozhodl zaletět ještě blíže ke břehu. Sletěl níž, takže nyní letěl méně než sto padesát metrů nad hladinou, a málem se mu podařilo člun dostihnout. Plavidlo bylo ale náhle zachyceno z boku vlnou a převrátilo se.

Zatímco kroužil a přemýšlel, co by měl podniknout, zaregistroval, že se převrácený nafukovací člun chová poněkud podivně. Třebaže ho vlny hnaly přímo ke břehu, přibližoval se k němu pod úhlem.

Austin vzal do ruky mikrofon a zapnul vysílačku.

„Albatros volá loď Argo z agentury NUMA. Ozvěte se, prosím.“

„Argo slyší.“ Austin rozpoznal hlas kapitána plavidla. „Tak jak se náš ptáček chová?“ zeptal se Atwood.

„Jako vycvičený pterodaktyl. Lítá prakticky sám. Jsem tu jen do počtu.“

„To rád slyším. Nějaké známky po těch neuvěřitelných televizních pitomcích z Neuvěřitelných záhad?“

Austin, který ani na okamžik nespouštěl z očí převržený člun, odvětil: „Jedinou záhadu tady představuje jeden převrácený zodiac. Zahlédl jsem pár lidí, jak se ho přidržují, někam ale zmizeli.“

„Kde přesně jste?“

„Jsem těsně u břehu.“ Austin se zadíval na skalnatý kus pobřeží vybíhající do moře. „Vidím nějaké středně vysoké útesy oddělené pláží a dunami. Na okraji toho výběžku je skála, která připomíná profil admirála Sandeckera. S vousy a vlastně se vším všudy.“

„Zeptám se navigátora. Už v těchto vodách plul snad stokrát.“ Následovala chvilka ticha, pak se kapitánův hlas ozval znovu. „Je to Imamův výběžek. Údajně se jedná o tvář nějakého světce.“

„Člun už se dostal do příbojové oblasti. Moře je tam na přistání ale příliš rozvlněné.“

„Co bychom podle vás měli udělat my?“

„Chystám se jít dolů, abych se na to podíval zblízka. Jestli někoho najdu, budu potřebovat pomoc. Albatros není na přepravu pasažérů stavěný.“

„Už zvedáme kotvy. Dorazíme tam přibližně za hodinu.“

„Rozumím. Přistanu a porozhlédnu se po nějakém baru, kde by podávali nějaké slušné martini.“

Austin vypnul mikrofon a opět se zadíval na člun. Lehce se usmál. Tak se mu to přece jen nezdálo. Od zodiaku se odpoutali tři plavci a zamířili ke břehu.

Ultralehké letouny nejlépe přistávaly proti větru, který v tomto případě foukal od moře. Austin proto klesl a ve výšce třiceti metrů zamířil k pobřeží, kde jeho pozornost upoutala jedna dlouhá a mírně se svažující duna, která se táhla podél celé pláže. Zamýšlel doletět až nad ni, obrátit se do protisměru a přistát na písku.

Albatros přeletěl nad plavci snažícími se překonat příbojovou oblast. Zatím se jim to dařilo – využívali hřebeny vln a nechávali se jimi hnát ke břehu, aby tak ušetřili síly. Austinovi se na okamžik naskytl pohled na nějaké nízké budovy ve vnitrozemí, pak ale jeho pozornost upoutal ostrý záblesk dole na zemi. Albatros se dokázal obrátit téměř na pětníku. Austin využil jeho schopnost okamžitě reagovat a prudce naklonil řídicí páku. Letoun učinil prudký obrat a před ním se otevřelo malé údolíčko dosud skryté za dunou.

Za písečným hřebenem se schovával asi tucet mužů na koních. Byli roztaženi do dlouhé řady a v rukou třímali nad sebe zdvižené šavle. Ten stříbřitý záblesk, který Austin předtím spatřil, vyvolal odraz slunečních paprsků od čepelí jejich šavlí. Albatrosův náhlý a hlavně hlučný přílet koně vylekal a oni se začali vyplašeně otáčet a vzpínat. Austin celou scénu mohl pozorovat jen letmý okamžik, když koním a jezdcům, kteří se je snažili znova ovládnout, přelétal přímo nad hlavou, pak se ale ocitl opět nad pláží a ztratil je z očí. Plavci v té době byli už jen kousek od břehu.

Náhle mu kolem hlavy začaly prolétávat kousky dakronu. Ti jezdci dole neměli jen šavle. Křídlo nad Austinovou hlavou najednou vypadalo, jako by si o jeho potah chtěl nějaký tygr nabrousit drápy – někdo po něm z pláže střílel. Laminátový kokpit žádnou ochranu proti kulkám neskýtal. Ke všemu nebezpečí Austin téměř seděl na palivové nádrži. Kulky zatím létaly příliš vysoko, ale stačil by jediný náhodný zásah do vrtule a jeho letoun by se zřítil jako postřelená kachna. Zatlačil na řídicí páku a stroj zamířil prudce dolů. Třebaže měl nasazena sluchátka, moc dobře zaslechl ostré krach, které se ozvalo, když jedna střela zasáhla kterousi dutou hliníkovou vzpěru mezi kokpitem a křídly. Na pravém spánku pocítil bolestivé bodnutí. Zasáhla ho kovová střepina a po tváři mu začala stékat krev. Kolem krku měl uvázaný šátek, tak si jím ovinul čelo, aby krvácení zastavil.

Další z kulek vypálených při téže salvě zasáhla jeden laminátový plovák. Austin posunul řídicí páku dopředu až na doraz a ultralehký letoun zamířil k zemi jako rychlovýtah. Nebezpečně se přitom – vzhledem ke ztrátě plováku – nahnul na jednu stranu, takže se Austin musel co nejvíce nahnout na stranu opačnou, aby tak stroj vyvážil. Odlétl tak daleko nad moře, až se ocitl mimo dostřel, pak provedl obrat a vydal se podél pobřeží.

Střelba začala v okamžiku, kdy se lidé ve vodě při plavání dotkli břichy písečného dna. Nyní už byli na nohou a pádili podél břehu pryč. Austin zahlédl štíhlou snědou ženu a dva muže, jednoho malého a druhého vysokého. Jak běželi, ohlíželi se přes rameno a snažili se mít albatros neustále na očích, naskytl se jim ale jiný pohled – na muže vynořující se zpoza duny. Seděli na koních a v rukou třímali tasené šavle. Když běžící trojice tuto hrozbu zaregistrovala, pokusila se ještě přidat, po měkkém písku už ale nikdo z nich rychleji běžet nemohl. Pro jezdce určitě bude hračkou předjet bezbranné běžce a odříznout je od hluboké vody. Písečná pláž žádný úkryt neskýtala. Bylo to dokonalé popraviště.

Jezdci pobídli koně a vyrazili tryskem podél duny, aby pronásledovaným lidem odřízli cestu. Austin sáhl do nouzové příruční bedýnky umístěné za sedadlem a vytáhl pětadvacetimilimetrovou signální pistoli Orion určenou zejména pro lodě praktikující příbřežní plavbu. Vložil do hlavně pistole jednu světlici Red Meteor o svítivosti deseti tisíc kandel a pak dal plný plyn. Třebaže se albatros vzhledem ke svému poškození nebezpečně nakláněl, vyrazil k pláži rychlostí pětašedesáti mil za hodinu.

Když ultralehký letoun probzučel běžícím lidem jako nějaký obrovský navztekaný sršeň přímo nad hlavou, vrhli se k zemi. Austin se řídil pouze reflexy, spíše než člověka připomínal stroj. Sevřel řídicí páku mezi koleny, vyklonil se do strany až za zakřivený plexisklový kryt, který sloužil jako čelní sklo, a zamířil na střed řady jezdců. Zmáčkl spoušť a světlice vyrazila k jezdcům jako nějaká miniaturní kometa.

Náklon letounu ale ovlivnil Austinovu mušku. Světlice narazila do duny jen pár metrů pod okrajem travnatého porostu na jejím hřebenu a explodovala v gejzíru jasně červených jisker. Koně, kteří se ocitli místu zásahu nejblíže, se vyděšeně vzepjali. A ta zvířata, která si dokázala zachovat klid, o něj přišla, když jim nad hlavou jako obrovský bzučící hmyz prolétl albatros.

Austin provedl rychlý obrat, aby na ně nalétl podruhé. Chaotická scéna u písečné duny mu připomněla slavnou Picassovu nástěnnou malbu Guernika. Jen stěží se dalo poznat, kde končí koně a kde začínají jezdci. Škodolibě se usmál a vsunul do signální pistole další světlici. Pak zaútočil znova, tentokrát zezadu.

V čelním plexisklovém krytu se objevila zubatá díra lemovaná sítí prasklin. Jednomu z jezdců se podařila šťastná trefa. Austinovi kulka prolétla tak blízko hlavy, že slyšel její zasvištění. S vypětím všech sil se mu ale podařilo zkoncentrovat, namířit a zmáčknout spoušť.

Druhá světlice si to namířila přímo do změti koňských a lidských těl a trefila jednoho jezdce. Objevil se červený zášleh, muž spadl z koně a ten jej – zaháknutého jednou nohou ve třmenu – za sebou začal vléci.

Pak se pod Austinem mihla pláž a on se opět ocitl nad mořem. Obrátil se a znovu zamířil k duně. Travnatý koberec, který pokrýval její hřeben, hořel a k nebi stoupal černý kouř. Jezdci, které koně shodili, se pokoušeli odkutálet z dosahu jejich kopyt. Ostatní již sesedli, pevně drželi koně za uzdy a snažili se vyplašená zvířata uklidnit. Koně do sebe naráželi a ty rány dále zvyšovaly jejich strach.

Jeden z jezdců se od ostatních odpoutal a pobídl svého koně do trysku. Když Kaela a její společníci zaslechli tupé údery kopyt, otočili se a spatřili, jak se na ně se vztyčenou šavlí řítí. Austin si nalétl tak, aby se k jezdci blížil zepředu. Zvedl signální pistoli, nedokázal ale muže dostat na mušku. Zamířil proto s letounem prudce dolů, prolétl utíkajícím lidem jen kousek nad hlavou a směřoval přímo na jezdce, obrovitého muže s divoce rozevlátými zrzavými vousy. Na poslední chvíli pak Austin prudce přitáhl. Laminátový plovák minul mužovu hlavu jen o pár centimetrů. Kůň zaržál hrůzou a začal pádit pryč. Jezdec měl co dělat, aby se udržel v sedle. Poděšené zvíře přeběhlo přes vrchol duny a namířilo si to za ostatními jezdci, kteří se rozhodli další útočné aktivity vzdát a cválali k nedalekému lesu.

Austin se mezitím marně pokoušel srovnat ve vzduchu poškozený stroj. Seděl tak, že polovinou těla čouhal z kokpitu ven – asi jako jachtař snažící se zmenšit náklon plachetnice – a připravoval se na brzké tvrdé přistání.

5

KDYŽ SE TEN PODIVNÝ MALÝ LETOUN SNESL téměř po spirále z oblohy, Kaela Dorná zatajila dech. Stroj na poslední chvíli zase prudce vyrazil vzhůru a začal sebou ve vzduchu škubat jako papírový drak. Pak se letadlo jakž takž srovnalo, třebaže se mu třepala křídla a zmítalo sebou jako na neviditelné housenkové dráze.

Pilotovi se nakonec podařilo stroj ovládnout a přejít do klouzavého letu. Stroj nalétával na přistání celkem klidně, než se ale dotkl země, levé křídlo prudce kleslo, zarylo se do měkkého písku a okamžitě se ulomilo. Zbytek letounu dopadl pod úhlem na pláž, smýkl sebou a pak se s ocasní částí trčící vysoko do vzduchu zastavil. Motor zmlknul a pláž najednou ovládlo podivné ticho. Jediné zvuky představovalo šplouchání vln a praskání hořící trávy.

Reportérka a její kolegové zůstali nevěřícně zírat na vrak letounu. Byli tak vyčerpaní, že se skoro nemohli pohnout. Plavání ke břehu je stálo spoustu sil a po následném pokusu zachránit si útěkem život sotva lapali po dechu. Dokonce i Kaele, která z nich byla v nejlepší kondici, se podlamovaly nohy. Když se ten zvláštní stroj objevil, netušili, jestli má jeho pilot přátelské či nepřátelské úmysly, o záměru těch jezdců s divokýma očima a tasenými šavlemi ale nemohlo být pochyb. Toužili po jejich krvi.

To letadlo vypadalo jako pták, který proletěl ventilátorem, a zdálo se nemožné, že by pilot mohl vyváznout bez úhony, uvnitř se ale někdo hýbal. Pilot vystrčil na okraj kokpitu jednu nohu, pak druhou a slezl na zem. Vypadal v pořádku. S rukama založenýma v bok obešel letoun a prozkoumal rozsah škod. Jako člověk zvažující koupi ojetého auta kopnul do jednoho kola na pokroucené podvozkové noze a zavrtěl hlavou. Pak se k nim obrátil, přátelsky jim zamával a zamířil jejich směrem. Při chůzi lehce kulhal.

Lombardo a Dundee přistoupili každý z jedné strany ke Kaele, aby ji mohli chránit. Tu ale v té chvíli zajímal více onen neznámý muž. Byl vysoký – měřil tak sto pětaosmdesát čísel – a disponoval širokými rameny vyhazovače v nočním klubu. Na sobě měl bavlněné námořnické tričko a světle hnědé krátké kalhoty. Jeho svalnaté nohy budily dojem, že by mohly prokopnout cihlovou zeď. Když se přiblížil a sundal si baseballovou čepici, odhalil tak kovově šedé, téměř platinové vlasy. Jeho opálený obličej byl skoro bez vrásek –výjimku představovaly jen drobné rýhy od smíchu kolem úst a očí. Kaela odhadovala, že by mu mohlo být tak kolem čtyřiceti.

Na tváři měl zaschlou krev a skvrny od krve se rýsovaly i na šátku, který měl ovázaný kolem čela. Přistání letadla vypadalo hrůzyplně, on ale budil zdání člověka, který se právě vrací z tenisového zápasu.

„Dobré odpoledne,“ pozdravil je s širokým úsměvem. „Jste v pořádku, lidičky?“

„Ano, nic nám není, děkujeme,“ odvětila Kaela obezřetně. „A co vy? Krvácíte.“

Bezmyšlenkovitě se dotkl svého zranění. „To je jen drobná ranka. Pořád jsem v celku, tedy více méně.“ Pak ukázal prstem na rozbitý letoun. „Byl bych rád, kdybych totéž mohl říct o albatrosu. Dneska už je nedělají tak jako dřív. Nemáte náhodou nějakou lepicí pásku?“

Kaela se nesměle usmála. „Váš letoun je ve stavu, kdy mu už žádná lepicí páska nepomůže,“ prohlásila. „Pokud se nepletu, pojišťovna by tento stav nazvala totálním zničením.“

Muž se zašklebil. „Obávám se, že máte pravdu, slečno…“

„Dorná. Kaela Dorná. Tohle je náš producent Mickey Lombardo a jeho asistent Hank Simpson. Pracujeme na natáčení televizního pořadu Neuvěřitelné záhady.“

„Myslel jsem si to. Jmenuji se Kurt Austin. Pracuji pro Národní agenturu pro podmořský výzkum.“

„NUMA.“ Lombardo k Austinovi přistoupil a potřásl mu rukou. „Příteli, ani netušíte, jak rádi vás vidíme. Objevil jste se v pravou chvíli.“

„Bylo v tom víc než jen štěstí,“ řekl Austin. „Hledal jsem vás. Dneska dopoledne jste měli dorazit na Argo.“

„Omlouváme se,“ promluvil opět Lombardo. „Trochu jsme si zajeli, abychom prozkoumali jednu starou sovětskou ponorkovou základnu, která by někde tady měla být.“

„Kapitán Arga není zrovna štěstím bez sebe. Nabourali jste mu časový harmonogram a zdrželi jste odplutí. Kdybyste nám dali o změně svých plánů vědět, ušetřili byste nám starosti.“ Austin se usmíval, ale v jeho hlase zazněla výčitka.

„To je moje chyba,“ ozvala se Kaela. „Domnívali jsme se, že nám to zabere jen pár hodin. Chtěli jsme se s vámi spojit na moři, ale na té rybářské lodi, kterou jsme si najali, nefungovala vysílačka. Kapitán se navíc musel vrátit do přístavu, protože měl nějaké problémy s motorem. Chtěl to rádio co nejdříve spravit a hned vás kontaktovat.“

„To musela být ta rybářská loď, kterou jsem odtud viděl odplouvat.“

Kaela přikývla. „Hodlal nás vyzvednout zítra ráno. Děkujeme vám, že jste nám zachránil život. A omlouváme se, že jste se kvůli nám dostal do tak velkých potíží.“

„O žádných potížích nemůže být řeč,“ prohlásil Austin, kterému se nechtělo lidi z televize po tom všem, co je potkalo, dále trápit. „Možná jen o malých. Proč se váš člun převrátil?“

„Někdo po nás začal z břehu střílet a zabil Turka, který nás sem vezl,“ odvětila Kaela. „Pak se do nás z boku opřela vlna a člun převrátila. Schovali jsme se pod zodiac a pokusili se dostat dále od pláže, příboj byl ale příliš silný a nás to hnalo skoro rovně.“ Podívala se do míst, kde poprvé spatřila útočníky. „Máte představu, co ti jezdci mohli být zač?“

Austin neodpověděl. I když to vypadalo, že studuje její obličej, Kaela si uvědomovala, jak jí mokré tričko a krátké kalhoty přiléhají k tělu. Podvědomě si zatahala za pískem obalenou přední část trička, látka ale trvala na tom, že na její hrudi bude držet jako přilepená. Austin její rozpaky vycítil, a tak se zahleděl na kouř stoupající z povrchu duny.

„Hádám, že to nebyl místní jezdecký oddíl na vyjížďce,“ řekl. „Pojďme se na to podívat blíž.“

Po těch slovech se vydal po svažující se pláži nahoru. Ostatní ho váhavě následovali. Oheň už skoro dohořel. Když prošli zuhelnatělou trávou na vrcholu duny, Austin si všiml, že se o kus dál na zemi něco leskne. Vydal se to prozkoumat. Vzápětí zvedl ze země šavli, potěžkal ji a zkusil, jak je vyvážená. Dlouhá zakřivená čepel byla vyrobena tak, aby paži poskytovala větší údernou sílu. Když si Austin představil, co všechno by tato jako žiletka ostrá zbraň mohla člověku způsobit, sevřel čelisti. Když pak začal studovat nápis vyrytý v azbuce do povrchu čepele, Australan cosi vykřikl. Austin vzhlédl a spatřil ho, jak stojí po kolena v trávě netknuté ohněm a hledí na něco u svých nohou.

„Co je tam?“ zeptal se Austin.

„Mrtvý chlap.“

Austin zapíchl šavli do písku a zamířil k němu. Když k Australanovi došel, ukázal Dundee na tělo nějakého muže. Ležel na zádech a v očích měl skelný pohled. Většinu rysů jeho obličeje zakrývaly černé vousy plné písku. Mohlo mu být tak mezi čtyřiceti až padesáti lety. Hlavu měl vykroucenou do strany pod nepřirozeným úhlem. Jeho tváře byly propadlé a jednu z nich pokrývala krev.

„Domnívám se,“ řekl Austin, „že spadl z koně a dopadl na hlavu.“ Nebyl necitlivým mužem, nad mrtvým jezdcem ale žádnou lítost nepociťoval.

Lombardo mezitím došel k zodiaku, vlnami vyvrženému na břeh, vytáhl z vaku kameru a pustil se do filmování místa, které ještě před chvílí bylo bojištěm. Po chvíli s Kaelou přišli k oběma mužům, aby zjistili, na co se dívají. Lombardo překvapeně hvízdl. „Co je to za maškaru?“

Austin poklekl vedle mrtvoly. „Vypadá to jako něco z Čaroděje ze země Oz.“

Mrtvý muž měl na sobě dlouhý šedý kabát se zapínáním na knoflíky a pytlovité kalhoty zastrčené do černých holínek. O kus dál se válela jeho černá kožešinová čepice. Ramena mu zdobily červené nárameníky. K širokému koženému opasku měl připevněno pouzdro na pistoli a pochvu. Přes hrudník se mu vinul nábojový pás. Přes krk měl na provaze zavěšenou pochvu s dýkou.

„No páni,“ vydechl s úžasem Dundee. „Ten chlap byl chodící arzenál.“

Austin prohledal trávu kolem mrtvého muže. Pár metrů od něj našel pušku. Zvedl ji, zapřel si pažbu o rameno a natáhl dobře naolejovaný závěr. Hlaveň pušky zdobil stejně jako čepel šavle nějaký nápis v azbuce. Austin sbíral soubojové pistole, a tak měl o starých střelných zbraních jisté všeobecné znalosti. Tahle puška představovala model Mosin-Nagant, byla více než sto let stará, ale vypadala jako nová. V duchu poděkoval bohu, že ti jezdci neměli moderní automatické zbraně. Stačil by jeden jediný kalašnikov a on i albatros by byli na cucky.

Austin podal pušku Dundeemu a začal mrtvému prohledávat kapsy. Nic. Pak sundal z jeho čepice kovový emblém a schoval si ho. Když Lombardo dokončil filmování celé scény, Kaela navrhla, aby udělal pár záběrů jednopatrových válcovitých budov, které stály dále ve vnitrozemí.

„To není dobrý nápad,“ prohlásil Austin a ukázal na otisky kopyt směřující k budovám. Obával se, že by se jezdci mohli vrátit, nahlas to ale neřekl, protože by v tom případě stejně nemohli nic dělat. „Podle mě by bylo nejlepší, kdybychom odtud co nejrychleji vypadli.“ Hodil si pušku přes rameno, uchopil do země zabodnutou šavli a vydal se k pláži. Když se ocitl na vrcholu duny, dohonila ho Kaela.

„Máte nějakou představu, co to všechno mohlo znamenat?“ zeptala se udýchaně. „Proč by nás ti muži chtěli zabít?“

„Vím tolik co vy. Tedy nic. Až do okamžiku, kdy po mně párkrát vystřelili, jsem se domníval, že se tu natáčí nějaký film.“

„Ještě štěstí, že neměli dobrou mušku.“ Na okamžik se odmlčela. Pak si všimla, že si ji Austin prohlíží stejně jako prve. „Je něco špatně?“

„Skoro se to bojím říct.“

„Nechce se mi věřit, že by vám něco takového dělalo potíže. Plachý se rozhodně nezdáte.“

Austin pokrčil rameny. „Svým způsobem by se dalo říct, že jsme se už setkali.“

„To těžko. Jsem si jistá, že bych si to pamatovala.“

„Nechápejte to doslovně. Ale jinak mluvím pravdu. Když se vám dívám do tváře, nemůžu se ubránit dojmu, že jste až neuvěřitelně podobná jedné princezně, kterou jsem viděl namalovanou na zdi jistého egyptského chrámu.“

Kaela byla vysoká, přičemž za svou výšku vděčila zejména dlouhým a velmi pěkně tvarovaným nohám. Měla hladkou, kávově zbarvenou pokožku a ebenově černé dlouhé vlasy, které se jí přirozeně kroutily. Měla plné, skoro dokonalé rty a oči v barvě tmavého jantaru. Jako atraktivní žena pracující v mužském oboru se domnívala, že už slyšela všechny existující lichotky, tahle ale pro ni představovala novinku. Věnovala Austinovi postranní pohled. „To je legrační. Já si totiž zase myslela, že jste právě vystoupil z pirátské lodě kapitána Kidda.“

Austin se zasmál a prohrábl si rukou rozcuchané vlasy. „Asi teď opravdu vypadám jako pirát, ale myslel jsem to smrtelně vážně. Té mladé ženě na zdi toho chrámu se podobáte jako vejce vejci. Jste jen trochu mladší. Ta malba totiž vznikla asi tak čtyři tisíce let před Kristem.“

„Už jsem toho v životě vyslechla spoustu,“ řekla Kaela, „ale ještě nikdo mě nepřirovnal k egyptské mumii. Děkuji za kompliment, tedy jestli to měl být kompliment. A za záchranu našich životů. Nikdy vám to nebudeme moci splatit, pane Austine.“

„Můžete začít tím, že mi budete říkat Kurte. A já bych vám zase mohl říkat Kaelo. Co vy na to?“

Usmála se. „Proč ne?“

„A teď, když už jsme staří dobří přátelé, co byste řekla pozvání na večeři?“

Přelétla pohledem liduprázdné pobřeží. „Co by to podle vás mělo být? Kořeny a bobule upravené podle příručky mladého skauta?“

„Ve skautu jsem to moc daleko nedotáhl a sbírání bobulí nepatří k mým silným stránkám. Myslel jsem spíše na něco takového, jako je kachna na pomerančích. A můžu se téměř zaručit za stůl s výhledem na moře.“

„Tady?“ zeptala se, ochotná přistoupit na jeho hru.

„Ne, tam,“ odvětil a ukázal na moře, po němž se směrem k nim hnala loď s tyrkysovým trupem. „Plující grandhotel Argo. Osádka tvrdí, že než našeho kuchaře NUMA přeplatila, býval šéfkuchařem ve Four Seasons.“

„Kdybych takové pozvání odmítla,“ prohlásila Kaela, „byla bych pěkně pitomá.“ Pak si uvědomila, jak nedbale vypadá, a dodala: „Obávám se ale, že na takovou příležitost nejsem vhodně oděna.“

„Jsem si jist, že na palubě něco vhodného najdeme. Až budu zajišťovat rezervaci, zmíním se o tom. Moje rádio je jediná věc, která přežila přistání. Zatímco budu mluvit s lodí, vy byste mohla přivést své přátele. Udělejte to co nejrychleji. Jsme na ruském území a já si nevzal pas. Neměli bychom tuhle návštěvu zbytečně prodlužovat.“

Zatímco kráčel k letounu, Kaela jej zamyšleně pozorovala. Vycítila možnost zajímavé reportáže. Co je to za chlapa? Není to určitě žádný tuctový buran. Křikla na Mika a Dundeeho a dala jim pokyn, ať toho natáčení nechají. Pak se rychle vydala za Austinem.

6

Moskva, Rusko

KDYŽ VIKTOR PETROV DOTELEFONOVAL, stálo ho to hodně sil, aby zůstal ledově klidný. Zavěsil, propletl si prsty a zadíval se jen tak před sebe. Po chvíli přemýšlení vstal od stolu a zamířil k oknu. Přelétl očima město a pak pohledem spočinul na baňatých věžích chrámu Vasilije Blaženého. Nepřítomně zvedl ruku a začal si mnout pravou tvář. Když se prsty dotýkal pergamenově zbarvené jizvy, téměř ten dotek nevnímal. Kolik času uteklo? Patnáct let. Divné. Bylo to už tak dávno, a přece stačil jediný telefonát, aby tu trýznivou bolest pocítil znovu.

Petrov se zadíval na chodce, kráčející v tom horku bůhvíkam, a zatoužil po zimě. Jako většina jeho rodáků měl i on hluboký vztah ke sněhu. Ruská zima byla krutá a nemilosrdná, zachránila ale jeho zem před Napoleonovými a Hitlerovými vojsky. Za Petrovovou láskou ke sněhu se však ukrýval i mnohem prozaičtější důvod. Zima dokázala schovat některé vady na kráse, které toto město mělo, dokázala utlumit jeho hluk a skrýt pod bělostnou pokrývkou čistoty všudypřítomnou korupci.

Vrátil se ke svému poškrábanému kovovému stolu, největšímu předmětu v malé, bezvýrazné místnosti. Na jedné straně stolní desky ležel starý černý telefon s vytáčecím číselníkem, na druhé fax. V jednom rohu stála spíše jen pro efekt prázdná skříňka na desky. Tahle stísněná kancelář byla jednou z tuctu místnůstek, které tvořily desáté patro budovy představující do nebe čnící šedý pomník banálnosti socialistické architektury. Na dveřích kanceláře stálo malými písmeny napsáno ORGANIZACE PRO KONTROLU STAVU ŠKODLIVÉHO HMYZU NA SIBIŘI. Petrov měl jen málokdy nějakou návštěvu. Občas k němu jakási ztracená duše zabloudila, a pokud tak učinila, oznámil jí, že kancelář pro boj proti škodlivému hmyzu na Sibiři byla přesunuta jinam.

Petrov měl navzdory spartánskému zařízení své kanceláře velký vliv na ruskou vládu. Klíč k takovému vlivu představovala anonymita, která ho udržovala mimo zorné pole ostatních. Ještě si dobře pamatoval na dny, kdy Pravda povinně otiskovala fotografie nejvyšších sovětských představitelů sledujících z Leninova mauzolea prvomájové průvody. Jakýkoli náznak toho, že by někdo z těchto prominentů mohl vystřídat právě vládnoucího tyrana, by takového nešťastníka odsoudil k fyzické likvidaci. Petrov si proto osvojil umění dokonale zapadnout do okolního prostředí. Představoval byrokratický ekvivalent vlkodlaka, pohádkového stvoření schopného měnit vlastní vůlí formu své existence. Díky schopnosti nepřipustit prozrazení své identity přežil už tři předsedy prezídia Nejvyššího sovětu SSSR a bezpočet členů politbyra. Už roky se nikým nenechal vyfotografovat. Fotografie, které by zájemce našel v jeho osobních spisech, ve skutečnosti představovaly snímky mrtvých lidí. Zmařil všechny snahy novinářů napsat o něm článek. Ať už ve své dlouhé kariéře udělal cokoli důležitého, vždy si vysloužil maximálně označení za bezejmenného poradce či spolupracovníka.

Aby si zajistil i odpovídající fasádu, halil své atletické tělo do jednoho z těch pytlovitých tuctových obleků, které po dlouhou dobu tvořily uniformu oněch šedých a bezvýrazných mužů z Kremlu. Prošedivělé vlasy mu přesahovaly okraj laciné košile, jako by si nemohl dovolit ani holiče. V drátěných obroučkách zcela nepotřebných brýlí měl obyčejná skla, přičemž brýle nosil proto, aby s jejich pomocí získal profesorský vzhled. Každý převlek ale obnášel nějaké limity. Jizvu zakrýt mohl, ale ať už by na sebe vzal cokoli a upravil se, jak chtěl, nedokázal by zakrýt inteligenci, vyzařující z břidlicově modrých očí, a ostře řezaný profil prozrazující odhodlanost.

Volající byl jeden seriózní mladý muž jménem Alexej, kterého Petrov osobně najal jako agenta. „Na jihu došlo ke změně situace,“ řekl mu s neskrývaným vzrušením.

Při zmínce o této světové straně Petrov okamžitě zbystřil pozornost. Tento zapadlý kout bývalé sovětské říše představoval vířící smršť plnou atentátů, vražd, vzpour a neklidu obyvatelstva. Čekal, že uslyší nějaké další špatné zprávy z Gruzie.

„Pokračujte,“ řekl automaticky.

„Nějaká americká loď narušila dnes dopoledne v Černém moři ruské teritoriální vody.“

„Jaká loď?“ zeptal se Petrov s neskrývaným podrážděním. Měl teď na přemyšleni mnohem závažnější věci.

„Loď Národní agentury pro podmořský výzkum.“

Petrov pevně sevřel sluchátko. „Jen pokračujte,“ řekl co nejklidněji znějícím hlasem.

„Naši pozorovatelé to plavidlo identifikovali jako Argo. Zkontroloval jsem povolení, které loď obdržela. Může operovat jen na otevřeném moři. Podařilo se zachytit několik rádiových zpráv mezi lodí a nějakým letadlem. Jeho pilot hovořil o svém plánu přistát na ruském území.“

„Překročilo to letadlo skutečně naše hranice?“

„To nevíme, pane. Radar nic nezachytil.“

„Tohle asi nebude invaze, Alexeji. Určitě nejde o nic takového, co bychom museli řešit s americkým ministerstvem zahraničí, nebo ano?“

„Nikoli v tomhle případě, pane. Ten letoun několikrát udal svou polohu, takže jsme si na mapě mohli zjistit jeho kurz. Když se pak pilot spojil s lodí a začal hovořit o návratu, byl blízko oblasti tři třicet jedna.“

Petrov v duchu zaklel. „Jste si jejich polohou jistí“

„Absolutně.“

„Kde je ta americká loď teď?“

„Pobřežní stráž tam vyslala vrtulník. To plavidlo už ruské teritoriální vody opustilo a podle všeho směřuje do Istanbulu. Stále ho ale odposloucháváme.“

„A co to letadlo?“

„Nebylo spatřeno.“

„Předpokládám, že místo pravděpodobného přistání stroje zevrubně prozkoumali.“

„Ano, pane. Výsadek ohlásil, že na místě byl nalezen přibližně akr spálené trávy. Našli tam mnoho lidských stop a známky přítomnosti koní.“

Koně. Petrova najednou přepadl pocit, jako by na něj sáhla smrt. „Chci, abyste tu loď i nadále sledovali. Až přistane, bude čtyřiadvacet hodin denně pod dohledem. Chci být okamžitě informován o všem, co se té lodě bude týkat.“

„Rozumím, pane. Je to všechno?“

„Pošlete mi písemný záznam rozhovoru pilota s lodí.“

„Udělám to okamžitě.“

Petrov agentovi poděkoval za dobře odvedenou práci a zavěsil. Po několika minutách začal hučet fax a vyjelo z něj několik stránek papíru. Petrov začal studovat přepis rozhovoru mezi pilotem letadla a kapitánem Arga. Jen co přečetl první větu, ztuhnul.

„Austin volá Argo.“

Austin. To nemůže být pravda.

Petrov se zhluboka nadechl, aby se uklidnil. Příjmení Austin bylo ve Spojených státech celkem běžné a NUMA byla velkou organizací. Pokusil se přesvědčit sám sebe, že se jedná jen o pouhou náhodnou shodu, jak ale pokračoval ve čtení přepisu rozhovoru, jeho rty se stále více kroutily do chmurné grimasy. Jeho vtipné formulace byly nezaměnitelné. A když pak zaregistroval neuctivou poznámku na adresu ředitele agentury, měl jistotu. Četl slova, která pronesl Kurt Austin.

Petrov sáhl do jedné zaprášené skříňky na dokumenty a vytáhl tlustou složku s nápisem NUMA, Kurt Austin. Ohmatané stránky fasciklu mu sdělily jen to, co už mu řekla paměť. Austin se narodil v Seattlu a jeho otec byl zámožný vlastník společnosti na záchranu poškozených lodí či jejich nákladů. Moře ještě více vybrousilo jeho dobrodružnou povahu. S jachtingem začal, jen co se naučil chodit, a když dospěl, stal se milovníkem závodů rychlých motorových člunů, v posledních letech rovněž rád vesluje po Potomaku. Žije na okraji Washingtonu, v domě, který vznikl přestavbou staré půjčovny loděk nacházející se pod místem zvaným Palisády. Z místa bydliště to má necelou míli k centru Ústřední zpravodajské služby v Langley. Čte filozofické knihy, sbírá soubojové pistole, poslouchá moderní jazz…

Třebaže Petrovovy oči slova sotva registrovaly, četl dále. Když Austin na Washingtonské univerzitě vystudoval systémové inženýrství, zapsal se do jedné velmi známé a uznávané potápěčské školy v Seattlu a získal licenci profesionálního potápěče. Tyto schopnosti mu umožnily získat práci na vrtných plošinách v Severním moři, pak začal pracovat pro firmu svého otce a poté se nechal jedním málo známým oddělením CIA, které se specializovalo na získávání zpravodajských informací pod vodou, nalákat do vládních služeb. Když pak skončila studená válka a CIA toto oddělení zrušila, ředitel Národní agentury pro podmořský výzkum admirál Sandecker Austina najal jako velitele skupiny pro speciální úkoly, které se vesměs týkaly oceánografické výzkumné práce.

Prostředí, z nichž pocházeli, by nemohla být odlišnější. Petrov měl, stejně jako ten Američan, v žilách slanou vodu, jeho začátky však vypadaly mnohem skromněji. Narodil se jako jediný syn chudého rybáře. Když byl ještě pionýr, všiml si jeho inteligence a fyzických schopností jeden politický komisař, a tak byl poslán do Moskvy a stal se chráněncem státu. Své rodiče ani sestry už nikdy nespatřil. Nevadilo mu to však, protože jeho novou rodinou se stal sovětský stát. Chodil do těch nejlepších sovětských škol, s vynikajícími výsledky vystudoval strojírenství, jistou dobu sloužil jako ponorkový důstojník ve službách KGB a pak byl přeložen k námořní zpravodajské službě. Podobně jako Austin i on jistý čas pracoval pro jedno málo známé oddělení, zabývající se získáváním zpravodajských informací pod vodou. Na rozdíl od Austinova týmu, který se koncentroval na oceánografický výzkum, měli Petrovovi lidé právo při plnění úkolů užít jakýchkoli prostředků, včetně síly.

Jejich cesty se poprvé zkřížily, když jedna izraelská ponorka potopila jistou iránskou kontejnerovou loď, která přepravovala nukleární zbraně. Petrov dostal rozkaz ty zbraně za každou cenu vyzvednout – ta kontejnerová loď mohla znamenat velkou nepříjemnost, protože ony zbraně byly ukradeny sovětské armádě. Protože se Spojené státy v té době snažily snížit napětí mezi svými arabskými spojenci a Izraelem, Washington se obával, že pokud by se Irán dověděl, jak byla jeho loď potopena, vyhlásil by svatou válku, která by brzy zachvátila celou oblast. Austin byl pověřen řízením pokusu vyzvednout z kontejnerové lodě zbraně a zničit všechny důkazy.

Sovětská i americká loď dorazily nad potopené plavidlo přibližně ve stejnou dobu. Ani jedna nechtěla té druhé uhnout. Patová situace se táhla celé dny. Pak se na horizontu objevila válečná plavidla obou zemí. Zavládlo tíživé napětí. Zatímco Petrov čekal na rozkazy z Moskvy, byl povolán na můstek, aby vyslechl zprávu z americké lodi.

„Americká loď Talon volá neznámé sovětské záchranné plavidlo. Ozvěte se, prosím,“ ozvala se z vysílačky ruština s těžkým přízvukem.

„Sovětská záchranná loď Tahnu,“ zareagoval Petrov americkým akcentem podmalovanou angličtinou, kterou se naučil na státních školách.

„Nevadilo by vám, kdybychom mluvili anglicky?“ zeptal se Američan. „Moje ruština je trochu zanedbaná.“

„Vůbec ne. Předpokládám, že nám voláte, abyste nás informoval, že nás necháte pracovat.“

„Ne, abych pravdu řekl, volám proto, abych zjistil, jak na tom jste s kaviárem.“

Petrov se usmál. „Děkuji za optání, máme ho víc než dost. Teď ale dovolte jednu otázku mně. Kdy odtud vypadnete?“

„Vaše znalosti angličtiny nejsou tak skvělé, jak jsem se domníval. Nemáme v plánu opouštět mezinárodní vody.“

„V tom případě odpovědnost za jakékoli následky padá na vaši stranu.“

„Je mi líto, ale nic takového nehodláme akceptovat.“

„Pak nemáme jinou možnost než situaci vyřešit silou.“

„Pokusme se tuhle záležitost urovnat přátelsky, tovaryše,“ odpověděl Američan opatrně. „Oba dva víme, co se ve vraku skrývá a jaké nepříjemnosti by to mohlo našim zemím způsobit. Takže mám návrh: my se stáhneme a umožníme vám vytáhnout vaše, ehm, ukradené věci. Pokud budete potřebovat pomoc, poskytneme vám ji. Až budete hotovi, odplujete a my zničíme důkazy. Co vy na to?“

„Zajímavý návrh.“

„Taky si myslím.“

„Jak poznám, že vám můžu důvěřovat?“

„Činy hovoří za všechna slova. Už jsem dal příkaz o půl míle se stáhnout.“ Petrov sledoval, jak americká loď zvedá kotvy a přesunuje se dále od vraku. Usoudil, že i když s ním ten Američan hovořil zcela neformálně, a skoro přátelsky, určitě je odhodlán úkol splnit. Alternativou k dohodě bude pouze stupňování nátlaku. Petrov nebyl hazardní hráč. Pokud Američan poruší slovo, Petrov použije ozbrojené muže, které má na palubě k dispozici. Kdyby to nepomohlo, zasáhlo by vyčkávající sovětské válečné loďstvo. Ale ať už by to pak dopadlo jakkoli, určitě by mu skutečnost, že se mu situace vymkla z rukou, nijak neprospěla.

„Výborně,“ řekl poté. „Až skončíme s vyzvedáváním, odplujeme a vy se do toho budete moci pustit.“

„To zní slušně. Mimochodem, jak se jmenujete? Rád vím, s kým jednám.“

Ta otázka zastihla Petrova nepřipraveného. Svým způsobem vlastně žádné jméno neměl. To, které používal, mu dala sovětská vláda. Zasmál se a prohlásil: „Můžete mi říkat Ivane.“

Reakcí na jeho odpověď byl srdečný smích. „Vsadím se, že takhle se na vaší lodi jmenuje polovina chlapů. Ale dobře. Vy mi zase můžete říkat Johne Doe.“ Pak Petrovovi rusky popřál hodně štěstí a ukončil spojení.

Petrov neztrácel čas tím, že by k vraku kontejnerové lodě posílal potápěče. Díra proražená torpédem umožnila do trupu celkem snadný přístup, a tak byly obě hlavice bez větších problémů vytaženy. Několik nepříjemných a nebezpečných okamžiků nastalo pouze tehdy, když mořské proudy odnesly stranou vytahovací lano a to se zachytilo, pracovali ale na průběžně se střídající směny, a tak celou práci zvládli ani ne za čtyřiadvacet hodin. Petrov vydal rozkaz odplout a tuto skutečnost dal odsignalizovat i americkému plavidlu. Lodě se minuly ve vzdálenosti jen několika set metrů. Petrov stál na palubě a pozoroval cizí loď dalekohledem. Spatřil jakéhosi šedovlasého robustního muže, který si pro změnu prohlížel jej. V jednu chvíli Američan dalekohled sklonil a zamával mu. Petrov ho ignoroval.

Jejich další setkání tak přátelsky neproběhlo. Jakési komerční linkové letadlo z třetího světa bylo za záhadných okolností sestřeleno do vod Perského zálivu. Protože myšlení a chování lidí se v období studené války dalo označit za paranoidní, z důvodů, které byly stejně vágní jako přitažené za vlasy, se obě velmoci navzájem podezíraly z odpovědnosti, či alespoň spoluodpovědnosti za tento čin. Petrov i Austin vrak nalezli opět téměř současně. Petrovovo plavidlo skoro narazilo do Austinovy lodě. Uhnuli až na poslední chvíli, takže Austin měl dost času zaregistrovat na palubě sovětského plavidla těžce ozbrojené muže. Austin Petrovovi zavolal a doporučil mu, aby se zlepšil v kormidlování. Dodal, že kdyby takhle řídil auto, stálo by ho to řidičák. Tentokrát se Austin odmítl z místa pohnout. Mezinárodní incident odvrátila až skutečnost, ze se na místě zřícení stroje objevila plavidla země, které proudový letoun patřil, a vznesla na jeho vrak nárok.

Když pak obe lodě zamířily pryč – každá opačným směrem – Austin se s ruským plavidlem spojil, aby se rozloučil.

„Sbohem, Ivane. Snad se ještě setkáme.“

Tenkrát byl Petrov mladší a ještě se snadno rozčílil. Tenhle arogantní American mu pil krev. „Raději doufejte, že k tomu nedojde,“ řekl s mrazivou upřímnost. „Pokud ano, ani jednomu z nás by se výsledek takového setkání nelíbil.“

O osm měsíců později se Petrovova předpověď vyplnila.

Spojené státy uskutečnily během studené války jistou velmi odvážnou zpravodajskou operaci. Když se toto tajemství po letech provalilo, jeden spisovatel tuto operaci nazval blufováním slepce, nebezpečnou hrou sehrávanou několika neohroženými ponorkovými veliteli a jejich posádkami. Tyto ponorky pronikaly až těsně k sovětskému pobřeží, aby tam shromaždovaly zpravodajské informace. Jeden z podnikaných kroků představovalo i umisťování elektronických odposlechových zařízení na podmořské telefonní kabely.

Petrov si ve své ošuntělé moskevské kanceláři zapálil jeden z tenkých kubánských doutníků, které si nechával dělat na zakázku, a vyfoukl kouř. V mysli se přenesl do minulosti a místo nachového obláčku dýmu, který mu vířil před očima, viděl řídkou ranní mlhu střídající noční temnotu a chladnou hladinu Barentsova moře, jímž se jeho loď hnala plnou rychlostí vpřed.

Navštívil Moskvu, kde se od jednoho vysoko postaveného aparatčika, který si neustále stěžoval na nedostatek peněz přidělovaných ze státního rozpočtu, pokusil získat finanční prostředky na nové lodní vybavení. Jeden z jeho asistentů mu do Moskvy zavolal a sdělil mu, že byla zachycena podivná zpráva odvysílaná z nějaké neznámé lodě operující blízko sovětského pobřeží. Ta zakódovaná zpráva byla krátká, jako by ji radista odvysílal ve spěchu. Sovětští zpravodajci se okamžitě pustili do jejího dešifrování. Zatímco úředník pokračoval ve svých litaniích, Petrov přemýšlel. Jediný důvod, proč by se někdo odvážil takovou zprávu odeslat, musel spočívat v tom, že se ocitl v nesnázích. Petrov dobře věděl, že americké ponorky pronikají do Barentsova moře. Že by měla problémy některá z nich?

Ukončil schůzku s úředníkem a odletěl do Murmanska, kde čekala jeho výzkumná loď. Toto plavidlo již doplnilo své vědecké vybavení hlubinnými náložemi, kanóny a jednotkou kvalitně vycvičených a dobře vyzbrojených příslušníků námořní pěchoty. Krátce poté, co vypluli, se zpravodajcům podařilo šifru rozluštit. Zpráva obsahovala pouhá dvě slova: Uvízli jsme. Vydal rozkaz, aby všechna plavidla a letadla začala po vetřelci pátrat, a to na hladině i pod ní.

Talonu se ale navzdory veškeré sovětské ostražitosti podařilo provést ukázkovou záchrannou operaci. Americká loď připlula pod rouškou noci s expertem na ruštinu na palubě. Když je pak zachytil sovětský radar, odvysílal tento odborník falešnou identifikaci. Nebyla sice dokonalá, poskytla jim však čas. O odvedení pozornosti se postarala jedna americká ponorka, jejíž lodní šroub upravili tak, aby vytvářel na dálku zachytitelný hluk. Zachraňovaná ponorka uvízla na dně v hloubce přibližné sta metrů. Klesla tam poté, co v důsledku zkratu přišla o pohon. Její stočlenná posádka byla pomocí speciálního potápěčského zvonu zachráněna během několika málo hodin.

Když se Petrovovi posléze podařilo americkou lest odhalit, okamžitě k místu, kde záchranná operace probíhala, se svou lodí vyrazil. Když se ocitl nad podmořským kabelem, plul nad ním tak dlouho, dokud magnetometr pod hladinou neodhalil velké množství kovu. Mohlo jít jen o hledanou americkou ponorku. Jakási loď se z těch míst rychle vzdalovala. Petrov v ní identifikoval Talon. Navázal s ní v angličtině spojení, použil její jméno a přikázal jí zastavit.

Z rádia se ozval známý hlas. „Jste to vy, Ivane?“ zeptal se muž, který sám sebe před časem nazval Johnem Doem. „Rád vás opět slyším.“

„Zastavte a připravte se k našemu vstupu na vaši palubu. Pokud odmítnete, budete potopeni.“

Z rádia se ozval výbuch smíchu. „Domníval jsem se, Ivane, že vy Rusové jste lepší šachisté.“

„Abych se přiznal, preferuji stud poker.“

„Aha, takže při téhle hře jste se učil blufovat. Hezký pokus, soudruhu.“

„Tohle je poslední varování. Naše letadla tu budou do pěti minut. Jestli nezastavíte, vaše loď bude zničena.“

„Příliš pozdě. Za tři minuty budeme v mezinárodních vodách. Na ministerstvech zahraničních věcí a obrany jsou o situaci informováni. Zdá se, že se k vám štěstí obrátilo zády.“

„To si nemyslím. Ještě pořád nám zůstane vaše ponorka a vše, co se nachází na její palubě, pane Doe. Naši vědci budou mít možnost prozkoumat vaše vysoce utajované přístroje a zařízení.“

„To se nestane, starý brachu.“

„Podle mě ano. Glomar Explorer není jediná loď, která dokáže vyzvednout ponorku.“ Petrov tak narážel na úspěšný americký pokus o vytažení jedné sovětské ponorky.

„Na vašem místě bych se k té ponorce moc nepřibližoval. Je plná náloží.“

„A pak kdo z nás tu blufuje.“

„Myslím to smrtelně vážně, Ivane. Pro případ, že by se právě něco takového stalo, měla tahle ponorka na palubě výbušniny. Konkrétně sto kilogramů HBX.“

„Proč by vám mělo záležet na tom, jestli zahynu, či nikoli?“

„Podívejte, Ivane, studená válka nebude trvat věčně. Jednou přijde den, kdy na sebe narazíme někde v baru, a vy mi objednáte sklenku vodky.“ Pak Američanův hlas zvážněl. „Vážně. Ta věc asi tak za dvacet minut exploduje. Časový spínač jsem nastavil já sám.“

„Lžete.“

„Lidé jako my si nelžou, příteli.“

Teď se pro změnu rozesmál Petrov. „Viděl jste až příliš mnoho dílů Mission Impossible, kamaráde.“

Petrov vypnul vysílačku. Byl si jist, že neexistuje způsob, jímž by se dala posádka ponorky evakuovat a ještě na ponorce rozmístit nálože. O Austinových schopnostech ale nic nevěděl. Mohl počkat dvacet minut, aby zjistil, jestli mluvil pravdu, on ale sršel vzteky. Jeho zlost zvítězila nad zdravým úsudkem. Vydal rozkaz, aby se k ponoření připravila jednomístná miniponorka, kterou měla loď na palubě pro případ nutnosti provést pod vodou průzkum. Od té doby uplynula řada let. Petrov seděl ve své kanceláři a pozoroval šedo-červený konec hořícího doutníku. Jak byl kdysi netrpělivý a hloupý. Vydal se s tou bombě podobnou miniponorkou okamžitě dolů. Ve světle jejích reflektorů se během několika minut objevil na dně spočívající černý trup americké ponorky. Když pak poblíž podmořského kabelu nalezl odposlouchávací zařízení, dosedl na dno těsně vedle něho. Ve chvíli, kdy ocelovou vysunovací mechanickou rukou předmět uchopil, spatřil oslepující záblesk a pak uslyšel tlumenou ránu. Ucítil, jak kamsi letí, a pak ztratil vědomí. Síla výbuchu byla tak velká, že jeho miniponorku vymrštila na hladinu.

Probudil se obklopen antiseptickým zápachem v jedné ze sovětských nemocnic. Jeho zlomená a rozdrcená noha spočívala ve speciálním závěsu a na pravé tváři měl obvaz kryjící ošklivé zranění způsobené ostrými úlomky kovu či umělé hmoty. Dokud se mu nezahojily poškozené ušní bubínky, musel nosit naslouchátka. Po čtyřech týdnech strávených v nemocnici byl poslán na svou daču, venkovský domek poblíž Moskvy, kde se o něj dále starala zdravotní sestra.

Když jednou seděl v prosklené prosluněné místnosti a četl si Tolstého, přinesla mu zdravotní sestra kytici červených a bílých karafiátů. Mezi květy byla zastrčena nějaká cedulka.

Petrov, plně pohroužen do vzpomínek na ten den, sáhl do skříňky pro jakousi obálku. Kartička, kterou z ní vytáhl, byla už po letech zažloutlá, vzkaz napsaný velkými tiskacími písmeny v angličtině byl ale ještě stále dobře čitelný.

„Je mi líto, že jste byl zraněn, Ivane. Ale nemůžete říct, že jsem vás nevaroval. Rychle se uzdravte, aťsi můžeme dát ten drink. První runda jde na mě. John Doe.“

Austin jeho kariéru a život téměř ukončil. A teď se tentýž muž potlouká zase někde kolem a ohrožuje jeho pečlivě připravený plán. Nemůže vědět, jak nebezpečná jeho současná činnost je. Jak vážná situace v Rusku panuje. Petrovova vlast v průběhu své historie trpěla pod vládou mnoha bezcitných, neschopných a mnohdy i psychopatických vůdců. Petrov patřil k tisícům bezejmenných poslušných služebníků, kteří bez jakéhokoli vyptávání poslouchali rozkazy svých pánů a udržovali je u moci. Nyní to vypadalo, že jeho zranitelný národ čekají další orgie sebedestrukce. Běsnění, které se rozpoutalo přímo v srdci matičky Rusi, se brzo rozšíří po celé zemi, od Sibiře až po Sankt Petěrburg.

Petrov si znovu přečetl kartičku a pak zvedl sluchátko.

„Ano, pane,“ ozval se jeho důvěryhodný asistent, který seděl v jedné z kanceláří v jiné části budovy.

„Asi tak za hodinu se vydám na cestu do Istanbulu,“ řekl mu Petrov a pak mu dal pokyn, aby zavolal jeho milence a zrušil dnešní společnou večeři.

„Mám slečně Kostikovové vyřídit něco konkrétního?“ zeptal se asistent.

Petrov se zamyslel. „Ano,“ odvětil po chvíli. „Řekněte jí, že odjíždím, abych jednomu starému příteli splatil dluh.“

7

Novorossijsk, Černé moře

NA KOBERCEM POKRYTÉ PODLAZE POTEMNĚLÉ kabiny seděl vousatý muž, nohy měl zkříženy do lotosové pozice a hrubé rolnické ruce volně spuštěné do klína. V této poloze setrvával už více než dvě hodiny, přičemž jedinou známku, že vůbec žije, představovalo sotva patrné rozpínání a stahování jeho hubené hrudi. Pulz měl sotva hmatatelný a pomalý tlukot jeho srdce by vyplašil kteréhokoli kardiologa. Třebaže ani nespal, ani nebyl vzhůru, oči oddělené nápadně velkým nosem měl zavřené. Jeho široké rty byly zakřiveny do blaženého úsměvu. To vše bylo vidět. Vypozorovat se však nedaly nevyzpytatelné myšlenky šílence vířící hluboko v jeho mysli.

Kdosi jemně zaťukal na dveře. Vousatý muž na sobě nedal ani v nejmenším znát, že by si toho všiml. Zaklepání se ozvalo znova, tentokrát hlasitěji a naléhavěji.

„Ano,“ řekl muž rusky. Jeho hluboký hlas zněl, jako by vycházel z hlubin katakomb.

Dveře se pootevřely a do místnosti nahlédl mladý muž oděný do uniformy lodního stevarda. Na tvář sedícího vousáče přitom dopadlo světlo linoucí se z chodby. Stevard tiše zamumlal modlitbičku, kterou ho naučila jeho babička na ochranu proti zlým duchům. Pak v sobě posbíral veškerou odvahu a promluvil: „Odpusťte mi, že vás vyrušuji, pane.

„Co se děje?“

„Pan Razov by se s vámi rád setkal v hlavní kajutě.“

Hluboko posazené a téměř žluté oči se otevřely a zahleděly se na návštěvníka. Byly to hypnotizující oči predátora, velké a třpytivé.

Chvíli vládlo ticho. Pak sedící muž řekl: „Povězte mu, že tam přijdu.“

„Ano, pane.“ Stevarda při pohledu do těch nemilosrdných očí přepadl strach a skoro se nemohl pohnout. Nakonec se ale vzchopil, zavřel dveře a co nejrychleji spěchal chodbou pryč.

Muž v kajutě rozpletl překřížené nohy a vstal. Když se zcela narovnal, dosáhl výšky přes sto devadesát centimetrů. Na sobě měl černou bavlněnou rubášku přepásanou páskem. Ke krku mu těsně přiléhal límeček vojenské košile a kalhoty měl zastrčeny do nízkých bot z nablýskané černé kůže. Tmavě hnědé vlasy mu sahaly daleko přes uši a přecházely do plnovousu splývajícího na prsa.

Postupně si protáhl všechny ztuhlé svaly a lačně nasál vzduch do dlouho zahálejících plic. Když všechny důležité součásti svého těla uvedl do normálního stavu, otevřel dveře kabiny, ohnul hlavu a vyšel na chodbu. Téměř neslyšně prošel chodbou a vystoupal na palubu sto dvacet metrů dlouhé jachty. Ti členové osádky, kteří se mu připletli do cesty, rychle ustoupili stranou.

Jachta byla navržena tak, aby měla úspornou širokou palubu a aerodynamické nástavby, které by minimalizovaly odpor vzduchu. Její konstrukce vycházela z parníku spadajícího do kategorie superrychlých lodí a měla ostrou příď ve tvaru V, která se lehce prořezávala vlnami, a vydutou záď snižující odpor vody. Poháněly ji plynové turbíny a využívala průkopnický tryskový systém, takže mohla plout dvakrát tak větší rychlostí než plavidla srovnatelné délky.

Vousatý muž přistoupil k nějakým dveřím, bez zaklepání je otevřel a vstoupil do luxusní soukromé kajuty velké jako menší dům. Prošel obytnou sekcí s křesly, pohovkami a jídelním stolem o velikosti jeho středověkých předchůdců. Podlahu pokrývaly starobylé perské koberce, z nichž každý představoval hotové jmění. Na stěnách visely obrazy nevyčíslitelné ceny, většinou ukradené z různých muzeí či soukromých sbírek.

Na vzdálenějším konci místnosti stál masivní stůl z toho nejkvalitnějšího mahagonu vykládaného zlatem a perletí. Na stěně za stolem visel stylizovaný emblém, znázorňující jakousi kožešinovou vojenskou čepici překříženou šavlí. Pod emblémem byla v azbuce uvedena tato slova: ATAMAN INDUSTRIES. Za stolem seděl s telefonním sluchátkem v ruce Michail Razov, prezident společnosti.

Třebaže Razov hovořil téměř šeptem, zdánlivě mírný tón nemohl zastřít ledovou hrozbu zaznívající z jeho hlasu. I kdyby byl Razovův bledý obličej vytesán z kararského mramoru, nikdo by jeho ostře řezaný profil neoznačil za dílo renesančního umělce. Byl to obličej, na který nespočetná řada umírajících hleděla jako na to poslední, co měli na tomto světě spatřit.

U Razovových nohou leželi dva štíhlí bílí vlčáci. Když se vysoký muž přiblížil, začali kňučet. Razov položil sluchátko a psy okřikl. Ti okamžitě zalezli pod stůl. Razovův výraz najednou prošel neuvěřitelnou proměnou. V břidlicově modrých očích se objevila nečekaná vřelost, krutá ústa se mu roztáhla do širokého úsměvu a hrubé rysy jeho obličeje změkly. Razov najednou budil dojem hodného strýčka. Pokud profesionální zločinci jako on žili dostatečně dlouho, stávali se z nich skvělí herci. Razov měl vrozenou schopnost měnit tvář, pod vedením herců z povolání ji však dovedl až téměř k dokonalosti. Z vražedného gangstera se během zlomku vteřiny dokázal změnit v nepřístupného podnikatele, okouzlujícího hostitele či charismatického řečníka.

Jeho rozložitá ramena a svalnatá stehna však vyjadřovala v lehkém náznaku mnohem skromnější počátky. Narodil se ve stepích u Černého moře do rodiny kozáckého chovatele koní, a tak na koních jezdil už od chvíle, kdy vyrostl natolik, aby se dokázal vydrápat do sedla. Byl vnímavý, takže záhy si začal uvědomovat nevýhody tvrdé dřiny, jež zahubila jeho matku a postupně ničila zdraví otce.

Utekl do města a své svaly začal používat jako chlápek pro špinavou práci ve službách bandy vyděračů. Schopnost lámat lidem kosti a zabíjet je mu zajistila vysoké příjmy. Brzy si přestal pamatovat, kolikrát už vypálil kulku do čéšky nějakého vzdorného kupce či hlavy liknavého dlužníka. Ztratil přehled o počtu vzpurných prostitutek, které uškrtil. Nabyté bohatství ale použil k otevření vlastního veřejného domu.

Bývalé zaměstnavatele po čase zlikvidoval a získal kontrolu nad celou sítí nevěstinců. Své investice chránil soukromou armádou všehoschopných gangsterů a pustil se i do hazardu, drog a lichvaření. Pomocí obrovských úplatků a vražd se dostal mimo dosah moci sovětských úřadů a stal se multimilionářem. Dosáhl postavení jednoho z největších ruských zločinců a vše nasvědčovalo tomu, že takto bude pokračovat až do doby, než se objeví nějaký agresivnější konkurent.

Vousatý muž se zastavil u Razovova stolu a se sepnutýma rukama se zeptal: „Proč jste si mě dal zavolat, Michaile?“

„Borisi, můj drahý příteli a rádce. Omlouvám se, jestli jsem vás vyrušil z meditování, mám ale důležitou novinu.“

„Zkouška proběhla úspěšně?“

Razov přikývl. „Když vezmeme v úvahu malý rozsah experimentu, vypadá předběžné hlášení o škodách velmi zajímavě.“ Zmáčkl na stole nějaké tlačítko a okamžitě se, jakoby nějakým kouzlem, objevil sloužící s podnosem, na kterém stála láhev vodky a dvě skleničky. Razov skleničky naplnil až po okraj a jednu z nich podal Borisovi. Poslal sloužícího pryč, ukázal na křeslo, sedl si naproti a pozvedl sklenici k přípitku.

Boris přiložil sklenici k ústům a několika hlasitými loky ji vyprázdnil, jako by její obsah nebyl silnější než bylinkový čaj. Pak si hřbetem chlupaté ruky otřel ústa. „Kolik mrtvých?“ zeptal se plný nedočkavosti.

„Jeden či dva,“ odpověděl Razov s pokrčením ramen. „Pobřeží bylo varováno.“

Borisovy zvláštní oči se zaleskly vražedným vztekem. „Nějakým informátorem?“

„Ne, bylo to pro ně zcela nečekané. Nějaký rybář se ale spojil s městem a přístav byl evakuován.“

„Škoda,“ řekl Boris s lehkým smutkem v hlase. „Musíme se postarat o to, aby příště k žádnému varování nedošlo.“

Razov souhlasně pokýval hlavou a ukázal na velkou počítačovou obrazovku uchycenou na jedné stěně. Monitor zobrazoval mapu světa. Zářící body znázorňovaly pozice plavidel početné Razovovy flotily. Vzal do ruky dálkové ovládání a zvětšil část mapy s řadou světelných bodů lemujících východní pobřeží Spojených států.

„Naše plavidla zaujímají postavení.“ Z očí mu čišel téměř ledový chlad. „Mohu vás ubezpečit, že až vykonáme, co jsme si usmysleli, bude obětí nepočítaně, což ale nebude zdaleka všechno.“

Boris se usmál. „Takže severoamerický projekt zatím probíhá podle plánu?“

Razov znovu naplnil skleničky. Zdálo se, že mu něco dělá starosti. „Ano i ne. Je tu pár velmi důležitých věcí, které bych s vámi chtěl probrat. Mají určitý vztah k našim plánům. Naše černomořská operace byla narušena.“

„Moskva se o našich aktivitách doslechla?“

„Ti hlupáci v Moskvě o našich plánech nic nevědí,“ odvětil Razov s neskrývaným znechucením. „Ne, centrální vláda s tím neměla nic společného. Blízko té staré ponorkové základny přistál nějaký americký televizní štáb.“

„Američané?“ Zvedl ruce ke stropu. „To byl dar z nebes,“ prohlásil a oči se mu zaleskly. „Doufám, že se jejich krky seznámily s ostřím šavlí našich mužů.“

„Dopadlo to obráceně. Došlo k boji a obránci byli zahnáni. Někteří z nich byli dokonce zabiti.“

„Jak se něco takového mohlo stát, Michaile? Vždyť jsou vycvičeni, aby zabíjeli bez nejmenšího slitování.“

„Máte pravdu, jsou to vynikající jezdci, praví kozáčtí válečníci. Jejich zbraně jsou tradiční, ale účinné.“

„Tak jak se jim mohl ubránit neozbrojený televizní štáb?“

„Nebyli sami,“ odvětil zamračeně Razov. „Vypadá to, že jim pomohlo nějaké letadlo.“

„Vojenské?“

Razov zavrtěl hlavou. „Podle našich informací byl ten letoun poslán do vzduchu z lodě jménem Argo. To plavidlo by mělo v Černém moři provádět vědecký výzkum pro organizaci NUMA.“

„Co je ta NUMA zač?“

„Zapomněl jsem, že jste od okolního světa už mnoho let izolován. Jedná se o Národní agenturu pro podmořský výzkum. Ze všech organizací, které se zabývají vědeckým výzkumem moří a oceánů, je tahle na celém světě největší. Po celé zeměkouli pro ni pracují tisíce vědců a techniků. Pilot letadla, který zabil naše lidi, k těm vědeckým pracovníkům patří.“

Boris se postavil a začal přecházet sem a tam. „Ta zpráva mě znepokojuje. Jak by mohli vědci či technici porazit ozbrojené válečníky?“

„Dobrá otázka. Odpověď neznám. Jednou věcí jsem si však jist. Tím to celé neskončilo. Už jsem vydal rozkazy, aby naše podniky byly přesunuty. Než se tak stane, budou strážní jednotky posíleny. Navíc jsem se rozhodl vyzbrojit naše muže modernějšími zbraněmi. Omlouvám se za to. Vím, jak vám zaleží na zachování neposkvrněnosti našich tradic.“

„Chápu potřebu připravit se na nutnost čelit nečisté hrubé síle. Co váš informátor ve Washingtonu?“

„Jeho možnosti jsou omezené, požádal jsem ho ale, aby udělal vše, co dokáže. Samozřejmě aniž by tím zvýšil riziko svého prozrazení.“

„Musíme vědět, s kým a čím máme co dělat,“ řekl Boris. „Ta NUMA možná není tím, za co se vydává.“

„Souhlasím. Bylo by pošetilé podcenit je, jako to udělali naši strážní.“

„Povězte mi něco víc o těch filmařích.“

„Mám potvrzeno, že pocházejí z jedné americké televizní stanice. Dva muži a jedna žena.“

Boris si zamyšleně promnul vousy. „Nešlo o náhodu. Ten televizní štáb a NUMA představují určitě jen zástěrku pro nějakou americkou operaci. Kde jsou teď?“

„Vracejí se na palubě Arga do Istanbulu. Jedno naše plavidlo je sleduje.“

„Nemohli bychom tu agenturní loď zničit?“

„Tak snadno, jako bychom chtěli rozmáznout komára, nepovažuji to ale teď za rozumné. Mohlo by to přitáhnout pozornost k naší černomořské akci.“

„Pak musíme vyčkat.“

„Souhlasím. Až naše černomořská operace skončí, nastane čas i na vaši pomstu.“

„Skláním se před vaší moudrostí, Michaile.“

Razovův úsměv v sobě obsahoval tolik vřelosti, kolik by obnášel výraz útočící anakondy. „Ne, Borisi, jste to vy, kdo je moudrý. Zatímco já se starám jen o finanční a politickou stránku věci, vy máte vizi nádherné a skvělé budoucnosti.“

„Vizi, kterou uskutečníte vy jako osamělý bojovník proti korupci a materialismu, které představují nádor v těle naší kdysi nádherné vlasti. Musíme světu dokázat, že bojujeme za správnou věc. Nic nesmí stát v cestě našim plánům vyříznout a vyčistit každé hnilobné ložisko, které najdeme.“

„Chtěl bych vám něco ukázat,“ řekl Razov a zmáčkl nějaké tlačítko na svém stole. „Je to můj poslední proslov k naší armádě.“

Na nástěnné obrazovce se objevil Razov hovořící v nějakém velkém sále. Posluchače představovali muži odění do uniforem různých složek ruských ozbrojených sil. Razovovi se během několika málo minut podařilo posluchače zcela ovládnout. Jak hovořil, zdálo se, jako by najednou o metr povyrostl. Využíval sílu skrývající se v jeho hlubokém hlasu, svůj působivý vzhled i schopnost manipulovat s davy.

„Musíme vzdát čest válečnickému umění našich kozáckých bratrů. Pomohli naší vlasti zbavit se útisku ze strany osmanské říše a porazit Napoleona. Kozáci dobyli pro Petra Velikého Azov a bránili ruské hranice proti nepřátelům po celá staletí. Je nás dnes sedm milionů. S vaší pomocí se zbavíme vnitřních nepřátel, finančníků a politiků, kteří se snaží naši zemi zašlapat do prachu.“

Posluchačstvo bylo brzo na nohou a jevilo všechny známky masové hysterie. Vojáci se začali s lesknoucíma se očima hrnout k pódiu a vzrušeně k němu vztahovat ruce. Chtěli patřit k němu. Skandovali: „Razov… Razov… Razov!“ Televizní obrazovka potemněla.

„Vždycky jste byl dobrý žák, Michaile,“ prohlásil Boris.

„Ne, Borisi. Vy jste byl vždycky dobrý učitel.“

„Pouze jsem vám ukázal, jak v našich lidech vzbudit nadšení.“

„To ale nebylo nic v porovnání s tím, co teprve přijde. Mnoho však závisí na výsledku naší černomořské operace. Když jste přišel, právě jsem hovořil se záchranným plavidlem. Mají spoustu potíží, práce se ale blíží ke zdárnému konci. Řekl jsem jim, že jejich životy závisejí na výsledku. Neúspěch nehodlám tolerovat.“

„Přejete si, abych nahlédl do budoucnosti?“

„Ano. Povězte mi, co vidíte.“

Boris sklonil hlavu a dotknul se prsty čela. Oči mu zeskelnatěly. Pak hlasem, který jako by vycházel odněkud z jeskyně, řekl: „Jednou přijde den, kdy se stanete novým carem matičky Rusi. Všichni naši nepřátelé budou přemoženi. Meč spravedlnosti jako první zasáhne Spojené státy.“

„Co ještě vidíte?“

Borisovo čelo se zachmuřilo, jako by prožíval nějakou vnitřní bolest, a jeho hlas zněl najednou prázdně. „Chlad a temnotu. Místo smrti v mořských hlubinách.“ Natáhl ruku, chytil Razova za paži a bolestivě mu do ní zaťal prsty. „Vidím nějaké světlo.“ Na masitých rtech se mu objevil blažený úsměv. „Úspěch je nadosah.“ Do zastřených očí se mu vrátil život. „Démoni smrti dají naší věci již brzy své požehnání. A duše zemřelých vás prosí, abyste je pomstil.“

Razov byl úspěšný zločinec a městský člověk. Když ho neobklopovalo jeho přirozené prostředí, byl prakticky bezmocný.

Vrátil se v duchu ke svému prvnímu setkání s Borisem. Tehdy se toulal zemi, nevěděl, kde je, a skoro umíral hlady. Najednou narazil na procesí nemocných venkovanů. Spatřil jich celé tucty, byli slabí a nemocní, někteří už ani nemohli jít a ostatní je museli nést. Když se zeptal, kam jdou, odpověděli, že mají namířeno do jednoho kláštera, aby je „ten šílený“ uzdravil. Protože neměl nic lepšího na práci, připojil se k nim. A stal se svědkem toho, jak mrzáci odhazují berle a slepci křičí, že zase vidí. Když se pak s Borisem setkal, mnich na něho pohlédl, jako by se znali odjakživa, a řekl: „Čekal jsem na tvůj příchod, můj synu.“

Razov se pod pohledem těch pozoruhodných očí okamžitě rozpovídal a vypověděl mnichovi svůj příběh. Pověděl mu o otřesu, který pro něj znamenala poslední slova umírajícího otce. O svém útěku z civilizace a svém putování skoro neobydlenou krajinou kolem Černého moře. Boris mu pak řekl, aby se nevracel s ostatními, ale aby zůstal. Prohovořili spolu celou noc. Když se Razov zeptal, kam se poděli ostatní mniši, Boris odvětil pouze: „Nebyli hodni.“ Razov sice vytušil, jak hrůzostrašná pravda se za těmi slovy skrývá, nic to však pro něj neznamenalo. Když se pak vrátil zpátky do civilizace, bizarní postava vousatého mnicha mu stála po boku a bylo tomu tak od té doby už napořád.

Na Razovovo teritorium si posléze začali dělat nárok i další známí zločinci. Razov proto na Borisův návrh rozšířil zprávu, že vyklízí svůj píseček, a postaral se o to, aby se jeho špinavá minulost jednou odkudsi nevynořila a nezačala ho pronásledovat. Nejprve si změnil jméno a pak, po několika vraždách, požárech a pumových útocích, ze svého života odstranil většinu pojítek se svou kriminální minulostí. Pomocí milionů uložených na tajných švýcarských účtech a metody tvrdé ruky, které mu mnohokrát dobře posloužily už dříve, získal doly, nad nimiž komunisté pomalu ztráceli kontrolu. Brzy poté začal těžit i v moři.

Lidé v jeho bezprostředním okolí si všimli, že mezi ním a Borisem vznikl podivný hluboký vztah. Když Razov potřeboval vynést nějaké zásadní rozhodnutí, vždy se s Borisem radil, a bohatě se mu za jeho rady odměňoval. Mnich sám byl člověkem dvou osobností. Jeho soukromá kajuta na jachtě obsahovala pouze jediný kus nábytku – skládací lehátko, na němž trávil dlouhé hodiny meditací – a po dlouhá období se vůbec nemyl. Když ale jachta někdy zakotvila v přístavu, občas zmizel. Razov ho jednou sledoval a zjistil, že tráví čas v těch nejhorších bordelech. Zdálo se, že Boris trpí rozdvojením osobnosti. Jedna jeho část byla asketickým mnichem, druhá vražedným požitkářem.

Mnich byl ale, přes všechnu svou šílenost, cenným rádcem, protože jeho šílenství držela na uzdě schopnost racionálně přemýšlet. A v případě agentury NUMA měl pravdu. Mohlo by se ukázat, že jde o skrytou hrozbu.

8

Černé moře

AGENTURNÍ LOĎ SE STEJNĚ JAKO PŮVODNÍ Argo hnala Černým mořem a směřovala k Bosporu, úzkému průlivu oddělujícímu asijskou a evropskou část Istanbulu. Na rozdíl od Iásóna, který domů přivezl zlaté rouno, se Austin mohl za veškerou svou námahu pochlubit jen chabými výsledky – tržnou ránou na hlavě, utahaným televizním štábem a hromadou nezodpovězených otázek.

Evakuace z ruské pláže proběhla bez nesnází. Kapitán Atwood poslal ke břehu člun, aby Austina a televizní štáb vyzvedl a dopravil na Argo. Přeprava Albatrosa nakonec přinesla mnohem méně potíží, než čekali. V podstatě museli posbírat a dopravit na loď jen jednotlivé kousky. Austin se rozhodně netěšil, až bude Zavalovi oznamovat, že letoun, který navrhnul, by se teď téměř vešel do krabice od bot.

Když se naposledy vraceli k pláži, Austin si všiml, že na hladině něco plave. Bylo to tělo tureckého kormidelníka Mehmeta. Vylovili ho a přepravili na loď. Nepříjemný pohled na mrtvého Mehmeta Austinovi připomněl nebezpečnou akci, kterou podnikl. Stačilo by, aby se jediná z kostek vržených osudem překulila jinak, a vytahovali by z vody a balili do nepromokavé plachty jeho tělo.

Austin si zašel za lodním lékařem, osprchoval se a převlekl do čistých šatů. S Kaelou, kterou už předtím poslal do jedné z kajut trochu si odpočinout, se měl na plánované večeři setkat v jídelně. Když nastal čas, odešel do jídelny a posadil se ke stolu u velkého okna, které směřovalo na záďovou palubu a moře za ní. Zahleděl se na zpěněnou vlnu a zamyslel se. Hledal v tom napadení na pláži nějaký smysl. V té chvíli se objevila Kaela.

Reportérka na sobě měla džíny a vybledlou modrou košili z majetku jakési oceánografky, která musela být menší a také mohutnější než ona. Co by ale na kterékoli jiné ženě vytvářelo dojem praktického, ale poněkud nepadnoucího pracovního oděvu, to Kaele mimořádně slušelo. Při vstupu do jídelny vytvářela dojem ženy jdoucí po pařížském bulváru v nejnovějším avantgardním modelu.

Usmála se na Austina a přistoupila k jeho stolu. „Něco tady báječně voní.“

„Máte štěstí. Kuchař se dneska rozhodl pro italskou kuchyni. Posaďte se.“

Usedla a přivřela oči. „Nic mi neříkejte.“ Pomalu se nadechla a pokusila se analyzovat vůni linoucí se z kuchyně. „Jako předkrm salát s lanýži a houbami a pak rizoto s vepřovým masem.“

„Ne tak zcela.“ Austin si odkašlal. „Bude pizza. S houbami. Nebo salámem, pokud dáváte přednost carne.“

Kaela otevřela oči a zadívala se na Austina. „Kam se poděl váš čtyřhvězdičkový šéfkuchař?“

Austin se pokusil nasadit výraz plný nevinnosti, jeho drsně vyhlížející tvář se ale na tomto záměru odmítla podílet. „Přiznám se vám. Přeháněl jsem. Mé záměry ale byly zcela počestné. Na té pláži jste na tom nebyla nejlíp a potřebovala jste povzbudit.“

„Vy jste zase vypadal, jako byste hlavou napřed proletěl oknem. Ráda vidím, že už jste v lepším stavu.“

„Ano, vždycky se divím, jaké zázraky lze vykouzlit pomocí tampónů, jehly a chirurgické nitě.“

Kaela pohlédla k okénku pro výdej jídla. „Jaká bude ta pizza?“

„Skoro tak dobrá jako U Spaga. Zvláště když máte takový nektar, jako je tenhle, abyste ji mohla spláchnout.“ Sáhl pod stůl a vytáhl láhev Brunello chianti classico. „Když jsme se stavili v Benátkách, koupil jsem toho celou bednu.“

„Vy jste samé překvapení,“ prohlásila Kaela se smíchem.

„Omlouvám se, že večeře nebude taková, jak jsem říkal, musíte ale uznat, že tohle místo slibovaný výhled nabízí.“

„To bezesporu. Pohled je to opravdu působivý.“ Pak se vztyčila a řekla: „Pusťte se do otvírání té láhve. Přinesu zatím naši večeři.“ Vzala si podnos a postavila se do řady lidí čekajících před okénkem. Po pár minutách se vrátila se dvěma pizzami a zeleninovými saláty. Austin už mezitím víno otevřel a oběma nalil. Hladově se pustili do jídla.

„Ta pizza je fantastická,“ prohlásila Kaela. S blaženým výrazem ve tváři se napila vína. Náhle se rozhlédla kolem, jako by něco ztratila a snažila se to najít. „Neviděl jste Mickeye a Dundeeho?“

„Měl jsem v plánu o nich hovořit. Najedli se už dříve a pak zamířili na můstek, aby pořídili pár záběrů. Zdá se, že se jim podařilo vzbudit kapitánův zájem a dostat se pod jeho nepřívětivou fasádu.“

„Když se člověk ocitne před kamerou, udělá to s ním opravdové divy.“

Austin dolil obě skleničky. „Povězte mi něco o tom zamýšleném pořadu o Noemově arše.“

„Měla by to být obvyklá kombinace nesmyslů se skutečností, kterou Neuvěřitelné záhady předkládají běžným televizním divákům. Staré rozmazané záběry se smíchají s novými a vše se opatří dramatickým komentářem. Do toho bude zaznívat tajemně působící hudba. Naznačí se, že vláda má zájem celou věc udržet pod pokličkou, a ukáže se, jaká nebezpečí musel štáb prožít. Diváci to milují.“

„Tentokrát bylo riziko skutečné.“

„Ano, to bylo,“ řekla zamyšleně. „Moc mě trápí smrt bratrance kapitána Kemala. Zajet se podívat na tu starou ponorkovou základnu byl totiž můj nápad.“

„Neobviňujte se. Nemohla jste vědět, že po vás někdo začne střílet.“

„Ale i tak… Už někdo kapitána Kemala kontaktoval?“

„Můstek se s ním spojil před chvílí. Jeho radiostanice konečně funguje. Kapitán mu tu smutnou zprávu sdělil.“

„Ubohý Mehmet. Neustále si celou tu scénu přehrávám v hlavě. Pro jeho rodinu to musí být tragédie.“

Austin se pokusil odvést její myšlenky od událostí, jejichž nešťastný průběh nemohla ovlivnit.

„Když už pátráte po Noemově arše, neudělali byste líp, kdybyste se porozhlédli kolem Araratu?“

Kaela s radostí uvítala možnost změnit téma. „Ani ne. Slyšel jste někdy o Williamu Ryanovi a Walteru Pitmanovi?“

„Ano. To jsou dva geologové z Kolumbijské univerzity, kteří přišli s teorií, že Černé moře bylo kdysi dávno sladkovodním jezerem. Pak se hladina Středozemního moře zvedla a Bosporem se začala valit slaná voda. Lidé, kteří tenkrát žili na pobřeží, měli co dělat, aby včas utekli.“

„Pak musíte připustit možnost, že se legenda o té záplavě, udržovaná při životě generacemi potulných pěvců a lidových vypravěčů, mohla stát základem biblického příběhu o Noemovi a jeho arše. V tom případě by archa mohla brázdit právě tyto vody. Trmácet se s kamerou po svazích Araratu by pak znamenalo plýtvání časem. Souhlasíte?“

Austin se zapřel do opěradla a zadíval se jí do tmavě jantarových očí. Vyzařovala z nich inteligence a smysl pro humor.

„Odpovím vám otázkou.“

„Dovolte mi hádat. Chtěl byste vědět, proč někdo, kdo se tváří jako seriózní reportér, skončí u televizního ekvivalentu bulvárních novin.“

Austin na seznam Kaeliných obdivuhodných předností zařadil i bystrost. „Už jsem váš pořad jednou viděl. Díl, který jsem sledoval, pojednával o tom, že lochneská příšera ve svém jezeře není sama. Žije tam se svým potomkem, kterého přivedla na svět po kontaktu s nějakou mimozemskou obludou.“

„To muselo běžet ještě před tím, než jsem tam nastoupila, ale chápu, co jste chtěl říct. Neuvěřitelné záhady představují ten nejhorší televizní škvár.“

Austin rozpřáhl ruce. „Takže?“

„To je dlouhá historie.“

„Máme spoustu času. A víno vám doliju tak často, jak si jen budete přát.“

„Zní to jako ten nejlepší návrh, jaký jsem za celý den slyšela.“ Podepřela si rukou bradu a zadívala se mu do tváře. Z očí jí nevyzařoval ani náznak jakékoli ostýchavosti. „Povím vám o sobě, když stejnou upřímnost projevíte i vy.“

„Dobře, ale nejprve si poslechnu já vás.“

Pozvedla skleničku a upila trochu červeného vína. „Narodila jsem se v kalifornském Oaklandu. Po babičce z otcovy strany jsem dostala jméno Katherine a podle Elly Fitzgeraldové, což byla nejoblíbenější zpěvačka mé matky, jsem dostala ještě druhé jméno, tedy Ella. Mé původní příjmení znělo Doranová. Když jsem začala dělat v televizi, zkrátila jsem si jméno na Kaela Dornová. Moje matka pracovala v jednom černošském centru jako učitelka baletu a táta byl Američan irského původu, vlasatý hippie kouřící jednu marihuanovou cigaretu za druhou, který přijel do Berkeley, aby tam protestoval proti válce ve Vietnamu a vlastně všemu.“

„V šedesátých letech bylo proti čemu protestovat.“

Přikývla. „Táta se vzdal svých milovaných korálků a bubínků a dneska na Berkeley přednáší soudobou americkou historii se zaměřením na protestní hnutí šedesátých a sedmdesátých let. Vousy má pořád, jen mu už pořádně prošedivěly.“

„To se stává i těm nejlepším z nás,“ zamumlal Austin a ukázal na své vlasy.

„Jako dítě jsem se chovala jako rebel. Mohl za to otec. Máma ale jednou zašla na roh, kde jsem postávala se svou bandou, popadla mě a odtáhla do své baletní třídy, aby mě měla na očích. A tak jsem ohoz, který jsme v partě nosili všichni stejný, vyměnila za baletní sukýnku. Netančila jsem špatně.“

Žena, která seděla naproti Austinovi, se zdála být pro tanec přímo stvořená. „Byl bych překvapen, kdybyste nedržela krok s Pavlovovou.“

„Děkuji vám,“ řekla Kaela. „Byla jsem průměrná, ale tančit na špičkách v Louskáčkovi, to jaksi neuspokojovalo mou touhu po dobrodružství. Taky tátova chyba. Než zamířil na západ, aby naše vojáky sám samojediný vyhnal z Vietnamu, potloukal se kolem Chartúmu a Dillí. Přihlásila jsem se na Berkeley a začala studovat anglickou literaturu. V rámci postgraduálního studia jsem vykonávala praxi u jedné místní televizní stanice, která mě zaměstnala jen proto, aby dostála povinnosti zaměstnat určité procento minoritního obyvatelstva. Číst krvavé zprávy o autonehodách mě časem přestalo bavit. Když jsem zjistila, že televizní stanice připravující Neuvěřitelné záhady shání novou pracovní sílu, skočila jsem po tom, protože to pro mě znamenalo šanci cestovat po exotických zemích, dostat se na neobvyklá místa a ještě za to být dobře placena. Takže taková jsem já. A co vy? Jak k tomu došlo, že se z vás stal zachránce bezbranných dívek a jejich přátel?“

Austin jí poskytl stručnou verzi svého životního příběhu. Svou službu v řadách CIA samozřejmě vynechal a také musel sem tam upravit nějaký detail, aby do sebe vše zapadalo. Kaela celou dobu dychtivě naslouchala, a pokud si všimla, že se Austin pokouší něco zastřít, nedala to najevo.

„Nepřekvapuje mě, že se rád proháníte rychlými motorovými čluny, že sbíráte staré soubojové pistole nebo že posloucháte moderní jazz. Spíše mě udivuje, že studujete filozofii.“

„Nejsem si jist, jestli slovo studujete přesně sedí. Já bych dal přednost formulaci, že si z tohoto oboru občas něco rád přečtu.“ Na chvíli se zamyšleně odmlčel a pak řekl: „Ať už vyslovíte cokoli podivného a nepravděpodobného, můžete si být jisti, že už to ten či onen filozof řekl. René Descartes.“

„Což znamená…“

„Že kolem sebe vidím spoustu podivných věcí i lidí. Těší mě vědomí, že co se týče filozofie, neexistuje nic nového pod sluncem. Chamtivost, lakota, nenávist. A opak – laskavost, šlechetnost, láska… Platón jednou řekl…“ V té chvíli si uvědomil, jak na něj Kaela hledí. „Omlouvám se. Mluvím jako nějaký profesor.“

„Ještě jsem nepotkala profesora, který by se spouštěl z oblohy, aby se sám utkal s bandou hrdlořezů.“ Věnovala mu pátravý pohled. „Povězte mi, co má přesně ta vaše skupina pro zvláštní úkoly v popisu práce? Než jsem se vydala do jídelny, kdosi se přede mnou o ní zmínil.“

„Žádné přesně neexistuje. Jsme čtyři a každý má svou vlastní specializaci. Joe Zavala je technik, který pro nás navrhuje dopravní prostředky. To ultra-lehké letadlo, kterým jsem přiletěl nad pobřeží, je jeho dítko. Dokáže řídit cokoli bez ohledu na to, jestli se to pohybuje na hladině, nad ní či pod ní. Paul Trout je podmořský geolog s diplomem ze Scrippsova institutu a Oceánografického institutu ve Woods Hole. Gamay, jeho manželka, je potápěčkou a podmořskou bioložkou, jejíž původní specializací byl průzkum archeologických nalezišť na dně moří.“

„Působivé. Ale ještě pořád jste mi neřekl, co váš tým dělá.“

„To zaleží na okolnostech. Obecně se dá říct, že pod vodou plníme různé úkoly, které se vymykají normálu.“ Austin se opomněl zmínit, že ty úkoly často provádějí tajně, mimo zorný úhel vlády.

Kaela luskla prsty. „Samozřejmě. Už si vzpomínám. Hrobka Kryštofa Kolumba u Yucatánu Měli jste zásluhu na jejím objevení.“

„Nějak tak. Šlo o projekt naší agentury.“

„Fascinující,“ vylétlo z Kaely. „Ráda bych o vašem týmu něco natočila.“

„Agenturnímu oddělení pro styk s veřejností by se to líbilo. Až zase budeme Kongres žádat o peníze, příznivá publicita by se mohla hodit. Po návratu domů jim cinkněte. Rád vám s tím pomůžu.“

„Předem děkuji. Velmi bych to ocenila.“

„Teď mi dovolte, abych vám položil jednu otázku. Co hodláte podniknout s materiálem, který jste v Rusku natočili?“

„Ještě nevím,“ odpověděla a zachmuřila se. „Moc toho nemáme. Vlastně jen záběry mrtvého chlapa oblečeného jako portýr postávající před vchodem do nějakého ruského nočního klubu.“ Hlasitě se rozesmála. „Tím samozřejmě nechci říct, že by nedostatek faktů naší redakci nějak zvlášť ležel na srdci. Reportáž se připraví a odvysílá tak jako tak.“

„Ten mrtvý možná patří k těm mimozemšťanům, o kterých pořád mluvíte,“ nadhodil Austin.

„To by nesměl mít tu šavli,“ řekla na to Kaela a při vzpomínce na zmíněnou vražednou zbraň se celá otřásla. „Ale teď vážně, Kurte. Co si o té věci myslíte? Kdo byli ti muži a proč jim dělá starost nějaká opuštěná ponorková základna z dob studené války?“

Austin zakroutil hlavou. „Na tyto otázky neznám odpověď.“

„Ale určitě jste o tom přemýšlel.“

„Jistě. Nemusím být Sherlock Holmes, abych si domyslel, že v těch místech se skrývá něco, co bychom podle něčího názoru neměli vidět. Jen zkrátka netuším, co by to mohlo být.“

„Existuje způsob, jak to zjistit,“ prohlásila Kaela. „Vrátit se a porozhlédnout se tam.“

„To by podle mě nebylo rozumné.“ Austin začal vypočítávat na prstech jednotlivé důvody. „Můžeme tady sedět a vysmívat se partě chlápků, kteří vypadají, jako by hráli v Borisů Godunovovi, jsme ale naživu jedině proto, že jsme měli zatracené štěstí. Za druhé, protože nemáte víza, budete muset na ruské území vstoupit ilegálně. Za třetí, nemáte se tam jak dostat.“

Kaela zvedla ruku a po jeho vzoru začala rovněž počítat. „Oceňuji vaši starostlivost, ale – za prvé – příště budeme lépe připraveni a při prvním náznaku nějakého nebezpečí okamžitě vypadneme. Za druhé, vy jste taky neměl ruské vízum, a přece jste tam přistál. Za třetí, pokud se mi kapitána Kemala nepodaří přesvědčit, aby se tam vrátil, určitě najdeme nějaké jiné rybáře, ochotné si vydělat za pár dnů tolik, na kolik si za normálních okolností přijdou za celý rok.“

Austin si založil ruce za hlavou. „Vy se nenecháte snadno odradit.“

„Nechci Neuvěřitelné záhady natáčet do konce života. Takováhle reportáž by mi mohla zajistit dobrou práci u nějaké velké televizní společnosti.“

„Koukám, že mé skvělé přesvědčovací schopnosti tentokrát k ničemu neposloužily,“ prohlásil Austin. „Protože se zdáte být rozhodnuta, nechci dále naléhat. Možná vás ale přemluvím aspoň k tomu, abyste si se mnou prohlédla noční Istanbul. Palác Topkapi, ten člověk zkrátka musí vidět, kolem Süleymanovy mešity je pár báječných obchodů, kde se dají nakoupit dárky pro příbuzné a přátele doma. Na závěr bychom si pak mohli dát večeři na palubě některé z výletních lodí.“

„Na které opět vaří nějaký čtyřhvězdičkový šéfkuchař?“

„To ne, ale výhled budeme mít úžasný.“

„Bydlím v hotelu Marmara na náměstí Taksim.“

„Vím, kde to je. Co takhle v sedm hodin toho dne, kdy zakotvíme?“

„Budu se těšit.“

Po zbytek cesty se Austin s Kaelou moc neviděl. Měla dost práce – nejprve spolu se svými kolegy natočila rozhovor s kapitánem a pak se všichni tři ponořili do přípravy dalšího postupu v kauze Noemovy archy. Austin se spojil s ústředím agentury a podal hlášení o incidentu, který se odehrál na ruském pobřeží, a zbytek plavby pak strávil snahou poskládat albatros zase dohromady. Argo plulo rychle, a tak zanedlouho už míjeli vesnice a staré pevnosti lemující pobřeží Bosporu.

Dvouhodinová plavba Bosporem nikdy nemůže nudit. Tato úzká sedmnáctimílová vodní cesta byla vždy považována za nejnebezpečnější průliv na světě. Kapitán Atwood musel během této poslední části cesty při vyhýbání se tankerům, trajektům a osobním lodím celkem dvanáctkrát změnit kurz. Silné povrchové proudění z Černého moře do Marmarského vše ještě dále komplikovalo. Když výzkumné plavidlo minulo přístaviště trajektů a výletních lodí a bylo vyvázáno u jednoho mola poblíž Galatského mostu, všem na palubě se ulevilo.

Když televizní štáb naložil všechny své věci do taxíku, Kaela Austinovi zamávala a taxi zamířilo do města. Austin se procházel po palubě a vychutnával si pohled na most střežící ústí Zlatého rohu a rozlehlý palác Topkapi, který byl v patnáctém století postaven pro sultána Mehmeda II. V dálce čněly minarety chrámu Hagia Sofia a Modré mešity.

Vratu se do své kajuty a chvíli se zabýval papírováním, pak se osprchoval a místo krátkých kalhot a trička si vzal pohodlné dlouhé kalhoty a tenkou bavlněnou košili. Když se přiblížila doba večeře, sešel po lávce na molo a zamířil k nejbližší ulici, aby si sehnal taxi. Po chvíli u něj jedno zastavilo. Byl to chevrolet vyrobený někdy v šedesátých letech. Uvnitř už seděli nějací pasažéři, takže se jednalo o dolmus, tedy speciální taxi, do něhož řidič mohl brát cestující tak dlouho, dokud v něm zbývalo nějaké místo.

Když Austin nastoupil, dva muži sedící na zadním sedadle se posunuli každý na jednu stranu a udělali mu mezi sebou místo. Na sklápěcím sedadle byl uvelebený podsaditý muž a další pasažér seděl vedle řidiče. Austin řekl aby ho zavezl na náměstí Taksim. V rámci plnění různých agenturních úkolu už Istanbul několikrát navštívil a poměrně dobře ho znal. Když pak taxík zamířil jiným směrem, Austin se domníval, že tak řidič jede jednoduše proto, aby kamsi zavezl ostatní cestující. Pořád ale jeli a nikdo nevystupoval. Když poté taxi zamířilo od náměstí pryč, napadlo ho, že řidič chce záměrně najet více kilometrů, a tak se k němu naklonil a zeptal se ho, kam to vlastně jede.

Zatímco řidič jen mlčky zíral před sebe, muž sedící na předním sedadle se otočil a pohlédl na Austina. Měl široký, zvířeckým dojmem působící obličej, který se nemohl líbit ani jeho vlastní matce. Austin se ale zkoumáním jeho tváře neměl možnost zabývat dlouho, neboť v mužově ruce se objevila pistole.

„Ticho,“ zavrčel na Austina.

Muž sedící vedle uchopil Austina za ramena a přinutil jej zase se opřít. Jen co zaujal původní pozici, spatřil před svým pravým okem nůž s dlouhou čepelí. Taxi prudce zrychlilo, opustilo rušnou dopravní tepnu a ponořilo se do temného bludiště úzkých uliček s povrchem tvořeným kočičími hlavami.

Cestou od pobřeží se vyhnuli Karakoyi a tím i policistům hlídkujícím v této vykřičené čtvrti. Austin se co chvíli toužebně zadíval na světla restaurace na vrcholku Galatské věže. Pak taxi zahnulo na Istical Cadessi a za jízdy střídavě klidným i rušným provozem minulo řadu nočních podniků, kin a nikým nekontrolovaných veřejných domů, které tuto křiklavou třídu lemovaly. Poté vůz znovu odbočil a vyšplhal se nahoru do Bozoglu, kde v posledním období trvání osmanské říše sídlily ambasády všech evropských zemí.

Když taxi několikrát s pištěním pneumatik prudce zahnulo, ale ani jednou nedostalo smyk, Austin pochopil, že řidič je profesionál, který přesně ví, co si se svým autem může dovolit. Protože mu nikdo nezavázal oči, neustále uvažoval, jestli to pro něj náhodou nemá být cesta bez možnosti návratu. Jak vůz pokračoval v kličkování bludištěm ulic, dospěl k názoru, že nějaké zavazování očí by bylo zbytečné – neměl nejmenší ponětí, kde je.

Skutečnost, že ho nezabili, mu poskytovala jistou útěchu. Instinktivně věděl, že ti muži by zbraně, jimiž mu mávali před obličejem, neváhali použít. Po několika minutách, během nichž se z jasně osvětleného města stala jen matná záře, zatočili do temné ulice lemované odpadky a pak zahnuli do uličky, která nebyla o moc širší než jejich vůz. Když taxi zastavilo, muži ho přiměli vystoupit a odvedli ho ke stěně nějakého cihlového domu, kde mu pak pomocí lepicí pásky spoutali ruce za zády. Poté s ním vešli dovnitř a provedli ho spoře osvětlenou chodbou, která ústila do přijímací haly jakési bývalé úřední budovy. Mramorovou podlahu pokrýval nános špíny. Na stěně visela mosazná orientační cedule s načernalou patinou staroby. Vůně cibule vznášející se ve vzduchu a tlumený pláč nějakého dítěte svědčily o tom, že objekt dnes slouží k bydlení. Asi squaterům, usoudil Austin.

Muži Austina dostrkali k výtahu a nastoupili s ním dovnitř. Byli to mohutní chlapi, možná ještě větší a svalnatější než on, a to se rozhodně za trpaslíka nikdy nepovažoval. Ve výtahu nebylo k hnutí, a tak Austin musel stát s obličejem přitisknutým na studené tepané mřížoví výtahové kabiny. Měl dojem, že tenhle výtah pochází snad ještě z dob sultánů. Když se pak kabina trhaně a s houpáním vydala vzhůru do třetího, posledního patra, snažil se nemyslet na roztřepená a neudržovaná lana, na nichž byla zavěšena. Cesta výtahem dala jeho nervům zabrat ještě více než předchozí divoká jízda autem. Kabina se konečně zastavila a jeden z mužů mu zavrčel do ucha: „Ven!“

Ocitl se v temné chodbě. Jeden svalnatec ho popadl vzadu za košili, chvíli ho před sebou takhle vedl a pak ho přinutil zastavit. Poté se před ním otevřely nějaké dveře, do nichž ho strčili. Ve vzduchu okamžitě ucítil zápach starého papíru a oleje používaného kdysi dávno na promazávání nějakých kancelářských strojů. Na ramenou ucítil tlak a poté se mu zezadu zaryla do nohou hrana židle. Posadil se a zadíval se do tmy. Pak ho do očí udeřilo bodavé světlo reflektoru. Několikrát rychle zamrkal jako někdo, kdo ve starém filmu ze zločineckého podsvětí očekává výslech třetího stupně.

Někde ve tmě za reflektorem se ozval hlas nějakého muže. Promluvil na něj anglicky.

„Buďte zdráv, pane Austine. Děkuji vám, že jste přišel.“

Ten hlas zněl Austinovi povědomě, nedokázal si jej však zařadit.

„Takovému pozvání jsem nedokázal odolat.“

Ze tmy k němu dolehlo drsné zachechtání. „Vidím, že jste se ani po letech moc nezměnil.“

„Měl bych vás znát?“ Někde hluboko v jeho mysli se objevila jakási nejasná vzpomínka a jako kočka škrábající na dveře se začala domáhat vstupu.

„Mrzí mě, že si na mě nevzpomínáte. Chtěl jsem vám osobně poděkovat za ty krásné květiny, které jste mi poslal, abyste urychlil mou rekonvalescenci. Pokud se nepletu, tu kartičku jste podepsal jako John Doe.“

Austin zůstal konsternován. „No to mě podržte!“ pronesl hlasem, z něhož zazněla jak radost, tak neblahá předtucha. „Ivan!“

9

REFLEKTOR ZHASNUL A MÍSTO NĚJ SE rozsvítila přenosná stolní lampa. V jejím světle se objevil obličej muže po čtyřicítce. Měl široké čelo a vystouplé lícní kosti, a kdyby mu pravou tvář nehyzdila velká jizva, dal by se označit za hezkého.

„Nemusíte se bát, pane Austine,“ prohlásil Petrov. „Nejsem žádný fantom opery.“

Austin se ve vzpomínkách přenesl o patnáct let zpátky, do Barentsova moře. Znovu cítil, jak mu při aktivaci časového spínače napojeného k rozbuškám a sto kilogramům výbušnin proniká do těla přes neoprénový oblek mrazivý chlad. Je to zázrak, že ten Rus ještě žije.

„Omlouvám se za tu nastraženou výbušninu, Ivane. Ale nemůžete říct, že jsem vás nevaroval, abyste tam nelezl.“

„Není třeba se omlouvat. Měl jsem zkrátka smůlu. Ve válce tomu tak někdy bývá.“ Na chvíli se odmlčel a pak řekl: Jedna věc mi už dlouho vrtá hlavou. Předpokládejme, že bychom se ocitli v opačné situaci. Bral byste to vážně, kdybych vás takhle varoval já?“

Austin po krátkém přemýšlení odvětil: „Možná bych došel k témuž závěru jako vy – že jde o boudu. Rád bych si samozřejmě myslel, že by v mém případě uvážlivost zvítězila nad neohrožeností, ale přísahat bych na to nemohl. Stalo se to tak dávno.“

„Ano, už je to opravdu dávno.“ Na Petrovově tváři se objevil smutný úsměv. „V mém případě uvážlivost nad neohrožeností nezvítězila. Byl jsem mladý, netrpělivý a zbrklý. Nemusíte se obávat – za to, co se tehdy stalo, mohla moje vlastní pitomost a já vám nic nevyčítám. Kdybych to tak nebral, už dávno bych vás dal zabít. Jak jsem řekl, cestlaguerre. Svým způsobem jste stejně znetvořený jako já, akorát že ty jizvy, co máte na duši, nemůžete vidět. Válka z nás obou udělala tvrdé lidi.“

„Pokud vím, studená válka skončila. Mám návrh. Co kdybyste svým mužům řekl, ať nás hodí do baru hotelu Palace? Mohli bychom u skleničky zavzpomínat na staré časy.“

„Někdy jindy, pane Austine. Někdy jindy. Musíme si pohovořit o něčem nesmírně důležitém.“ Petrovův hlas dostal věcný tón a jeho oči se pevně upřely do Austinovy tváře. „Rád bych se dozvěděl, co jste dělal na té opuštěné sovětské ponorkové základně na břehu Černého moře.“

„Asi jsem byl naivní, když jsem si myslel, že si naší krátké návštěvy pobřeží nikdo nevšiml.“

„Nebyl jste naivní. To pobřeží je zcela pusté. Za normálních okolností byste tam nepozorovaně mohl přistát s celou divizí námořní pěchoty. Tu oblast sice už celé měsíce sledujeme, zastihl jste nás ale ve slabé chvilce. Díky rádiovému odposlechu víme, že jste tam přistál s nějakým letadlem a že pro vás pak ta vaše agenturní loď připlula. Povězte mi, prosím, co jste dělal na ruském území. A nemusíte spěchat. Mám dost času.“

„Rád vám to vysvětlím,“ řekl Austin a zavrtěl se. „Mé paměti by možná pomohlo, kdybych si nemusel sedět na zápěstích. Co kdybyste mi tu pásku sundali?“

Petrov se na okamžik zamyslel a pak přikývl.

„Považuji vás za nebezpečného muže, pane Austine. Nepokuste se, prosím, udělat nějakou hloupost.“

Petrov štěkl rusky jakýsi rozkaz a k Austinovi kdosi zezadu přistoupil. Ucítil na zápěstích dotek chladné oceli. Stačilo jediné říznutí a jeho ruce byly opět volné.

„A teď bych si rád poslechl vaše vyprávění, pane Austine.“

Austin si promnul ruce, aby se mu do nich vrátila krev, a spustil: „Plavil jsem se na výzkumné lodi Argo, která patří naší agentuře, a pomáhal s projektem na sledování vlnění v Černém moři. Měl se k nám připojit tříčlenný televizní štáb, ještě před odplutím z Istanbulu se ale dověděli o té staré ponorkové základně. Rozhodli se, že se tam podívají, ale o změně svých planu nás neinformovali. Když se neukázali, vydal jsem se je hledat. Nějací muži schovaní na pobřeží zabili tureckého rybáře, který ty filmaře vezl ke břehu. Pokusili se zabít i ostatní.“

„Povězte mi něco o těch zabijácích.“

„Mohl jich být tak tucet. Byli na koních a na sobě měli kozácké uniformy.

Dokonce měli šavle a staré pušky – opravdu velmi staré.“

„Co se stalo pak?“

Austin podrobně vylíčil následné střetnutí. Petrov naslouchal na první pohled nezúčastněně. Už nějakou zkušenost s Austinem měl, takže ho výsledek boje nepřekvapil.

„Tak ultralehké letadlo,“ prohlásil pak se smíchem. „A použít signální pistoli, tomu říkám důmyslná taktika.“

Austin pokrčil rameny. „Měl jsem štěstí, že používali zastaralé zbraně. Kdyby tomu tak nebylo, mé dobrodružství by tak holywoodsky šťastně nedopadlo.“

„Ze vzduchu jste nemohl poznat, že střílejí starými puškami. Předpokládám proto, že jste přistál.“

„Svým způsobem. Ať už ty pušky byly staré jakkoli, udělaly mi z letadla cedník a já v podstatě havaroval.“

„Co ještě jste viděl kromě těch zbraní? Rád bych znal každý detail, prosím.“

„Za písečnou dunou jsme našli tělo jednoho útočníka.“

„Byl oblečený stejně jako ostatní?“

„Přesně tak. Kožešinová čepice, pytlovité kalhoty. Vzal jsem si tohle,“ řekl, sáhl do kapsy a vytáhl odznak, který sundal z čepice mrtvého kozáka.

Petrov ho chvíli bez jakékoli změny výrazu studoval a pak jej podal jednomu ze svých mužů. „Pokračujte,“ řekl pak.

„Když jsem se ubezpečil, že se těm lidem od televize nic nestalo, přivolal jsem naši loď. Vyzvedla nás a my co nejrychleji odpluli.“

„Nenašli jsme žádné tělo ani zbraně,“ prohlásil Petrov.

„Netuším, co se s tím tělem stalo. Možná se ti muži později vrátili a odklidili ho. Zbraně jsme vzali my.“

„To je krádež, pane Austine.“

„Raději bych použil termín válečná kořist.“

Petrov nad Austinovou odpovědí mávl rukou. „Na tom nezáleží. Co ten televizní štáb? Natočil z toho něco?“

„Snažili se zachránit si útěkem život a na nějaké natáčení neměli čas. Později udělali pár záběrů toho těla, pro celou událost ale nemají žádné vysvětlení. Pochybuji, že by jim to k něčemu bylo.“

„V jejich zájmu doufám, že máte pravdu.“

„Dovolte mi, Ivane, abych i já vám mohl položit jednu otázku.“

„Otázky tu kladu já.“

„Toho jsem si vědom, ale bylo by to to nejmenší, co byste pro mě – za tu krásnou kytku, co jsem vám poslal – mohl udělat.“

„Už jsem se vám za tu laskavost odvděčil. Nechal jsem vás žít. Ale prosím. Jednu otázku vám položit umožním.“

„Co to všechno mělo sakra znamenat?

Ivanova ústa se v koutcích zvedla do lehkého úsměvu a on sáhl po balíčku cigaret, který ležel na stole. Jednu cigaretu opatrně vytáhl, zasunul si ji mezi rty, zapálil ji, vdechl kouř a poté ho vypustil nosními dírkami. Místnost se naplnila vůní silného tabáku, která potlačila zatuchlý zápach.

„Co víte o současné politické situaci v Rusku?“

„Jen to, co jsem se dočetl v novinách. Není žádné tajemství, že vaše země má velké problémy. Vaše ekonomika stojí na vratkém základě, organizovaný zločin a korupce jsou horší než v Chicagu za Ala Capona, ozbrojené síly trpí nedostatkem peněz a jsou v žalostném stavu, systém zdravotní péče nefunguje, každou chvíli se od vás někdo chce odtrhnout a osamostatnit se a kolem hranic vám zuří občanské války. Ale máte obrovské množství vzdělaných a aktivních pracovních sil a bohaté přírodní zdroje. Pokud si přestanete dělat do vlastního hnízda, možná z toho vyjdete dobře. Nějakou dobu to ale v každém případě potrvá.“

„Celkem výstižné shrnutí komplikované situace. Za normálních okolností bych řekl, že máte pravdu, že se tím nějak prokoušeme. Naši lidé jsou na nepřízeň osudu zvyklí. Vlastně jim prospívá. Existují ale určité síly, které mají na vývoj situace mnohem větší vliv než cokoli, o čem jsme mluvili.“

„Jaké síly myslíte?“

„Ty nejhorší možné. Lidské touhy přeměněné pod tlakem cynismu, strachu a beznaděje v zanícený nacionalismus.“

„U vás se ale nacionalistické tendence projevovaly už dříve.“

„To je pravda, ale podařilo se nám je neutralizovat a hlavní aktivisty přimět k poslušnosti, nebo je démonizovat jako excentrické ztřeštěnce ještě před tím, než mohli na lidi získat vliv a začít je organizovat. Tohle je něco jiného. To nové hnutí se šíří z jihu Ruska, ze stepí podél Černého moře, kde žijí neokozáci.“

„Kozáci? Jako byla ta chátra, na kterou jsem narazil na pobřeží?“

„Přesně tak. Kozáci byli původně uprchlíci z nevolnictví, psanci, kteří přišli do jižního Ruska a na Ukrajinu, kde pak vytvářeli samosprávné občiny. Byli známí svým jezdeckým uměním, kterým Petrovi Velikému pomohli porazit osmanské Turky. Postupem času se z nich stala vojenská vrstva. Carové z kozáků vytvářeli elitní jízdní jednotky, které používali pro terorizování revolucionářů, stávkujících a příslušníků různých menšin.“

„Pak proběhla bolševická revoluce, car přišel o trůn a kozáci skončili jako řidiči taxíků v Paříži,“ doplnil ho Austin.

„Ne všichni měli takové štěstí. Někteří se připojili k bolševikům, z ostatních se stali věrní ochránci zbytků imperiálního Ruska, za které se byli ochotni bít dokonce i poté, co byl car i s celou rodinou zavražděn. Stalin se je pokusil neutralizovat či zlikvidovat, uspěl ale jen částečně. Kozáci ještě dnes představují kastu válečníků, kteří věří, že ztělesňují slávu a čistotu matičky Rusi. Existuje pro to speciální slovo. Kazačestvo. Kozakismus. Věří totiž, že je nějaká vyšší moc předurčila k tomu, aby vládli podřadným rasám.“

Austin se pomalu stával netrpělivým. „Kozáci nejsou první, kdo si myslí, že může svět stavět do latě. Dějiny jsou plné lidí, kteří se na chvíli kmitli na výsluní, a když odešli, zanechali po sobě jen hromady mrtvol.“

„Souhlasím. Rozdíl spočívá v tom, že ti lidé dnes představují jen určité kapitoly v učebnici dějepisu, zatímco kozáci a jejich slepá víra jsou tvrdou realitou.“ Naklonil se nad stůl a pohlédl Austinovi do očí. „Z Ruska se stala země plná násilí a násilí je životní mízou kozáků. Kazačestvo se dočkalo renesance. Neokozáci obsadili část ruského území u Černého moře. Moskevskou vládu ignorují, protože vědí, že je slabá a bezzubá. Vytvořili soukromou armádu a její příslušníky nechávají najímat jako žoldáky. Jejich neohroženost si získala srdce mnoha Rusů, kteří začali mít brzy dost kapitalismu a svobody. Mnoho lidí v parlamentu i prostých obyvatel touží po reakčním nacionalismu, který by oprášil zašlou slávu Ruska. V ruské armádě existují jednotky složené čistě z kozáků. Mají své vlastní uniformy a hodnosti. Území u Černého moře prohlásili za takzvané Nové Rusko a neustále ho rozšiřují. Už je jich na sedm milionů. Ten odznak, který jste našel, je oficiální symbol jejich hnutí. Představuje slunce vycházející nad Ruskem.“

„Stále ale jde o menšinu, Ivane. Jak velké škody mohou napáchat?“

„Bolševiků bylo také málo, věděli ale, co se děje v srdci prostých ruských lidí. Uvědomovali si, že vojáci už mají dost válčení a že rolníci chtějí půdu.“

„Bolševici měli Lenina.“

„Vidím, že vám to vlastně ani nemusím vysvětlovat,“ řekl Petrov a usmál se. Jeho úsměv ale postrádal jakoukoli známku veselí. „Absolutně správně. Revoluce by k ničemu nebyla, kdyby neexistoval odhodlaný a bezohledný vůdce, který by zemi sjednotil a rozdrtil všechny protivníky.“ Úsměv se mu ze rtů kamsi vytratil. „Kozáci mají podobného vůdce. Jmenuje se Michail Razov. Je to mimořádně bohatý lodní a těžařský magnát, který vlastní kartel jménem Ataman Industries. Je posedlý opětovným vzkříšením Velké Rusi. Je zastáncem kozáckých ideálů mužnosti a hrubé síly. Tvrdí, že nejlepší prostředek na vymýcení korupce je kulomet. Je zcela paranoidní – věří, že zbytek světa ho pochopí.“

„Peníze a moc dokážou divy.“

„To není všechno,“ řekl Petrov a zapálil si další cigaretu. Austin s údivem sledoval, jak se mu třesou ruce. „Radí mu nějaký mnich jménem Boris, člověk mající obrovskou živočišnou přitažlivost a známý svou schopností prorokovat. Na Razova má přímo ďábelský vliv. Snaží se mu namluvit, že je jediný opravdový následník carského trůnu a že jeho rodokmen sahá až k Petru Velikému.“

„Měl jsem dojem, že car Mikuláš byl posledním z Romanovců.“

„Vždy se našel někdo, kdo to zpochybňoval.“

„Ale i kdyby na tom něco bylo, skutečnost, že budu veřejně tvrdit, že jsem španělským králem, mně ještě trůn nezíská.“

„Razov tvrdí, že má důkaz.“

„DNA?“

„Pochybuju, že by někomu dovolil vzít mu krev.“

„Možná jste opravdu na něco narazil,“ připustil Austin. „Máte nějaké hnutí, charismatického vůdce, nenápadně řízeného mesianistickým prorokem, a dědickou linii. Souhlasím s vámi, že to vypadá jako recept na revoluci.“

Petrov vážně pokýval hlavou. „O tom není pochyb. Rusku hrozí kozácká nákaza která zachvátí celou zemi a zlikviduje vše, čeho jsme dosáhli. Car a jeho rodina už byli naší pravicí kanonizováni. A Razov je přichystán vzít na sebe světecké roucho.“ Usmál se. „Kolik politiků může říct, že jsou potomkem svatého?“

„Většina z nich tvrdí, že jsou svatí. Ale já vám rozumím. Jakou roli v tom hrajete vy, Ivane? Pracujete pro KGB?“

„KGB byla Razovovými lidmi infiltrována. Vedu malou tajnou skupinu, jejíž úkol spočívá ve sledování lidí ohrožujících stabilitu Ruska. Hlášení podáváme přímo prezidentovi. Řekl jsem vám ale jen část pravdy. Týká se to totiž i vás, pane Austine. Razov považuje Spojené státy za iniciátora a nejdůležitější článek celosvětového spiknutí, které je z valné části odpovědné za ruské problémy. Věří, že Amerika využívá veškerý svůj vliv a moc k tomu, aby Rusko udržela ve zbídačeném a zaostalém stavu. Mnoho poslanců jeho názory bere vážně.“

„Amerika má spoustu nepřátel. To je ale úděl jediné supervelmoci.“

„Tak na seznam těch nepřátel přidejte Razova. Ale nemá jen politickou motivaci – má i jeden osobní důvod. Jeho milenka před několika lety nešťastnou náhodou zahynula při americkém bombardování Bělehradu. Pokud vím, Irina byla velmi krásná a on se s její ztrátou nikdy nevyrovnal. Takže bych vám doporučoval, abyste ho brali velmi vážně. Zvláště když existují jisté náznaky, že chce vaší zemi způsobit značnou škodu.“

„V jakém směru?“

Petrov rozpřáhl ruce. „Netušíme. Víme jen to, že svůj záměr pojmenoval operace Trojka.“

„V tom případě jste plýtval mým i svým časem. Měl jste použít diplomatické kanály a poskytnout ty informace představitelům americké vlády.“

„To už jsme udělali. Řekli jsme jim také, že chceme, aby se vyhnuli viditelným opatřením.“

„Umím si představit reakci Bílého domu i Pentagonu. Určitě takovou hrozbu ignorovali. Prozatím prý nic nehrozí. Brát hrozby vážně se zatím nenaučili.“

„Ano. Samozřejmě se snažili budit dojem, že je naše situace netěší. Řekli jsme jim, že jestli zareagují neobratně, zničí naše úsilí a způsobí, že ona hrozba, ať už jde o cokoli, se uskuteční.“

„A jaká je mezi tou hrozbou a ponorkovou základnou spojitost?“

„To si vyvoďte sám. Ta základna byla vybudována pro ponorky vyzbrojené balistickými raketami středního doletu. Operovaly v Černém moři, a to hlavně proto, aby zastrašily Turky, kteří Američanům dovolovali budovat v Turecku vojenské základny. Ta ponorková základna byla po pádu sovětské vlády opuštěna a několik let nikoho nezajímala. Pak se objevil Razov a od vlády si ji pronajal. Používá ji pro své lodě. Kozáci, na které jste narazil, mají tábor poblíž a zajišťují její ochranu.“

„K. čemu ty zvláštní uniformy a staré zbraně?“

„Patří to k symbolice jeho věci. Razov chce, aby někteří jeho vojáci vypadali, jako by ještě stále sloužili carovi. Ale nenechte se zmýlit. Disponuje mnoha moderními zbraněmi z arzenálu bývalého Sovětského svazu.“

„Proč jste proti nim neudeřili?“

„Čekali jsme, až nastane vhodný čas. No a pak jste se tam přimotal vy.“

„Mrzí mě, že jsem vám to zkomplikoval, ale někdo tam byl přepaden a potřeboval mou pomoc.“

„Domníváme se, že má v plánu udeřit proti Spojeným státům ještě dříve, než získá moc.“

„Mohl bych vám pomoci zjistit, co má za lubem.“

Petrov zavrtěl energicky hlavou. „Nepotřebujeme, aby nám tam začali pobíhat nějací ztřeštění kovbojové s šestirannými revolvery.“

„Zapomínáte, že teď jsem vědec pracující pro agenturu NUMA.“

„Teď nejste upřímný. Máte pověst člověka, který porušuje pravidla, případně si je vykládá tak, aby mu vyhovovala. O vaší skupině pro speciální úkoly jsem informován. V kanceláři mám celou hromadu novinových výstřižků popisujících vaši roli v kauze parníku Andrea Doria a ve spiknutí, jehož cílem bylo získat všechny důležité zdroje sladké vody na světě.“

„Snažíme se ve volném čase nějak zabavit.“

„Tak se snažte zabavit tou svou oceánografií.“

Austin si založil ruce na hrudi. „Jestli vám dobře rozumím, Ivane, tak chcete, abychom přihlíželi, jak ten šílenec začíná terorizovat vaši zemi, a klidně si někde počítali ryby.“

„Hodláme ho zastavit ještě předtím, než by k něčemu takovému mohlo dojít. Vaše akce už možná zničila všechny šance, které jsme měli, že se nám ho podaří zkrotit. Jestli od toho nedáte ruce pryč, budu vás považovat za nepřítele ruského národa a budu podle toho také jednat.“

„Děkuji za varování,“ řekl Austin a podíval se na hodinky. „Nechce se mi naše opětovné shledání ukončit, ale jdu na večeři s jednou krásnou mladou dámou a už mám zpoždění. Takže pokud jste domluvil…“

„Ano, už jsem skončil.“ Petrov vyštěkl rusky nějaký rozkaz. Muži hlídající Austina přiskočili, zvedli ho ze židle a pokusili se ho postrčit směrem ke dveřím. Austin se ale ani nehnul. „Rád jsem vás poznal, Ivane. Je mi líto, že jsme se v minulosti setkávali pokaždé za tak nepříjemných okolností.“

„Minulost je minulost. Oba by nás měla zajímat hlavně budoucnost.“ Petrov zvedl ruku a dotkl se své jizvy. „Víte, pane Austine, něco potřebného jsem se od vás naučil.“

„Co?“

„Jak je důležité poznat svého nepřítele.“

Austin v doprovodu Razovových mužů prošel znova temnou chodbou a nastoupil do kymácejícího se výtahu. Po pár minutách už opět seděl v taxíku. Řidič během jízdy udržoval konstantní rychlost přibližně Mach 1. Netrvalo dlouho a zastavili přesně na místě, kde byl Austin unesen.

„Ven,“ zavrčel řidič.

Austin mu rád vyhověl. Jen tak tak poté uskočil a ochránil své nohy před přejetím, neboť řidič na nic nečekal a okamžitě za hlasitého kvílení pneumatik vystřelil pryč. Když koncová světla taxíku zmizela za rohem, Austin zamířil k Argu. Z jeho paluby pak zavolal do hotelu, v němž byla ubytovaná Kaela. Když to nikdo nevzal, zeptal se recepční, jestli nezanechala nějaký vzkaz.

„Ano, pane. Je tady jeden vzkaz od slečny Dorné,“ odvětila recepční.

„Byla byste tak hodná a přečetla mi ho, prosím?“

„Samozřejmě. Stojí v něm: ‚Čekala jsem hodinu. Asi se muselo objevit něco důležitějšího. Šla jsem na večeři s mládenci. Kaela.“

Austin se zamračil. Vzkaz neobsahoval žádnou zmínku o tom, že by se mohli setkat někdy jindy. Bude si to muset zítra ráno nějak vyžehlit. Vyšel na palubu Arga, začal přecházet od přídě na záď a zase zpátky a snažil se vybavit si každý detail rozhovoru s Ivanem. Pak odhodlaně sevřel čelisti. Ať se propadne, jestli bude hrozbu visící nad jeho zemí ignorovat. Nejlepší způsob, jak ho přimět něco podniknout, totiž spočíval v tom, aby mu někdo řekl, že něco nemůže udělat. Vrátil se do své kajuty a vzal do ruky mobilní telefon.

Joe Zavala, vzdálený asi pět tisíc mil, vyndal z přihrádky v palubní desce své korvety z roku 1961 vyzvánějící přenosný telefon a radostně znějícím hlasem se představil. Hlavou se mu v té chvíli zrovna honily myšlenky na to jak je na světě krásně. Byl mladý, zdravý a pracoval na nenáročném projektu, který mu ponechával spoustu volného času. Vedle něj seděla rozkošná plavovláska, statistická analytička z ministerstva obchodu. Svištěli si to po venkovské silnic, v MacLeanu ve Virginii a měli namířeno do jedné staré romantické hospůdky na večeři při svíčkách. Teplý vzduch příjemně čechral Zavalovy husté černé vlasy. Po večeři si spolu v budově bývalé arlingtonské okresní knihovny, kde Zavala bydlel, dají skleničku před spaním. A pak – kdo ví. Možnosti bylo nepočítané. Mohl by to být začátek nějakého dlouhodobého vztahu, přemítal Zavala bez ohledu na to, že slovo dlouhodobý v jeho světě představovalo relativní pojem.

Když uslyšel hlas svého kolegy a přítele, potěšilo ho to a koutky úst se mu zvedly do lehkého úsměvu. „Buena sera, Kurte, starý amigo. Jak probíhá tvoje dovolená?“

„Už skončila. A ta tvoje taky. Je mi líto.“

Zavalovi zmrzl úsměv na rtech. Když mu pak Austin nastínil, jak by podle něj mohla vypadat jeho bezprostřední budoucnost, objevil se mu na snědé hezké tváři bolestný výraz. S těžkým povzdechem vrátil telefon do přihrádky, zadíval se do zasněných a vstřícných modrých očí mladé ženy a řekl: „Obávám se, že mám špatné zprávy. Zemřela mi babička.“

Zatímco se Zavala snažil z prstu vycucanými planými sliby zmírnit rozčarování své partnerky, obrovitá postava Paula Trouta se v Oceánografickém institutu ve Woods Hole ve státě Massachusetts jako kudlanka nábožná skláněla nad laboratorním stolem, na němž ležely vzorky bahna ze dna Atlantského oceánu. Třebaže se Trout při té práci mohl snadno ušpinit, jeho bílý laboratorní plášť zůstával bez poskvrny. Pod krkem měl jeden ze svých tradičních motýlků a jeho světle hnědé vlasy uprostřed dělila pěšinka.

Trout vyrostl právě ve Woods Hole u mysu Cod, kde se jeho otec živil jako rybář. Kdykoli k tomu měl příležitost, vracel se ke svým kořenům. S mnoha vědci pracujícími v této celosvětově známé instituci se přátelil a často jim jako podmořský geolog pomáhal.

Ze soustředěné práce ho vyrušil nějaký hlas oslovující ho jménem. Když pak, stále skloněný nad vzorky, zvedl oči, spatřil jednu z laborantek.

„Hovor pro vás, doktore Troute,“ řekla a podala mu telefon. S myšlenkami ještě stále na dně oceánu si ho přiložil k uchu. Když uslyšel Austinův hlas, usoudil, že mu velitel skupiny pro speciální úkoly volá ze sídla agentury.

„To už jsi zase doma, Kurte?“

„Skutečnost je taková, že volám z Istanbulu, do kterého bys měl dorazit do čtyřiadvaceti hodin. Mám pro tebe nějakou práci v Černém moři.“

Troutovy oříškově hnědé oči překvapením zamrkaly. „Istanbul. Černé moře?“ Jeho reakce byla zcela opačná než Zavalova. „Vždycky jsem tam chtěl pracovat. Moji kolegové zezelenají závisti.“

„Za jak dlouho se budeš moct vydat na cestu?“

„Jsem sice až po uši zavrtaný v bahně, do Washingtonu se ale můžu vydat okamžitě.“

V telefonu se na chvíli rozhostilo ticho, neboť Austin se právě pokoušel představit si Trouta v blátě. Na jeho yankeeské výstřednosti si sice zvykl, ale netoužil zrovna znát detaily, a tak se pouze zeptal: „Mohl bys to vyřídit Gamay?“

„Samozřejmě,“ odvětil Trout. „Ahoj zítra.“

Troutova manželka Gamay se osm metrů pod hladinou moře východně od města Marathonu, nacházejícího se na ostrovech Florida Keys, oháněla potápěčským nožem a snažila se odlomit kousek korálového útesu. Když se jí to podařilo, strčila ho do síťového pytle, který měla zavěšený na zátěžovém pásu. Protože byla podmořská bioložka, věnovala část své pracovní dovolené skupině přírodovědců, kteří studovali změny na korálových útesech v oblasti Florida Keys. Skutečnosti, které zjistili, nebyly povzbudivé. Stav se oproti předchozímu roku zhoršil. Koraly, které nepadly za oběť jedovaté odpadní vodě z jižní Floridy, byly hnědé a místy chemicky zabarvené. Po živých barvách, které člověk mohl spatřit na zdravých korálových útesech v Karibiku či Rudém moři, tu nezůstalo ani stopy.

K uším jí dolehly hlasité rány. Někdo jí dává shora signál. Zasunula nůž zpátky do pochvy, pustila vzduch do vztlakového kompenzátoru, několikrát mávla ploutvemi a její dokonale tvarované tělo se odpoutalo od útesu. Vynořila se poblíž pronajatého potápěčského člunu a zamžourala do ostrého floridského slunce. Kapitán, prošedivělá stará „škeble“, přezdívaná podle svého oblíbeného piva Bud, držel v ruce kladivo, kterým před chvílí klepal do kovového žebříku na zádi plavidla.

„Právě mi rádiem zavolal správce přístavu,“ zakřičel Bud. „Říká, že vás shání manžel.“

Gamay doplavala k žebříku, podala nahoru tlakovou láhev a zátěžový pás a pak vylezla do člunu. Vyždímala si z rudých vlasů vodu a osušila si ručníkem obličej. Byla vysoká a na svou výšku snad až útlá, a kdyby se pokusila nezdravě přibrat, mohla by od hodiny dělat modelku. Vytáhla odlomený kus korálu z vaku a ukázala ho Budovi.

Muž zakroutil hlavou. „Jestli to tak bude pokračovat dál, budu to své potápěčské podnikání muset pověsit na hřebík.“

Měl pravdu. Pro oživení těchto útesů by bylo třeba podniknout mnoho aktivit, na kterých by se podíleli všichni – od místního obyvatelstva až po Kongres.

„Nechal mi manžel nějaký vzkaz?“

„Jo. Máte se s ním fofrem spojit. Volal prý nějaký Kurt. Vypadá to, že máte po dovolené.“

Když se po těch slovech usmála, odhalila malou mezeru mezi oslnivě bílými předními zuby. Podala kus korálu Budovi a řekla: „Počítám, že jste se trefil.“

10

Washington, D. C.

ŽHAVÉ SLUNEČNÍ PAPRSKY SE DOMLUVILY s vlhkostí a společně se pokusily přeměnit americké hlavní město na jednu gigantickou parní lázeň. Řidič tyrkysového džípu Cherokee při pohledu na skupinky statečných turistů, kteří to horko ignorovali, zavrtěl udiveně hlavou. Noel Coward v opačném smyslu, pomyslel si. Vzteklí psi a Angličané nebyli jediní, kdo vyrazil do poledního slunce.

O pár minut později vůz zahnul k Bílému domu, zastavil u vrat a řidič vystrčil z okénka průkazku Národní agentury pro podmořský výzkum se jménem a fotografií admirála Jamese Sandeckera. Zatímco jeden strážný pomocí zrcadla na tyči prohlížel podvozek, jestli se tam neskrývá bomba, druhý vrátil muži s ohnivě červenými vlasy a vandyckovskými vousy jeho průkaz.

„Přeji hezký den, admirále Sandeckere,“ řekl strážný s širokým úsměvem. „Rád vás zase vidím. Už jste tu pár týdnů nebyl. Jak se máte, pane?“

„Mám se dobře, Normane,“ odvětil Sandecker. „Vypadáte skvěle. Jak se vede Dolores a dětem?“

„Děkuji za optání,“ řekl strážný a nadmul se pýchou. „Dolores se má výborně. Děti si ve škole vedou dobře. Jamie tvrdí, že by po vysoké chtěla pracovat ve vaší agentuře.“

„Úžasné. Ať mi potom zavolá. Chytrých mladých lidí máme věčně nedostatek.“

Strážný se srdečně zasmál. „Ještě chvíli to potrvá. Je jí teprve čtrnáct.“ Ukázal palcem na Bílý dům. „Čekají tam jen na vás, pane admirále.“

„Díky za upozornění,“ řekl Sandecker. „Pozdravujte ode mě, prosím, Dolores.“

Když mu strážný pokynul, aby projel branou, pomyslel Sandecker na to, jak se vyplácí být k lidem zdvořilý. Vstřícností ke strážným, sekretářkám, recepčním a mnoha dalším z řad těch, kteří byli považováni za podřadný článek úřednického aparátu, si po celém městě vytvořil síť včasného varování. Na rtech se mu objevil lehký úsměv. Z Normanových slov, doprovozených významným mrknutím, pochopil, že jeho příchod měl být načasován tak, aby se ostatní mohli ještě předtím poradit. Všeobecně se o něm vědělo, že je dochvilný. Tento zvyk si vypěstoval na námořní akademii a vybrousil k dokonalosti během let, kdy sloužil v hodnostech vlajkového důstojníka. Na všechna setkání vždy přicházel přesně jednu minutu před jejich začátkem.

Nějaký vysoký muž v tmavém obleku, se slunečními brýlemi a kamennou tváří – tedy bezpochyby agent tajné služby – ještě jednou zkontroloval Sandeckerův průkaz, ukázal mu, kde má zaparkovat, a pak cosi zašeptal do přenosné vysílačky. Když admirál vystoupil z auta, odvedl jej ke vchodu, kde si ho převzala nějaká usmívající se mladá služebná a doprovodila ho tichými chodbami ke dveřím střeženým mariňákem s hubeným protáhlým obličejem a propadlými tvářemi. Muž otevřel dveře a Sandecker vstoupil do místnosti pro zasedání vlády.

Prezident Dean Cooper Wallace, mužem od tajné služby již informovaný, že admirál dorazil, už na Sandeckera čekal, aby mu stiskl pravici. O prezidentovi se tvrdilo, že od časů Lyndona Johnsona v Bílém domě neseděl nikdo, kdo by si tak rád s lidmi potřásal rukama.

„Moc rád vás zase vidím, admirále,“ řekl Wallace. „Jsem vám vděčný, že jste si našel čas, i když jsme vám dali vědět tak pozdě.“ Potřásl Sandeckerovi rukou tak mocně, jako by se na předvolebním mítinku snažil získat přízeň voličů. Když se Sandeckerovi podařilo vyprostit ruku z prezidentova sevření, přešel do ofenzívy. Obešel celý stůl a s každým se přivítal – oslovil ho vždy křestním jménem, přeptal se na manželku, děti nebo poslední úspěchy v golfu. Obzvláště srdečně se přivítal se svým přítelem Erwinem LeGrandem, vysokým a Lincolnovi podobným ředitelem CIA.

Admirál měřil jen kolem sto šedesáti centimetrů, vyzařovala z něj však taková energie, jako by měřil dvojnásobek. Prezident se nemohl ubránit dojmu, ze ho Sandecker zastiňuje. Chytil ho za paži a zavedl ho k volnému křeslu u dlouhého konferenčního stolu

„Posaďte se, prosím, na tohle čestné místo.“

Sandecker se posadil do křesla po prezidentově levici. Věděl, že mu místo hned vedle prezidenta nebylo vyhrazeno náhodou a že mu tak chce zalichotit. Svým žoviálním chováním někdy připomínal herce Andyho Curfitha – byl to mazaný politik. Po Wallaceho pravici seděl jako obvykle viceprezident Sid Sparkman.

Prezident se posadil a usmál. „Právě jsem všem přítomným popisoval svůj zážitek z rybolovu. Když jsem byl posledně na západě, zasekl jsem pstruha velkého jako velryba. Zlomil mi prut. Předpokládám, že ten prevít nevěděl, že má co dělat s vrchním velitelem ozbrojených sil Spojených států amerických.“

Muži sedící kolem stolu zareagovali hlasitým smíchem, přičemž nejbouřlivěji se rozchechtal viceprezident. Sandecker se zasmál jen z povinnosti. Se všemi muži, kteří během jeho působení v čele agentury obývali Bílý dům, měl vřelý vztah. Ať už měli jakékoli politické smýšlení, každý prezident, s nímž kdy jednal, vždy respektoval jeho vliv na dění ve Washingtonu a kontakty na nespočetné univerzity a korporace nejen v Americe, ale vlastně po celém světě. Nedalo se říci, že by Sandeckera měli všichni v lásce, ale i jeho nepřátelé obdivovali otevřenost, s jakou vystupoval.

Sandecker si vyměnil úsměv s viceprezidentem. Sparkman, o pár let starší než Wallace, se dal označit za šedou eminenci Bílého domu. Svou moc používal nenápadně a své machiavelistické machinace a tvrdé metody zastíral žoviálním chováním a dobrosrdečností. Tento bývalý univerzitní hráč amerického fotbalu se stal vlastním přičiněním milionářem. Sandecker věděl, že i když to Sparkman nedává najevo, prezidentem opovrhuje. Šlo o ten druh pohrdání, který lidé, kteří dosáhli úspěchu sami, cítí k těm, jimž cestu k bohatství a vlivným kontaktům umožnila skutečnost, že se narodili do správné rodiny.

„Doufám, pánové, že nebudete nic namítat, když přejdeme rovnou k věci,“ řekl prezident, oděný neformálně do kostkované košile, námořnického saka a khaki kalhot. „Air Force One čeká s plnými nádržemi, aby mě dopravil do Montany. Mám tam nevyřízené účty s tím pstruhem.“ Okázale se podíval na hodinky. „Teď předávám slovo ministru zahraničních věcí. Uvede vás do situace.“

Vysoký muž s drsně vyhlížejícím obličejem a bílými vlasy, učesanými tak pečlivě, že připomínaly helmu, přejel pomalu všechny přítomné pronikavým pohledem. Nelson Tingley Sandeckerovi připomněl něco, co jednou kdosi řekl o Danielu Websterovi – že se zdá být až příliš dobrý na to, aby to mohla být pravda. Tingley nebyl špatným senátorem, role člena vlády mu však stoupla do hlavy. Ve vlastních očích hrál pro prezidenta roli Bismarcka a Wallaceho zase chápal jako ekvivalent Fridricha Velikého. Ve skutečnosti ale s prezidentem mohl mluvit jen málokdy, protože měl povinnost kontaktovat nejprve Sparkmana. V důsledku toho se při každém setkání snažil na prezidenta udělat co největší dojem.

„Děkuji vám, pane prezidente,“ pronesl zvučným hlasem, který se dlouhé roky rozléhal Senátem Spojených států amerických. „Jsem si jist, pánové, že všichni dobře víte, jak vážná situace panuje v Rusku. Během několika následujících týdnů, případně jen dnů, můžeme očekávat pád legálně zvoleného ruského prezidenta. Jejich ekonomika zaznamenala obrovský propad a Rusko podle všeho nebude schopno dostát závazkům, které má vůči ostatním zemím.“

„Povězte přítomným, co jste mi řekl o ruské armádě,“ ozval se Wallace.

„S radostí, pane prezidente. Ruské ozbrojené síly jsou v podstatě volně k mání. Obyvatelstvo má plné zuby korupce ve vládě a moci organizovaného zločinu. Nacionalistické smýšlení a antagonismus vůči Spojeným státům a Evropě dosáhly historicky nejvyšší úrovně. Stručně řečeno, Rusko představuje kotel, který může při sebemenším doteku explodovat.“ Odmlčel se, aby svá slova nechal náležitě zapůsobit, a pak pohlédl Sandeckerovým směrem. Admirál věděl, že ministr zahraničních věcí je znám svými průtahy při jednáních, a postrádal chuť nechat se dlouho poučovat. Využil proto chvíle ticha a ujal se slova.

„Předpokládám, že narážíte na tu černomořskou příhodu, v níž NUMA sehrála jistou roli,“ řekl Sandecker přívětivě znějícím hlasem.

Ministra to sice vykolejilo, ale neodradilo. „Se vší úctou, admirále, ale já bych nedovolené vplutí do teritoriálních vod nějaké země, narušení jejího vzdušného prostoru a následnou invazi na její půdu neoznačil za příhodu.“

„Já bych zase nepoužil termín invaze, pane ministře. Jak jistě víte, pokládal jsem celou věc za natolik závažnou, že jsem o ní okamžitě podal ministerstvu zahraničí podrobnou zprávu, aby nebylo v případě oficiálního ruského protestu překvapeno. Můžeme si tu probrat fakta.“ Sandecker se zdál klidný jako modlící se buddhistický mnich. „Na člun amerických filmařů byla zahájena palba a turecký rybář, kterého si najali, při ní zahynul. Neměli jinou možnost než doplavat ke břehu. Ve chvíli, kdy se na ně chystali zaútočit nějací bandité, jim přispěchal na pomoc zaměstnanec naší agentury, který je právě hledal. Pro něj i ten televizní štáb později připlula jedna naše loď.“

„Jenže to jste podnikli, aniž byste prostřednictvím náležitých kanálů požádali o schválení,“ opáčil ministr zahraničních věcí.

„Napjaté situace v Rusku jsem si vědom, doufám však, že to nikdo nebude nafukovat. Celý incident netrval déle než několik hodin. Ti filmaři sice závažnost narušení cizích teritoriálních vod podcenili, nic strašného se ale nestalo.“

Tingley teatrálně otevřel desky s emblémem ministerstva zahraničních věcí. „Nikoli podle zprávy vaší agentury. Kromě toho tureckého rybáře při onom takzvaném incidentu zahynul nejméně jeden ruský občan a několik dalších bylo pravděpodobně zraněno.“

„Podala ruská vláda prostřednictvím náležitých kanálů, jak jste to nazval, oficiální protest?“

Poradce pro národní bezpečnost, muž jménem Rogers, se nahnul dopředu. „Od Rusů či Turků do této chvíle nepřišlo ani slovo.“

„V tom případě se domnívám, že děláte z komára velblouda,“ prohlásil Sandecker. „Jestli si Rusové budou na narušení suverenity svého území stěžovat, rád je seznámím se všemi skutečnostmi, osobně se omluvím ruskému velvyslanci – kterého díky mnoha akcím, které NUMA a některé ruské organizace společně podnikly, docela dobře znám – a ujistím ho, že se to už nestane.“

Tingley sice svá následující slova adresoval Sandeckerovi, díval se ale přitom na prezidenta. Z úst mu přímo odkapával jed. „Doufám, že si to nebudete brát osobně, admirále, ale nemohu připustit, aby parta nějakých obdivovatelů podmořského života určovala zahraniční politiku Spojených států.“

Jeho kousavá poznámka měla přítomné pobavit, nikdo se ale nezasmál. Nejméně ze všech pobavila Sandeckera, kterému se ani trochu nelíbilo, že ministr jeho agenturu označil za partu obdivovatelů podmořského života.

Sandecker nasadil úsměv barrakudy, z jeho autoritativně působících modrých očích se však linul ledový chlad. Chystal se rozcupovat Tingleyho na kusy.

Když viceprezident pochopil, co se stane, zaklepal na stůl. „Oba jste, pánové, svůj názor vysvětlili s obvyklou přesvědčivostí. Není důvod, abychom pana prezidenta dále připravovali o drahocenný čas. Jsem si jist, že admirál považuje námitky ministra zahraničních věcí za podstatné a že ministr Tingley akceptoval vysvětlení i záruky, kterých se nám od ředitele agentury NUMA dostalo.“

Tingley otevřel ústa, aby něco odpověděl, ale Sandecker obratně využil Sparkmanových slov k ukončení diskuse. „Jsem rád, že jsme si s panem ministrem mohli vše přátelsky vysvětlit.“

Prezident, známý svou nelibostí ke konfliktům, předchozí výměnu názorů poslouchal s bolestným výrazem ve tváři. Nyní se usmál a řekl: „Děkuji vám, pánové. Teď, když se vše vysvětlilo, bych si s vámi rád promluvil o něčem důležitějším.“

„O zmizení ponorky NR-1?“ zeptal se Sandecker.

Prezident se na Sandeckera nevěřícně zadíval a pak se rozesmál. „Vždycky se o vás tvrdilo, že máte vzadu na hlavě ještě jeden pár očí, admirále. Jak jste se o tom dověděl? Bylo mi sděleno, že ta záležitost podléhá nejpřísnějšímu utajení.“ Káravě se podíval na své podřízené. „Tomu říkám bezpečnostní opatření.“

„Není na tom nic divného, pane prezidente. Mnoho mých zaměstnanců je v denním přímém kontaktu s válečným námořnictvem, jemuž ta ponorka patří, navíc někteří z mužů, kteří na ní slouží, s naší agenturou v minulosti spolupracovali. Otec kapitána Logana je můj přítel a bývalý kolega. Některé rodiny, které se obávaly o osud svých příbuzných, mě kontaktovaly a chtěly vědět, co bylo v tomto ohledu podniknuto. Ti lidé předpokládali, že jsem o ponorce informován.“

„Dlužíme vám omluvu,“ prohlásil prezident. „Nechtěli jsme o té záležitosti hovořit dřív, než něco zjistíme.“

„Samozřejmě,“ řekl Sandecker. „Potopila se?“

„Podnikli jsme důkladnou pátrací akci. Ta ponorka se nepotopila.“

„Tomu nerozumím. Co se tedy stalo?“

Prezident se podíval na ředitele CIA. „V Langley si myslí, že NR-1 byla unesena.“

„Kontaktoval vás někdo, kdo by tuto teorii potvrdil? Třeba s požadavkem na výkupné?“

„Ne, nikdo.“

„Proč tedy nebyla informace o zmizení ponorky poskytnuta veřejnosti? Třeba by to pomohlo v pátrání. Jsem si jist, že nemusím nikomu v této místnosti připomínat, že na palubě té ponorky jsou lidé. A to vůbec nemluvím o milionech vynaložených na její postavení a vybavení.“

Slovo si vzal viceprezident. „Nemyslíme si, že by v zájmu posádky ponorky bylo právě teď věc zveřejňovat,“ prohlásil Sparkman.

„Domnívám se, že uvědomit o celé věci svět by naopak prospělo jejím nejvlastnějším zájmům.“

„Za normálních okolností ano. Tohle je ale velmi složité, admirále,“ ozval se prezident. „Myslíme si, že bychom tak ohrozili její bezpečnost.“

„Možná,“ řekl Sandecker, jeho hlas však rezonoval nedůvěrou. Věnoval Wallacemu pronikavý pohled. „Předpokládám, že máte nějaký plán.“

Prezident si nervózně poposedl. „Side? Mohl byste admirálovi odpovědět?“

„Chtěli bychom být optimističtí,“ prohlásil Sparkman, „ale nemůžeme vyloučit, že posádka je mrtvá.“

„Existuje na podporu takového vývodu nějaký důkaz?“

„Ne, ale ta možnost je docela velká.“

„Možnost nemohu akceptovat jako důvod sedět se založenýma rukama.“

V ministrovi zahraničních věcí to už chvíli vřelo jako v hrnci na sporáku. Admirálova slova pochopil jako urážku a vybuchnul. „My nesedíme se založenýma rukama, admirále. Ruská vláda nás požádala, abychom tu záležitost zatím nechali být. Pokusí se tu ponorku najít sami. Kdybychom se jim do toho vložili, značně bychom jim – hlavně s ohledem na ruský nacionalismus – ztížili situaci. Mám pravdu, pane prezidente?“

„Chcete tím říct, že tu ponorku unesli Rusové?“ zeptal se Sandecker, který ministra zahraničních věcí ignoroval a svou otázku adresoval přímo prezidentovi.

Wallace se znova obrátil na viceprezidenta. „Side, vy jste byl od prvního dne nejlépe informovaným člověkem. Mohl byste to admirálovi vysvětlit?“

„Jistě, pane prezidente. S radostí. Má to vztah k předchozímu tématu, admirále. Krátce po zmizení NR-1 nás kontaktovalo několik lidí z ruských vládních kruhu a sdělili nám, že by se jim snad mohlo podařit ponorku i s osádkou nalézt a zachránit. Věří, že její zmizeni se vším tím chaosem, který v jejich zemi panuje, nějak souvisí. Víc teď říct nemohu. Mohu vás jen požádat o pochopení a trpělivost.“

„Nějak mi uniká logika toho všeho,“ prohlásil Sandecker. „To chcete říct, že bychom se měli při ochraně životů našich vlastních lidí spoléhat na cizí vládu, navíc takovou, která může každým okamžikem padnout? Nejvyšší ruští představitelé by se podle mého měli starat hlavně o vlastní problémy a nerozptylovat se pátráním po nějaké americké výzkumné ponorce.“

Viceprezident souhlasně pokýval hlavou. „My jsme však souhlasili s tím, že se zatím budeme držet stranou. Rusové sice mají spoustu problémů, dokážou si ale zamést na svém vlastním prahu.“

„Obávám se, že má pravdu, Jamesi,“ ozval se ředitel CIA LeGrand, který dosud mlčel.

Sandecker se usmál. LeGrand musel být přizván, aby při slovních střetech mezi ním a Tingleyem hrál roli hodného poldy. Admirál ale také uměl hrát. Zamračil se, jako by právě došel k nějakému závažnému rozhodnutí. „Zdá se, že můj dobrý přítel Erwin má na věc stejný názor jako vy. Dobrá tedy. Nebudu to dále rozpitvávat.“

Ve schůzovní místnosti vlády se rozhostilo ticho, jako by přítomní nemohli uvěřit, že se admirál tak lehce vzdal.

„Děkuji vám, Jamesi,“ řekl prezident Wallace. „Než jste přijel, měli jsme možnost krátce se poradit. Uvědomujeme si, že určitě prahnete po tom, abyste mohl – zvláště když máte na té věci osobní zájem – svou agenturu do té záležitosti zapojit.“

„Jestli to chápu dobře, chcete po mně, abych se zmizením té ponorky ani v nejmenším nezabýval.“

„Prozatím, admirále.“

„Mohu vás ubezpečit, že NUMA nebude po NR-1 pátrat. Ale dejte mi, prosím, vědět, kdybyste potřebovali naši pomoc.“

„To samozřejmě dáme, admirále.“ Prezident každému poděkoval, že se na schůzku dostavil, a vstal z křesla. Sandecker mu popřál úspěšné rybaření, opustil místnost a umožnil tak ostatním, aby průběh právě skončené schůzky důkladně probrali. Byl si jist, že to udělají. Služebná už na něj čekala, aby ho doprovodila k bočnímu východu. Když poté projížděl branou, strážný se na něj usmál. „Nebylo tu dneska na váš vkus až moc horko, pane?“

„Možná jde jen o výplod mé fantazie, Normane,“ odvětil Sandecker s úsměvem, „ale pokaždé mám pocit, že je v téhle části Washingtonu o pár stupňů víc než jinde.“ Přátelsky strážnému zamával a zařadil se do hustého provozu.

Sandecker cestou do sídla agentury uchopil svůj mobilní telefon a navolil nějaké číslo. „Rudi, rád bych se s vámi za deset minut setkal ve své kanceláři.“

Admirál vjel do garáží umístěných pod třicetipatrovou válcovitou budovou, která sloužila jako nervové centrum pro řízení operací agentury po celém světě, zaparkoval a vyjel výtahem do posledního podlaží, kde byla jeho kancelář. Když se po chvíli s kufříkem v ruce objevil Rudi Gunn, seděl již Sandecker za masivním stolem vyrobeným z palubního poklopu jedné konfederační lodě, jež kdysi sloužila pro prorážení námořní blokády.

Sandecker svému zástupci pokynul, aby se posadil. Gunn, malý a hubený muž s úzkými rameny, řídnoucími vlasy a silnými brýlemi s rohovinovými obroučkami, si pozorně vyslechl popis schůzky v Bílém domě.

„Takže máme pátrání přerušit?“ zeptal se Gunn.

Sandeckerovi se v očích zlobně zablesklo. „Ani náhodou! Skutečnost, že mi střelili před příď, ještě neznamená, že dám zastavit motory a vyvěsím bílou vlajku. Co jste zjistil?“

„Okamžitě jsem se pustil do zkoumání premisy, k níž jsme došli. Tedy že jediná věc, která by byla schopná zmocnit se NR-1 přímo před nosem jejího doprovodného plavidla, může být nějaká větší ponorka. Ponorkou tak velkou, aby mohla NR-1 někam odvléci, může disponovat více zemí,“ řekl Gunn. „Požádal jsem Yaegera, aby se podíval na technické parametry takových plavidel.“ Hiram Yaeger byl počítačový maniak a u agentury pracoval jako šéf její rozsáhlé databáze. „Zaměřili jsme se na bývalý Sovětský svaz, protože tam rádi stavěli monstrózní plavidla. Nejprve mě napadlo, že by to mohlo být něco jako Typhoon.“

Sandecker se opřel a začal si jednou rukou mnout bradu. „Typhoon měří přes sto padesát metrů. Něco takového by mohlo naši ztracenou ponorku odvléct snadno.“

„Souhlasím. Byly zkonstruovány tak, aby mohly odpalovat rakety zpoza polárního kruhu. Jejich ploché paluby mohly být využity pro přepravu nákladu. Když jsem se na to ale podíval blíž, objevil se problém. Všech šest Typhoonů jsem našel, nechybí ani jeden.“

„Dobře. Vím ale, že se jen tak nevzdáváte, Rudi. Co dalšího máte?“

Gunn sáhl do kufříku a vyndal nějakou složku. Vytáhl z ní jakýsi snímek a podal ho Sandeckerovi.

„Je to fotografie sovětské ponorky třídy India na cestě od Severní flotily do Pacifiku.“ Posunul k admirálovi několik papírů. „To jsou schematické nákresy. Je to dieselelektrická ponorka, měří přes sto metrů a byla pravděpodobně zkonstruována pro podmořské záchranné práce. Ta lehce zapuštěná část za velitelskou věží nese zařízení, na němž mohou být umístěny dvě miniponorky pro prací ve velkých hloubkách. Za války mohly sloužit pro tajné operace diverzních komand Specnas. Postaveny byly pouze dvě ponorky třídy India. Když studena válka skončila, byly obě převedeny do rezervy a poté měly být sešrotovány. Podařilo se nám zjistit, že jedna ve šrotu skutečně skončila. O osudu druhé nic nevíme. Domnívám se, že pro únos NR-1 byla použita právě ona.“

„Říkáte to se značnou jistotou, Rudi. Nezapomeňte, že naše premisa zůstává zatím jen teorií.“

Gunn se usmál. „Mohu použít váš videorekordér?“

„Poslužte si.“

Gunn znovu sáhl do kufříku a vyndal videokazetu, pak přistoupil ke stěně, otevřel dvířka jedné skříňky a zasunul kazetu do videorekordéru.

„Jak jistě víte, NR-1 dokáže vysílat ode dna televizní signál,“ řekl Gunn.

„Na rozdělování finančních prostředků v rámci agentury osobně dohlížím a schvaluji ho. Skvělý vzdělávací projekt. Obraz se měl pomocí satelitu dostávat až do školních učeben po celém světě. Měl studentům ukázat, že oceán je mnohem zajímavější než MTV. Pokud vím, ten projekt byl úspěšný.“

„V tomto případě dokonce mimořádné. Tyhle obrázky NR-1 odeslala toho dne, kdy zmizela.“

Gunn uchopil dálkový ovladač a zmáčkl tlačítko pro přehrávání. Obrazovka se rozsvítila. Nejprve rozmazaný obraz vystřídal záběr zelené mořské vody, poté světla reflektorů ozářila štíhlý černý trup. Neozývaly se žádné zvuky. V rohu obrazovky bylo vidět datum a čas.

Sandecker, sedící se založenýma rukama na okraji stolu, prohlásil: „Vypadá to jako příď snímaná kamerou z velitelské věžičky.“

„Správně. Ale dívejte se dále. Přibližně teď…“

Pod trupem ponorky se objevil jakýsi stín vzdáleně připomínající žraloka. Zespoda připlulo něco mnohem většího než NR-1. Po několika minutách se ponorka pohnula vpřed, neustále zrychlovala, až se nakonec skoro ztratila v množství bublin. Obrazovka se opět rozmazala.

„Ty záběry šly z ponorky přes satelit přesně v době, kdy se ztratila. Jak jste mohl vidět, vysílání bylo poté přerušeno.“

„Fascinující,“ prohlásil Sandecker. „Pusťte mi to ještě jednou, prosím.“

Gunn celý záznam přehrál.

„Má Bílý dům kopii toho videozáznamu?“ zeptal se Sandecker.

„Signál šel přímo do našeho ústředí. Předpokládám, že to v Bílém domě neviděli.“

„Dobrá práce, Rudi,“ pochválil admirál Gunna. „Chybí ale jeden důležitý kousek, který by do téhle skládačky zapadal.“ Otevřel krabici na doutníky, dva vyndal – majitel jedné tabákové plantáže v Dominikánské republice je nechával dělat speciálně pro něj – a pak je podržel nad sebou. „Předpokládejme, že ten dolní doutník je mnohem delší než ten horní. Oba představují ponorky. Ta větší zespoda připluje k té menší. Co potom?“ zeptal se a odtáhl ruku s horním doutníkem stranou. „Chápete, co tím chci říct? Asi by vznikl problém, jak tu menší ponorku k té větší připevnit.“

„To by mohl být problém, pokud…“

„Pokud by NR-1 nespolupracovala. Což by kapitán Logan neudělal, kdyby k tomu nebyl donucen.“

„Přesně to jsem měl na mysli.“

Sandecker podal Gunnovi jeden doutník a sám si do úst strčil druhý. Zapálili si a mlčky vychutnávali voňavý kouř.

„Pokud vím, byl na palubě NR-1 v té době nějaký cizí vědec,“ řekl Sandecker po krátkém zamyšlení.

„To je pravda. Mám seznam všech lidí na palubě.“

„Zjistěte toho o nich co nejvíc a zaměřte se hlavně na vědecké pracovníky. A pokuste se najít tu ponorku třídy India. Válečné námořnictvo průběžně shromažduje informace o všech ruských ponorkách v operačním stavu. Buďte ale opatrný. Nechci, aby si kdokoli všiml, že se NUMA tou věcí ještě pořád zabývá.“

„Požádám Yaegera, aby se pokusil nabourat do počítačového systému válečného námořnictva.“

„Proč, Rudi?“ zeptal se Sandecker s pohledem upřeným na žhavý popel na konci svého doutníku. „Je dost překvapivé slyšet taková slova od někoho, pro koho bylo válečné námořnictvo kolébkou. Navíc od někoho, kdo byl na akademii nejlepší v ročníku.“

Gunn se pokusil, zcela neúspěšně, nasadit nevinný výraz. „Zoufalá doba chce zoufalé prostředky.“

„Jsem rád, že to říkáte. Austin mi volal z Istanbulu. Svolal tam celou skupinu pro zvláštní úkoly. Chce se ještě jednou podívat na tu opuštěnou ponorkovou základnu.“

„Domnívá se, že mezi ní a NR-1 existuje nějaká spojitost?“

„Než jsem mu o té ztracené ponorce řekl, vůbec o ničem nevěděl. Ne, setkal se se svým starým ruským přítelem, který naznačil, že ta základna by mohla mít něco společného s nějakým nebezpečím, které údajně hrozí Spojeným státům.“

„Teroristická činnost?“

„Položil jsem Kurtovi tutéž otázku. Ví jen to, co mu řekl ten Rus – že Spojeným státům hrozí nebezpečí. Jede v tom podle všeho jakýsi těžařský magnát jménem Razov a ta stará základna by mohla představovat klíč k záhadě, co se to vlastně děje. Když má Kurt tušení, obvykle ho nezklame. Jeho obavy znamenají jen další důvod, proč by se tím NUMA měla zabývat.“

„Mohli bychom se na tu oblast podívat pomocí satelitu.“

„I tak ale potřebujeme, aby se na to někdo podíval přímo tam.“

„A co váš slib prezidentovi?“

„Slíbil jsem jen to, že nebudeme pátrat po NR-1. Ohledně nějaké sovětské ponorkové základny z mé strany nepadlo ani slovo. Kromě toho,“ řekl Sandecker a v očích se mu zalesklo, „je teď Austin pravděpodobně mimo náš dosah.

„Slyšel jsem, ze sluneční aktivity v současné době negativně ovlivňují spojení.“

„Budeme se s ním samozřejmě pokoušet znovu navázat kontakt. Prezident se chystá rybařit v Montaně, předpokládám ale, že pokud bude ruská vláda protestovat, rychle se vrátí.“

Gunn se zatvářil znepokojeně. „Pokud skutečně existuje nějaká hrozba, nemyslíte si, že bychom o tom měli prezidentovi povědět?“

Sandecker přistoupil k oknu a zahleděl se na Potomac. Po chvíli se otočil a řekl: „Víte, jak Sid Sparkman přišel k penězům?“

„Jistě. Vydělal miliony v báňském průmyslu.“

„Správně. Stejně jako Razov.“

„Náhoda?“

„Možná ano. Možná ne. V určitých průmyslových odvětvích vždycky existovalo takové zvláštní kamarádíčkování. Možná že se oba znají. Ale pokud nezjistíme, že ta hrozba vyhlíží skutečně aktuálně, měli bychom si tenhle rozhovor nechat pro sebe.“

„Naznačujete snad, že…“

„Mezi nimi existuje nějaká vazba? Tak daleko bych zacházet nechtěl. Prozatím.“

Gunn si zamyšleně skousnul rty a věnoval admirálovi vážný pohled. „Doufám, že si Kurt a jeho skupina nehryznou do příliš kyselého jablka.“

Sandecker se smutně usmál a jeho pohled náhle ztvrdl na topas. „Nebylo by to poprvé.“

11

Černé moře

AUSTIN SE VYDAL PO BŘEHU BOSPORU, MINUL přístaviště trajektů a elegantní výletní plavidla a pokračoval dále, dokud mu zápach zkažených ryb nenapověděl, že se ocitl blízko mola pro rybářské lodě. Když se přiblížil k chatrné flotile rybářských lodí tisknoucích se k molu, počet chraplavě křičících racků se zvýšil. Zdálo se, že omšelé kocábky s oprýskanými dřevěnými trupy a zkorodovanými kovovými součástmi lodní výstroje drží na hladině jen zázrakem. Austin se zastavil u jedné z mála výjimek, solidně vyhlížející dřevěné lodi, která budila dojem, že její majitel věnuje údržbě plavidla hektické úsilí. Černý trup a bílou kormidelní budku krylo mnoho vrstev barvy a kování se lesklo olejem.

Sáhl do kapsy, vyndal složený dopisní papír, podíval se na něj a poté se zadíval na záď lodě, kde bylo napsáno jméno Turgut. Souhlasilo to. Ke kapitánovi Kemalovi si vytvořil pozitivní vztah už teď, aniž by se s ním kdy setkal. Turgut byl slavný admirál, který se v šestnáctém století plavil ve službách sulejmana Nádherného. Člověk, který takovou předpotopní rybářskou loď pojmenoval po tak význačné postavě námořní historie, určitě něco o dějinách věděl – a měl zároveň smysl pro humor.

Paluba byla opuštěná, jedinou výjimku představoval nějaký muž v dvouřadovém černém obleku. Seděl na smotaném tlustém laně a spravoval síť, kterou měl rozprostřenou přes kolena.

Austin ho turecky pozdravil. „Meraba. Mohu na palubu?“

Muž vzhlédl. „Meraba,“ řekl a kývnutím hlavy Austinovi naznačil, že může.

Austin přešel po krátké lodní lávce a vstoupil na palubu. Loď měřila na délku přibližně patnáct metrů a byla hodně široká, aby si při vytahování sítí zachovala stabilitu. Přejel očima celý Turgut – údržbě lodi, která vypadala, jako by pocházela ještě z časů osmanské říše, bylo opravdu věnováno mimořádné úsilí. Došel až k sedícímu muži a řekl: „Hledám kapitána Kemala.“

„To jsem já,“ prohlásil muž, aniž by se jeho hbité prsty přestaly věnovat síti.

Kapitán byl subtilní muž po padesátce. Měl úzký obličej a jeho olivová pokožka byla vlivem slunce a větru narudlá. Přes tmavě hnědé, pomalu šednoucí vlasy měl nasazenu pletenou čepici a s výjimkou úzkého kníru, který budil dojem, že ho na místě přidržuje obrovitý a dolů zahnutý nos, byl hladce oholen. Z přenosného rádia u jeho nohou se tiše linula kvílivá turecká muzika.

„Jmenuji se Kurt Austin. Pracuji pro Národní agenturu pro podmořský výzkum a patřím k posádce její lodi Argo. Byl jsem u toho, když bylo nalezeno tělo vašeho bratrance Mehmeta.“

Kemal pomalu pokýval hlavou a pak odložil síť stranou. „Mehmetův pohřeb se konal dneska ráno,“ řekl dobrou angličtinou. Dotknul se rukou kalhot, aby ukázal, že má na sobě svůj nejlepší a zároveň jediný oblek.

„Na Argu mi to řekli. Doufám, že vám nevadí, že jsem se zastavil tak brzy.“

Kapitán zavrtěl hlavou a ukázal na nedalekou hromadu síťoviny, která Austinovi sahala až k pasu.

„Posaďte se, prosím, pane Austine.“

„Vaše angličtina je velmi dobrá.“

„Děkuji. V mladších letech jsem pracoval jako kuchař na americké letecké základně u Ankary.“ Usmál se a odhalil tak oslnivě se lesknoucí zlatý zub. „Plat byl dobrý, pracoval jsem velmi těžce, a tak se mi podařilo našetřit si peníze na tuhle loď.“

„Všiml jsem si, že jste ji pojmenoval po jednom slavném admirálovi.“

Kemal zvedl udiveně husté obočí. Austin ho svou poznámkou příjemně překvapil. „Turgut zůstal pro náš národ velkým hrdinou.“

„Vím to. Četl jsem jeho životopis.“

Kapitán na Kurta upřel hluboko posazené a poněkud vodnaté hnědé oči. „Poděkujte, prosím, mým jménem lidem z vaší agentury. Mehmetova rodina by nesla velmi těžce, kdyby jeho tělo nemohla pohřbít.“

„Vyřídím kapitánu Atwoodovi i posádce Arga vaše poděkování. Mimochodem, vím o vás od slečny Dorné.“

Kapitán se usmál. „Ta krásná reportérka se tu včera večer stavila. Řekla, že o Mehmetovu manželku bude finančně velmi dobře postaráno. Mehmeta jí to sice nevrátí, dostane ale víc, než kolik by si její muž vydělal za celý život.“ Udiveně zakroutil hlavou. „Bůh je dobrotivý.“

„Když jsem dneska zavolal do hotelu, řekli mi, že už se odhlásila.“

„Má namířeno do Paříže. Chce si mou loď ještě jednou pronajmout, ale potřebuje k tomu svolení svých představených.“

Austin přijal zprávu o Kaelině odjezdu se smíšenými pocity. Litoval, že nebude mít možnost poznat ji blíže, uvědomoval si však, že by ho rozkošná reportérka odváděla od práce.

„Co ještě slečna Dorná říkala?“

„Popsala mi, co se stalo Mehmetovi. Řekla, že nějací muži na koních po nich začali střílet a že můj bratranec při té střelbě zahynul.“ Zamračil se. „Museli to být velmi zlí lidé. Mehmet nikdy nikomu neublížil.“

„Ano, to byli. Velmi zlí lidé.“

„Taky mi řekla, že jste na ně se svým malým letadlem zaútočil. Kolik jste jich zabil?“

„Nejsem si jist. Našli jsme jedno tělo.“

„Výborné. Víte, co jsou ti lidé, kteří ho zabili, vlastně zač?“

„Ne, hodlám to ale zjistit.“

Kemal zvedl obočí. „Vy se tam chcete vrátit?“

„Ano. Pokud najdu loď, která by mě tam dopravila.“

„Vždyť máte velkou loď, která patří vaší agentuře.“

„Použít k tomu účelu plavidlo, které patří vládě, by nebyl dobrý nápad.“ Austin přelétl očima Turgut. „Potřebuji něco, co by nevzbuzovalo pozornost.“

V Kemalových tmavých očích se objevil záblesk pochopení. „Třeba něco jako rybářskou loď?“

Austin se usmál. „Ano, něco, co by se hodné moc podobalo rybářské lodi.“

Kapitán se zadíval Austinovi do tváře, pak se vztyčil a zamířil do kormidelní budky. Když se zase objevil, měl s sebou nějakou velkou láhev a dva otlučené šálky na kávu. Odzátkoval láhev, do každého šálku nalil pořádné množství nějaké tekutiny a jeden šálek podal Austinovi.

„Na Mehmeta,“ řekl a pozvedl šálek k přípitku.

Přiťukli si, Kemal si šálek přiložil ke rtům a dal si tak velký lok, jako by šlo o vodu.

Austin z lékořicové vůně poznal, že jim Kemal nalil tureckou pálenku známou jako raki. Třebaže Austin obvykle alkohol nepil dřív, než se slunce vyhouplo nad ráhno, nechtěl být nezdvořilý. Opatrně si usrkl a nechal si ohnivou pálenku sklouznout do krku. Hlavou mu přitom blesklo, že působí přesně tak, jak má – tedy jako by člověk polykal skleněné střepy.

Kemal si dal další pořádný lok a poté k Austinově úlevě šálek odložil.

Upřeně se na Austina zadíval. „Proč byste se tam chtěl vracet? Vždyť vás můžou zastřelit také.“

„Taková možnost se nedá vyloučit, nemuselo by k tomu ale dojít. Posledně jsme o nějakém nebezpečí neměli ani tušení a nebyli jsme ozbrojení. Takovou chybu už neuděláme.“

Kemal se nad tím zamyslel. Austina to potěšilo – nebyl příznivcem lidí, kteří dělají rychlá rozhodnutí. Jeho rozvážnost by se mohla hodit. Turek se zadíval na dno svého šálku. „Cítím se za Mehmetovu smrt zodpovědný. Dovolil jsem mu, aby s těmi filmaři odjel, protože to pro něj znamenalo peníze navíc.“

„Nikdo nemohl tušit, co ho čeká.“

„Samozřejmě máte pravdu. Už jsem tam lovil ryby mnohokrát a pokaždé bez problémů.“

„Vrátíte se tam vůbec někdy?“

„Ne kvůli prachům.“

Austin pocítil nad jeho odpovědí zklamání, nikoli překvapení. „Chápu vás, kapitáne. Mohlo by to být velmi nebezpečné, bez ohledu na to, jak dobře bychom byli připraveni.“

„Pch!“ odfrknul si Kemal a odplivl si. „Já se nebojím. Řekl jsem, že se tam nevrátím kvůli prachům. Dlužím vám službu. Za to, že jste zabil tu svini.“ Austin chtěl začít protestovat, Kemal to ale odbyl mávnutím ruky. „Turgut je k vaší dispozici,“ prohlásil tak důležitě, jako by mu svěřoval velení na můstku Queen Elizabeth 2.

„Nejste mi v žádném ohledu zavázán.“

Kapitán bojovně vysunul bradu a pak s důrazem na každou slabiku, aby byl Austinovi význam jeho slov jasný, řekl: „Ti muži, kteří zabili mého bratrance, za to musí zaplatit. O těch věcech něco vím. Jako mladý jsem byl pašerák. Nikdy mě nechytili.“ Udeřil patou do paluby a nasadil čtmáctikarátový úsměv. „Dvoumotorák,“ pronesl pyšně. „Cestovní rychlost třicet uzlů. Kdy chcete vyrazit?“

„Během dneška by měli ze Spojených států dorazit ještě tři lidé. Musím taky sehnat pár věcí. Co takhle zítra ráno?“

„Loď bude připravena vyplout za úsvitu.“

„A co posádka?“ zeptal se Austin. „Po tom, co se stalo Mehmetovi, bych nerad někoho vystavil nebezpečí.“

„Děkuji vám za starostlivost. Nechám si dva muže, ty nejspolehlivější. O riziku našeho podniku jim samozřejmě řeknu, aby se mohli rozhodnout sami. Ale vím, co odpoví. Byli to také Mehmetovi bratranci.“

Svou dohodu stvrdili podáním ruky. Austin poté řekl, že přijde při východu slunce. Pak odešel, aby Kemalovi nedal možnost chtít úmluvu zapít dalším šálkem raki. Při zpáteční cestě na Argo se mu trochu motala hlava, než ale k agenturnímu plavidlu došel, čerstvý vzduch vanoucí od Bosporu pomohl účinek alkoholu z valné části zahnat. Zamířil na můstek za kapitánem Atwoodem, kterého našel nad nějakými mapami.

„Jak se má naše televizní hvězda?“ zeptal se kapitána.

„Už jste se asi doslechl, jak báječně před kamerou vypadám,“ odvětil Atwood. „No dobrá, přiznávám,“ řekl pak s rozpačitým úsměvem, „že se mi natáčení s těmi blázny líbilo. Počítám ale, že záběry toho mého oduševnělého ksichtu asi vystřihnou a nechají tam jen naši rozkošnou slečnu Dornou.“

„Měl byste jim to za zlé?“

„To v žádném případě! A překvapuje mě, že jste po ní nevyjel. Že by stáří?“

„Mé srdce patří výhradně agentuře,“ odpověděl Austin s dlaní přiloženou na hruď. „Což mě přivádí k důvodu, proč jsem tady. Budu potřebovat pomoc, ale bez otázek.“

Kapitán potřásl hlavou. Znal Austina už dlouho a nepamatoval si, že by po sobě zanechal nějakou nedokončenou práci.

„Uděláme, co bude v našich silách, tedy pokud to pro Argo či jeho posádku nebude znamenat ohrožení.“

„Nebude. Potřebuji si jen půjčit pár věcí.“

Austin kapitánovi vysvětlil, co všechno potřebuje, a požádal ho, aby ty věci nechal dopravit na palubu Turguta. Kapitán mu na to řekl, že nic z toho neznamená problém. Zatímco Atwood vydával příslušné rozkazy, Austin zamířil do své kajuty a zapnul přenosný počítač. Spojil se prostřednictvím internetu s jednou komerční společností poskytující satelitní snímky a vyhledal fotografie jistého místa na ruském pobřeží Černého moře. Pečlivě si snímky prostudoval, ale nic zvláštního nenašel. Nepřekvapilo ho to. Sověti by určitě žádnou tajnou základnu nepostavili tak, aby byla lehce odhalitelná.

Pak navolil jedno číslo na svém telefonu Globalstar. Ve Spojených státech bylo ještě brzo, ještě ale nezapomněl na časy, kdy pracoval pro CIA, a dobře věděl, že Sam Leahy už bude ve své kanceláři.

„Tak jaké je v Langley počasí?“ zeptal se, když se v telefonu ozval plechově znějící hlas jeho bývalého kolegy.

Na chvíli se rozhostilo ticho. „Vytočil jste špatné číslo, příteli. Jestli chcete znát předpověď počasí, zavolejte si do Národní agentury pro podmořský výzkum. Slyšel jsem, že ti chytrolíni vědí všechno, co se vůbec vědět dá.“

„Skoro všechno, Same. To je taky důvod, proč tě chci požádat o pomoc.“

„Věděl jsem, že k nám jednou přilezeš s prosíkem. Rád tě slyším. Jak se máš, starý mořský vlku?“

„Mám se fajn. Ještě pořád tě mají uvázaného ke stolu?“

„Už to dlouho nepotrvá. Za šest měsíců jdu do důchodu. Pak si koupím loď a budu po Chesapeaském zálivu vozit víkendové rybáře. Až budeš mít toho washingtonského shonu plné zuby, ozvi se, mohl bys mi s tím píchnout.“

„To zní lákavě. Přinejmenším bych si pak s tebou aspoň rád zachytal. Teď ale potřebuju nějakou informaci. Co víš o sovětských ponorkových základnách?“

„To je příliš obsáhlé téma. Chtěl bys vědět něco konkrétního?“

„Ano. Jak byly stavěny? Ptám se na jejich vzhled.“

„V prve radě musím říct, že byly velké. Musely být natolik prostorné, aby mohly pojmout takové obry jako Typhoon. Ten měřil sto osmdesát metrů. Každé z těch monster mělo dvacet balistických raketových střel. Sověti je chtěli uchránit před nukleárním útokem, a tak bunkry vybudovali hluboko pod zemí. Poučili se z druhé světové války. Německé ponorkové bunkry většinou spojenecké nálety přečkaly bez vážnější újmy. V podstatě to dělali tak, že do nějakého kopce, jehož svah padal až do vody, prorazili tunel a ten zevnitř vyztužili betonovým skeletem o tloušťce několika metrů.“

„Máš k dispozici nějaké údaje, ze kterých by šlo zjistit, kde ty základny jsou a jak konkrétně vypadají?“

„Mohu je sehnat.“

Austin v té odpovědi zaregistroval nevyslovený kondicionál. „Kdyby se ti podařilo něco vyštrachat, opravdu by mi to pomohlo.“

„To nebude problém. Spousta těch věcí už byla do určité míry odtajněna. Tvá slova o tom, že si spolu zachytáme, ale beru jako slib.“

Austinovi se ulevilo. Očekával totiž, že mu Leahy řekne, že jeho žádost bude muset nejprve probrat se svými představenými. „Ty zajistíš návnady a já přivezu pivo.“

Austin dal Learymu svou elektronickou adresu, ještě jednou mu poděkoval a zavěsil. Chvíli na počítači řešil pár problémů se zásobováním a pak zamířil na palubu, aby zjistil, jak kapitán Atwood pokročil s přípravou potřebných věcí. Vše, o co požádal, už bylo uloženo v bednách a připraveno na odvoz. K přístavišti se už blížilo nákladní auto, které pak věci přepraví k Turgutu. Austin udělal všechno, co mohl, teď už mu zbývalo jen čekat na příjezd skupiny pro zvláštní úkoly. Nemusel čekat dlouho. Sotva se pustil do kontrolování obsahu beden, zazvonil jeho mobilní telefon. Volal Joe Zavala.

„Jsme na letišti,“ oznámil mu Zavala.

„Co vás tak zdrželo?“

Zavala si hlasitě povzdechl. „Tomu říkám vděčnost. Vyrval jsi mě z náruče nejkrásnější ženy na téhle planetě.“

„Každá ženská, s níž jsi kdy chodil, byla vždy nejkrásnější na téhle planetě.“

„Co na to říct? Jsem zkrátka šťastný muž.“

„Jednoho dne mi poděkuješ, že jsem tě zachránil před závazky svazku manželského.“

„Manželství! Hrůzná představa. Na tohle téma ani nežertuj.“

„O tvém milostném životě si můžeme promluvit jindy. Kdy dorazíte na Argo?“

„Gamay šla sehnat nějaký taxík a Paul vynáší ven naše věci. Budeme tam dřív, než bys řekl Istanbul.“

Přibližně za hodinu dorazil Zavala a manželé Troutovi do hotelu. Po krátkém přivítání Zavala řekl: „Ne že by na tom záleželo, ale shodli jsme se na tom, že by možná stálo za to, kdybys nám aspoň naznačil, proč jsme se sem museli hnát přes půl zeměkoule.“

„Už se mi stýskalo po vašich milých tvářích.“

„Tak jo,“ řekl Zavala. „Takže proto jsi mě požádal, abych ti přivezl bouchačku, a kladl jsi mi na srdce, abych doma nezapomněl tu svoji.“

„Přiznám se, že jsem měl i jeden vedlejší důvod, když vám teď ale řeknu, že vás rád vidím, nebude to lež.“

Austin pohlédl na ostatní členy skupiny pro speciální úkoly, a když v jejich tvářích spatřil nedočkavý výraz, radostně se usmál. Pak jim začal popisovat svůj plán.

Rocky Point, Maine

TO, CO BYLO VIDĚT NA OBROVSKÉM počítačovém monitoru, vypadalo jako profil nějaké velmi vysoké želvy. LeRoy Jenkins položil ruku na myš a klikal tak dlouho, dokud se její krunýř neztenčil tak, jako by po něm přejel kamion. Pak se Jenkins soustředil na čísla na obrazovce, provedl několik výpočtů a vychrlil ze sebe řadu šťavnatých kleteb, které obvykle používal, když se mu zašmodrchalo lano s pastmi na humry. Otočil se k počítači zády a posunul si křeslo tak, aby viděl přes okno ven. Jeho bílý dům pobitý přes sebe překládanými prkny stál tak vysoko na kopci, že skýtal nádherný a ničím nerušený výhled na přístav a moře za ním.

Přístav hýřil aktivitou. Nakladače s přední radlicí nabíraly všude se válející trosky a vysypávaly je do čekajících nákladních aut. Vysokozdvižné vozíky používané obvykle pro zasunování člunů do obřích patrových regálů, kde pak tato plavidla čekala na jaro, odvážely poškozené či rozbité lodě z parkoviště a ukládaly je do řady na místo, kde se pak o ně majitelé mohli přihlásit. Přijelo také několik velkých jeřábů, které z vody před vlnolamem vytahovaly zbytky motelu.

Jenkinsova loď se vznášela na vlnách u městského mola. Byla tam vyvázána s hrstkou dalších plavidel, která měla to štěstí, že ve chvíli zkázy dlela mimo přístav. Jenkins si promnul oči a vrátil se i s křeslem zpátky k počítači, aby do něj zapsal pár dalších čísel. Po několika minutách zakroutil nešťastně hlavou. Už si celý modelový proces prošel možná padesátkrát a pokaždé použil jinou kombinaci dat, výsledky mu ale pořád nedávaly žádný smysl. Když se pak ozval domovní zvonek, byl tomu jen rád. Vyšel na chodbu, postavil se na okraj schodiště a křikl dolů: „Pojďte dál!“

Dveře se otevřely a dovnitř vstoupil Charlie Howes. „Doufám, že neruším,“ řekl policejní náčelník.

„Ale vůbec ne, Charlie. Pojď sem nahoru. Jen si trochu hraju s počítačem.“

Policejní náčelník vystoupal po schodech do patra a vstoupil do pracovny. „Udělal jsi v tomhle baráku spoustu práce,“ prohlásil, když se rozhlédl po účelně zařízené místnosti s několika pořadači a knihovnami.

„Děkuji, Charlie. Škoda jen, že si tu pochvalu nezasloužím,“ řekl a vzal do ruky fotografii hezké ženy ve středním věku. Usmívala se do objektivu z kokpitu nějaké plachetnice. „Mary si uvědomovala, že aby mi nezrezivěl mozek, potřebuji víc než jen vytahovat z moře humry. Zřídit v podkroví pracovnu byl její nápad. Vždyť jsi ji znal. Dokázala by z písku uplést provaz.“

„Celkem se jí podařilo tě zcivilizovat.“

Jenkins se zasmál. „Když uvážíš, jaký měla k dispozici výchozí materiál, povedl se jí malý zázrak.“ Znovu pohlédl z okna. „Zdá se, že jim to jde od ruky.“

„Jo, uklízení přístavu jde fakt rychle. Vyskytly se sice obavy, že moře bude znečištěno naftou z palivových nádrží, ale specialisté na ekologické havárie to zvládli. Potřeboval jsem si na chvíli odpočinout od těch pisálků. Začali se sem slízat snad odevšad a hned za nimi zástupci pojišťoven.“ Kývl hlavou směrem k počítači. „Koukám, že jsi pracoval. Už jsi na něco kápnul?“

„Zatím se o to jen snažím. Přitáhni si židli a podívej se na to se mnou. Mohla by se mi hodit tvá detektivní intuice.“

Třebaže policejní náčelník nemluvil jako kniha a choval se neokázale, žádný balík to nebyl – kriminalistiku vystudoval na státní univerzitě. Odpověděl skeptickým odfrknutím, popadl židli, přitáhl si ji k Jenkinsovu křeslu a zadíval se na obrazovku počítače.

„Co je ta věc, která vypadá jako těhotný had?“

Jenkins pozvedl odevzdaně obočí. „Rorschach by z tebe dostal bolení hlavy. Co víš o tsunami?“

„Jen to, že už nikdy nechci žádnou vidět!“

„Pro začátek to nezní špatně. Dovol mi tedy, abych si na chvíli zahrál na učitele. Dostaneš stručnou přednášku.“ Vzal papír a napsal na něj nejprve tsu a pak nami. „Tahle slova představují přepis japonských znaků pro přístav a vlnu. Termín tsunami byl přijat na jedné mezinárodní konferenci v roce 1963, aby nedocházelo ke zmatkům.“

„Vždycky jsem o nich slýchával mluvit jako o přílivových vlnách.“

„To byl všeobecně rozšířený název, ale nepřesný. Příliv vzniká v důsledku gravitačního působení slunce, měsíce a planet. Mýlili jsme se dokonce i my, vědci. Nazývali jsme je seismickými mořskými vlnami, což mělo indikovat, že všechna tsunami vznikají v důsledku zemětřesení. Ale zemětřesení je pouze jednou příčinou.“

„Ty si myslíš, že ten brajgl tam dole způsobilo nějaké zemětřesení!“

„Ano. Ne. Možná.“ Když viděl zmatený výraz, který se policejnímu náčelníkovi objevil ve tváři, usmál se, uchopil papír a přidržel ho nad stolem. „Předpokládejme, že tohle je dno oceánu.“ Pak okraje posunul k sobě, takže se střed papíru vyboulil. „Zemětřesení nastane, když se do sebe zapřou dvě tektonické desky a dojde k náhlé deformaci dna. Obrovské množství vody je v té chvíli vymrštěno směrem k hladině. No a voda se samozřejmě snaží zachovat si svou rovnováhu.“

„Přestávám ti rozumět.“

Jenkins se na okamžik zamyslel. „Odehrává se něco podobného, jako když se místní opilec Joe Johnson pokouší dostat večer domů. Šněruje si to po chodníku, protože má vlivem alkoholu potíže s udržením rovnováhy. Musí se hodně snažit, aby udržel správný směr. Někdy se mu stane, že když to nabere někam do strany, nedokáže se včas zastavit, narazí do zdi a skončí na zemi v bezvědomí.“ Zamračil se. „To asi není nejlepší analogie.“

„Pochopil jsem, co máš na mysli.“

„Takže teď si představ, že Joe je ta vymrštěná voda a ta zeď zase pobřeží Maine. Jediný rozdíl spočívá v tom, že v tomhle případě to nejvíc odskáče zeď, ne Joe.“

„Jak to, že každá vlna není potenciální přílivová vl… teda tsunami?“

„Věděl jsem, že se tvá policejní logika nakonec projeví. Ze dvou důvodů. Hraje tu roli čas a vzdálenost. Vlny narážejí na břeh v rozmezí pěti až dvaceti vteřin. U tsunami ta časová prodleva může činit deset minut až dvě hodiny. Vzdálenosti mezi vlnami se říká délka vln. Velké přílivové vlny mívají délku od jednoho sta do dvou set metrů. U tsunami to ale bývá od tří set mil nahoru.“

„Už jsem viděl pár hodně ničivých přílivových vln.“

„Já taky. Ale obyčejné vlny, které jen tak šplouchají na pláž, mají krátký život a rychlost deset až dvacet mil za hodinu. Když střádá energii tsunami, řítí se mořem rychlostí několika set mil za hodinu. Čím větší je pod ní hloubka, tím větší má rychlost. Proto může tsunami na otevřeném moři dosáhnout rychlosti až šesti set mil za hodinu. Na lodi si jí vůbec nevšimneš, a není vidět dokonce ani ze vzduchu. Dovol, abych ti dal příklad. V roce 1960 došlo poblíž chilského pobřeží k zemětřesení. Vznikla vlna, která se vydala napříč Pacifikem. Na výšku neměla víc jak metr. Když po dvaadvaceti hodinách dorazila ke břehům Japonska, byla vysoká přes šest metrů a zabila dvě stě lidí. Ta vlna řádila v Pacifiku několik dnů, a ať už narazila na břeh kdekoli, všude rozsévala zkázu.“

„Jestli to ale na otevřeném moři vypadalo jako neškodné vlnění, jak jsi poznal, že z toho vznikne tak velká vlna?“

„Vytahoval jsem zrovna pasti na humry v místech, kde bylo relativně mělko. Když vlna dorazila nad mělčinu, zpomalila a začala se zvedat. Poté se sice pohybovala pomaleji, nastřádanou energii ale neztratila. Ta se jen tak nevypaří. Když se taková vlna pak dostane ke břehu, z poklidného moře se stane běsnící živel. Někdy se vzedme do obrovské výšky. Může udeřit v podobě řady zalamujících se vln nebo rozfázovaného slapového vzedmutí. Někdy do sebe nasaje vodu, kterou má ještě před sebou, a pak ji vyplivne zpět.“

„To se stalo právě tady. Jako by někdo přístav vypustil.“

Jenkins přikývl. „Tsunami jsou fascinující a velmi přizpůsobivá stvořeníčka. Výsledek mohou ovlivnit útesy, zálivy, ústí řek či sklon pobřeží. Vlny se mohou vyšplhat do výšky třiceti metrů i více, ale většinou se jen plynule vzedmou. Všechno záleží na tom, co se jim postaví do cesty. Mohou se stočit kolem mysu nebo v případě ostrova způsobit škody na jeho opačné straně. Když se dostanou na nějaké ze stran uzavřené místo, bývají opravdu nebezpečné, protože všechnu svou sílu pak použijí najednou na malém prostoru.“ Zahleděl se přes okno na řeku ústící do přístavu. Vysoké břehy pokrývaly trosky. „Mohou se dokonce vydat proti proudu řeky, jako to udělaly tady.“

„Ještě že ty obytné domy, které dal Fred Schrager postavit kolem řeky, byly prázdné. V opačném případě by teď na hladině v přístavu s kusy dřeva plavaly i mrtvoly. Ještě štěstí, že sis těch vln všiml a uvědomil sis, jak budou nebezpečné.“

„Štěstí je slabé slovo.“ Jenkins klikl myší a na obrazovce se ukázala mapa světa s šipkami mířícími k množství zemí. „Od roku devatenáct set devadesát do roku dva tisíce tsunami zabily více než čtyři sta lidí a způsobily škody za miliardy dolarů.“ Poklepal prstem na obrazovku. „Ta, která narazila na Papuu-Novou Guineu, byla opravdu hrůzostrašná. Na výšku měřila patnáct metrů a zasáhla pobřeží v délce devatenácti mil. Když voda po několika minutách opadla, zůstalo po ní víc jak dvě stě mrtvých.“

Pustil nějakou počítačovou simulaci. „Tohle je animované znázornění zemětřesením vyvolané vlny, která v roce 1923 zpustošila jednu japonskou vesnici. V Pacifiku se takové vlny vytvářejí každou chvíli. Po jeho obvodu se totiž táhne takzvaný ohnivý rám, linie, na níž často dochází k posunu tektonických desek.“

„Asi jsem omezený, ale my tady máme co dělat s Atlantikem, ne s Pacifikem, a s pobřežím Maine, ne Japonska. Žiju tu od narození a ještě jsem neslyšel, že by tady k nějakému zemětřesení došlo.“

„Už jsi pravděpodobně menší otřesy zažil, jen si to neuvědomuješ. Ale jinak s tebou souhlasím. To je taky důvod, proč jsem začal přemýšlet i o jiných možných příčinách. Tsunami bývají někdy způsobeny také sesuvy. Pak ještě přicházejí v úvahu sopečné erupce a dopady velkých meteoritů.“

„Pokud vím, moc podmořských sopek tady nemáme.“

„Buď rád. Krakatoa v roce osmnáct set osmdesát tři vytvořila třicetimetrové vlny a zabila tisíce lidí. Kdyby doprostřed Atlantiku dopadl asteroid o průměru pěti mil, vznikla by tak velká vlna, že by to zaplavilo i severní část východního pobřeží Spojených států. New York by to vymazalo z mapy světa.“

„Takže zbývá sesuv.“

„Přesně tak. Něco ti ukážu.“ Jenkins znovu kliknul myší a zobrazil další mapu. „Tady máš pobřeží Turecka, konkrétně Izmitský záliv. Vlna způsobená sesuvem tam napáchala značné škody.“

„Co ten sesuv způsobilo?“

„Zemětřesení.“ Jenkins se zasmál. „Jasně, to je jako ptát se, co bylo dřív, jestli slepice, nebo vejce. Sesuvy bývají většinou vyvolány právě zemětřesením. V tom spočívá náš problém. Poblíž Rocky Cove došlo k sesuvu, ale k žádnému zemětřesení.“

„Víš to jistě?“

„Jsem si absolutně jistý. Hovořil jsem s lidmi z Westonovy observatoře v Massachusetts. Vedou si záznamy o všech seismických otřesech v této oblasti. Zaznamenali nějaké rachocení, které naznačovalo, že někde došlo k sesuvu, ale žádné zemětřesení – jak jsem očekával – tomu nepředcházelo. Krátce před tím, než se ty vlny objevily, jsem pod vodou zaslechl velikou ránu. Východně od Maine zřejmě došlo k pohybu mořského dna, ale bez obvyklého nárazu tektonických desek. Promluvil jsem si s mnoha našimi odborníky na tsunami. Nikdo z nich o něčem takovém ještě neslyšel.“

„Pak jsme uvázli na mrtvém bodě.“

„Ne zcela.“ Jenkins se vrátil k programu pro simulování chování vln. „Pokusil jsem se naši vlnu modelově zpracovat. Je to samozřejmě jen přibližné. Vypočítat a zadat potřebné parametry může být komplikované i v případě, kdy máš k dispozici velmi podrobné informace. Musíš totiž do výpočtů zahrnout i takové věci jako rychlost vlny, její výšku či destrukční schopnost. Musíš také zohlednit charakter pobřeží, tedy vše, co by mohlo vlnu zcela nebo alespoň částečně odklonit, případně jí ubrat na síle. A nesmíš zapomenout na možné důsledky následujících vln.“

„To vypadá neuskutečnitelně.“

„Skoro taky je. Ale ne zcela. Jistí vědci se před několika roky pokusili pomocí počítačové metody matematického modelování zjistit, proč kdysi z Kréty vymizelo veškeré obyvatelstvo. Podívej se na mapu pobřeží Maine. Tady je náš přístav. Vlna měla největší sílu sedm mil odtud. Podle nějakých rybářů se převalila přes Newcombské skály.“

Policejní náčelník udiveně hvízdl. „Ty útesy musí mít tak patnáct metrů.“

Jenkins přikývl a ukázal na mapu znázorněnou na obrazovce. Byla na ní šipka směřující k pobřeží. „Vlna měla nejničivější potenciál jen kousek odtud na sever, takže nás to minulo jen těsně. Situace v naší zátoce mohla být bez ohledu na moje varování mnohem horší. Možná by byl ohrožen i tenhle dům.“

Policista zblednul. „V tom případě by to zničilo celé město.“

Jenkins se naklonil dopředu a zadíval se na obrazovku. „Je to zvláštní. Podívej, jak směřovala přímo sem. Jako když dítě ve vaně vytváří vlnky.“

Policejní náčelník poklepal na monitor. „Vznikla tady?“

„Pravděpodobně. Ale jde jen o odhad vycházející z dostupných informací.“

„Absolvoval jsem školení o rekonstrukcích automobilových nehod. Je úžasné, kolik toho zjistíš o rychlosti aut a síle nárazu ze stop po pneumatikách a z rozbitých reflektorů.“

„Jsem v podstatě přesvědčen, že ta vlna vznikla asi tak sto padesát mil východně odtud.“

„Co teď chceš udělat?“

„Ze všeho nejdřív uvařím čaj,“ odpověděl Jenkins, který se už začínal cítit přetažený. „A pak si spolu zahrajeme šachy.“

12

Černé moře

KDYŽ SE RYBÁŘSKÁ LOĎ TURGUT přiblížila k ruskému pobřeží, Austin si přiložil k očím dalekohled Fujinon s gyroskopickým stabilizátorem obrazu a pozorně prozkoumal pobřežní linii, jestli na ní nenajde něco neobvyklého. Pusté pobřeží působilo mírumilovným dojmem. Vítr a příbojové vlny se postaraly o to, že veškeré stopy zmizely. Na místech zčernalých ohněm se už začaly zelenat chomáče svěží trávy. Zdálo se téměř neuvěřitelné, že na tak poklidném místě sehrál jen před několika málo dny smrtelně nebezpečnou hru.

Pláž byla přibližně míli široká a po stranách ji jako opěrky na ruce nějaké gigantické lenošky ohraničovaly dva mysy. S výjimkou útesu vymodelovaného mořem a větrem do tvaru, který připomínal profil nějakého starého muže, na této části pobřeží neshledal nic pozoruhodného. Nad dunami visel mlžný závoj. Austin si ještě vybavoval, že země se za hřebenem porostlým trávou svažuje k nějakým prázdným budovám, pak přechází do zarostlé planiny lemované stromy a poté pomalu přechází do nízkých kopců.

Austinovi do nosu pronikl zápach, jako by někdo pálil staré hadry. Pokrčil nos, spustil dalekohled a otočil se. Spatřil kapitána Kemala svírajícího mezi kouřem zasedlými zuby nechutný černý doutník. Kapitán vyndal doutník z úst a ukázal jím směrem k pobřeží.

„Tak jak to vypadá, pane Austine?“

„Klid jako na hřbitově, kapitáne.“

„Takový klid se mi ani trochu nelíbí,“ řekl a vyfoukl nosními dírkami kouř. „Když jsem byl pašerákem, takhle klidné pláže jsem neměl rád. Dokonce nevidím ani ptáky. Jste si jist, že tam chcete jít?“

„Naneštěstí nemáme na vybranou. A taky jsem doufal, že se mlha rozptýlí.“

Kemal se pozorně podíval na břeh. „Možná tak za hodinu, za dvě.“

„To je moc dlouho. Měli bychom vyrazit co nejdříve.“

Kapitán máchl rukou tak prudce, až z konce doutníku odletělo několik žhavých uhlíků. „Moji muži jsou připraveni. Stačí říct.“

Austin přikývl a vzpomněl si na rozhovor, který měl s kapitánem cestou z Istanbulu. Zeptal se ho, jestli zná toho ruského námořníka, jenž Kaele Dornové prodal mapu, která je přivedla k ponorkové základně.

„Jmenuje se Valentin,“ odvětil kapitán bez váhání. „Ostatní rybáři ho najímají, když potřebují někoho na výpomoc. Slečna Dornová mu za tohle velké tajemství zaplatila až moc,“ prohlásil a smutně potřásl hlavou. „O těch ponorkách vědí všichni rybáři.“

„Lidé věděli, že tu nějaká základna je?“

„Jistě.“ Kemalovy úzké rty se roztáhly do širokého úsměvu. „Rybáři vědí všechno. Sledujeme počasí, hladinu, ptáky, ostatní lodě.“ Přiložil si špičku ukazováčku ke koutku oka. „Pokud nejste neustále ve střehu, koledujete si o potíže.“

Kemalovo prohlášení Austina nepřekvapilo. Při plnění různých úkolů pro agenturu s rybáři často spolupracoval a už dávno zjistil, že jim neunikne skoro nic z toho, co se děje nad vodou, na její hladině i pod ní. Rybář musel představovat kombinaci biologa, meteorologa, strojníka a námořníka. Úspěšnost jejich práce – a mnohdy i délka vlastního života – závisela na jejich praktických zkušenostech. Kemal byl jako bývalý pašerák určitě ještě ostražitější než jiní námořníci.

„Jak dlouho už v těchto vodách lovíte?“ zeptal se ho Austin.

„Spoustu let. Kdysi tu bývaly lodě a čluny snad odevšad. Turecké, ruské, někdy dokonce i bulharské. Ryb tu vždycky bylo dost. Připlouvají sem za potravou velká hejna makrel. Pak jednoho dne připluly ruské strážní čluny. Paluby plné chlapů se samopaly. Řekli rybářům, že je tady nějaká vědecká stanice. A že každého, kdo připluje moc blízko, zabijou. Někteří rybáři jim nevěřili a zkusili to. Zastřelili je. Ostatní se poučili a drželi se pak stranou. Začali jsme lovit dále od břehu, kde nás nikdo neobtěžoval. Občas někdo zahlédl periskop. Jednou se nedaleko mé lodě vynořilo cosi velkého, černého.“

„Velitelská věžička ponorky?“

„Počítám, že se chtěli rozhlédnout,“ řekl kapitán s pokývnutím hlavy. „Pak se Rusko rozpadlo. Ponorky přestaly připlouvat. Všichni začali říkat, že ruské válečné námořnictvo skončilo na mizině. Tak jsem si dodal odvahu a vydal jsem se ke břehu za hejnem ryb.“ Rukama uchopil imaginární kormidelní kolo, jako by to Austinovi celé chtěl přehrát. „Kdyby se někdo objevil, otočil bych to, ale nikdo se neukázal. Od té doby tu lovím bez jakýchkoli problémů.“ Pokrčil rameny. „Když pak ti filmaři chtěli, aby je Mehmet dopravil ke břehu, neviděl jsem důvod, proč by to nešlo.“

„Vystoupil jste tu někdy na břeh a rozhlédl se kolem?“

„Ne. Nezajímalo mě to. Nebyla to moje věc. Ale to bylo před tím, než Mehmeta zastřelili. Teď už to moje věc je.“

Kemalovo vyprávění zapadalo do zprávy, kterou mu poslal jeho přítel Leahy. Podle informací CIA začala stavba této základny někdy v padesátých letech. Letadlo U-2 staveniště při jednom přeletu vyfotografovalo. Spojené státy nespustily pomalu rostoucí komplex z očí. Turecký protějšek CIA potvrdil, že v daném prostoru dochází k pohybu ponorek. Americké odposlouchávací stanice zjistily, že základna spadá pod černomořskou flotilu, jejíž velitelství sídlilo v Sevastopolu. Zmíněná vědecká stanice byla vybudována, aby shromaždováním poznatků o Černém moři usnadňovala flotile činnost.

Když skončila studená válka, vojenské aktivity pohasly. Finančně limitovaná nová Ruská federace základnu zavřela a stejně tak i Spojené státy přestaly udržovat některá svá stará vojenská zařízení. Ruská vědecká stanice na pobřeží byla rovněž opuštěna. Kdyby si CIA promluvila s Kemalem a jeho přáteli, ušetřila by spoustu milionů za špionážní činnost. V jednom bodě se ale Turek bohužel mýlil: v předpokladu, že základna je opuštěná. Tento jediný omyl stál jeho bratrance život.

Když Turgut dělila od břehu už jen necelá míle, požádal Austin kapitána, aby spustil kotvu. Kemal křikl na své muže, loď se po chvíli zastavila a kotva s řinčením kotevního řetězu rozechvívajícího celou palubu sjela do vody. Když zmizela pod hladinou, Kemal se omluvil a odešel zkontrolovat stav vlečných sítí.

Poté se ukázal Zavala, který dosud na druhé straně plavidla připravoval k ponoru potápěčskou výstroj.

Austin pohlédl na zbytek doutníku, který čouhal ze Zavalových úst. „Jak vidím, podnikl jsi nájezd na kapitánovu krabici s doutníky.“

„Trval na tom. Nechtěl jsem zranit jeho city.“ Zavala vyndal doutník z pusy a přidržel si ho na délku paže před sebou. „Sice to podle mě vyrábějí ze starých pneumatik, ale začínám si na tu chuť zvykat,“ prohlásil a pokrčil rameny. „Přístroje jsou připraveny.“

Austin se vydal za Zavalou na levobok, kde je kormidelní budka skryla před možnými pátravými zraky z pobřeží. Na palubě tam ležely ve dvou řadách srovnané lahve se stlačeným vzduchem, zátěžové pásy, kukly, rukavice, ploutve a dva neoprénové obleky Viking Pro, vyrobené pro potřeby NATO. Sluneční paprsky se odrážely od žlutých laminátových trupů Torpéd 2000. Spojeny dohromady dokázaly tyto malé, raketě podobné tažné prostředky napájené bateriemi dosáhnout maximální rychlosti pěti uzlů a mohly potápěčům sloužit až jednu hodinu.

Navlékli na sebe neoprénové obleky, pomohli si navzájem nasadit kyslíkové lahve a pak jeden druhému zkontrolovali výstroj. Poté kolébavě – neboť jinak potápěči na suchu ani chodit nemohli – došli k okraji plavidla a zastavili se.

„Nějaké otázky, než tam skočíme?“ zeptal se Austin.

Zavala hodil zbytek doutníku do moře. „Ne, je to jednoduché. Doplout tam, porozhlédnout se a zase vypadnout. Správně reagovat, v případě nutnosti improvizovat.“

Zavalovo stručné shrnutí úkolu by se dalo použít na každou akci, kterou kdy Austin řídil. Byl skálopevným zastáncem jednoduchosti, neboť věřil, že čím komplikovanější je plán, tím větší vzniká riziko, že se něco podělá. Z vlastní zkušenosti věděl, že když není k dispozici dostatečné množství informací, nedá se dopředu počítat se všemi situacemi, které by mohly nastat. Jeho svalnaté tělo bylo pokryto jizvami, které představovaly strohou připomínku toho, že i ten nejpečlivěji připravený plán může v situaci, s níž nikdo nepočítal, naprosto selhat. Pro každý případ s sebou měli zbraně a ve vacích na prsou také náhradní střelivo. Vzali si i vysílačky, třebaže dobře věděli, že jim k velkému užitku asi nebudou. Chystali se ilegálně vkročit na území cizího státu. Jestli je potkají nějaké potíže, budou si s nimi muset poradit sami.

„Na jednu věc jsi zapomněl,“ prohlásil Austin.

Zavala se podíval za sebe. „Chránit si zadek?“

„CHSZ se hodí vždycky. Měl jsem ale na mysli něco jiného. Tohle není Mission Impossible. Nejsme žádné sebevražedné komando. Jsme jednoduše párek všetečných chlapů, kteří se chtějí vrátit zpátky, pokud možno v jednom kuse.“

„To mi vyhovuje,“ prohlásil Zavala. „Na své celistvosti dost lpím.“

Austin se zasmál a směrem ke kapitánovi zvedl ruku se vztyčeným palcem. Přidržel si masku i vak, aby o ně nepřišel, a jako první skočil do tmavě modrého moře. Potopil se možná metr pod hladinu, pak ho ale automatický vztlakový kompenzátor vynesl zpátky. Zavala se pohupoval na hladině jen kousek od něho. Zatímco si s nimi vlny pohrávaly, ještě jednou zkontrolovali regulátory a pak Austin mávnul na Kemala.

Kapitán hodil obě jasně žlutá Torpéda 2000 do vody. Jeho dvoučlenná posádka se mezitím na straně otočené ke břehu zaobírala vlečnými sítěmi. Při pohledu ze země musel Turgut vypadat jako kterákoli jiná rybářská loď sklízející dary moře. Austin ještě jednou připomněl Kemalovi, že má nechat zapnutou vysílačku a že má při první známce nějakých potíží rychle odplout. Nechtěl v kapitánově příbuzenstvu žádný další pohřeb.

Kemal mu věnoval úsměv, který prozrazoval, že se nehodlá Austinovou radou řídit, a popřál jim turecky i anglicky mnoho štěstí. Austin se zakousnul do náustku, ohnul se v pase a jediným mávnutím ploutví zmizel pod vodou. Zavala ho okamžitě následoval. V hloubce šesti metrů se zastavili a vyzkoušeli svůj bezdrátový podmořský komunikační systém Divelink.

„Připraven přepadnout Rusko?“ zeptal se Austin.

„Už se nemůžu dočkat!“ odpověděl Zavala hlasem, který v Austinových sluchátkách zněl jako Kačer Donald. „Rusky jsou jedny z nejkrásnějších žen na světe. Zelené oči, vystouplé lícní kosti, svěží rty…“

„Drž si své nezvladatelné libido pod pokličkou, José. Nemáme namířeno do baru se striptýzem. Až se vrátíme domů, můžeš si nějakou vdavekchtivou Rusku opatřit přes internet.“

„Díky za chrstnutí studené vody na mé chlípné myšlenky.“

„Když už je řeč o studené vodě, máme před sebou přibližně míli, takže navrhuju, abychom vyrazili na cestu.“

Austin pohlédl na kompas připevněný k zápěstí a ukázal prstem ke břehu. Nastartovali své tažné dopravní prostředky, bateriemi napájené motory ožily, Torpéda 2000 vyrazila světle zelenou vodou vpřed a začala za sebou oba muže vléci. Před nimi prchala do všech stran tak početná hejna ryb, že hned pochopili, proč Kemal a jeho kolegové byli při rybolovu ve zdejších vodách ochotni riskovat krk.

Když se ocitli poblíž hranice příboje, voda přestala být tak průzračná a začaly se v ní objevovat kousky vegetace rozbité na padrť vlnami dorážejícími na břeh. Austin sklonil Torpédo 2000 dolů k písečnému dnu a se Zavalou za zády k němu začal klesat.

„Máš nějakou představu, co máme hledat?“ zeptal se Zavala s pohledem upřeným na štěrkem pokrytý svah, který se prudce zvedal ode dna a pokračoval pod ostrým úhlem až k pláži.

„Neonový nápis se slovy TADY TO JE by nám pomohl. Ale spokojím se i s něčím, co bude vypadat jako velká garážová vrata.“

Zavala rozsvítil silnou potápěčskou svítilnu Phantom a namířil světelný kužel na svah.

„Nevidím dokonce ani kliku.“

„Ztrácíme tady čas. Určitě by se nezavrtávali do pláže. Chtěli mít nad hlavou pevnou skálu. Koukneme se raději na ty útesy. Já si vezmu ten napravo.“

Zavala na něj mávnul, s přirozeností rozeného pilota vykroužil elegantní zatáčku, pak nabral rychlost a zmizel ve tmě. Austin zamířil na opačnou stranu. O chvíli později se v Austinových sluchátkách ozval kačeří zpěv – to si Zavala začal falešně prozpěvovat Guantanameru.

Po chvíli plavby podél podmořského valu písek a štěrk zmizely a Austin spatřil kompaktní skálu. Jak se od sebe vzdalovali, Zavalovo kvílení postupně sláblo. Austin tomu byl sice rád, zároveň ale nechtěl, aby se od sebe příliš vzdálili. Nenašel nic, co by aspoň vzdáleně připomínalo nějaký vstupní otvor, a už chtěl dát Závaloví pokyn k návratu, v tu chvíli však Zavala přestal se svou serenádou a vyhrkl: „A sakra!“

„Můžeš to zopakovat?“

„Něco jsem našel, Kurte,“ ozval se Zavala vzrušeně.

Austin co nejrychleji Torpédo 2000 otočil. Znovu proplul podél pláže a pak zamířil k stříbrnému bodu, který poblikával jako svatojánská muška za letní noci. Zavala se vznášel na místě a svou svítilnou blikal, aby tak Austina naváděl. Když se k němu Austin přiblížil, Zavala svítilnu přepnul do normálního režimu a namířil ji na podmořskou stěnu, která stoupala k hladině a nad ní přecházela v bradu onoho zvláštního kamenného obličeje na konci Imamského výběžku.

Austin spatřil obrovskou hromadu kamenné suti, přibližně takovou, jakou člověk může často vidět ve strmých horských údolích. Mořské dno bylo všude kolem poseto stovkami velkých úlomků skály a betonu, které tam byly evidentně mrštěny velkou silou, nejspíše explozí nějaké trhaviny.

„Jako rohožka přede dveřmi to podle mě nevypadá,“ prohlásil Austin.

Několika mávnutími ploutvemi připlul k hromadě kamenné suti. Jestli je někde za tím vstupní otvor, žádná ponorka ho hned tak brzy nepoužije, blesklo mu hlavou. Chvíli plul sem a tam a pátral po nějaké díře, suťovitý svah byl ale zcela jednolitý.

Zavala k němu doplul. „Tak takhle dopadly mé sny o překrásných ruských ženách.“

Austin znovu přelétl pohledem suť a pak zamířil k jednomu velkému plochému kusu betonu. Byl asi tak dva metry vysoký, na šířku měřil přibližně polovinu a vypadal jako velký náhrobek trčící téměř kolmo vzhůru. Z jeho vrcholu vybíhaly dvě kovové tyče připomínající hmyzí tykadla.

„Kdyby se nám ten kus betonu podařilo uvolnit, možná bychom tak vytvořili lavinu a tu hromadu aspoň částečně odstranili.“

„To není špatný nápad. Škoda jen, že jsme si zapomněli přibalit dynamit.“

„Možná ho nebudeme potřebovat. Vzpomínáš si, co řekl Archimédes?“

„Myslíš toho chlapa, co má tu řeckou restauraci? Jistě. Řekl něco v tom smyslu, že si máme dát něco k jídlu, nebo vypadnout.“

„Mluvím o tom druhém Archimédovi.“

„Aha, tam o tom. Řekl Heuréka!“

„Taky řekl: Dejte mi ve vesmíru pevný bod, a pohnu zeměkoulí.“

Zavala se zahleděl na kovové tyče. „Archimédes se taky zabýval rovnováhou na páce, jestli si dobře vzpomínám.“

„Heureka,“ zajásal Austin, zamířil ke kusu betonu a zůstal viset nad ním. Pak vplul mezi beton a okraj útesu, opřel se zády o skálu a nohy zapřel do jedné z tyčí. Zavala zaujal místo po jeho boku a nohama se zapřel do druhé tyče.

„Tak zkusme, jestli se nám podaří pohnout aspoň takhle prťavou součástí zeměkoule,“ řekl Austin. „Na tři.

Ze všech sil zatlačili, betonová plotna se o pár centimetrů pohnula, ale pak se vrátila do původní polohy. Kyslíkové lahve jim překážely, tak je posunuli, s tím že to zkusí znova. Betonová deska se nebezpečně zakymácela až se zdálo, že se uvolní, navzdory veškerému jejich snažení a supění se ale opět vrátila zpátky.

Zavala navrhnul, aby se do tyčí zapřeli výše a zvýšili tak účinek páky. Posunuli se nahoru, zapřeli si nohy do konců tyčí a zkusili to ještě jednou. Deska se teď uvolnila tak rychle, že je málem strhla s sebou. Cestou dolů narazila do velkého balvanu, rozlomila se napůl, oba kusy se ještě několikrát odrazily a pak v oblaku zvířených usazenin přistály na dně. Větší množství betonu a kamení si z toho vzalo příklad a část sutě se svezla na dno.

„Primitivní, ale účinné,“ prohlásil Austin a pomalu zamířil dolů. Na okamžik se zastavil před otvorem, který lavina právě vytvořila. Posvítil si dovnitř svítilnou a pak se pokusil proplout otvorem, zachytil se ale za lahve. Sundal si je, přidržel si je před sebou a s náustkem v puse se do díry začal soukat zády napřed. Když zmizel, vydal se Zavala stejným způsobem za ním.

Ocitli se v těsném prostoru mezi hromadou betonu a kamení na jedné straně a dvěma masivními ocelovými vraty na straně druhé. Vrata byla zavřená, na jedněch ale poblíž horního rohu spatřili stín. Síla výbuchu byla tak obrovská, že vrata v těch místech připomínala zahnutý roh na stránce knihy. Díra byla dostatečně velká, aby se jí mohli i s dýchacími přístroji protáhnout. Když se ocitli uvnitř, posvítili si kolem sebe. Světelné kužely se marně snažily proniknout temnotu, všude byla jen černá prázdnota, pouze nad hlavami se světlo odrazilo od jakési šedivé plochy. Vydali se proto šikmo nahoru. Když po chvíli narazili lahvemi na betonový strop, pokračovali dále asi metr pod ním a pomalu směřovali do neznáma zahaleného temnotou.

Po několika minutách strop zmizel, a když se vydali nahoru, jejich hlavy se po chvíli vynořily nad hladinu. Všude kolem vládla absolutní tma. Austin si vyndal náustek a opatrně se nadechl. Vzduch byl zatuchlý, ale dýchatelný. Když znovu zapnuli svítilny, zjistili, že plavou poblíž okraje nějakého obrovského, uměle vytvořeného podzemního bazénu. Doplavali k žebříku, vylezli nahoru a svítilnami pomalu přejeli po okraji obdélníkové nádrže.

„Hele,“ zamumlal Austin. „Někdo si ve vaně zapomněl kachničku.“

Na protější straně se ve světle jeho svítilny objevila silueta nějaké ponorky.

Sundali si potápěčskou výstroj, přichystali ji k co nejrychlejšímu opětovnému použití a nechali si jen lehké černé vaky, do kterých se nemohla dostat voda. Do akce se vypravili nalehko – vzali si s sebou jen zbraně, náhradní munici, baterky a v Austinově případě také přenosnou vysílačku. Austin se pokusil spojit s Kemalem, tlusté betonové stěny ale rádiový kontakt znemožnily. Obezřetně se vydali vysokou podzemní jeskyni prozkoumat. Při postupu po úzkém okraji nádrže objevili čerpadla na tankování paliva a přívod vody a elektrického proudu.

Pod stropem visely portály jeřábů a ramena výložníků pro manipulaci s těžkým nákladem. Nalezli také boční zvedací zařízení, pomocí kterého se ponorky daly vyzvednout a přesunout o kus dál, aby mohly na suchu podstoupit opravy či pravidelnou údržbu. Austin a Zavala došli po okraji nádrže až k suchému doku s ponorkou. Podle Austinova odhadu mohla mít tak sto až sto třicet metrů. Vylezli na její palubu a po celé délce ji prozkoumali. V místech za velitelskou věžičkou byla poněkud neobvyklá – až moc široká a zapuštěná. Vyšplhali na velitelskou věžičku a otevřeli vstupní poklop. Do nosu je udeřila vůně jídla, paliva a zápach nemytých těl.

Zatímco se Zavala jako odborník na všechna podmořská plavidla dobrovolně vydal na průzkum ponorky, Austin zůstal nahoře a hlídal. Na Zavalův návrat nemusel čekat dlouho.

„Nikdo není doma,“ prohlásil Zavala tak hlasitě, že se jeho hlas odrazil od stěn a ozvěnou se vrátil.

„Nic zajímavého?“

„To jsem neřekl,“ odvětil Zavala a podal Austinovi námořnickou čepici. „Tohle jsem našel na jedné patrové posteli.“

Austin se zadíval na bílý nápis na přední straně čepice. NR-1. „Tenhle nález vyvolává více otázek, než kolik přináší odpovědí.“

„Samotná ponorka už tak záhadná není,“ řekl Zavala. „Diesel, postavená ke speciálním účelům. Žádná torpéda. Na hladině je asi docela rychlá, alespoň tak vypadá, a ta hloubková kormidla na věžičce jí pod vodou zajišťují dobré manévrovací schopnosti. Paluba je uzpůsobena pro přepravu nějakého nákladu. Možná nějakých dalších ponorných prostředků.“

„Něčeho takového, jako je NR-1?“

„Klidně i většího. Proč ale zavalili ta vrata?“

„Asi tu ponorku už nepotřebují. Jak lépe skrýt všechny důkazy? A teď zkusme najít majitele téhle čepice,“ prohlásil a strčil si čepici pod neoprénový oblek.

Když se ujistili, že jim ponorka už žádné další vodítko neposkytne, obešli zbytek vodní plochy a vrátili se ke své potápěčské výstroji. Na zemi spatřili koleje vedoucí k řadě dvojitých kovových vrať vysokých necelé čtyři metry. Vedle nich nalezli dveře, které umožňovaly vstup bez nutnosti otvírat a zase zavírat velká vrata. Zavala k nim přistoupil a vzal za kliku.

„Není zamčeno,“ řekl. „Máme štěstí.“

„Tím bych si nebyl tak jist. Třeba vlezeme přímo do pasti a skončíme jako mouchy v pavučině.“

„Žádný problém,“ prohlásil Zavala a připevnil plastové pouzdro na pistoli Heckler & Koch VP70M ráže devět milimetrů k její pažbě, čímž z něho vytvořil ramenní opěrku. Z takto upravené zbraně nyní mohl jediným stisknutím spouště vypálit hned tři střely. „Vzal jsem si speciální sprej proti pavoukům.“

Austin vytáhl z koženého pouzdra svůj vlastní postřik. Jeho Ruger Red-hawk který pro něj na zakázku vyrobila Bowen Classic Arms Company, byl spolehlivý revolver na speciální půlpalcové střelivo. Sevřel v ruce rukojeť se střenkami z takzvaného hadího dřeva, tedy ze dřeva vnadivce obecného, vzácného Jihoamerického stromu. Třebaže tlustá hlaveň revolveru měřila jen deset centimetrů, šlo o velmi účinnou zbraň.

Otevřeli dveře a vstoupili do velké prostory, jejíž rozměry však byly ve srovnaní s ponorkovým krytem asi poloviční. Na kolejích, které sem vedly z krytu, stál půltucet nákladních vozíků velikých přibližně jako osobní automobil a vybavených motory spalujícími propan. Koleje vedly až do středu sluje a do obou stran z nich vybíhaly další páry kolejí, které směřovaly ke klenutým portálům, za nimiž se rýsovaly nějaké boční prostory.

Když prošli pod nejbližší klenbou, spatřili regály plné náhradních dílů. V dalších skladištích nalezli různé nářadí, hasicí přístroje a stroje a zařízení dílenského charakteru. Jedna místnost, oddělená od ostatních prostor těžkými kovovými dveřmi schopnými odolat výbuchu, sloužila jako skladiště trhavin a ručních palných zbraní.

Vrátili se do hlavní místnosti a došli k nějakému výtahu. Vedle něj spatřili dveře ukrývající schodiště. Odněkud shora se linula vůně vařeného zelí. Když vystoupili na nejbližší odpočívadlo, narazili na dveře, zpod nichž vycházelo světlo.

Austin k nim přiložil ucho a zaposlouchal se. Když nic neuslyšel, lehce dveře pootevřel. Pak oblouk dveří dokončil, vešel dovnitř a pokynul Zavalovi, aby ho následoval. Ocitli se v chodbě osvětlené stropními světly. Chodba byla tak široká, že by jí mohli projít najednou i čtyři lidé. Strop i stěny tvořil stejně jako ve spodních prostorách beton.

Po jedné straně chodby viděli několikery dveře. První vedly do chladírny naplněné masem a zeleninou. Z chladírny se dalo vstoupit do několika menších špižíren, v nichž našli uskladněné konzervy a různé jiné potraviny. Za dalšími dveřmi objevili velkou kuchyni s pekárnou. Po kuchyni následovala jídelna s dlouhými stoly a lavicemi. Vůně jídla tu byla velmi intenzivní.

Austin přistoupil k jednomu stolu, smetl z něj pár drobků a dotkl se prstem jakési loužičky.

„Měj oči otevřené,“ řekl pak. „Nějací pravidelní hosté tu ještě pořád můžou být.“

Z jídelny se dalo vyjít na další chodbu, na níž nalezli dveře vedoucí do ložnice s padesátí palandami. Nebyly povlečené a noční stolky, které u nich stály, byly prázdné. Hned vedle ložnice se nacházela malá společenská místnost s několika stoly a křesly. Na jednom stole spatřili šachovnici. Austin k ní došel, sklonil se nad ní, na chvíli se zamyslel a pak uchopil černého jezdce a posunul ho.

„Mat,“ řekl.

Pak se vrátili do hlavní chodby a vystoupali do dalšího patra. To se od prostě zařízeného podlaží, kde bývali ubytováni obyčejní vojáci, značně odlišovalo. Podlahy pokrývaly ode zdi ke zdi tlusté koberce a stěny byly obloženy tmavým dřevem. Postupně prozkoumali asi půltucet kanceláří a konferenčních místností. Na jejich stěnách viselo několik zažloutlých map, stoly ale našli vyklizené a prázdné byly i skřínky na spisy.

„Tohle muselo být velitelské stanoviště,“ prohlásil Austin.

Zavala se rozhlédl po strašidelně působících prostorách. „Už to musí být dost dávno, co tu někdo velel. Nahání to tu husí kůži. Možná bychom měli zavolat Krotitelům duchů.“

Austin se zašklebil. „Ti chlápci, co mě před pár dny sundali z oblohy, z ektoplasmy nebyli.“

Z velitelského stanoviště zamířili zpátky do hlavní chodby, nahlédli do několika místností – v každé z nich nalezli dvě postele, takže se zřejmě jednalo o ložnice pro důstojníky – a pak prošli spojovací chodbou, která je zavedla k velkým a luxusně zařízeným pokojům. Podlahy z leštěného dubového dřeva pokrývaly jemně tkané orientální koberečky. Všude stálo plno zdobeného nábytku z nějakého tmavého tvrdého dřeva. Ozdobné předměty představovaly středovýchodní a byzantskou směsici uměleckých děl, a kam oko pohlédlo, byly vidět rudé ubrusy a přehozy se zlatými střapci.

Zavala se zadíval na obraz jakési smyslné ženy. Podobných pláten však na stěnách viselo více. „Až se vrátíme do Států, tak mi připomeň, abych si to doma předělal ve stylu harémové moderny.“

Austin si v tom dekadentním prostředí marně snažil představit nějakého tvrdého sovětského ponorkového velitele. „Vypadá to jako něčí představa viktoriánského bordelu.“

I když oba žertovali, cítili se nejistě. Austin ještě nezapomněl, jakého se mu při první návštěvě zdejšího pobřeží dostalo přijetí. To ticho ho navíc znervózňovalo. Prohlédli si i ostatní místnosti a nakonec se ocitli u masivních dřevěných dveří s přinýtovanými kovovými pásy. Budily dojem, že se za nimi nachází vstup do středověké hradní věže. Do jejich povrchu bylo vyřezáno veliké stylizované písmeno R.

Zavala se zamyšleně podíval na klíčovou dírku, pak sáhl do vaku a vyndal kožené pouzdro. Když ho otevřel, objevila se sada paklíčů, za jejíž držení by ho ve většině států poslali za mříže. Vybral si jeden mimořádně velký paklíč.

„Tenhle univerzální klíč by to měl zvládnout.“ Přejel prsty po povrchu dveří a jejich závěsech. „Musí tam být něco cenného. Překvapuje mě, že nepoužili nějaký lepší zámek.“ Sklonil se, strčil paklíč do klíčové dírky, trochu s ním zakýval a pak jim otočil. Dobře naolejovaný zámek s hlasitým cvaknutím povolil.

Austin přiložil na tmavé dřevo ucho. Když neuslyšel žádný zvuk, položil ruku na zdobenou kliku. Na okamžik zaváhal, protože ho napadlo, že každý jejich dosavadní krok možná sledovaly skryté kamery. Na druhé straně dveří by na ně taky mohla čekat banda hrdlořezů. Při představě, že by mu okem mohla proletět kulka či se tam zabodnout dýka, se zachvěl. Na rtech se mu objevil neradostný úsměv. Kdyby mu někdo probodl nebo prostřelil srdce, znamenalo by to pro něj úplně stejný konec.

Austin si už nepamatoval, kdo prohlásil, že nejlepší obrana je útok, vždy to ale považoval za velmi dobrou radu. Namířil před sebe bowen, naznačil Závaloví, aby ho kryl, pak zmáčkl kliku, rozrazil dveře a prošel jimi.

13

KDYŽ SI TO POMAČKANÁ ČERNÁ LADA rachotila po prašné cestě, každý šroub jejího starého podvozku se chvěl a chrastivě protestoval. Vyježděné koleje plné výmolů vedly dlouho hustým borovým lesem a nakonec se ztratily u skupiny starých domků stojících nedaleko břehu Černého moře. Taxík se na opotřebovaných tlumičích nárazů pohupoval ještě poté, co Paul i Gamay přinutili svá rozlámaná těla k pohybu a jako dva klauni v cirkuse opustili omšelé zadní sedadlo. Ze zahrádky na střeše auta sundali své vaky a zaplatili řidiči. Když se taxi v oblaku prachu vydalo na zpáteční cestu, dveře nedaleké chaty se s třesknutím rozlétly. Ven se vyhrnul muž připomínající medvěda a okolím se rozlehl hlas, který téměř srážel šišky ze stromů.

„Troutovi! Nemůžu uvěřit, že jste tady.“ Objal Paula a mocně ho sevřel. „Moc rád tě vidím, kamaráde!“ Poplácal Trouta po zádech.

„Taky… tě… rád… vi… dím, Vla… de,“ vysoukal ze sebe Paul v přestávkách mezi jednotlivými herdami. „To je moje žena Gamay. Gamay, dovol, abych ti představil profesora Vladimíra Orlova.“

Orlov napřáhl svou obrovskou pracku a pokusil se srazit zadní části podrážek gumových sandálů k sobě. „Rád vás poznávám, Gamay. Když jsme popíjeli pivo U kapitána Kidda, Paul často hovořil o své úžasné a chytré ženě.“

„Určitě o nic víc než přede mnou o vás, profesore Orlove. Paul často popisuje, jak skvěle jste se spolu ve Woods Hole bavili.“

„Máme spoustu krásných společných vzpomínek, váš manžel a já.“ Obrátil se opět k Paulovi. „Je přesně tak krásná a okouzlující, jak jsem si představoval. Jsi šťastný muž.“

„Děkuji. Tebe zase na oplátku snad potěší, když ti řeknu, že jedna barová židle se už nemůže dočkat, až na ni zase usedneš.“

„V tom případě existuje jen jeden problém: kdy. Pověz mi, jak to vypadá u nás v institutu.“

„Před pár dny jsem tam shodou okolností byl. Když mám mezi jednotlivými akcemi volno, vracím se vždycky domů. Co jsi opustil Woods Hole, skoro nic se tam nezměnilo.“

„Závidím vám. Rusko je chudá země a na vědecký výzkum nemá peníze. O finance musí škemrat i tak uznávaná instituce jako Rostovská státní univerzita. Máme štěstí, že vláda univerzitě umožňuje používat tohle místo jako středisko pro práci v terénu.“

Gamay se zadívala na venkovská stavení a vodu probleskující mezi stromy. „Je to tu nádherné. Připomíná mi to kolonie starých chat u Velkých kanadských jezer, kde jsem vyrůstala.“

„Sovětské válečné námořnictvo to tu používalo jako rekreační středisko pro rodiny důstojníků ve středně důležitých funkcích. Našel by se tu i tenisový kurt, ale jeho povrch připomíná měsíční krajinu. Studentům, které sem univerzita pravidelně posílá, se podařilo ty chajdy celkem slušně spravit. Považuji to tu za skvělé místo pro semináře nebo jako útočiště, kam se my akademikové schováme, když potřebujeme přemýšlet.“ Popadl cestovní vaky. „Pojďte, ukážu vám, kde budete bydlet.“

Orlov se v jejich čele vydal po pěšince, jejíž povrch tvořilo měkké borovicové jehličí, a zavedl je k chatě zářící novým zeleno-bílým nátěrem. Vystoupal po schůdcích na kryté zápraží, položil vaky na zem, otevřel dveře a pokynul Troutovým, aby vstoupili. Uvnitř stavení tvořeného jedinou místností stály čtyřposchodové palandy, celý prostředek zabíral stůl z nahrubo opracovaného dřeva, u jedné stěny byl dřez s ruční pumpou a na protější straně plynový vařič pro pobyt v přírodě. Orlov přistoupil ke dřezu a začal pumpovat.

„Voda je tu čistá a studená. Mějte vždycky nějakou v téhle konvici na kávu, abyste ji mohli do pumpy před jejím použitím nalít. Jinak by nezabírala. Venku je sprcha. Záchod najdete za domem. Obávám se, že je to tady trochu primitivní.“

Gamay se rozhlédla po stavení. „Na mě to působí celkem útulně.“

„Pozvali jsme se vlastně sami,“ řekl Paul. „Měli bychom být rádi, že nemusíme spát ve stanu.“

„Nesmysl! Takové řeči už nechci slyšet. Asi si teď chcete vybalit věci a převléknout se do něčeho pohodlnějšího.“ Profesor sám měl na sobě široké černé krátké kalhoty a červenou vestu. „Jak vidíte, oblékáme se velmi neformálně. Až budete hotovi, vydejte se pěšinou k mýtině. Budu tam na vás čekat s nějakým občerstvením.“

Když Orlov odešel, naplnili dřez a opláchli se. Gamay vyměnila stylové bavlněné kalhoty a blůzku za modré kraťasy a tričko s logem Scrippsova oceánografického institutu, kde poznala Paula, který tam studoval. Paul, který měl na sobě námořnické sako z nemačkavého materiálu, světle hnědé kalhoty a pod krkem jeden ze svých oblíbených motýlků zářících odvážnými barvami, se převlékl do nových, světle hnědých krátkých kalhot a námořnického trička s límcem a přezul se do sandálů. Pak vyšli ven a vydali se mezi borovicemi zpátky na volné prostranství.

Orlov seděl u piknikového stolku pod střechou altánku. Hovořil se dvěma lidmi, které jim představil jako fyziky Natašu a Lea Arbikovy. Byli středního věku a anglicky moc neuměli, při rozhovoru se ale velmi mile usmívali. Orlov jim řekl, že se tam kromě nich nachází řada dalších akademiků a určitý počet studentů různých oborů, kteří pracují na přípravě nějakých experimentů, nebo si jen tak čtou. Z obrovité přenosné chladničky vyndal několik umělohmotných krabiček s čerstvým ovocem, kaviárem, uzenou rybou a studeným borščem a poté postavil na stůl džbán s vodou a láhev vodky. Troutovi se pustili do jídla, zapíjeli ho ale vodou. Alkohol se rozhodli nechat na později. Orlov žádné zábrany neměl – vodku popíjel nejen bez omezování, ale také bez viditelných známek vlivu alkoholu na jeho organismus.

„Pomáhá mi soustředit se,“ řekl a pořádným lokem spláchnul v krku kaviár. Pak dal Troutovi znovu herdu, při níž mu hlasitě cvakly zuby. „Je to tak skvělé, že tě zase vidím, kamaráde. Jsem moc rád, že jsi zavolal a sdělil mi, že máš do těchto končin namířeno.“

„Taky jsem rád, že jsem se s tebou mohl zase jednou setkat, Vlade. Sehnat tě ale nebylo zrovna jednoduché.“

„Spojení s okolním světem nám zajišťuje jen jeden telefon. V tom právě spočívá krása tohohle místa. Je to Ztracený svět. Jen s tím rozdílem, že dinosauři jsme tu my.“ Hlasitě se svému vtipu zasmál. „Skoro nic nám neplatí, při práci si ale na druhou stranu nemusíme dělat starosti s výdaji.“ Zvedl láhev, mlasknul a nalil si do skleničky další poctivou dávku vodky. „Ale dost řečí o mně. Povězte mi, co vás k Černému moři přivádí.“

„Už jsi někdy slyšel o Argu, výzkumném plavidle naší agentury?“

„Ach, ano. Abych pravdu řekl, dokonce jsem na něj vstoupil. Před pár lety. Úžasná loď. Od agentury bych ale nic, co by nebylo skvělé, ani nečekal.“

Paul souhlasně přikývl. „Gamay a já pracujeme na něčem, co má spojitost s posledními výzkumy uskutečněnými posádkou Arga. Uvědomil jsem si, že děláš na zdejší univerzitě, a tak mě napadlo, že ti zavolám a dám vědět, že budeme poblíž.“

Než se Austin vypravil se Zavalou k ponorkové základně, požádal je, aby se blíže podívali na Ataman Industries. Tento podnik oficiálně sídlil v Novorossijsku, přístavním městě na severovýchodním pobřeží Černého moře. Trout si okamžitě vzpomněl na Orlova, který kdysi jako hostující profesor přednášel na oceánografickém institutu ve Woods Hole a jenž nyní pracoval na univerzitě v Rostově nedaleko Novorossijska. Když Orlovovi zavolal, profesor mu řekl, že jestli ho s Gamay nenavštíví, nikdy mu to neodpustí.

„Neměli jste problém se sem dostat?“ zeptal se profesor.

„Vůbec ne. Měli jsme štěstí a letenky do Novorossijska se nám podařilo sehnat i bez předchozí rezervace. Univerzita zajistila, aby nás na letišti čekal taxík, a tak jsme tady.“ Rozhlédl se po okolí. „Nech mě, ať se zorientuju. Jsme mezi Rostovem a Novorossijskem?“

„Správně. Novorossijsk je důležité přístavní město, z něhož se přepravuje dále ropa vytěžená na Kavkaze. Je to také město-hrdina plné ohyzdných pomníků oslavujících heroický odpor jeho obyvatel během Velké vlastenecké války.“ Orlov se obrátil ke Gamay. „Paul vždycky tvrdil, že jste skvělá podmořská bioložka. Čím jste se teď zabývala?“

„Než jsme se vypravili k Černému moři, potápěla jsem se u Florida Keys a zkoumala škodlivé působení průmyslových odpadních vod na koraly.“

Orlov zakroutil hlavou. „Zdá se, že Rusové nejsou jediní, kdo se v tomto ohledu chová barbarsky. Zkoumám totiž míru znečištění Černého moře. A co ty, Paule?“

„Já byl ve Woods Hole a jako konzultant jsem se podílel na jedné výzkumné práci týkající se podmořského těžebního průmyslu. Pokud se nepletu, tak jeden z těch těžařských koncernů, o kterých jsem četl, sídlí právě v Novorossijsku.“

Lstivost mezi Paulovy silné stránky nepatřila. Byl yankeeovsky a někdy až neomaleně otevřený, a když musel zatajovat pravdu, cítil se nesvůj, zvláště když se jednalo o starého přítele. Domníval se, že když při běžné konverzaci rozhodí pár semínek, některé se ujme. Tohle padlo na úrodnou půdu.

„Podmořské vrty? To musíš mít na mysli Ataman Industries.“

„Zní mi to povědomě. Jsem si jist, že jsem o nich musel někde číst.“

„Divil bych se, kdybys to jméno nezaslechl. Ataman Industries je obrovská firma. Začali jako konsorcium báňských podniků, pochopili ale, jaké bohatství se nachází pod hladinou, a dnes podnikají po celém světě.“

„Chytrý tah, když si člověk uvědomí, jak stoupá celosvětová spotřeba různých paliv.“

„Ano, to je pravda, většinou se ale moc neví, že Ataman Industries byla jedním z průkopníků v hledání způsobu jak dobývat z mořského dna hydrát metanu.“

„Nevzpomínám si, že bych o něčem takovém v příslušné literatuře našel nějakou zmínku.“

„Lidé od Ataman Industries jsou záměrně trochu tajnůstkářští. Ruský kapitalismus je pořád ve fázi Divokého západu. Nemáme všechny ty zákony na ochranu vlastnických a autorských práv, jako máte u vás doma, zejména v případe vědeckých objevů. Pochybuji ale, že by takové zákony v tomhle případe něco změnily. Ataman Industries zaměstnává tisíce lidí, to se pak tajemství zachovávají těžko. Postavili celou flotilu monstrózních lodí, která by měla být použita při získávání hořícího ledu.“

„Hořícího ledu?“ zeptala se Gamay.

„To je termín, který někdo vymyslel pro hydrát metanu,“ řekl na vysvětlenou Paul. „Ložiska této látky leží pod mořským dnem po celém světě. Vypadá to jako zledovatělý sníh, jenže hořlavý.“

„Každý ví,“ vzal si zase slovo Orlov, „že sovětští vědci tvrdí, že vynalezli úplně všechno, od žárovky až po počítače, v tomhle případě jim ale musíme zásluhy přiznat. První přírodní naleziště bylo objeveno na Sibiři, kde unikajícímu metanu říkali bahenní plyn. Nějací američtí vědci pak na práci našich skvělých odborníků navázali a našli hydráty metanu pod mořským dnem.“

„U kalifornského pobřeží, pokud si dobře vzpomínám,“ ozval se Trout. „Institut ve Woods Hole uskutečnil pomocí ponorného prostředku Alvin průzkum dna a podél zlomů na dně oceánu našel místa, kde se ze sedimentů uvolňuje metan.“

„Jaké jsou možnosti komerčního využití?“ zeptala se Gamay.

Orlov uchopil láhev, že si nalije další vodku, pak si to ale rozmyslel a zase láhev postavil na stůl. „Možnosti jsou obrovské. Celosvětové přírodní zásoby v sobě obsahují více využitelné energie než všechna fosilní paliva dohromady.“

„Myslíte si, že by se tím dala nahradit ropa či zemní plyn?“

„Stejně jako Scientific American, který hydrát metanu nazval palivem budoucnosti. Skrývají se v tom triliony dolarů, což je také důvod, proč se tolik lidí o jeho těžbu zajímá. Technické problémy jsou ale neskutečné. Ta látka je nestálá a po vyzvednutí z velké hloubky, kde panuje obrovský tlak, se začne rychle rozkládat. Pokud by někdo přišel na to, jak tento proces řídit, stal by se nejdůležitějším článkem v zásobování lidstva energií. Ataman Industries ve výzkumu týkajícím se dobývání a využívání hydrátu metanu hrají první housle,“ řekl Orlov. Poté znepokojeně svraštil široké obočí. „A to není dobré.“

„Proč ne?“ zeptal se Paul.

„Ataman Industries mají jen jednoho vlastníka, a tím je ambiciózní podnikatel jménem Michail Razov.“

„Musí být pohádkově bohatý,“ řekla Gamay.

„Nejde jen o to, že je bohatý. Razov je složitý člověk. Třebaže své podnikatelské aktivity drží v tajnosti, pro celé Rusko je veřejně známou osobou. Otevřeně kritizuje způsob, jakým Moskva řídí dění v zemi, a získal si spoustu přívrženců.“

„Podnikatelský magnát s politickými ambicemi není řídkým jevem, dokonce i ve Spojených státech,“ prohlásila Gamay. „Takové bohaté muže jsme si už mnohokrát zvolili za guvernéry, senátory či prezidenty.“

„No, bůh nás ochraňuj, jestli pustíme k moci někoho takového, jako je Razov, nacionalistického fanatika, který mluví jen o oživení starých dobrých časů.“

„Domníval jsem se, že komunismus je mrtvý.“

„Ach, to ano jen by v tomhle případě měl být nahrazen jinou formou oligarchie. Razov věří, že Rusko dosáhlo největší slávy za panování carů Petra Velikého a Ivana Hrozného. Své myšlenky příliš nespecifikuje, proto také mnoho lidí děsí. Říká jen to, že by chtěl, aby Nové Rusko charakterizoval duch bývalého impéria.“

„Lidé jako on přicházejí a zase odcházejí,“ prohlásil Paul.

„To doufám, v jeho případě si tím ale nejsem jist. Má pro lidi zvláštní přitažlivost a jeho značně zjednodušující myšlenky se občanům naší zbídačené země líbí.“

„Slovo Ataman je jméno města nebo nějaké části vaší země?“ zeptala se Gamay.

Orlov se usmál. „Slovo ataman označuje náčelníka kozáckého oddílu. Razov je původem kozák, takže předpokládám, že užitím toho slova chce sám sobě připomínat, že šéfem té společnosti je právě on. Většinu času tráví na přepychové jachtě. Jmenuje se Kazačestvo. Volně přeloženo to znamená kozakismus, což se skoro nedá vysvětlit. Kdybych se o to měl pokusit, seděli bychom tu do rána. Ale tu jachtu byste měli vidět! Je to plovoucí palác jen pár mil odtud.“ Orlov se zašklebil a ukázal přitom svůj zlatý zub. „Ale dost bylo politiky. Existuje spousta příjemnějších věcí, o nichž bychom si mohli promluvit. Ale teď se vám musím omluvit. Mám nějakou neodkladnou práci. Zabere mi to jen hodinku či dvě, pak ale už budu mít čas. Budu jen váš. Vy byste si mezitím mohli zajít na pláž.“

„Jsem si jist, že už se nějak zabavíme.“

„Výborně.“ Postavil se, podal ruku Paulovi a objal Gamay. „Sejdeme se tu někdy odpoledne a na povídání budeme mít zbytek dne a celou noc.“ Dvojice fyziků rovněž odešla, a tak Troutovi zůstali sami. Paul navrhnul, aby se na tu pláž opravdu vypravili.

K hlubokému modrému moři to měli od chat jen kousek. Asi tak třicet metrů od břehu spatřili nějakého plavce. Pláž byla kamenitá a k opalování moc nelákala, kovová lehátka byla navíc na dotek žhavá jako rozpálená kamna. Zatímco se Gamay rozhlížela po nějakém místě, kde by se mohla natáhnout, Paul se vypravil k moři.

„Objevil jsem něco zajímavého,“ řekl, když se po několika minutách vrátil, a pak Gamay zavedl na místo, kde byl na břeh vytažen silný motorový člun. Bílý nátěr z jeho dřevěného trupu už oprýskával, zdál se být ale v pořádku a použitelný. Přívěsný motor Yamaha vypadal funkčně a v nádrži měl palivo.

Gamay okamžitě pochopila, co se v mysli jejího manžela odehrává. „Chtěl by sis udělat vyjížďku?“

Trout pokrčil rameny a zahleděl se na mladého muže, který právě vylézal z vody. „Zeptejme se toho mladíka, jestli si ten člun můžeme půjčit.“

Zamířili k mladému muži, který mezitím došel ke svým věcem a začal se utírat. Když k němu přistoupili a pozdravili ho, usmál se na ně. „Vy jste Američané?“

Paul přisvědčil a pak představil sebe i Gamay.

„Jmenuji se Jurij Orlov,“ řekl Rus. „Mého otce znáte. Studuji na univerzitě, kde on pracuje.“ Hovořil dobrou angličtinou s americkým přízvukem.

Potřásli si rukama. Jurij byl vysoký a vyčouhlý a mohlo mu být tak dvacet, měl rozcuchané slámově žluté vlasy a velké modré oči, jejichž velikost ještě umocňovaly brýle s rohovinovými obroučkami.

„Zajímalo by nás, jestli by bylo možné půjčit si tenhle člun a udělat si malý výlet,“ řekl Paul.

„Klidně,“ odvětil Jurij s úsměvem. „Přátelé mého otce mohou cokoli.“

Odtlačil člun na hlubší vodu a zatáhl za startovací šňůru. Motor zakašlal, ale nenaskočil. „Ten motor je trochu vrtošivý,“ pronesl omluvným tónem. Promnul si ruce, pootočil kohoutkem na přívodu paliva a zkusil to znova. Tentokrát se motor po zakašlání s vrněním rozeběhl. Troutovi do člunu nastoupili, Jurij do něj ještě jednou zatlačil, pak se vydrápal nahoru a zamířil na otevřené moře.

14

TRVALO TO NĚKOLIK VTEŘIN, NEŽ AUSTINOVY oči přivykly tmě. Dráždivá vůně kadidla mu připomněla starobylou byzantskou kapli v jednom klášteru v Mistře, rozkládajícím se na kopci nad řeckým městem Sparti. Na hrubě omítnutých stěnách, na nichž visely opravdu umělecky ztvárněné ikony, byly připevněny mosazné lucerny zdobené zlatem, za jejichž barevnými skly mihotavým plamenem hořel plyn. Klenutý strop byl vyztužen mohutným dřevěným žebrovím. Na konci místnosti stál oltář a před ním vysoké křeslo.

Chtěli se na oltář podívat zblízka. Byla přes něj přetažena tmavě purpurová látka, kterou zdobilo zlatými nitěmi vyšité písmeno R. Na oltáři nalezli čadící kadidlo a nad ním visela na zdi lampa, jejíž žlutavé světlo ozařovalo nějakou velkou černobílou fotografii ve zdobeném zlatém rámu.

Na snímku bylo zachyceno sedm lidí – dva dospělí a pět dětí. Ze shodných rysů v jejich obličejích se dalo usuzovat, že jde o rodinu. Na levé straně stál nějaký vousatý muž, který měl na hlavě čepici vojenského střihu a slavnostní uniformu se zvláštním lemováním. Jeho hruď zdobilo množství medailí.

Před mužem stál nějaký hubený bledý hošík v námořnickém oblečku. Vedle ně] byly tři dívky v pubertálním věku a jedna o něco mladší dívenka. Všechny postávaly kolem křesla, na kterém seděla jakási žena středního věku. Geny se zde evidentně nezapřely – všechny děti měly otcovo široké čelo a matčinu kulatou tvář. V popředí stál nízký sloupek podobný těm, na nichž se v muzeích vystavovaly exponáty. Na sloupku spočívala nádherná koruna.

Ta koruna byla masivní a určitě nesloužila k dlouhému nošení. Bohatě ji zdobily rubíny, diamanty a smaragdy. Třebaže fotografie byla pouze černobílá, drahé kameny na ní zářily, jako kdyby hořely. Za pozornost stálo rovněž zlaté říšské jablko znázorňující zeměkouli, kterou svíral v pařátech dvouhlavý orel.

„Tahle cetka by měla určitě velkou cenu,“ řekl Zavala. Naklonil se blíž a pozorně se zadíval na zasmušilé obličeje. „Vypadají dost nešťastně.“

„Možná už měli neblahou předtuchu, co je čeká,“ prohlásil Austin. Zvedl ruku a přejel dlaní po vyšívané látce kryjící oltář. „R jako Romanov.“ Rozhlédl se po místnosti, která ze všeho nejvíc připomínala smuteční kapli. „Tohle je svatyně zasvěcená památce cara Mikuláše II. a jeho rodině. Kdyby ti lidé na fotografii nebyli zavražděni, ten chlapec by si tu korunu jednou nasadil.“

Austin se posadil do křesla stojícího před oltářem. Když se opřel, ze skrytých reproduktorů se ozval mužský sborový zpěv a celý prostor kaple naplnily tóny jakési liturgické písně. Austin vyskočil z křesla, jako by ho píchla vosa. Hluboké mužské hlasy vracející se ozvěnou od stěn okamžitě utichly.

Když Zavala spatřil vyplašený výraz v Austinově tváři, tlumeně se zasmál. „Trochu nervózní, příteli?“

„Chytré,“ zabručel Austin. Přitlačil dlaň na opěradlo křesla a zpěv se ozval znova. Když ruku odtáhl, opět ustal. „Záznam se aktivuje tlakovým spínačem. Škatule, škatule, hejhejte se by se s takovým křeslem hrály parádně. Nechceš si to vyzkoušet?“

„Ne, děkuji. Co se týče hudby, dávám přednost salse.“

„Připomíná mi to Barcaloungerovy nahrávky. Ve své sbírce moderního jazzu jich pár mám.“ Austin se podíval ke dveřím. „Už tu nemáme co dělat. Ani myš by nebyla tak pitomá, aby se nechala chytit do takové pasti.“

Opustili pochmurnou svatyni zasvěcenou Romanovcům a vrátili se ke schodům, po kterých sem přišli. Když vystoupali do dalšího patra, ocitli se v ubytovacích prostorách podobných těm v prvním patře. Avšak zatímco dole bylo pusto, ale uklizeno, tady panoval nepořádek. Přikrývky na špinavých matracích byly zmuchlané, jako by z nich někdo ve spěchu vylezl a jen je odhodil stranou. Na zemi se válely cigaretové nedopalky a plastikové kelímky. Ve vzduchu se vznášel zatuchlý pach potu a zkaženého jídla.

„Fuj!“ ulevil si Zavala.

Austin svraštil nos. „Podívej se na to z té lepší stránky. Nebudeme potřebovat policejní psy, aby za nás šli po stopě.“

Vydali se širokou chodbou, která plynule stoupala jako výjezd z podzemních garáží. Po několika minutách jim do plic pronikl čerstvý vzduch a nahradil nechutný zápach linoucí se z ubytovacích prostor. Tmavá místa chodby v úsecích mezi jednotlivými žárovkami na stropě začala pomalu světlat, neboť zpoza zákrutu vycházelo denní světlo.

Když došli na konec chodby, narazili na otevřené ocelové dveře. Za dveřmi byla krátká rampa a pod ní prostor, který vypadal jako skladiště či garáž. Betonová podlaha byla potřísněna olejem a trusem nějakých malých zvířat. Austin se sehnul a z hromady odpadků vytáhl staré, zažloutlé vydání Pravdy. Z titulní stránky se na něj díval muž s velmi huňatým obočím – Leonid Iljič Brežněv.

Austin hodil noviny na zem a přistoupil k nějakému oknu, v jehož kovovém rámu nezbyl ani kousek skla. Okno skýtalo ničím nenarušovaný pohled na několik nedalekých kovových staveb. Skladiště muselo být součástí komplexu opuštěných budov, které předtím zahlédl ze svého ultralehkého letadla. Vlnitý plech, ležící na střechách budov, byl pokryt rzí a mezi jednotlivými pokroucenými plechy na stěnách a střechách se vlivem dlouhodobého působení větru udělaly mezery. Kolem betonových chodníků, táhnoucích se celým komplexem, rostla vysoká tráva, která je téměř zakrývala.

Pak Zavala, který stál na druhém konci skladiště a díval se na něco ven, ostře hvízdnul, aby upoutal Austinovu pozornost. Ten se propletl hromadami odpadků, došel k Zavalovi a pohlédl oknem ven. Skladiště stálo na stráni nad velkým zapleveleným hřištěm, které mělo přibližně obdélníkový tvar a bylo do terénu lehce zapuštěno, takže působilo dojmem velké misky na mýdlo. Na jedné straně ze země trčela zrezivělá branková konstrukce. Austin nepochyboval o tom, že má před sebou sportoviště, které kdysi ve volných chvílích používaly posádky ponorek.

Po třech stranách hřiště byli ale nyní rozmístěni nějací muži na koních. Volná zůstala pouze strana nejblíže skladiště a ostatních budov. Austin si uvědomil, že jezdci mají na sobě tytéž šedé rubášky a černé kalhoty jako kozáci, kteří ho sundali z oblohy. Jezdců tu ale bylo nejméně třikrát víc a všichni byli otočeni čelem k hřišti.

„Nezmínil ses, že ti chlapi byli členové oddílu póla,“ řekl Zavala s nepříliš zdařilým pokusem o anglický přízvuk.

„Chtěl jsem tě překvapit,“ prohlásil Austin a pak se zahleděl na skupinku vyděšeně vypadajících lidí tisknoucích se k sobě uprostřed hřiště. „Přišli jsme akorát včas na závěr zápasu. Pojď se mnou. Představím tě chlápkům, které jsem tu potkal minule.“

Austin a Zavala vyklouzli ze skladiště a po čtyřech se opatrně přesunuli blíže k hřišti, až do míst, kde tráva začínala řídnout. Když Austin odklonil trs trávy, aby měl lepší výhled, tři jezdci, z každé strany hřiště jeden, se odpoutali od ostatních. Kozáci vyrazili z hrdla několik výkřiků, při kterých tuhla v žilách krev, a vyřítili se tryskem proti skupince lidí uprostřed. Na poslední chvíli ale uhnuli a počali kolem nich kroužit jako Apačové útočící na kryté vozy. Postupně se ke skupince přibližovali. Koňům vyletovaly od kopyt gejzíry hlíny, muži v jejich sedlech se nakláněli dopředu a pobízeli je údery svých bičů k ještě vyšší rychlosti.

Austinovi došla pravidla téhle jednostranné hry. Kozáci se snažili skupinu lidí rozehnat, aby je pak po jednom mohli srážet k zemi. Jedna strana hřiště zůstala volná, aby ty ubožáky lákala k pokusu o útěk. Strategie kozáků ale nefungovala. Čím těsněji kozáci ty lidi míjeli, tím těsněji se k sobě tiskli, jako zebry sledované hladovými lvy.

Jezdci znovu hlasitě vykřikli, obrátili koně a vydali se na svá původní místa. Austin čekal další útok, který by tentokrát podniklo větší množství jezdců. Místo toho se ale pohnul jen jeden jezdec. Opustil řadu a pobídl svého koně do klusu, jako kdyby si chtěl vyrazit na nedělní vyjížďku.

Austin zastínil čočky dalekohledu dlaní, aby se od nich neodrážely sluneční paprsky, a pozorně se na muže zadíval. Jezdec měl na sobě opět tutéž šedou přepásanou rubášku, černé pytlovité kalhoty a holínky. I v tomto horku si na hlavu nasadil kožešinovou čepici. Přes prsa se mu křížem táhly nábojové pásy. Seděl na mohutném tmavě šedém koni, který měl široké boky a mohutné plece, jaké mívají zvířata používaná do zápřahu.

Když se Austin zadíval na mužovy dlouhé a rozcuchané zrzavé vousy, ušklíbnul se. Toho obrovitého kozáka už jednou viděl – v zákrytu hlavně signální pistole. „Tak se zase setkáváme.“

„Ten fešák je nějaký tvůj přítel?“ zeptal se Zavala.

„Spíše jen známý. Nedávno jsme absolvovali menší střetnutí.“

Kozák nikam nespěchal. Přinutil koně přejít do přehlídkového kroku a pomalu takto objel celé hřiště. Ostatní jezdci, jimž byla tato ukázka drezúry určena, ho odměnili ovacemi. Pak kozák tasil šavli, zvedl ji nad hlavu a chraptivě vykřikl. Pobídl koně ostruhami a vyrazil do středu hřiště jako bowlingová koule řítící se na kuželky. Na poslední chvíli přitáhl otěže a prudce koně zastavil. Obrovské zvíře se postavilo na zadní nohy a předníma zahrabalo ve vzduchu.

Lidé krčící se v houfu začali couvat a strkat do sebe, aby se tak vyhnuli míhajícím se kopytům. Ve všeobecném chaosu, který nastal, jeden muž klopýtl a upadl a oddělil se tak od ostatních. Okamžitě se zase vztyčil a pokusil se vrátit do relativního bezpečí houfu, kozák si ale mezery všiml a vjel do ní. Muž učinil klamavý pohyb doprava a poté vyrazil na opačnou stranu. Kozák ale takovou lest předpokládal a zablokoval mu cestu jako honák nahánějící tele určené pro označkování. Protože muž neviděl jinou možnost, vyrazil sprintem k volné straně hřiště.

Třebaže běžící muž měl ve tváři odhodlaný výraz, musel vědět, že jeho dvě nohy se čtyřmi nohami koně nemohou soupeřit. Kozák se ale do jeho pronásledování nepustil a místo toho svým kolegům předvedl další.ukázku drezúry. Jezdec svého koně otočil až ve chvíli, kdy utíkající muž urazil polovinu vzdálenosti, která ho dělila od okraje hřiště. Pobídl koně do klusu a poté do cvalu, při kterém zvířeti začala od kopyt odlétat hlína. Pak kozák znovu zvedl šavli a přinutil koně přejít do trysku.

Když běžící muž uslyšel dunění kopyt, nachýlil trup dopředu jako sprinter před cílovou čarou a divoce rozkmital ruce, aby se ze sebe pokusil vymačkat ještě trošku rychlosti. Nestačilo to. Když kůň muže dohnal, kozák se naklonil na stranu a jeho šavle se prudce snesla na běžcův krk. Muži se podlomily nohy a padl obličejem na zem. Austin zaklel v bezmocném vzteku. Zbabělý útok se odehrál tak rychle, že nestačil zareagovat. Kozák, hrdý na svou chytrost a šikovnost, se usmál, obrátil koně, a zatímco pomalu mířil zpět ke středu hřiště, pokřikoval po skupince mačkajících se lidí a snažil se někoho z nich přesvědčit k dalšímu pokusu o útěk.

Austin zvedl bowen a namířil ho na kozákova záda. Když chtěl stisknout spoušť, zachytil koutkem oka nějaký pohyb. Ležící muž se k Austinovu údivu začal hýbat. Zvedl se na všechny čtyři a pak se pomalu vztyčil. Kozák si s ním předtím zřejmě jen pohrával – udeřil ho plochou stranou čepele, aby tak štvanici jen přerušil a nechutná podívaná mohla po chvíli pokračovat.

Kozáci začali pokřikovat. Jejich kolega se zrzavými vousy nejprve předstíral, že jim nerozumí, pak se otočil a zahrál překvapeného. Rozpřáhl ruce, jako by nechápal, jak by ještě před okamžikem mrtvý muž mohl najednou ožít, a pak ho začal znovu pronásledovat. Běžec už byl skoro na konci hřiště. Austin si uvědomil, že kozák toho muže nenechá doběhnout až k budovám, protože tam by ho mohl dostat jen těžko. Příští švihnutí šavlí bude pro běžce znamenat smrt.

Zavalovi došla trpělivost. „Tahle hra je u konce,“ zavrčel. Zvedl svůj Heckler & Koch a v klasické poloze ležícího střelce zamířil na kozákovu hruď.

Austin položil dlaň na hlaveň Zavalový zbraně a řekl: „Ne.“ Pak se vztyčil.

Když běžec spatřil, jak se Austin zvedá ze země, na zpocené tváři se mu objevil výraz hrůzy. Protože byl přesvědčen, že má odříznutou cestu, prudce se zastavil. Kozák spatřil Austina ve stejný okamžik. Přitáhnutím otěží přinutil koně zastavit, naklonil se v sedle dopředu a udiveně se zahleděl na muže s širokými rameny a podivně světlými vlasy. Austin přímo cítil, jak kozákovy krví podlité oči sálají nenávistí. Kůň zařehtal a začal nervózně hrabat kopyty. Kozák se o svou původní kořist zcela přestal zajímat. Narovnal se, přinutil koně otočit se na místě kolem dokola a pak vyrazil k Austinovi. Když ale Austin nejevil známky toho, že by se chtěl vrhnout k zemi nebo začít utíkat, kozák útok přerušil.

Austin stál s rukama za zády, jako dítě skrývající nějakou sladkost. Pak zvedl levou ruku a pokynul kozákovi, aby přijel blíž. Jezdec, který měl dosud ve tváři udiveny výraz, se při tom gestu usmál a odhalil tak mezeru mezi předními zuby. Tahle nová hra se mu líbila. Pobídl koně a opatrně k Austinovi popojel.

Austin mu pokynul znova, tentokrát důrazněji. Kozák si dodal odvahy a ujel dalších pár metrů. Austin se na něj usmál jako známý zálesák Davy Crockett vysmívající se grizzlymu. Jezdec zařval a pobídl koně.

Stále se usmívající Austin počkal, dokud kozák nepřijede tak blízko, že ho nebude moci minout, a pak pomalým plynulým pohybem vytáhl zpoza svých zad bowen. Uchopil zbraň oběma rukama a zamířil přesně na místo, kde se na mužově hrudi křížily nábojové pásy.

„To máš za Mehmeta,“ prohlásil a stisknul spoušť.

Revolver zahřměl. Těžká kulka narazila do kozákovy hrudní kosti a roztříštila ji na kusy. Několik z nich si našlo cestu do mužova srdce. Kozák zemřel dřív, než jeho prsty přestaly svírat opratě. Kůň s očima plnýma děsu ale pokračoval dále a řítil se na Austina jako náklaďák, kterému při jízdě z kopce selhaly brzdy. Austin se proklel, že tak otálel a nevystřelil dříve.

Když otěže zůstaly volné a zvíře nedostalo žádný povel, na poslední chvíli před Austinem uhnulo. Jako kámen tvrdým zadkem do něj ale vrazilo a odhodilo ho. Austin prolétl vzduchem a dopadl levým bokem na zem. Síla nárazu byla tak velká, že mu hlasitě cvakly zuby. Když se přestal kutálet, pokusil se postavit, podařilo se mu ale zvednout se jen na jedno koleno. Byl pokryt prachem a na jedné straně mokrý od koňského potu. Zavala k němu přispěchal a pomohl mu vstát. Když se Austinovi opět vyjasnil zrak, pohlédl směrem ke kozákům. Očekával, že je uvidí řítit se tryskem k nim.

Jako by se ale svět zastavil v místě i čase.

Jezdci zůstali smrtí svého vůdce zaskočeni. Seděli v sedlech tak nehybně, že připomínali sochy v parku. Lidé na hřišti byli šokovaní úplně stejně. Austin vyplivl trochu slin smíšených s prachem. Pak pomalu a odhodlaně zamířil k místu, kde zůstala ležet jeho zbraň, a zvedl ji. Pak křikl na muže, který se předtím pokoušel utéci, aby se schoval ve skladišti. Austinův rozkaz přiměl šokovaného muže k pohybu. Rozeběhl se.

Jako by v té chvíli někdo otočil vypínačem.

Když lidé na hřišti spatřili, že jejich druh utíká do bezpečí, rozběhli se o překot za ním. Austin a Zavala na ně začali povzbudivě křičet a ukazovat na skladiště. Kozáci si konečně uvědomili, co se stalo, že jejich vůdce je mrtvý a zajatci prchají. Zařvali, vyrazili na fotbalové hřiště a s tasenými šavlemi se tryskem vyřítili k Austinovi a Zavalovi. Ti chvíli jen nehybně stáli a téměř v posvátné hrůze hleděli na útok kozácké jízdy.

„Panebože!“ křikl Zavala do dunění kopyt. „To je jako v nějakém starém westernu.“

„Musíme doufat, že to není nová verze Custerovy poslední bitvy,“ prohlásil Austin s chmurným úsměvem.

Pak Austin zvedl bowen a vystřelil. Nejbližší jezdec se naklonil v sedle a spadl na zem. Poté zahřměl Zavalův Heckler & Koch a k zemi se poroučel další kozák. Jezdci ani v nejmenším nezpomalili – dobře si uvědomovali, že mají vzhledem ke svému počtu a rychlosti výhodu. Ozvaly se další dva výstřely, tentokrát téměř simultánně, a další dva muži spadli na zem.

Kozáci sice nepostrádali odvahy, neměli ale zájem spáchat sebevraždu. Postupně se začali naklánět dopředu, chytat se koní kolem krku a spouštět se k bokům svých zvířat, aby netvořili tak snadné cíle. Zatímco Austin a Zavala přemýšleli, jak na novou kozačkou taktiku zareagovat, jeden kůň prudce zastavil, klesl k zemi a překulil se na bok.

Austin se nejprve domníval, že zvíře klopýtlo a upadlo, pak ale zaregistroval, že jezdec na ně střílí a svého koně přitom používá jako štít. Několik dalších jezdců ho napodobilo. Část kozáků ale zůstala v sedle, rozdělila se a začala se k nim blížit ze dvou stran. Austin a Zavala se vrhli k zemi. Nad hlavami jim počaly jako navztekané vosy létat kulky.

„Automatické zbraně!“ křikl Zavala. „Tvrdil jsi, že ti chlapi mají jen muškety a řeznické nože.“

„Jak jsem mohl vědět, že se zastaví v obchodě se zbraněmi?“

„To na ně nemohl někdo dohlídnout?“

Austinova odpověď zanikla ve hřmění automatických zbraní. On i Zavala vypálili ještě několik střel – spíše ale jen pro efekt – pak se otočili a začali se plížit ke skladišti. Kozáci pokropili kulkami také horní část svahu. Muži střílející zpoza svých koní poté dospěli k názoru, že oba zabili, a tak se opět vyhoupli do sedel a zamířili k domnělým mrtvolám.

Když se Austin a Zavala konečně ocitli ve skladišti, přistoupili k oknům a zahájili na kozáky opět palbu. Další dva muži padli na zem. Jakmile kozáci zjistili, že jejich kořist ještě stále žije, přerušili útok a zamířili do středu hřiště, zřejmě aby se tam přeskupili.

Austin té chvíle klidu využil, obrátil se k oknu zády a zahleděl se na muže, kteří se ve skladišti ukrývali. Nevzpomínal si, že by někdy v životě viděl někoho tak zbědovaného. Jejich světle hnědé kombinézy byly pomačkané a špinavé a vpadlé tváře jim pokrývala strniště. Muž, který měl předtím možnost na vlastní kůži pocítit zvrhlost kozáckého vůdce, přistoupil k Austinovi, aby si s ním promluvil. Stejnokroj měl na loktech a na kolenou roztržený a byl pokryt prachem, tvářil se však, jako by na sobě měl dokonale vyžehlenou bílou přehlídkovou uniformu.

Mladý muž Austinovi řízně zasalutoval. „Podporučík Steven Kreisman z ponorky NR-1 amerického válečného námořnictva.“

Austin sáhl k opasku, za nímž měl zastrčenu čepici, kterou Zavala nalezl na ruské ponorce. „Možná byste ji mohl předat původnímu majiteli,“ řekl a podal čepici muži.

„Ta je kapitánova. Jak jste k ní přišel?“ zeptal se Kreisman, který se na čepici díval, jako by ji viděl poprvé v životě.

„Můj kolega ji našel na palubě jedné ruské ponorky.“

„Co jste vůbec zač?“ vysoukal ze sebe Kreisman, který jako by ztratil sebejistotu.

„Jsem Kurt Austin a ten muž u okna je můj kolega Joe Zavala. Pracujeme pro Národní agenturu pro podmořský výzkum.“

Podporučíkovy oči sklouzly na jeho ohryzek. Ti dva bojovně se tvářící muži s kouřícími zbraněmi, kteří je zachránili, jako dva vědci zabývající se studiem oceánu nevypadali. Spíše by je tipoval na členy přepadového komanda.

„Nevěděl jsem, že NUMA má vlastní protiteroristickou jednotku,“ prohlásil udiveně.

„Taky že nemá. Jste v pořádku?“

„Cítím se, jako by mě přejel buldozer, ale jinak mi nic není,“ odvětil muž a promnul si místo na krku, do kterého ho udeřila kozákova šavle. „Nějakou dobu asi nebudu moci nosit vázanku. Možná vám to bude připadat jako hloupá otázka, pane Austine, ale co tady vy a váš přítel děláte?“

„Nejprve vy. Když jsem o vás naposledy slyšel, chystali jste se z Egejského moře vylovit nějaké staré předměty.“

Mladému muži lehce poklesla ramena. „To je dlouhý příběh,“ řekl unaveně.

„Moc času nemáme. Zkuste mi vylíčit, co se stalo, během třiceti vteřin.“

Kreisman se Austinovu požadavku musel zasmát. „Dobře, pokusím se o to.“

Zhluboka se nadechl a ve stručnosti mu všechno popsal.

„Nějaký cizí vědec, chlap jménem Pulaski, na nás vytáhl pistoli a zmocnil se NR-1. Pak byla NR-1 připevněna k palubě nějaké obrovské ponorky a odvezena pryč. Celá ta věc je tak neuvěřitelná.“ Odmlčel se, protože očekával nedůvěřivou reakci. Když v Austinových pozorně hledících očích žádnou nespatřil, pokračoval dále. „Posádka byla přemístěna na palubu nějakého záchranného plavidla. Přinutili nás pracovat na jakémsi starém potopeném parníku. Museli jsme z něj komplikovaně vyzvednout nějaké věci. Pak nás ta velká ponorka dopravila sem. Kapitána a kormidelníka nechali na NR-1. Ostatní uvěznili v podzemí. Když pro nás dneska přišli, mysleli jsme si, že nás odvedou zpátky k naší ponorce. Místo toho nás ale nahnali na tohle hřiště. Strážní, kteří nás hlídali, někam zmizeli, a tihle kovbojové s kožešinovými čepicemi si s námi začali hrát.“ Znovu si promnul krk. „Co je to za pitomce?“

Zavala dal Austinovi rukou znamení, aby upoutal jeho pozornost. „Omlouvám se,“ prohlásil Austin, „ale vypadá to, že našich třicet vteřin uplynulo.“

Když přistoupil k oknu, Zavala mu podal dalekohled. „Členové toho oddílu póla mají nějaký spor,“ řekl Joe lhostejně znějícím hlasem.

Austin se dalekohledem zadíval na kozáky, kteří byli ještě stále shromážděni na hřišti. Někteří jezdci sesedli z koní a divoce gestikulovali.

Austin sklonil dalekohled a řekl: „Možná si vyměňují recepty na boršč, počítám ale spíš s tím, že naše jména připisují na seznam hostů pozvaných na párty, kde se budou podávat čerstvé krvavé bifteky.“

Zavala se zatvářil, jako by se mu udělalo špatně od žaludku. „Asi budeš mít pravdu. Mohli bychom jejich pozvání odmítnout, aniž bychom se jich nějak dotkli?“

Austin se zamyšleně poškrábal na bradě a pak řekl: „Máme dvě možnosti. Mohli bychom využít toho, že se hádají, doufat, že hned tak nepřestanou, a pokusit se dostat k moři a odplavat pryč. Nebo se můžeme schovat dole.“

„Jsem si jist, že vidíš stejný problém jako já,“ řekl Zavala. Jestli nás dostihnou na otevřeném prostoru, bude po nás veta. Jestli se vrátíme do ponorkového bunkru, budeme moci použít jen dva dýchací přístroje.“

Austin přikývl. „Můžeme se pokusit o obojí. Ty se s posádkou pokusíš dostat na pláž. Já tady zůstanu, a jestli se ti jezdci pohnou z místa, odlákám je na ponorkovou základnu. Budou bez koní a ztratí tak výhodu. Uniknu stejnou cestou, jakou jsme se sem dostali. Jako ryba dírou v síti.“

„Měl bys větší šanci, kdybychom si záda kryli navzájem.“

„Někdo se musí postarat o posádku ponorky. Vypadají dost zbědovaně.“

Podporučík Kreisman se k nim přišoural a řekl: „Odpusťte, že jsem poslouchal, ale když jsem nastoupil u válečného námořnictva, absolvoval jsem výcvik u SEAL. Nedokončil jsem ho, ale ještě jsem všechno nezapomněl. Mohu odtud posádku odvést sám.“

Austin se zadíval na odhodlaný výraz v Kreismanově tváři a dospěl k závěru, že kdyby se s tím mladým mužem od válečného námořnictva chtěl začít přít, jen by ztrácel čas. „Dobře, máte to na povel. Dostaňte se na pláž a plavte pryč. Z vody vás vytáhne jedna rybářská loď. Já zůstanu tady a budu vás krýt tak dlouho, jak to jen bude možné. Měli byste si pospíšit. Zavala vás pro jistotu doprovodí.“

Pokud se podporučík divil, jak by pro ně Austin mohl poslat nějakou loď, nedal to na sobě znát. Předpisově mu zasalutoval a svolal k sobě své kolegy. Námořníci pak opustili skladiště zadním oknem. Zatímco Zavala doprovázel posádku na pláž, Austin hlídal. Zdálo se, že se kozáci ještě stále nedohodli, co by měli udělat. Pak uchopil přenosnou vysílačku a spojil se s kapitánem Kemalem.

„Jste v pořádku?“ zeptal se ho kapitán. „Slyšeli jsme střelbu.“

„Jsme v pořádku. Pozorně mě poslouchejte, kapitáne. Během několika minut uvidíte, jak na otevřené moře plavou nějací lidé. Přibližte se tak blízko břehu, jak to bude bezpečné, a vyzvedněte je na palubu.“

„A co vy a Joe?“

„My se vrátíme stejnou cestou, jakou jsme se dostali dovnitř. Zakotvěte dále od břehu a počkejte na nás.“ Vypnul vysílačku. Pak něco upoutalo jeho pozornost.

Když se Zavala po několika minutách vrátil, čekal ho Austin před skladištěm. „Šel jsem s nimi až k té duně,“ řekl Zavala. „Touhle dobou by už měli být ve vodě.“

„Zavolal jsem Kemalovi a řekl mu, ať je vyzvedne.“ Pak ukázal na oblohu, kde se cosi kovově lesklo. „Co si o tom myslíš?“ Objekt, který nejdříve vypadal jako špendlíková hlavička, se začal zvětšovat. Když dosáhl velikosti letícího hmyzu, zaslechli zvuk rotorů.

„Neřekl jsi mi, že kozáci mají vlastní letectvo.“

Když si Austin přiložil k očím dalekohled, spatřil nějaký vrtulník letící jejich směrem. „Sakra…“ Z otevřených dvířek helikoptéry se vykláněl Lombardo s videokamerou. „Ten zakrslý idiot!“

Zavala si vzal od Austina dalekohled, aby se na to podíval sám. Vrtulník se pak otočil, takže spatřil i jeho druhou stranu. Pozorně se zahleděl na postavu ve dvířkách, pak dalekohled spustil dolů a věnoval Austinovi zvláštní pohled.

„Potřeboval by sis nechat zkontrolovat oči, příteli,“ řekl a vrátil Austinovi dalekohled.

Když se Austin podíval tentokrát, zaklel mnohem hlasitěji než předtím. Spatřil totiž Kaelin snědý obličej orámovaný větrem čechranými tmavými vlasy. Helikoptéra se ocitla přímo nad hřištěm. Filmaři si zřejmě ještě dobře pamatovali na svou poslední nehezkou příhodu. Poučili se z ní, a tak pilota asi instruovali, aby se k zemi moc nepřibližoval. Nemohli vědět, že jezdci své obstarožní pušky vyměnili za moderní automatické zbraně. Když kozáci vrtulník zahlédli, neztráceli čas a zasypali ho ničivou záplavou střel. Z motoru stroje začal po několika vteřinách vycházet tmavý olejovitý kouř. Helikoptéra se zakolébala jako pták, do něhož se opřel mocný větrný poryv, a zamířila k zemi.

Rotory vířily ve vzduchu čím dál pomaleji, dokonce už bylo možno rozeznat jednotlivé listy, rychlost jejich otáčení ale stačila na to, aby působily alespoň jako padák. Vrtulník se snášel k zemi jako padající list. Narazil na zem tak tvrdě, že to jeho podvozek nevydržel, trup ale zůstal nepoškozen. Pár vteřin poté, co helikoptéra udeřila do země, se z ní jako hrací kostky z kelímku vyvalili Kaela, Lombardo, Dundee a nějaký další muž.

Když kozáci uviděli otřeseného pilota a osádku vrtulníku, explodovali vzteky jako dlouho nečinná sopka. Skočili do sedel a tryskem vyrazili proti bezmocné čtveřici. Austinovi ztuhla v žilách krev. Kozáky od nešťastníků dělily už jen vteřiny jízdy. Na jejich záchranu nezbýval čas. Stejně se ale tím směrem s pistolí v ruce rozeběhl. Když ho od nich dělilo zhruba sto metrů, začali se kozáci náhle kácet k zemi, jako kdyby se připletli pod nějakou obrovskou neviditelnou kosu.

Zaváhali, zpomalili a nakonec se zastavili a jen se zmateně točili na místě. Několik dalších jezdců skončilo na zemi.

Austin zaregistroval nějaký pohyb v lese nedaleko hřiště. Z šera mezi stromy se začali vynořovat muži v černých uniformách. Postupovali pomalu, ale odhodlaně proti jezdcům, zbraně měli opřeny do ramen a v chůzi stříleli. Když kozáci zjistili, že stojí proti přesile, pobídli koně a v panice zamířili na opačnou stranu, ke vzdálenému lesu.

Muži v černých uniformách vytrvale kráčeli dále, nyní již za ujíždějícími kozáky. S výjimkou jednoho. Jakýsi muž se oddělil od ostatních a zamířil k místu, kde stáli Austin a Zavala. Austin si všiml, že kulhá. Když se muž přiblížil, Zavala automaticky zvedl zbraň. Austin ale na její hlaveň položil ruku a lehkým tlakem ji sklonil k zemi.

Petrov se zastavil pár metrů od nich. Světlá jizva na jeho snědém obličeji byla na slunci mnohem zřetelnější než při jejich istanbulském setkání. „Buďte zdráv, pane Austine. Rád se s vámi zase setkávám.“

„I já vás zdravím, Ivane. Netušíte, jak opravdu báječné to je, zase se s vámi vidět.“

„Myslím, že si to dokážu představit,“ odvětil Petrov a nenuceně se rozesmál. „Vy a váš přítel si se mnou musíte vypít skleničku vodky. Můžeme si přitom promluvit o starých časech a nových začátcích.“

Austin se otočil k Zavaloví a přikývl. Pak všichni tři s Ivanem v čele zamířili k fotbalovému hřišti.

15

KDYŽ PAUL TROUT POZOROVAL VYSOKÉHO a zvídavého Jurije Orlova, nemohl se ubránit dojmu, že vidí sebe samého, jak se jako kluk motá kolem vědců oceánografického institutu ve Woods Hole. Jak Jurij stál na zádi a jednou rukou třímal kormidelní páku, mohl by být kterýmkoli z rybářů, které Paul vídal chytat ryby u mysu Cod. Jediné, co mladík potřeboval, aby se obrázek stal dokonalou replikou, byla baseballová čepice s logem Red Sox a velký černý labradorský retriever.

Jurij si člun okamžitě ochočil, odplul s ním asi sto metrů od břehu, pak zastavil a nechal motor běžet naprázdno.

„Chtěl bych vám poděkovat, že jste mě vzali s sebou, doktore Paule a doktorko Gamay. Chápu to jako velkou čest, že můžu být ve společnosti dvou tak známých vědců. Závidím vám, že vás zaměstnává NUMA. Otec mi o svých zážitcích a zkušenostech ze Spojených států mnohokrát vyprávěl.“

Třebaže jim tento mladý muž hatil plány na malou průzkumnou expedici, Troutovi se na něj usmáli. Byl plný mladistvého nadšení a jeho velké modré oči se za tlustými skly brýlí leskly vzrušením.

„Váš otec se často zmiňoval o rodině, kterou zanechal v Rusku,“ řekl Paul. „Vzpomínám si, že mi ukázal pár fotografií, na kterých jsem viděl vás a vaši matku. Tenkrát jste byl podstatně mladší, takže jsem vás hned nepoznal.“

„Někteří lidé tvrdí, že jsem podobný spíše matce.“

Trout souhlasně přikývl. Když profesor Orlov pobýval ve Woods Hole, přepadaly ho občas záchvaty stesku po domově, při nichž vyndával z peněženky fotografie své rodiny a pyšně je všem kolem ukazoval. Trout si ještě dobře pamatoval, jak ho tenkrát udivilo, jaký je mezi profesorem, který připomínal spíše medvěda, a jeho vysokou štíhlou ženou kontrast.

„S vaším otcem jsem spolupracoval velmi rád. Je to vynikající a velmi příjemný člověk. Doufám, že spolu ještě někdy budeme na něčem pracovat.“

Jurij se rozzářil jako žárovka. „Profesor mi slíbil, že jestli se ještě někdy vypraví do Států, vezme mě s sebou.“

Když Jurij pro svého otce použil označení profesor, musel se Trout usmát. „Určitě byste neměl žádné problémy. Vaše angličtina je vynikající.“

„Děkuji vám. Občas u nás bydlí američtí studenti, kteří k nám přijíždějí na výměnný pobyt.“ Ukázal rukou na opačnou stranu, než kam Troutovi chtěli vyrazit. „Je tam velmi hezké pobřeží. Pozorujete rádi ptáky?“

Gamay cítila, že jejich záměr je čím dál více ohrožen. „Abychom se přiznali, Juriji,“ řekla líbezným hlasem, „chtěli jsme původně zamířit do Novorossijska.“

Ve tváři mladého muže se objevil údiv. „Novorossijska? Jste si jisti? Na opačné straně je pobřeží mnohem hezčí.“

Paul navázal na narážku své ženy. „Ve Virginii je chodíme pozorovat často, jako podmořský geolog se ale více zajímám o podmořský těžařský průmysl. Zjistil jsem, že jedna z největších společností podnikajících v tomto oboru sídlí právě v Novorossijsku.“

„Jistě. Hovoříte o Ataman Industries. Je to obrovská firma. Svou diplomovou práci píšu na téma ekologické těžby, takže se o ně hodně zajímám. Až skončím školu, možná je požádám o místo.“

„Pak určitě chápete, proč bychom se rádi podívali na jejich zařízení.“

„Samozřejmě. Škoda že jsem to nevěděl dřív. Možná by nám dovolili si to tam společně prohlédnout. Z moře si o rozsahu jejich aktivit můžete udělat celkem dobrou představu.“ Pak se ulehčeně usmál. „Ptáky mám rád taky, ale ne zas tolik.“

„Já jsem podmořská bioložka,“ ozvala se Gamay. „Mým oborem jsou sice ryby a vodní rostlinstvo, domnívám se ale, že výlet do Novorossijska by nemusel být nezajímavý.“

„Takže můžeme vyrazit,“ prohlásil Paul.

Jurij zařadil rychlost, přidal plyn a udělal velkou, plynulou zatáčku. Držel se asi čtvrt míle od pobřeží a udržoval přibližně paralelní kurz s břehem. Stromy na pobřeží začaly po chvíli řídnout, pak je vystřídala pobřežní planina a poté vysoké vlnící se kopce. Pláž nahradily rozsáhlé, rákosem zarostlé mokřiny a meandrovité říčky.

Paul a Gamay seděli vedle sebe na sedátku ve středu člunu a vychutnávali si plavbu mořem, s jehož povrchem si pohrávaly sluneční paprsky. Člun měřil na délku přibližně šest metrů a měl bytelnou konstrukci, jejímiž hlavními charakteristickými prvky byly obšívka z navzájem přesazených prken a tupá příď. Jurij neustále mluvil a pořád jim na břehu něco ukazoval. Třebaže většina mladíkových slov zanikala ve vrčení motoru a šumění vody kolem trupu, Troutovi souhlasně přikyvovali.

Pokud měli Troutovi o mladém studentovi nějaké pochybnosti, rychle na ně zapomněli. Z Jurije se vyklubal dar seslaný z nebes. Věděl, jakou směsici paliva a vzduchu má choulostivý motor nejraději, a měl podrobné znalosti zdejší krajiny. Kdyby se měli v rušném přístavu orientovat sami, asi by s tím měli velké potíže. A nalézt Ataman Industries by bez průvodce bylo téměř nemožné. Jak pronikali hlouběji do Zemeského zálivu, důležitost Novorossijska jako nepostradatelného ruského přístavu byla stále zřejmější. Oběma směry neustále pluly nějaké lodě. Této přehlídky se zúčastnila snad všechna komerční plavidla, která člověk dokázal vyjmenovat – nákladní lodě, tankery, remorkéry pro zaoceánskou plavbu, osobní lodě i trajekty.

Jurij se od těchto velkých plavidel a pro člun nebezpečných vln, které vytvářely, držel v úctyhodné vzdálenosti. Zástavba na pobřeží byla stále hustší. Přes průmyslový smog, který visel nad přístavem, byly vidět vysoké budovy, kouřící komíny a zásobníky na sypké materiály. Jurij zpomalil a dále pokračovali rychlostí svižnější chůze.

„Město má bohatou historii,“ prohlásil mladík. „Neujdete pár metrů, aniž byste narazili na nějakou památku. Když odtud v roce 1920 spojenecké lodě evakuovaly bělogvardějská vojska, skončila tak ruská revoluce. Je to také jeden z největších přístavů v Rusku. Tankery odtud vozí ropu vytěženou na severním Kavkazu. Sešariský ropný přístav můžete vidět támhle.“

Paul se zadíval na tmavou vodu. „Podle velikosti těch lodí soudím, že přístav je hluboký.“

„Moře u Novorossijska v zimě nezamrzá. Je to významný přístav pro přepravu zboží mezi Ruskem, středomořskými zeměmi a zbytkem Evropy a do určité míry je výhodný i pro Asii, země kolem Perského zálivu a Afriku. Přístavní zařízení jsou hotová umělecká díla. Přístav se ve skutečnosti dělí na pět částí – tři slouží pro nakládku a vykládku zboží, jedna je pro tankery a jedna pro cestující. Vy jste přiletěli letadlem, takže víte, že se odtud létá do celého světa.“

„Už chápu, proč by měly Ataman Industries mít sídlo zrovna tady,“ poznamenala Gamay, zatímco si prohlížela rušný záliv.

„Ukážu vám ho.“

Jurij přidal plyn a nasměroval příď člunu proti širokému výběžku. Když připluli blíž, spatřili šest betonových mol vybíhajících do moře. Bylo u nich vyvázáno několik lodí. Za moly byl vidět rozsáhlý komplex průmyslových budov, sloupových jeřábů, velkých portálových transportérů a otočných překladačů. Po molech se jako nějaký obří hmyz pohybovaly vysokozdvižné vozíky a nákladní auta.

„Co z toho patří Ataman Industries?“ zeptala se Gamay.

Jurij se usmál a máchl rukou před sebou. „Všechno.“

Gamay udiveně hvízdla. „Nedokážu uvěřit, že je to tak velké. Je to větší než některé důležité světové přístavy.“

„Ataman Industries má svou vlastní flotilu vlečných člunů, vlastní vodovodní síť a systém pro doplňování paliva a také zásobníky pro uskladňování veškerého lodního odpadu,“ řekl Jurij. „Vidíte támhle ty obrovské jeřáby? To je loděnice. Ataman Industries tam staví vlastní lodě. Může tak dohlížet nejen na projektování lodí, ale i na jejich stavbu a finanční náklady s tím vším spojené.“ Zamračil se a rozhlédl se kolem, jako by něco hledal. „To je zvláštní. Přístav Ataman Industries je skoro prázdný.“

Paul si se svou ženou vyměnil udivený pohled. „Mně se prázdný nezdá. Všimněte si vší té aktivity. Navíc vidím pět značně velkých lodí, které jsou právě teď taženy k přístavišti.“

„Ty představují v rámci flotily Ataman Industries malé lodě. Chtěl jsem vám ukázat jejich oceánská vrtná zařízení. Vypadají, že by se byla schopna provrtat až na druhou stranu zeměkoule. Každé z nich je velké jako město.“

„Asi jsou právě teď všechna na moři a vrtají.“

„Možná,“ řekl Jurij, ale jeho hlas zněl skepticky. „Nemyslím si to však. Ataman Industries mají tolik lodí, že nějaké z nich vždycky podstupují nějakou úpravu. I při tom množství mol tady není dost místa, aby se sem mohla najednou vejít celá jejich flotila.“ Zadíval se na pobřeží a prohlížel si ho tak dlouho, dokud nenašel to, co hledal. „Ak můžu vám ukázat něco skoro stejně tak zajímavého.“

Jurij udržoval tentýž kurz, dokud neminuli hlavní přístaviště, a pak zamířil k nějakému menšímu molu. Byla u něj vyvázána asi stodvacetimetrová luxusní jachta. Zářivě bílý trup po celé délce lemoval černý pruh. Nástavby byly neobvykle elegantní a aerodynamické. Příď měla tvar ostrého písmene V, aby se mohla prořezávat vlnami. Široká záď plavidla byla vydutá.

„Páni!“ vydechl Jurij. „Už jsem o té krasavici slyšel, ale poprvé ji vidím na vlastní oči.“

„Tomu říkám luxusní jachta,“ prohlásil Paul obdivně.

„Patří Razovovi, šéfovi Ataman Industries. Říká se o něm, že na té jachtě žije a všechno řídí právě z ní,“ řekl Jurij a lehce stočil kormidlo. Gamay uchopila kameru a pořídila několik záběrů. „Mohli bychom se podívat taky na druhou stranu?“ zeptala se pak.

Jurij zareagoval vychýlením kormidelní páky. Když se ocitli na druhé straně jachty, Gamay opět přiložila k oku kameru a začala tisknout jedno z tlačítek, aby mohla pořídit širokoúhlý záběr, pak ale na palubě zaregistrovala pohyb. Objevila se nějaká postava. Okamžitě na ni zamířila objektiv a použila maximální, tedy dvousetmilimetrovou ohniskovou vzdálenost. „Dobrotivý Bože!“ vyrazila ze sebe a zalapala po dechu.

„Co tam vidíš?“ zeptal se Paul.

„Podívej se sám,“ odvětila a podala mu kameru.

Paul se zadíval do hledáčku a pozorně si prohlédl celou palubu, nikoho ale nespatřil.

„Paluba už je zase prázdná. Co jsi na ní viděla?“

Gamay se jen tak lehce nevyplašila, teď se ale neubránila lehkému zachvění. „Nějakého vysokého muže s dlouhými černými vlasy a vousy. Díval se přímo na mě. Měl jeden z nejděsivějších obličejů, jaký jsem v živote viděla.“

Po příjezdové cestě se k molu začal blížit nějaký vůz podobný džípu. Paul okamžitě zbystřil pozornost. Zadíval se na auto objektivem kamery, a když vjelo na začátek mola, rozvážně pronesl: „Máme společnost. Musíme zvednout kotvy.“

Automobil se skřípěním brzd zastavil. Vyskákalo z něj šest uniformovaných mužů se zbraněmi, rozeběhli se po molu, zabočili na lodní lávku a vběhli na palubu jachty. Jurij dosud váhal, když ale uviděl ozbrojené muže, dal plný plyn a zamířil zpátky do zálivu.

Příď člunu se zvedla a plavidlo začalo navzdory své bytelné konstrukci nabírat slušnou rychlost. Na prodloužené zádi jachty se objevily záblesky a v blízkosti člunu na hladině vykvetly drobné gejzíry. Paul na ostatní zakřičel, aby se sehnuli. Jedna kulka člun zasáhla a z dřevěné obšívky odlétla tříska, za chvíli se však ocitli mimo dostřel. Ale nebezpečí ještě nebylo zažehnáno. K molu dorazilo další auto a muži, kteří z něj vyskákali, zamířili do míst, kde byly přivázány motorové čluny.

Jurij nasměroval člun k rušnému lodnímu koridoru a po chvíli proplul za zádí nějaké nákladní lodě, která směřovala ven na otevřené moře. Když člun proplouval přes její zádové vlny, skákal přitom jako delfín, ale překonal je bez problémů. Jurij poté zatočil směrem k lodi a schoval člun za její trup. Když se celý přístavní komplex patřící Ataman Industries ocitl daleko za nimi, odpoutal se od nákladní lodě a vydal se podél pobřeží k táboru. Paul po čase navrhnul, aby se na chvíli schovali v ústí nějaké říčky. Udělali to a počkali deset minut, nikdo je ale nesledoval.

Jurij byl v obličeji celý červený vzrušením. „Lidi, to bylo fantastické. Slyšel jsem, že spousta podniků má vlastní armádu na ochranu před ruskou mafií, to je ale poprvé, co jsem nějakou viděl na vlastní oči.“

Paul se cítil provinile, že syna svého přítele a bývalého kolegy vystavil nebezpečí. Cítil, že on a Gamay dluží Jurijovi vysvětlení, zároveň si ale uvědomoval, že přílišná informovanost někdy může být stejně nebezpečná. Gamay mu očima sdělila, že ví, co dělat.

„Juriji, chtěli bychom tě o něco požádat,“ řekla. „Byli bychom rádi, kdybys o tom, co se stalo, s nikým nemluvil.“

„Hádám, že vaše návštěva mého otce není jen společenskou záležitostí,“ řekl na to Jurij.

Gamay přikývla. „NUMA nás požádala, abychom se blíže podívali na Ataman Industries. Máme podezření, že jsou zapleteni do nějakých špinavých kšeftů. Plánovali jsme si je omrknout z bezpečné vzdálenosti. Nepočítali jsme s tím, že by se to mohlo vyvinout takhle.“

„Připadal jsem si jako v bondovce!“ vyhrkl nadšeně Jurij a na tváři se mu objevil široký úsměv. „Jen s tím rozdílem, že nešlo o fikci. Bylo to velmi reálné.“

Gamayin uklidňující tón na Jurije působil mnohem víc než jakákoli slovní šaráda, kterou by byl schopen vymyslet Paul.

Jurij se pokusil zatvářit vážně. „Nechám si to pro sebe, bude ale těžké neříct to přátelům.“ Povzdechl si. „Stejně by mi nevěřili.“

„Jakmile zjistíme, co to všechno znamená, vysvětlíme ti to,“ ozval se Paul. „Můžeme tě ujistit, že budeš jedním z prvních, koho budeme informovat. Domluveno?“ Natáhl k mladíkovi pravici.

„Domluveno,“ odvětil Jurij, potěšen, že patří do takové konspirace. Pak si všichni potřásli rukama.

V době, kdy na pobřeží spatřili světla vycházející z tábora, slunce už kleslo k horizontu a stíny se notně prodloužily. Když se pak člun přiblížil k pláži, všichni tři vydechli úlevou. Kdyby ale věděli, že ten malý bod vysoko na obloze, který zdola vypadal jako pták, je ve skutečnosti vrtulník vybavený optickými přístroji schopnými maximálního možného přiblížení, určitě by se tak sebejistě necítili.

Profesor Orlov je čekal na pláži. Vešel do vody a vytáhl člun přídí na břeh. „Vítejte, přátelé. Jak vidím, už jste se seznámili s mým synem Jurijem.“

„Byl tak laskav, že nás vzal na vyjížďku po okolí,“ řekla Gamay. Vystoupila z člunu a postavila se tak, aby svým tělem zakryla stopu po kulce. „Příjemně jsme si popovídali o přítomnosti a budoucnosti.“

„Co se týče přítomnosti, měli byste si zajít do své chaty a upravit se. Budoucnost totiž obsahuje fantastickou večeři a povídání o starých časech. Žijeme tu dost primitivně, ale o své žaludky dbáme,“ prohlásil a přejel si dlaní po klenoucím se břichu.

Profesor doprovodil Troutovy na mýtinu a řekl jim, aby se tam vrátili za půl hodiny a nezapomněli si s sebou vzít apetit. Pak i se svým synem kamsi rychle odešel. Jurij se z chůze ohlédl přes rameno a mrknul na ně. To tiché poselství bylo jednoznačné. Jejich společné tajemství nevyzradí.

Jakmile se Paul a Gamay vrátili do chaty, spláchli ze sebe mořskou sůl a pot z pravé prožitého dobrodružství. Gamay se převlékla do džin, které zvýrazňovaly její dlouhé nohy, blůzky a fialového krátkého kabátku. Paul neviděl důvod, proč by tady měl zapomenout na své úzkostlivé zvyklosti týkající se oblečení. Vzal si na sebe volné světle hnědé kalhoty, zelenkavou košili ve stylu Gatsbyho a fialového motýlka.

Když pak došli znovu na paseku, sedělo u piknikového stolku či v jeho bezprostředním okolí už několik dalších dočasných obyvatel tohoto komplexu. Pozdravili se s dvojicí ve středním věku, která jim byla představena hned po příjezdu, vysokým a na první pohled emotivním fyzikem, jenž připomínal Solženicyna, a mladými manžely, studujícími strojní fakultu univerzity v Rostově. Stůl pokrýval vyšívaný ubrus a barevný čínský porcelán. Příjemnou atmosféru podmalovávalo světlo vycházející z japonských luceren.

Jen co Orlov spatřil Troutovy, objevil se mu na tváři zářivý úsměv. „Ach, moji američtí hosté. Vypadáte úchvatně, Gamay, a ty ses oblékl bezvadně jako vždycky, Paule. Nový motýlek? Musíš jich mít už pěknou zásobu.“

„Obávám se, že mi tahle záliba už začíná lézt do peněz. Nevíš o nějaké firmě, která by vyráběla levné motýlky na jedno použití?“

Profesor se zachechtal a pak jejich rozhovor přeložil ostatním. Pak Troutovým ukázal, která místa jsou pro ně vyhrazena, nedočkavě si promnul ruce a zamířil do své chaty, aby přinesl jídlo. K večeři byly pirohy plněné lososem, ruská specialita podávaná s rýží, a čistý boršč. Profesor disponoval rovněž bednou vynikajícího ruského šampaňského Abrau Djurso, které se vyrábělo nedaleko, v oblasti městečka Gajduk. Třebaže nepopíjeli vodku a neměli společný jazyk, večeře proběhla v halasné a přátelské atmosféře a pořádně se protáhla. Když se přiblížila půlnoc, Troutovi se přinutili vstát od stolu a prohlásili, že by se už rádi vrátili do své chaty.

„Vždyť večírek sotva začal!“ zaprotestoval Orlov. Obličej měl zarudlý z pití a pokrytý potem ze zpěvu, či spíše bujarého vyřvávání jakési přisprostlé ruské lidové písničky.

„Pokračujte, prosím, dále v zábavě bez nás,“ řekl Paul. „Měli jsme dlouhý den a už nás to začíná zmáhat.“

„Ale jistě, musíte být velmi unavení. Jsem špatný hostitel – nutím vás tu sedět a snášet mé pokusy o zpěv.“

Paul se poplácal po břichu. „Projevil ses jako vynikající hostitel. Od těch dob, kdy jsme celé noci popíjeli U kapitána Kidda, jsem ale trochu zestárl.“

„Očividně ti chybí trénink, příteli. Jeden týden tady a budeš zase v dokonalé kondici.“ Pak oba objal. „Já to ale chápu. Chtěli byste, aby vás Jurij doprovodil?“

„Děkujeme, ale není třeba, profesore,“ řekla Gamay. „My už cestu najdeme. Na shledanou ráno.“

Než je Orlov propustil, ještě jednou je oba objal a políbil. Když pak kráčeli pěšinkou ke světlu ozařujícímu zápraží jejich chaty, slyšeli Orlova, jak se odhodlaně, ale nepříliš zdařile pouští do ruské verze známé písničky „Co uděláme s tím opilým námořníkem?“.

„Tu zítřejší kocovinu Vladovi nezávidím,“ řekla Gamay.

„Takhle nespoutaně se umí bavit jenom Rusové.“

Se smíchem vystoupali na zápraží. Když hovořili o tom, jak jsou unaveni, nepřeháněli. Vyčistili si zuby, svlékli se do spodního prádla a vklouzli pod přikrývky. Během několika minut oba usnuli. Gamay měla lehký spánek. Nad ránem se na posteli posadila a zaposlouchala se. Něco ji totiž vzbudilo. Byly to hlasy. Vysoké a vzrušené. Zatřásla Paulem.

„Co se děje?“ zamumlal ospalým hlasem.

„Poslouchej. Zni to jako… kdyby si hrály děti.“

Pak se ale venku mezi stromy ozval výkřik plný hrůzy.

„Tohle nebylo děcko,“ prohlásil Paul a vykulil se z postele. Popadl kalhoty ležící na židli a natáhl je na sebe tak chvatně, že přitom málem upadl. Gamay následovala jeho příkladu – přes útlé boky si přetáhla krátké kalhoty a přes hlavu tričko. Vyběhli na zápraží, z něhož pak mezi stromy spatřili narudlou záři. Ve vzduchu se vznášel hustý příkrov kouře.

„Jedna z chat hoří!“ vykřikl Paul.

Obouváním se nezdržovali. Rozběhli se po pěšince a téměř srazili k zemi Jurije, který běžel opačným směrem.

„Co se stalo?“ zeptal se ho Paul.

„Buďte zticha,“ odvětil Jurij udýchaně. „Musíme se schovat. Tudy.“

Troutovi se na okamžik zahleděli k ohni a pak se vydali za Jurijem. Kráčel tak rychle, že za ním museli téměř běžet. Když se ocitli hluboko v borovém lese, najednou chytil Gamay za paži, stáhnul ji na měkké jehličí a gestem vyzval Paula, aby se přikrčil. Uslyšeli praskot suchých větviček a drsné hlasy. Paul se začal zvedat, aby se rozhlédl, ale Jurij ho zadržel. Po několika minutách zvuky ustaly.

„Dneska jsem spal u táty,“ promluvil ve tmě Jurij poněkud chraplavě znějícím hlasem. „V noci k nám vtrhli nějací muži.“

„Jací muži?“

„Nevím. Měli zakryté obličeje. Vytáhli nás z postele. Chtěli vědět, kde najdou rusovlasou ženu a muže, co je s ní. Táta jim řekl, že jste museli odjet domů. Nevěřili mu. Začali ho bít. Zakřičel na mě anglicky, abych vás šel varovat. Zatímco tloukli tátu, utekl jsem a běžel za vámi.“

„Kolik jich bylo?“

„Asi tak tucet. Nejsem si jistý. Byla tma. Museli se k táboru dostat po vodě. Kdyby chtěli přijet po cestě, slyšeli bychom je.“

„Musíme se vrátit a podívat se po vašem otci.“

„Znám cestu,“ řekl Jurij. „Pojďte.“

Paul sevřel prsty kolem zadního okraje Jurijových krátkých kalhot, Gamay se ho chytila za druhou ruku a vydali se na cestu. Vzali to širokým obloukem. Kouř zhoustl. Brzy zjistili, odkud vychází – z profesorovy chaty. Vyšli z lesa na paseku, na níž spatřili studenty stříkající na stavení vodu z hadic. Zřejmě tu byl někde generátor. Chatu už zachránit nemohli, ale zabránili alespoň tomu, aby se oheň přenesl na nedaleké stromy a okolní stavení. Starší lidé stah v houfu opodál. Jurij si promluvil rusky s vysokým fyzikem a pak se obrátil k Troutovým.

„Říká, že ti muži už zmizeli. Viděl je odplouvat ve člunu.“

Skupina se pak rozestoupila a oni spatřili Orlova. Ležel na zemi a obličej měl pokrytý krví. Gamay k němu okamžitě poklekla, přiložila ucho k profesorovým ústům a pak mu přitiskla prsty na krk, aby zkontrolovala pulz. Poté mu prohlédla nohy a ruce.

„Nemohli bychom ho přenést někam, kde by to pro něj bylo pohodlnější?“ zeptala se.

Položili profesora na piknikový stůl a přikryli ho ubrusem. Na Gamayinu žádost pak přinesli hrnec horké vody a několik ručníků. Namočila jeden z nich a jemně setřela krev z profesorovy tváře a plešatějící hlavy.

„Zdá se, že krvácení už přestává,“ prohlásila. „Má poraněnou hlavu, takže je to horší, než to vypadá. Krvácí také z úst, ale nemyslím si, že by to bylo v důsledku nějakého vnitřního zranění.“

Paul nesl pohled na svého zraněného přítele a bývalého kolegu těžce. „Někdo si ho spletl s boxovacím pytlem.“

Profesor se pohnul a zamumlal několik ruských slov. Jurij se k němu na okamžik naklonil a pak se usmál. „Říká, že potřebuje sklenku vodky.“

Každou chvíli na někoho z nich padla žhavá jiskra a v kouři se jim špatně dýchalo, Paul proto navrhnul, aby profesora přesunuli na nějaké kryté místo. S pomocí dalších tří mužů ho přenesli do jedné vzdálenější chaty. Položili ho na postel, přetáhli přes něj přikrývku a pak mu přinesli skleničku vodky.

„Možná byste měl své znovuzrození raději zapít šampaňským,“ řekla Gamay, nadzvedla mu rukou hlavu a přiložila mu skleničku k ústům.

Trochu vodky mu steklo po bradě, dokázal jí ale polknout dost, aby se mu do obličeje vrátila barva. Paul si k posteli přitáhl židli. „Můžeš mluvit?“

„Postarej se o pravidelný přísun vodky a budu mluvit až do rána,“ odvětil Orlov. „Jak to vypadá s mojí chatou?“

„Tví studenti si zahráli na hasiče. Chatu se jim sice zachránit nepodařilo, oheň se ale nerozšířil.“

Na profesorových oteklých rtech se objevil úsměv. „Jednou z prvních věcí, které jsem tu udělal, bylo založení hasičského sboru. Vodu bereme přímo z moře.“

„Povězte nám, prosím, co se stalo,“ požádala ho Gamay, zatímco mu mokrou žínkou utírala čelo.

„Spali jsme,“ začal profesor rozvážně. „Do chaty vnikli nějací muži. Nezamykáme dveře. Chtěli vědět, kde jsou ti lidé z člunu. Nejdříve jsem nevěděl, o čem to mluví, pak jsem si ale uvědomil, že jdou po vás. Přirozeně jsem proto odpověděl, že nevím. Tak mě začali mlátit a bili mě tak dlouho, až jsem omdlel.“

„Vyběhl jsem ven, abych Troutovy varoval,“ ozval se Jurij. „Nechtělo se mi tě opouštět. Ti muži nás pak začali hledat. Schovali jsme se v lese a počkali, dokud neodešli.“

Orlov zvedl ruku a položil ji Jurijovi na rameno. „Zachoval ses správně.“

Gestem jim naznačil, že by si ještě dal vodku. Zdálo se, že mu alkohol pomohl pročistit hlavu – byl schopen zase myslet, a tak se pustil do vědeckého zkoumání příčin a následků.

S pohledem upřeným do Paulových očí řekl: „Nu, kamaráde, vypadá to, že jste si s Gamay za tu krátkou dobu, co jste tu, dokázali najít pár zajímavých přátel. Snad během té vaší malé vlastivědné plavby?“

„Upřímně se omlouvám. Obávám se, že za tuhle šlamastyku můžeme my,“ prohlásil Paul. „Něco takového jsme ani v nejmenším nečekali. Navíc jsme z tvého syna udělali spolupachatele.“

Poté mu Paul řekl, že se NUMA zajímá o Ataman Industries, a popsal mu, jak vypadala jejich plavba člunem.

„Ataman Industries?“ vyhrkl Orlov. „Vlastně nemůžu tvrdit, že bych byl jejich agresivní reakcí překvapen. Velké kartely se někdy chovají tak, jako by se na ně zákony nevztahovaly.“

„Na palubě jachty jsem viděla podivného muže,“ řekla Gamay. „Měl vyzáblý obličej, dlouhé černé vlasy a vousy. Byl to Razov?“

„Ten popis na něj nesedí. Zřejmě to byl jeho přítel, ten šílený mnich.“

„Prosím?“

„Jmenuje se Boris. Vlastně ani nevím, jestli má vůbec nějaké příjmení. Tvrdí se o něm, že je Razovovou eminence grise, jeho mentorem. Na vlastní oči ho vidělo jen pár lidí. Měli jste opravdu štěstí.“

„Nejsem si jista, jestli bych to nazvala štěstím,“ řekla Gamay. „Vím totiž, že on nás viděl taky.“

„On byl zřejmě tím, kdo na nás poštval tu smečku,“ odtušil Paul.

Orlov zaúpěl. „Tak daleko jsme to v Rusku dopracovali. Máme tu bandity, kterým radí šílení mniši. Nemohu uvěřit, že se Razov mohl stát v naší zemi tak politicky vlivnou postavou.“

„Jedné věci ale nerozumím,“ řekl Paul. „Jak mohli vědět, kde nás mají hledat? Jsem si docela jistý, že jim Jurij ujel.“

„Možná existuje ještě důležitější otázka – co zamýšleli udělat poté, co by nás našli.“ Gamay se obrátila k profesorovi a jeho synovi. „Je nám moc líto toho, co se stalo. Povězte nám, prosím, co bychom měli udělat, abychom to aspoň nějak napravili.“

„Co takhle trochu nám pomoci postavit znova naši chatu?“ nadhodil Orlov po chvilce zamyšlení.

„To je absolutní samozřejmost,“ prohlásil Paul. „Co ještě?“

Orlov svraštil obočí. „Měl bych ještě něco,“ řekl poté a obličej se mu rozjasnil. „Jak víte, Jurij by se rád podíval do Spojených států.“

„Povazuj tohle přání za předem splněné. Vlastně ne – jedině pod podmínkou, ze přijedeš taky.“

Profesor jen stěží dokázal zakrýt svou radost. „S tebou se dost těžko smlouvá, příteli.“

„Nezapomínej, že jsem tělem i duší Yankee. Ale teď z jiného soudku – ráno bychom odtud měli vypadnout.“

„Mrzelo by mě, kdybyste museli odjet taky brzy. Jste si jisti, že to nejde jinak?“

„Prospěje to všem.“

Hovořili tak dlouho, dokud profesora nezačala zmáhat únava a on neusnul. Troutovi a Jurij se domluvili, že se až do rána budou střídat v hlídkování, a rozdělili si jednotlivé hlídky. Zbytek noci proběhl v poklidu. Ráno pak Troutovi posnídali pár housek a kávu, se všemi se rozloučili, ještě jednou ubezpečili profesora a jeho syna, že se za pár měsíců uvidí, a pak nastoupili do téhož taxíku, kterým přijeli.

Zatímco lada poskakovala po výmolech, Gamay se otočila a pohlédla na zuhelnatělé zbytky chaty. Ve vzduchu ještě stále visel kouř. „Až se vrátíme, budeme mít Kurtovi o čem vyprávět,“ prohlásila.

Paul se pobaveně usmál. Jak znám Kurta, bude mít pro nás novinek ještě víc.

16

MUŽ, KTERÉHO AUSTIN ZNAL POUZE JAKO Ivana, se udiveně rozhlédl po kapli zasvěcené památce Romanovců. Austin mu právě předvedl, jak se dá usednutím do křesla pustit nahrávka liturgických písní. „Je to opravdu velmi pozoruhodné,“ prohlásil, zatímco očima bloudil po místnosti. „Učinili jste mimořádný objev.“

Austin se zašklebil. „Takže se nezlobíte, že jsme sem vtrhli a začali hned střílet?“

„Právě naopak. Chtěl jsem, aby se stalo přesně tohle.“

„Jste zvláštní člověk, Ivane,“ řekl Austin a zakroutil hlavou.

„Možná, ale v tomto případě jsem se choval přísně logicky.“ Zvedl ruku a roztáhl palec a ukazováček tak, aby mezi oběma prsty vznikla velká mezera. „Nezapomeňte, že mám o vás takhle tlustou složku a že mi nechybí ani jistá osobní zkušenost s vašimi metodami. Věděl jsem, že říci vám, ať se tomuhle místu vyhnete, představuje nejjistější způsob, jak vás sem přilákat.“

„Proč byste měl být tak machiavelistický? Proč byste mě nemohl k té vaší párty jednoduše přizvat? Umím být příjemný společník.“

„V takových věcech nebýváte naivní. Kdybych vám tehdy v Istanbulu řekl, že potřebuji vaši pomoc, co byste mi – vzhledem k divokému průběhu našeho vztahu – odpověděl?“

„To nevím,“ odvětil Austin s pokrčením ramen.

„Já ano. Asi byste to považoval za léčku, za důmyslný způsob, jak se vám pomstít za tenhle suvenýr, který jsem si odnesl z jednoho z našich předchozích setkání.“ Dotknul se prsty jizvy na tváři.

„Rusové jsou známí jako skvělí šachisté. A musíte připustit, že pomsta může být silným motivačním faktorem.“

„Naučil jsem se své vášně ovládat a slabosti svých protivníků naopak využívat k jejich porážce. Existoval ale ještě jeden důvod, proč jsem vám nic neřekl. Obával jsem se, že kdybych vás požádal o pomoc, informoval byste o tom své nadřízené. A vaše vláda by takovou akcí moc nadšená nebyla.“

„Proč si to myslíte?“

„Někteří Američané ty temné síly rostoucí v Rusku podporují.“

Austin zvedl udiveně obočí. „Hovoříte o někom, koho bych znal?“

„Možná, pochybuji ale, že byste mi věřil, takže si to zatím nechám pro sebe.“

„A jak si můžete být jist, že bych bez oficiálního požehnání nic nepodnikl?“

„Možnost, že by vaše vláda tolerovala nějakou tajnou invazi do cizí země, považuji za vysoce nepravděpodobnou.“

„Pokud vím, NUMA je součástí vládních struktur.“

„Nejste jediný, kdo má u mě složku, pane Austine. Shromaždujeme materiály o každém, kdo je ve vaší agentuře důležitý, od vašeho kolegy Joea Zavaly až po admirála Sandeckera. Oba dobře víme, že starý dobrý admirál by nějakou pokoutní operaci nikdy neschválil.“ Rus se usmál. „Pokud by ji samozřejmě sám neřídil.“

„Zdá se, že jste se na nás náležitě připravil,“ prohlásil Austin.

„Vědět, jak to ve vaší agentuře chodí, považuji za nesmírně důležité. Jinak bych ji nemohl začlenit do rovnice.“

„Nerozumím. Proč byste nás měl do všeho zatahovat?“

„Zpravodajské služby obou našich zemí už infiltroval nepřítel. Ti vojáci, které jste dneska viděl v akci, se mnou slouží už roky. Ale i pevně stmelená jednotka může doplatit na jednoho jediného člověka. Od vás by takové riziko nehrozilo. Navíc tu existoval i jeden mnohem praktičtější důvod. Potřebuji vaše komunikační a transportní prostředky, schopnost získávat tajné informace a vybavení pro výzkumnou činnost.“

„Děkuji za poklonu, ale i tak nevím, jestli bych vám mohl nějak pomoci. Jsem jen jeden z tisíců zaměstnanců agentury.“

„Nebuďte neupřímný, pane Austine. Kdyby nebylo tichého souhlasu admirála Sandeckera a Rudiho Gunna, nikdy byste tuhle akci nepodnikl.“

Na Austina udělal rozsah Ivanových znalostí chodu agentury dojem. „I kdybych připustil, že v tomto ohledu máte pravdu, stejně bych vám nemohl poskytnout všechno to, co chcete.“

„Až se nebezpečí hrozící vaší zemi stane zřejmým, budete smýšlet jinak. Potřebujeme se navzájem.“

„V tom spočívá další problém. Ještě jste mi neprozradil, o jakou hrozbu jde.“

„Jen proto, že to ještě sám nevím.“

„Ale jste přesvědčen, že je reálná.“

„Ach, ano, pane Austine. Vzhledem k tomu, že aktéry tohoto dramatu znám, považuji ji za velmi reálnou.“

Austin ještě stále nevěděl, do jaké míry má brát Ivanova slova vážně, cítil však, že on sám tomu všemu věří. „Možná bychom mohli něco dostat z těch kozáků.“

Petrov se poněkud kysele usmál. „Mělo nás to oba napadnout dříve. Ten velký chlap se zrzavými vousy byl jejich vůdce. Mrtví toho už bohužel moc nenamluví.“

„Je mi to líto, ale za daných okolností se nic jiného nedalo dělat. Ale něco bych rád věděl. Jak dlouho jste se vy a vaši muži v tom lese ukrývali?“

„Od rozbřesku. Přistáli jsme na pobřeží pár mil odtud a během noci se sem přesunuli. Když jsem viděl připlouvat tu rybářskou loď, hned mě napadlo, že na ní asi budete. Neviděli jsme vás vystoupit na břeh, takže když jste se pak z ničeho nic objevili, docela nás to překvapilo. Blahopřeji vám k úspěšné infiltraci.“

Austin jeho kompliment ignoroval. „V tom případě jste museli vidět, že posádka ponorky má potíže.“

„Viděli jsme, jak posádku shromáždili venku a pak odvedli na hřiště. Ale abych odpověděl na vaši nevyslovenou otázku – ano, zasáhli bychom. Moji muži se už připravovali k útoku. Pak jste se ale do věci vložil vy a váš přítel a začalo to vypadat, že náš zásah nebude nutný. Vaše palba byla tak účinná, až jsem z toho měl dojem, že se tu snad vylodila četa amerických mariňáků. Zbývá otázka, kolik by nám toho ti kozáci mohli říct. Nejsou nic jiného než podřadní grázlíci, jejichž jedinou úlohou je strážit tenhle komplex.“ Petrov přistoupil k oltáři a dotknul se fotografie, která nad ním visela. „Poslední z carů,“ zašeptal pak.

„Pěkný kousek,“ prohlásil Austin a ukázal na bohatě zdobenou korunu na snímku.

„Ten, kdo udrží na hlavě korunu Ivana Hrozného, bude vládnout Rusku,“ řekl Petrov. Když spatřil Austinův nechápavý výraz, usmál se. „To je staré ruské rčení. Nehledejte v těch slovech nějaký skrytý význam. Znamenají přesně to, co říkají. Když je někdo dostatečně tvrdý a brutální, aby tu korunu získal, a zároveň natolik silný, aby tu váhu pak dokázal na hlavě unést, bude téhle zemi schopen vládnout, protože tyto vlastnosti mu v tom pomohou.“

„Kde je ta koruna teď?“

„Zmizela během revoluce i s většinou ostatních carských cenností. Když bělogvardějci dorazili do Jekatěrinburku, kde byla carská rodina zřejmě zavražděna, našli seznam věcí, které rodině panovníka patřily. Některé předměty se podařilo objevit, všeobecně se ale má za to, že seznam obsahoval jen část věcí, které si carská rodina do Jekatěrinburku přivezla. Největší cennosti – jako například právě ta koruna – nikdy nebyly nalezeny.“

„Vznikl seznam chybějících věcí?“

„Sověti takový seznam sestavili, nikdy ale nebyl objeven. Předpokládá se, ze před pádem komunismu ho měla v držení KGB. Na základě určitých šetření jsem došel k závěru, že ten seznam stále existuje, nemám ale nejmenší tušení, kde by mohl být.“

„Jak jste o té koruně věděl, když jste žádný seznam neměl k dispozici?“

„Viděl jsem ji na řadě fotografií. Skládá se ze dvou částí, symbolizujících východní a západní část říše. Ten dvouhlavý orel představoval erb Romanovců. Země v jeho pařátech symbolizovala pozemskou moc.“

„Musí to mít obrovskou cenu.“

„Hodnota koruny se v dolarech či rublech vůbec nedá vyčíslit. Tahle koruna a ostatní cennosti pocházejí z krve a potu ruských nevolníků, kteří v carovi viděli boha. Car byl nejbohatším člověkem na světě. Měl příjmy plynoucí ze zemí koruny, jejichž celková výměra činila přibližně milion čtverečních mil, a ze zlatých a stříbrných dolů. Vlastnil neuvěřitelné bohatství. Naše panovníky charakterizovala téměř barbarská posedlost zlatem a drahými kameny. Car byl ruským césarem. Emírové a šáhové mu kladli k nohám dary neskutečné hodnoty.“

„Rodina na té fotografii nepůsobí dojmem, že by ze všeho toho bohatství měla radost.“

„Věděli, že koruna neznamená požehnání, ale spíše prokletí. Jednou měla připadnout tomu chlapci, Alexandrovi, tedy pokud by žil dost dlouho, aby mohl na trůnu vystřídat svého otce. Měl totiž hemofilii, tedy nemoc, která se projevuje neztišitelným opakovaným krvácením i z nepatrné rány. To byl ostatně problém všech evropských panovnických rodů – to víte, všechny ty sňatky mezi příbuznými. Kdyby zemřel, nárok na trůn by vznesli další příbuzní.“

„Máte představu, kdo tuhle kapli nechal postavit?“

„Nejdříve jsem si myslel, že ji postavil Razov. Docela jsem si ho uměl představit, jak tady sedí a sní o tom, že se jednou stane vládcem Ruska. Ale dekadentní výzdoba těch místností v hlavním komplexu mi vrtá hlavou. Razov je téměř asketický. Ten mnich je na druhou stranu údajně zhýralec. Svým poživačným životním stylem připomíná Rasputina. Počítám, že tady strávil více času než Razov. Razov by chtěl oživit minulost. Boris v ní ve své šílené mysli žije.“

„Nemělo by tomu být snad opačně?“

„Snad, ale jedna věc je jistá – oba musí být zastaveni,“ řekl Petrov s pohledem upřeným do Austinových očí. „A vy mi s tím musíte pomoci.“

Austin byl ještě stále skeptický. „Budu o tom přemýšlet, Ivane. Právě teď ale potřebuji trochu čerstvého vzduchu.“

Petrov chytil Austina za paži. „Možná by vás mohl přesvědčit jeden váš rodák. Určitě si vzpomínáte na slova velkého amerického vlastence a filozofa Thomase Paina. Řekl, že nebojuje za pár akrů půdy, ale za správnou věc.“

Austin nepochyboval o tom, že v materiálech, které na něj Petrov má, určitě stojí, že má filozofických děl plnou knihovnu.

„Jaká je ta vaše věc, Ivane?“

„Možná stejná jako ta vaše.“

„Nechápejte to špatně, ale neumím si vás představit, jak máváte vlajkou ve jménu mateřství, jablkového závinu a amerického způsobu života.“

„Jako pionýr jsem v prvomájových průvodech mával vlajkou se srpem a kladivem. Existují ale důležitější věci. Nenechte se ovlivňovat minulostí. Hodnoťte mě na základě přítomnosti, aby obě naše země měly nějakou budoucnost.“

Austin spatřil, jak Petrovovy jako kámen tvrdé oči najednou měknou. Možná je v tom člověku přece jen něco lidského, pomyslel si. „Vypadá to, že jsme – ať už se nám to líbí, či nikoli – svým způsobem spojeni.“

„Takže se mnou budete spolupracovat?“

„Za agenturu mluvit nemůžu, já osobně ale udělám, co budu moct,“ prohlásil Austin a napřáhl pravici. „A teď pojďte se mnou, partnere. Uvidíte ještě něco, co by vás mohlo zajímat.“ Pak zavedl Petrova labyrintem chodeb do ponorkového krytu. Petrov ponorku poznal okamžitě.

„Ponorka třídy India,“ řekl. „Byla navržena tak, aby mohla přepravovat ponorné přepravní prostředky pro speciální jednotky.“

„Máte nějakou představu, jak se sem mohla dostat?“

„Ve světě je po sovětských zbraních stále větší poptávka.“

„Tohle ale ani zdaleka není bedna AK-47.“

„Moje země nikdy netroškařila. Pokud máte dost peněz, můžete si koupit i bitevní loď. Jak jistě víte, Sovětský svaz spustil během studené války na vodu celé tucty obrovských ponorek. Mnohé z nich byly vyřazeny ze služby, případně dány přímo do šrotu. Když ale vezmeme v úvahu bídný stav našich ozbrojených sil, pak je možné všechno. Mohlo by to být důležité vodítko. Nedokážu si představit, že by někdo něco tak velkého koupil, aniž by se o tom kdokoli dověděl. Nenápadně to nechám prověřit. A teď mi povězte o těch lidech z NR-1. Co vám řekli?“

„Mluvil jsem s jedním z nich. NR-1 se zmocnil někdo, kdo se vydával za vědce. Byla připevněna k zadní části paluby téhle ponorky, kamsi dopravena a použita k vyzvednutí nákladu nějakého starého potopeného parníku. Skutečnost, že ještě pořád drží kapitána a kormidelníka, svědčí o tom, že NR-1 chtějí ještě k něčemu použít.“ Austin přejel podpatkem po betonové podlaze. „Možná byste se měl pokusit zjistit, komu tohle místo oficiálně patří.“

„Už jsem to udělal. Ty pozemky ještě stále vlastní ruská vláda. Asi před dvěma roky byly pronajaty nějaké soukromé korporaci. Její zástupci tvrdili, že tady chtějí vybudovat rybí farmu.“

„Z toho, co jsem viděl, jsem pochopil, že je zajímalo spíše to, co je pod zemí než na ní. Podařilo se vám o té korporaci něco zjistit?“

„Ano. Vypátrali jsme, že je to falešná společnost, za kterou se ve skutečnosti skrývá Ataman Industries.“

Austin pokýval hlavou. „Proč mě to nepřekvapuje? Už bychom se ale měli vrátit nahoru. Joe si už určitě dělá starosti, co se s námi stalo.“

Prošli sítí chodeb a schodišť, které je dovedly opět ven na čerstvý vzduch a denní světlo. Okamžitě pocítili úlevu. Když se Austin rozhlédl, ke svému překvapení zjistil, že na hřišti už žádné mrtvoly neleží.

Petrov jeho údiv vycítil. „Než jsme se vypravili dolů, přikázal jsem svým mužům, aby těla odtáhli do lesa a pohřbili.“

„To od vás bylo ohleduplné.“

„Ohleduplnost s tím neměla nic společného. Nechtěl jsem, aby tu zůstalo cokoli, co by bylo ze vzduchu vidět.“ Zamířili přes hřiště k vrtulníku. „Já jsem se postaral o mrtvé,“ prohlásil Petrov s pohledem upřeným na helikoptéru, „na vás bude věnovat se živým.“

Byl to zázrak, že se vrtulník nezřítil. Kozáci mířili celkem přesně, a tak byly horní část kokpitu a kryt motoru posety děrami po kulkách. Kaela seděla na zemi, na překřížených nohách měla položený zápisník a těsnopisem si dělala poznámky. Austin nasadil co nejmilejší úsměv a přistoupil k ní. Když Kaela spatřila jeho stín, zvedla hlavu.

„Svět je malý,“ prohlásil Austin a zazubil se.

Kaela ho sjela nevraživým pohledem.

Austin se tím ale nenechal vyvést z míry a posadil se vedle ní. „Je to od vás milé, že jste byla ochotna podstoupit všechny ty nepříjemnosti, jen abyste si se mnou domluvila novou schůzku.“

„Vy jste ten, kdo se už v Istanbulu neukázal.“

„To máte pravdu. Proto jsem taky rád, že mám teď možnost omluvit se a zjistit, jestli bych si vás nemohl při skleničce něčeho dobrého udobřit.“

Kaela zvedla tázavě obočí. „Omluvit se za to, že jste se na mě vykašlal, nebo za to, že jste unesl kapitána Kemala?“

Očividně nehodlala jen tak lehce záplavě Austinova šarmu podlehnout. Austin si uvědomil, že to bude mnohem obtížnější, než se domníval.

„Dobrá. Vezmu to tedy postupně. Za prvé se omlouvám, že jsem nestihl naši schůzku. Něco nečekaného mi do toho přišlo. A co se týče kapitána Kemala, musíte připustit, že jste udělala chybu, když jste se vypravila do Paříže, aniž byste mu dala nějakou zálohu.“

„Ušetřete mě, prosím, poučování. Nikdy by mě ani nenapadlo, že mě budete varovat, abych se tomuto místu vyhýbala, protože je příliš nebezpečné a protože by se jednalo o narušení ruského výsostného území, a pak ho klidně ukradnete, abyste se sem mohl vypravit sám.“

„Musíte uznat, že jsem se ohledně toho rizika nemýlil,“ řekl Austin s pohledem upřeným na poškozený vrtulník.

Kaela se zhluboka nadechla a pak vzduch pomalu vypustila. „To nebudu popírat. Jsem si ale jistá, že jste vy ani váš kolega žádné pozvání na čaj nedostali.“

„To máte pravdu, neznamená to však, že bychom si nepočínali správně.“

„Připomínáte mi mou matku,“ řekla na to s předstíranou nelibostí. „Vaši omluvu za to, že jste nepřišel na naši schůzku, přijímám. Producenti mi naštěstí poskytli tolik peněz, že jsem si mohla dovolit pronajmout vrtulník, takže kapitána Kemala bych stejně nepotřebovala. I tak to ale u mě máte schované.“

Austin si všiml, že se jí při těch slovech šibalsky zalesklo v jantarových očích, a pochopil, že využívá jeho pocitu viny, aby ho pozlobila.

„Vy si mě jen tak dobíráte, nemám pravdu? Hrajete si se mnou jako kočka s myší.“

Kaela zaklonila hlavu a rozesmála se. „Alespoň se o to snažím. Za ten nevinný úsměv a kecy o tom, jak je ten svět malý, si nic jiného nezasloužíte. Jste opravdový pokrytec! Úlisný až běda. Za chvíli se mě zeptáte, v jakém jsem se narodila znamení. Ušetřím vám práci. Jsem Kozoroh, pokud vás to zajímá.“

„Nechtěl jsem působit jako chlap, který se rozhodne oslovit někde v baru pro seznamování nezadaných nějakou ženu. Mimochodem, jsem narozený ve znamení ryb.“

„Ryb? To k chlápkovi od Národní agentury pro podmořský výzkum pasuje.“ Odložila zápisník stranou. „Doporučovala bych vám se podobným barům vyhýbat. S tímhle staromódním přístupem byste stejně pokaždé odešel sám.“

Austin si uvědomil, že se mu ta žena opravdu zamlouvá. Byla tvrdá a zároveň tak ženská, měla kousavý humor a byla velmi inteligentní. Všechny vlastnosti, které na ní obdivoval, byly navíc zabaleny do velmi hezkého balicího papíru.

„Dobře, když už jste si se mnou dostatečně kočkovitě pohrála, mohla byste mi snad říct, po čem ta vaše nevyzpytatelná dušička vlastně prahne. Co ode mě chcete?“

„V prvé řadě pravdu. Například proč jste tady? A kdo jsou ti ostří hoši v černých mundúrech? A proč jsou tak zatraceně odměření?“

„Chcete to pro ten váš televizní seriál?“

„Možná. Ale především to zkrátka vědět chci. Nejužitečnější vlastností každého dobrého reportéra je zvědavost.“

Austin lhal jen nerad, nechtěl ale Kaelu a její spolupracovníky zatahovat do něčeho, na čem by si mohli popálit prsty. Už dvakrát vyvázli jen se štěstím. Třetí setkání s těmi lidmi by pro ně mohlo být osudným.

„Nejste jediná, kdo je zvědavý. Když jsem se s těmi chlapy na koních setkal poprvé, vzbudili mou zvědavost a chtěl jsem o nich vědět víc. Také jsem cítil potřebu udělat něco pro příbuzné Kemalova bratrance Mehmeta.“

„Je tady nějaká ponorková základna?“

„Ano. Ve skutečnosti docela velká.“

„Věděla jsem to. Chtěla bych se do ní dostat.“

„Mně by to nevadilo, problémy byste ale mohla mít s tamtím člověkem,“ prohlásil Austin a kývl směrem k Ivanovi, který se právě vracel od lesa, kam zašel zkontrolovat práci svých mužů

„Kdo je to?“

„Jmenuje se Ivan. Téhle operaci velí.“

„Je od armády?“

„Proč se ho nezeptáte sama?“

Kaela popadla zápisník a vyskočila na nohy. „Myslím, že to udělám.“ Vyrazila k Rusovi a zastavila ho. Austin se zájmem sledoval, jak na něj používá celý arzenál ženských triků. Zatímco s Ivanem hovořila, přenášela váhu z jedné nohy na druhou, aby tak do hry mohly vstoupit její boky, občas se lehce dotkla jeho hrudi a věnovala mu jeden okouzlující úsměv za druhým.

Ivan stál se založenýma rukama, nehybný jako žulová socha bez mrknutí oka jejím útokům odolával. Když skončila, řekl jí jen několik slov. Kaela se prudce narovnala, pak se nachýlila dopředu, vztekle si ho zblízka přeměřila a poté se otočila a ráznými kroky zamířila zpátky k Austinovi.

„Zatracený paličák!“ zavrčela. „Řekl mi, že ta ponorková základna je majetkem ruské vlády a veřejnost na ni nemá přístup. Doporučil mi, abych se s vámi domluvila a co nejrychleji odtud vypadla, jinak že ponesu následky.“ Usmála se. „No, tu reportáž budeme moci odvysílat tak jako tak. Mám totiž film.“

Odhodlaně zamířila k vrtulníku a pustila se do řeči s Lombardem a Dundeem, kteří seděli uvnitř. Jejich rozhovor probíhal vzrušeně a poletující slova se ještě více přiostřila, když jí Lombardo ukázal změť kovových a umělohmotných součástí, které ještě přednedávnem byly videokamerou. Kaela se pomalým krokem vrátila k Austinovi.

„Vypadá to, že vás budu muset poprosit, abyste mě odtud odvezl,“ řekla bez jakékoli známky nadšení.

Pak Austin zahlédl Zavalu, jak se vrací od pláže, na kterou si zašel, aby se pohledem i pomocí vysílačky ujistil, že se posádka NR-1 v pořádku dostala na palubu rybářské lodě. Zavala se Kaele omluvil a odvedl si Austina stranou.

„Všichni už jsou na palubě Kemalovy lodě,“ ohlásil Austinovi.

„Dobrá zpráva, vyskytl se ale problém. Kaela a její kolegové potřebují odvézt, já ale nechci, aby se ocitla v blízkosti posádky ponorky.“

Zavala věnoval televizní reportérce obdivný pohled. „V tom případě tě asi potěší informace, že Argo bylo celou dobu nedaleko a že monitorovalo veškeré rádiové vysílání. Před chvílí jsem mluvil s kapitánem Atwoodem. Poslal ke břehu člun, který posádku NR-1 přepraví na jeho loď. Kemalova loď si bude moci plout, kam se jí zlíbí.“

Austin se zašklebil. „Mohl by ses ještě jednou spojit s Argem a požádat je, jestli by nevyzvedli i nás? Pak zavolej kapitánu Kemalovi, pověz mu, že budeme převezeni na Argo, a zeptej se ho, jestli by mu nevadilo vzít místo nás několik jiných pasažérů.“

„Jak poroučíte, pane,“ prohlásil Zavala a řízně zasalutoval.

Zatímco Joe navazoval spojení s rybářskou lodí, Austin zašel za Kaelou a jejími přáteli, aby jim řekl, že má pro ně zajištěn prvotřídní transport.

17

CESTA Z NOVOROSSIJSKA DO ISTANBULU SE stala leteckou noční můrou. Vinou nějakých nespecifikovaných problémů byl start odložen. Po hodině čekání v přeplněném a rozpáleném letadle bylo manželům Troutovým a ostatním pasažérům sděleno, že se mají přesunout do jiného letounu. Ti cestující, kteří si pak během letu dali k jídlu jakési záhadné maso, při turbulencích na svou smělost dopláceli. A jako by to nestačilo, na palubě letadla fungoval jen jeden záchod.

Když nervy drásající let skončil, domnívali se, že tak skončilo i jejich trápení, ale šofér taxíku, do něhož nastoupili u letiště, jel tak, jako by je všechny chtěl zabít. Když ho Paul požádal, aby zvolnil, ještě více sešlápl plynový pedál.

„Asi bys měl zapracovat na své turečtině,“ zahalekala Gamay do pištění pneumatik.

„Asi za to může můj novoanglický přízvuk,“ řekl na to Paul.

„Nevšímej si toho,“ prohlásila Gamay s odhodlaným výrazem ve tváři. „Po tom všem, co jsem během tohohle výletu zažila, mohu s jistotou konstatovat, ze neexistuje nic, co by se mohlo postavit mezi mne, horkou sprchu, martini připravené z ginu Bombay Sapphire a postel.“

Taxík jen těsně minul portýra, který před ním uskočil jako matador dráždící v aréně býka, a se skřípěním brzd zastavil před hotelem Marmara Istanbu na náměstí Taksim. Vystřelili z taxíku, jako by z něho byli vymrštěni katapultem, zaplatili usmívajícímu se řidiči, vešli do hotelu a zamířili prostornou halou k recepci.

Recepční byl elegantní muž, jemuž pečlivě uhlazené a dozadu sčesané vlasy a dokonale zastřižený knír dodávaly vzhled Hercula Poirota. Když spatřil Troutovy přicházet, přivítal je zářivým úsměvem. „Vítejte zpátky, paní a pane Troutovi. Doufám, že jste si výlet užili a že se vám Efesos líbil.“ Když se totiž Paul a Gamay vydávali na cestu do Novorossijska, nadšeně v hotelu oznámili, že se chystají navštívit tyto antické zříceniny na pobřeží Egejského moře.

„Ano, děkujeme za optání, chrám Artemidy Efeské je přímo fascinující,“ vychrlila ze sebe Gamay s přesně odhadnutou mírou obdivu. Recepční se na ně usmál a podal Paulovi spolu s klíčem od pokoje i nějakou obálku. „Tahle zpráva vám přišla dneska ráno.“

Paul obálku otevřel, rozložil papír, který nalezl uvnitř, krátce na něj pohlédl a pak ho podal Gamay. Na hotelovém dopisním papíře stála jediná věta: „Okamžitě mi zavolejte. A.“

Za krátkou zprávou bylo připsáno nějaké telefonní číslo.

„Pracovní hovor,“ zamumlal směrem k recepčnímu Paul.

Gamay obrátila oči v sloup. „Povinnost nečeká a občas na člověka zavolá v ten nejméně příhodný čas!“ Chňapla po klíči, který Paul držel v ruce, a zamířila k výtahu.

Na pokoji Paul navrhnul, aby si Gamay dala sprchu jako první, on že mezitím Austinovi zavolá. Jeho nabídku přijala bez váhání a cestou do koupelny ze sebe jednotlivé svršky doslova strhávala. Paul dospěl k přesvědčení, že by neškodil nějaký utišující prostředek – jeden ostatně stejně měli v plánu – a tak se spojil s hotelovou službou a objednal plný šejkr velmi suchého martini. Pití jim přinesli ve chvíli, kdy utichlo šumění sprchy. Paul uchopil jednu sklenici, naplnil ji a zaklepal na dveře koupelny. Ty se pootevřely, mezerou se vyvalila pára a pak se objevila ruka, která nedočkavě sklenici uchopila. Nalil si pití i pro sebe, dlouhé nohy si položil na stoličku, s chutí se napil a po krátkém přemýšlení usoudil, že tenhle koktejl je na istanbulské podmínky docela přijatelný. Když se takto připravil k úkolu, který na něj čekal, vytočil číslo z Austinova vzkazu.

„Jsme zpátky v Istanbulu,“ řekl Paul, když se ze sluchátka ozval Kurtův hlas. „Dostali jsme tvůj vzkaz.“

„Dobře. Jaký byl výlet?“

„Poučný a plný překvapení,“ odvětil a poté Austinovi vše vylíčil.

„Z tvého popisu té Razovovy jachty soudím, že by se mohlo jednat o plavidlo z kategorie rychlolodí. Pravděpodobně ho pohánějí plynové turbíny, které mu umožňují plout až dvakrát rychleji než běžné lodě stejné velikosti. Chytré. Razov může své řídicí centrum přesunout během několika málo dnů téměř kamkoli. Jsem rád, že se nikomu nic nestalo, té profesorovy chaty je mi ale líto. Až tenhle hovor skončíme, okamžitě se začnu starat o to, aby Orlov a jeho syn dostali od naší agentury oficiální pozvání.“

„Určitě budou nadšeni. A jak dopadla tvoje a Joeova exkurze?“

„Jako ta vaše. Dostalo se nám vřelého přivítání, cestovkám bych ale takovou akci zařazovat do katalogu nedoporučoval. Všechno ti vylíčím, až se setkáme.“

„Už se nemůžu dočkat, až uslyším podrobnosti.“

„K tomu budeš mít možnost, dřív než si myslíš. Jsem na Argu a asi by se mi co nejdříve hodily pokud možno neplacené služby nějakých odborníků na podmořskou geologii a biologii.“

„Naneštěstí vím, kde najít párek ubožáků, který by takové specifikaci celkem přesně odpovídal.“

„Věděl jsem, že s vámi můžu počítat. Už jsem se vám postaral o dopravu. Kdy budete moci vyrazit?“

„Dorazili jsme před několika minutami, takže se vlastně ani nemusíme zdržovat balením.“ Paul se podíval na dveře koupelny a usmál se. Gamay si právě prozpěvovala poněkud falešnou verzi písně „Však já toho chlapa ze sebe smyju“. „Máme čas dopít si martini?“

„Ale jistě, Paule, dejte si klidně dvě skleničky. O kabinu se budete dělit s jedním papalášem ze Států. Do jeho příletu vám ještě pár hodin zbývá.“

„Skvělé! Určitě poletíme se senátorem Claghornem. Už se nemůžu dočkat, až zase spatřím těch jeho šest brad a příčesek.“

Austin se zachechtal. „To je neskutečné, Paule. Musíš mít nějaké parapsychologické schopnosti. Jak jsi věděl, že se jedná o našeho starého dobrého senátora?“

„Náhodná trefa. Povím to Gamay. Ahoj večer.“

Paul si zapsal všechny potřebné informace týkající se letu. Jen co zavěsil, vyšla Gamay z koupelny. Kolem štíhlého těla měla omotanou osušku, další ručník jí jako turban ovíjel vlasy a v ruce držela napůl prázdnou skleničku. Sprcha a drink jí pozvedly náladu. Když jí Paul sdělil, že se budou muset zase vydat na cestu, přijala tu zprávu dokonce s úsměvem. Prohlásila, že se jí už po Kurtovi a Joeovi stýská.

Když poté do koupelny zamířil Paul, Gamay zavolala na hotelovou službu a objednala sis kebab a pilav, tedy kousky jehněčího grilované na jehle s rýží. Jídlo jim přivezli, když se právě pouštěli do druhého martini. Po večeři se převlékli a čistí, s plnými žaludky a osvěženou myslí odjeli taxíkem na letiště. Řidič naštěstí postrádal sebevražedné touhy, které měl jeho předchozí kolega, a nebýt hustého provozu, cesta by proběhla zcela hladce.

Paul řidiče na základě Austinových instrukcí požádal, aby jim nezastavoval u hlavní haly, ale aby je zavezl až k té části letiště, kterou používaly malé soukromé letecké společnosti. Když vystoupili, zamířili k hangáru, před nímž se ve světle lamp leskl středně velký tyrkysový vrtulník. Na jeho trupu byla už z dálky vidět černá písmena NUMA. Motory helikoptéry se již zahřívaly a její rotory se pomalu otáčely. Pilot stál na letištní ploše a s někým hovořil. Třebaže ten člověk k nim stál obrácen zády, Paulovi a Gamay stačil letmý pohled na jeho úzká ramena a boky a řídnoucí vlasy, aby okamžitě poznali, že se jedná o zástupce ředitele agentury. Rudi Gunn se otočil, přivítal je širokým úsměvem a pak palcem kývl k vrtulníku.

„Nepotřebujete někam hodit?“

Gamay se obrátila k Paulovi. „Tak tohle je ten senátor s šesti bradami a příčeskem, jak jsi mi o něm povídal?“

Paul jako obvykle dělal překvapeného. „Proboha, Rudi, proč mi nikdo neřekl, že to velké zvíře máte být vy?“

„Nechtěl jsem vám kazit radost. Admirál Sandecker se domníval, že bych pro případ, že by se situace nějak zkomplikovala, měl operovat někde poblíž. Jako zástupce naší agentury jsem se proto v Athénách zúčastnil konference o podmořské archeologii. Naším tryskáčem jsem tu byl za chviličku. Ten vrtulník přiletěl z východního pobřeží Egejského moře, kde byl používán při nějakém projektu. Když Kurt zavolal Sandeckerovi a řekl mu o zásilce, kterou musel doručit, dospěl admirál k názoru, že bych se do toho měl vložit.“

„O zásilce?“ zeptal se nechápavě Paul.

„Všechno, co vím, vám povím cestou. Vyrazíme?“

Nastoupili do helikoptéry, posadili se, motory zaburácely a za okamžik už Sikorski S-76C rychle stoupal vzhůru. Osvětlený Istanbul, roztažený kolem Bosporu na dvou kontinentech, pod nimi zářil jako gobelín zdobený drahými kameny. Helikoptéra se díky dvěma motorům Arriel hnala na východ cestovní rychlostí jednoho sta a sedmdesáti pěti mil za hodinu.

Ze sluchátek se ozval líně znějící hlas, který jim svou unylostí, typickou pro obyvatele západního pobřeží, připomněl Chucka Yaegera.

„Ahoj, lidi,“ řekl pilot. „Jmenuji se Mike. Udělejte si pohodlí. Máte tam dost místa, takže si klidně můžete natáhnout nohy. Tahle helikoptéra byla původně zkonstruována pro zásobovací účely, takže spíše připomíná autobus. Vejde se sem až dvanáct pasažérů. Máte štěstí, že letíte tímhle směrem. Na zpáteční cestě tu bude asi pěkně těsno. Poblíž přepážky je termoska s horkou kávou. Poslužte si. A kdybyste něco potřebovali, dejte mi vědět. Jinak hezky seďte a vychutnávejte si let.“

Gunn každému nalil do šálku kouřící kávu. „Rád vás oba zase vidím. Mrzí mě, že vaše pracovní dovolená musela být tak náhle přerušena. Oficiálně na ní ale ještě stále jste, já jsem v sále Řeckého národního archeologického muzea a k tomuto našemu setkání nikdy nedošlo.“

„Co se děje, Rudi?“ zeptal se Paul. „Zatím jsme se dozvěděli jen pár střípků, žádnou ucelenou informaci nemáme.“

„Nejsem si jist, jak vypadá celkový obrázek, ale povím vám, co vím. Admirál Sandecker byl před několika dny pozván do Bílého domu, aby se tam setkal s prezidentem, jeho poradci a několika ministry. Bílý dům je znepokojen zhoršující se politickou situací v Rusku. Někteří lidé z prezidentova okolí admirálovi vyčetli, že Kurtovi dovolil ilegálně proniknout na ruské výsostné území v prostoru nějaké opuštěné sovětské ponorkové základny. Obávali se, že by to ruským opozičním silám poskytlo munici proti vládě, která už tak jako tak bojuje o přežití. Admirál se omluvil, řekl, že šlo o nehodu, a nabídl jim, že si osobně s Rusy promluví. Jeho nabídka byla odmítnuta. Pak se jich zeptal, co Bílý dům podniká ohledně NR-1. Prezident a jeho lidé se totiž Sandeckerovi z nějakého záhadného důvodu o té zmizelé ponorce opomněli zmínit.“

Paul se usmál a řekl: „Předpokládat, že o tom admirál nebude vědět, bylo z jejich strany dost naivní.“

Gamay zakroutila hlavou. „Nechápu, jak mohla NR-1 tak beze stopy zmizet. Jako by ji polkla nějaká mořská obluda.“

„Nejste daleko od pravdy. NR-1 byla unesena a přepravena jinam na palubě jedné ponorky.“

„Připadá mi to ještě přitaženější za vlasy než ta teorie o mořské obludě,“ řekla Gamay.

„Snažili jsme se zjistit, co se stalo, pak nám ale zavolal Kurt a sdělil nám, že získal informaci, podle níž se za politickou nestabilitou Ruska skrývá nějaký důlní magnát jménem Michail Razov. Podle Bílého domu existuje mezi těmi zmatky v Moskvě a zmizením NR-1 nějaká spojitost. Navíc si tu ponorkovou základnu od ruské vlády pronajala Ataman Industries, což je Razovova společnost.“

„Takže proto po nás Kurt chtěl, abychom se v Novorossijsku na tu firmu podívali,“ řekla Gamay.

„Domníváte se, že NR-1 byla dopravena právě na tu starou ponorkovou základnu?“ zeptal se Paul.

„Uvažovali jsme o tom jako o jedné z možností. Mnohem více nás ale znepokojilo něco jiného z toho, co Kurtovi sdělil jeho informátor – že Razov je zapletený do nějakého spiknutí zaměřeného proti Spojeným státům.“

„Do spiknutí jakého druhu?“ zeptal se Paul.

„To nevíme. Sandecker tu informaci ale nebere na lehkou váhu. Když Kurt řekl, že svolal skupinu pro zvláštní úkoly a že má v plánu se na tu základnu vrátit, admirál mu dal neoficiální požehnání. Kurt se musel zmínit, že jeho mise je, ehm, neoficiální.“

„Určitě to dokázal popsat značně barvitě,“ řekla Gamay se smíchem.

„Já bych se ho raději ani na nic neptal,“ prohlásil Rudi, když si v duchu představil Austinovo hlášení. „Bílý dům admirála Sandeckera důrazně varoval, aby se do hledání NR-1 nepouštěl. Jsem si jist, že vás nepřekvapí, když vám povím, že se mu tento pokyn podařilo po formální stránce obejít. Souhlasil s tím, že nebude pátrat po ponorce, nikoli po ponorkové základně.“

„Jsem šokována, šokována,“ prohlásila Gamay s předstíraným pobouřením jako hlavní hrdinka Casablanky.

„Já také,“ přidal se Paul. „Kdo by si to jen pomyslel?“

„Váš sarkasmus byl řádně zaznamenán, bude však ignorován. Zřejmě jste ale pochopili, o co tu šlo. Museli jsme se snažit admirála co nejvíce chránit, aby měl prostor k manévrování.“

„Riskantní,“ prohlásil Paul. „Celá ta věc se agentuře mohla vrátit jako bumerang.“

„Sandecker si byl tohoto rizika dobře vědom, ale bohové, kteří mají dohled nad Černým mořem, měli zrovna shovívavou náladu.“

„Tváříte se jako kočka, která právě sežrala kanára,“ řekla Gamay, když si všimla, jak tajemně se Gunn usmívá. „Vypadá to, že Kurt má nějaké dobré zprávy.“

„Velmi dobré. On a Joe našli posádku NR-1 – to je ta zásilka, o které jsem se zmiňoval. Byla držena v zajetí na té ruské ponorkové základně. Teď je na Argu.“

„To je skvělé. Stejně tomu ale nerozumím,“ prohlásil Paul a zamračil se. „Rusové je drželi v zajetí?“

„Pokud vím, situace vypadá ještě mnohem komplikovaněji. Kapitán a kormidelník jsou stále nezvěstní, stejně jako samotná ponorka. Kurt chce, abychom byli při tom, až bude posádka vypovídat.“

„Nalezení těch chlapů znamená skvělý kousek, který se agentuře i admirálovi bude hodit,“ řekl Paul.

„Bohužel se jejich záchranou nemůžeme chlubit. Nejsem si jist, jak by to bylo přijato, protože veřejnost se o jejich únosu vůbec nedověděla. Nejvyšší místa držela zmizení ponorky v absolutní tajnosti.“

„Ve Washingtonu se tajemství udržují jen s obtížemi,“ řekl Paul. „Stejně se to provalí.“

„Souhlasím. Oznámili jsme válečnému námořnictvu, že jsme posádku našli, s podrobnostmi jsme ale úzkostlivě šetřili. Tahle strategie nám samozřejmě nevystačí navěky. Proto považujeme ten rozhovor s posádkou za tak důležitý. Musíme tomu všemu co nejdříve přijít na kloub. Co kdybychom si teď všichni nalili ještě trochu kávy a vy jste mi pak vylíčili svou patálii s Ataman Industries?“

Gamay každému nalila kávu a řekla: „Nechám Paula, aby se pustil do technického popisu těch událostí, sama tomu pak dodám na barvitosti.“

Gunn pozorně naslouchal jejich vyprávění a nepřerušoval je. Z vlastních dlouholetých zkušeností věděli, že Rudi do sebe vstřebá každý detail, jeho analytické schopnosti byly legendární. Na americké námořní akademii byl nejlepším v ročníku, poté sloužil jako fregatní kapitán, a než převzal funkci Sandeckerova zástupce, několik let v rámci agentury řídil logistické a oceánografické projekty.

Když skončili, Gunn je zasypal řadou otázek. Zvláště se zajímal o Borise, toho „šíleného mnicha“, a Jurijův komentář ohledně absence velkých lodí s vrtným zařízením. Násilná reakce Ataman Industries se podle něj dala vysvětlit snadno. Razov něco skrýval, a tak nemá rád, když kolem něj lidé čmuchají. Ale Boris a ty lodě, které z nějakého důvodu nebyly v přístavu, to pro něj představovalo neznámé, které nepasovaly do žádné rovnice, kterou dokázal vymyslet. Opřel se o opěradlo, posunul si na jestřábím nose brýle s rohovinovými obroučkami a zamyšleně si spojil prsty obou rukou tak, že z nich vzniklo cosi na způsob stanové stříšky. Vypadal jako Sherlock Holmes zcela pohroužený do řešení nějaké záhady. K tomu, aby byl tento dojem dokonalý, potřeboval jen lulku a loveckou čepici.

Ze zamyšlení Gunna vytrhl pilotův hlas. „Blížíme se k Argu, přátelé. Jestli se podíváte z oken na pravé straně, tak ho uvidíte.“

Argo, na jehož palubě byla na počest jejich příletu rozsvícena všechna světla, vypadalo na inkoustově černé hladině jako obrovský plovoucí vánoční stromek. Helikoptéra zůstala nad lodí chvíli nehybně viset a pak se pomalu snesla na velký kříž, který vyznačoval přistávací plochu. Dosednutí bylo téměř dokonalé, provázelo ho jen tiché klepnutí, které se ozvalo ve chvíli, kdy se kola dotkla paluby. Rotory se zastavily a druhý pilot jim přišel otevřít dvířka. Cestující poděkovali osádce za hladký let a sestoupili na palubu. Světla na lodi zářila tak ostře, že noc měnila v den a oni museli přimhouřit oči.

Austin se díky svým širokým ramenům a světlým vlasům nedal mezi lidmi, kteří je přišli přivítat, přehlédnout. Okamžitě jim vyšel vstříc, potřásl si rukou s Gunnem a pak oba Troutovy objal.

„Doufám, že jste si to martini stihli vypít,“ řekl jim pak.

Gamay se usmála a políbila ho na tvář. „Každý jsme si stihli dát dvě skleničky.“

„Omlouvám se, že jsem vás sem hnal tak brzy po vašem návratu z výletu do Novorossijska.“ Po těch slovech je odvedl do jídelny a přinesl jim tři cinkající skleničky s čerstvou připravenou citronádou. „Joe si hraje na chůvu – je s posádkou ponorky v konferenční místnosti. Za patnáct minut se s nimi setkáme a poslechneme si jejich příběh. Už se nemůžou dočkat, až se vypraví domů, tak jsem je požádal, aby tu hodinu, než vrtulník doplní palivo, věnovali nám.“

Když jim pak Austin líčil záchranu posádky ponorky, Gunn jen udiveně kroutil ústy. „Nechci nijak snižovat nebezpečnost těch událostí, Kurte, ale všichni ti divní lidé na koních, ti chlapi v černých uniformách… to je jako z Růžového pantera.“

„Mně to připomíná spíše Keystone Cops,“ prohlásil Austin. „Jednoho dne se při vzpomínce na tu šílenou příhodu budu smát.“ Poškrábal se prsty na hlavě. „Jestli mi ale mohly vlasy ještě více zbělet, určitě se tak stalo.“

„Zajímá mě ten Rus, co mu říkáte Ivan,“ prohlásil Gunn. „Jak jste se s ním seznámil?“

„Naše cesty se zkřížily, když jsem ještě pracoval pro CIA.“

„Je to přítel, nebo nepřítel?“

„Zrovna teď bych ho označil za přítele. Domnívám se, že když jsou v sázce zájmy Ruska, je schopen téměř všeho. Je nevyzpytatelný a mazaný – navíc všechny ty čistky v ruské zpravodajské službě nepřežil díky tomu, že by byl nějaký zpěváček na kůru.“

„Tomu říkám charakteristika. Ale když pomineme jeho pestrou minulost –domníváte se, že se mu dá důvěřovat?“

„Prozatím ano. Máme k tomu jeden velmi pádný důvod.“

„Jaký?“ zeptal se Gunn.

„On je to jediné, co máme.“

18

MOKRÝ VYDĚŠENÝ HOUF, KTERÝ KAPITÁN Kemal vytáhl z moře a přepravil na Argo, se kamsi ztratil. Místo něj se tu teď objevila parta rozverných ponorkářů, kteří se dokázali smát vlastnímu neštěstí. Právě takový dojem Austin a ostatní získali, když vstoupili do konferenční místnosti.

Když se posádka NR-1 dostala na palubu Arga, každý její člen se podrobil lékařskému vyšetření, byl pořádně nakrmen a dostal z lodního skladiště čistý pracovní oblek. S výjimkou oděrek a modřin nezůstal na mužích čekajících v konferenční místnosti patrný žádný důsledek martyria, kterým museli projít. Na kovovém stole uprostřed sálu seděli kapitán Atwood, podporučík Kreisman a Joe Zavala. Když Joe pohlédl ke dveřím a spatřil vcházet své kolegy, objevil se mu na tváři široký úsměv. Seskočil na zem, vydal se Gunnovi a Troutovým vstříc a potřásl si s nimi rukou. Jako věčný donchuán neopomněl políbit Gamay na tvář.

Austin po krátkém představení všech přítomných za všeobecného tleskání, pokřiku a pískání prohlásil: „Během několika hodin budete v Istanbulu, kde už čeká proudový letoun, aby vás dopravil domů. Všem vašim příbuzným bylo oznámeno, že jste v bezpečí.“ Následoval další aplaus. „Určitě se už nemůžete dočkat, až se vydáte na cestu, chtěl bych vás ale o něco požádat. Zatím jsme si vyslechli jen část vašeho pozoruhodného příběhu. Byl bych rád, kdybyste čas, který je potřebný k doplnění paliva do vrtulníku, věnovali nám a povyprávěli nám všechno od začátku až do konce.“

Podporučík Kreisman se postavil a řekl: „To je to nejmenší, co můžeme udělat. Jsem si jist, že nebýt vás, asi bychom se z té základny nedostali živí. Jménem celé posádky bych vám chtěl poděkovat.“

„Připomeňte mi, abychom si s sebou příště vzali bojové vozidlo pěchoty Bradley,“ řekl Austin. Počkal, až utichne smích. „Pokud vám to nebude vadit, podporučíku, zahrál bych si teď na Perryho Masona. Domnívám se, že nám to tak půjde rychleji.“

„Rozhodně souhlasím, pane.“

„Dobře. Takže co kdybyste začali od začátku?“

Kreisman se postavil před nástěnnou mapu východní části Egejského moře. „Naším úkolem byl průzkum archeologických nalezišť u tureckého pobřeží. Zde.“ Poklepal prstem na mapu. „Na palubě ponorky byl kromě pravidelné posádky pod velením kapitána Logana také vědec, který se nám představil jako doktor Josef Pulaski. Údajně měl pracovat pro Massachusettský technologický institut.“

Gunn zvedl ruku. „Jen malá poznámka. Když jsme se dověděli, že ponorka byla unesena, prošli jsme seznam všech lidí na palubě a objevili Pulaskiho jméno. Zavolali jsme do toho institutu a oni nám řekli, že o někom takovém nikdy neslyšeli.“

„Škoda že jsme si ho neprověřili ještě před tím, než přišel na palubu,“ prohlásil podporučík a smutně potřásl hlavou. „Ta akce ale v každém případě znamenala obrovský úspěch. Pomocí manipulačního zařízení se nám podařilo vyzvednout ze dna několik artefaktů. Když jsme se pak připravovali k vynoření, Pulaski vytáhl pistoli. Většina posádky byla v té chvíli v prostoru za řídicím centrem a neměla tušení, co se děje. Kapitán nás pak o všem informoval pomocí vnitřního komunikačního systému. Přikázal nám, abychom zůstali na svých místech. Řekl, že jestli neuposlechneme, Pulaski nás zastřelí. Poté ponorka o něco vystoupila a zůstala stát.“

„Na jak dlouho?“ zeptal se Austin.

„Asi pětadvacet minut. Pak se na monitorech objevil nějaký velký stín. Vypadalo to, jako by se k ponorce zespodu blížila nějaká velryba nebo žralok. Potom se ozvalo hlasité kovové třesknutí. Ponorka se tak zakymácela, že všichni ti, kteří se nedrželi, skončili na podlaze. Pak se ozvalo skřípání a klepání, jako by po plášti ponorky lezli nějací obrovští kovoví brouci. Potápěči. Mohli jsme je vidět na monitorech. Jeden šašek dokonce zamával do kamery. Potom potápěči zmizeli a ponorka někam vyrazila.“

„Kde v té době byl kapitán, kormidelník a ostatní vědci?“ zeptal se Austin.

„V řídicím centru.“

„Řekl vám kapitán ještě něco?“

„Ano, pane. Přikázal, abychom dopředu poslali kafe a nějaké sendviče.“

„Co dělala podpůrná loď?“ vyptával se dále Austin.

„Slyšeli jsme, jak se s námi snaží navázat spojení. Pulaski pak ale rozkázal, abychom vysílačku vypnuli. Předpokládám, že nás z hladiny sledovali tak dlouho, než jsme se octli mimo dosah jejich přístrojů.“

„Jak dlouho ta cesta trvala?“ zeptal se Austin.

„Několik hodin. Když jsme se pak vynořili, byla venku absolutní tma. Jako někde v podsvětí. Nikde nebylo vidět sebemenší světlo. Pak se otevřel poklop na velitelské věžičce a do ponorky slezli nějací ozbrojení muži.“

„Rusové?“

„To se nedalo poznat. Ale možná ano, protože podle mě byli vyzbrojeni útočnými puškami AK-47. Na sobě měli maskovací uniformy a chovali se jako profesionální vojáci. Ne jako ti kreténi na koních, z jejichž spárů jste nás zachránili. Neřekli ani slovo. Hovořil jen Pulaski. Přikázal nám, abychom NR-1 opustili. Když jsme vylezli ven, ocitli jsme se na palubě nějaké obrovské ponorky.“

„Máte představu, jak byla dlouhá?“ zeptal se Gunn.

Kreisman se rozhlédl po místnosti. „Troufne si to někdo odhadnout?“

„Když jsem nastoupil k válečnému námořnictvu,“ ozval se jeden z námořníků, „pár ponorek jsem vystřídal. Podle její šířky – dělala tak deset metrů – bych odhadoval, že mohla být dlouhá asi jako ponorka třídy Los Angeles. Asi tak sto dvacet metrů.“

„NR-1 měří jen padesát. Kdyby vás naložili, ještě pořád by jim zbývalo více než šedesát metrů volné paluby,“ prohlásil Austin.

Námořník přikývl. „Ta ponorka byla větší než naše doprovodná loď.“

Austin se rozhlédl po přítomných. „Všiml si někdo nějakého označení?“

Nikdo nezareagoval. „Byla moc velká tma a nesvítil měsíc,“ řekl po chvíli na vysvětlenou Kreisman.

„Takže oni vás pak přinutili přestoupit na tu velkou ponorku?“

„Přesně tak. Zamkli nás v jedné větší kajutě. Pro všechny tam nebylo dost paland, takže jsme museli spát na střídačku. Občas nám přinesli nějaké jídlo. Pod vodou jsme strávili čtyřiadvacet hodin. Když jsme se pak vynořili, byla noc. Už jsme nebyli v Egejském moři. Poznali jsme to podle vzduchu. Nebyl cítit po soli. Připomínal spíše povětří u Velkých kanadských jezer.“

„Povězte jim ještě o té lodi, kterou jsme předtím slyšeli,“ řekl jeden z námořníků.

„Omlouvám se, úplně jsem na to zapomněl. Došlo k tomu těsně před tím, než jsme se vynořili. V naší kajutě vládlo ticho jako v hrobě. Pak někteří kluci, kteří zrovna leželi na palandách, prohlásili, že přes přepážku slyší zvuk lodních motorů. Tak jsme všichni přiložili ucho k plášti ponorky a začali pozorně naslouchat. Měli pravdu.“

„Pluli jste zrovna v oblasti s velkým lodním provozem?“

„K takovému závěru jsme došli. Pak ty zvuky utichly a zase bylo ticho. Po několika dalších hodinách jsme se vynořili vedle nějakého hladinového plavidla. Muselo tam na nás čekat. Nahnali nás na ně a zase zavřeli do nějaké kabiny. Ta nám sloužila jako sladký domov tři dny.“

„To vás tam celou tu dobu drželi?“ zeptal se Gunn.

„Ne. Na druhý den brzy ráno nás shromáždili na palubě. Mířili na nás zbraněmi a ta velká ponorka nebyla nikde vidět. Pak se objevil Pulaski a obdařil nás tím svým strašidelným úsměvem. Dobré jitro, pánové,“ pokusil se Kreisman o imitaci Pulaskiho hlasu. „Abyste se nám odvděčili za tu hezkou projížďku, budete mít možnost vykonat pro nás jistou práci. Pak řekl, že budeme vyprošťovat nějaké věci z jedné staré lodě. On a ještě jeden muž prý na všechno budou osobně dohlížet. Tak jsme naskákali do ponorky připravené u boku lodě, která nám pak sloužila jako doprovodné plavidlo, a ponořili se.“

„Jak hluboko?“

„Něco přes sto dvacet metrů. Pro NR-1 to byla hračka. Všimli jsme si ale, že vztlak ponorky byl v té vodě jiný než normálně. K ponoření bylo třeba mnohem menší zátěže. Dno bylo z valné části bahnité, svažovalo se a pak padalo do hloubky. Vrak ležel na okraji jakéhosi podmořského kaňonu či prolákliny, která pod pravým úhlem mířila k nějakému útesu.“

„Bylo na trupu té lodě nějaké jméno?“

„Žádné jsme nenašli. Povrch lodě byl porostlý chaluhami a pokryt vilejši. Příď nebyla vykrojená, ale spíše rovná, asi jako u Titaniku.“ Zvedl ruku a naznačil tvar přídě potopeného plavidla.

„V jaké poloze spočívala na dně?“

„Ležela šikmo ke svahu a byla nakloněná směrem dolů. Až se zdálo, že by do ní stačilo zatlačit a ona by se převrátila na bok. Na jejím pravoboku jsme našli velkou díru.“

„Bylo uvnitř něco vidět?“

„Jen trosky. Navíc jsme se v její blízkosti moc dlouho nezdrželi. Ty lidi více zajímala opačná strana. Ještě před ponorem připevnili k mechanické paži hořák. Dosedli jsme na nakloněnou palubu. Bylo to docela nebezpečné. Měli jsme pocit, že se loď musí každou chvíli převrátit. Pak nám řekli, abychom do palubní nástavby vyřízli otvor.“

„Ne do nákladového prostoru?“ zeptal se Austin překvapeně. „Vždyť náklad by měl být právě tam, ne?“

„Bylo by to logické, my jsme ale nebyli v takovém postavení, abychom o tom mohli diskutovat. Vyřízli jsme otvor o velikosti asi tak třikrát tři metry. Nebylo to moc obtížné – kov byl starý a rezavý. Ale i tak jsme museli být opatrní. Připomínalo to spíše chirurgickou operaci. Jeden silnější náraz a loď by se převrátila na bok. Všichni jsme si to uvědomovali. Uvnitř jsme spatřili palandy s matracemi. Pulaski a jeho kolega začali být pořádně nervózní. Rozprostřeli plány lodě, které si přivezli, a začali o čemsi diskutovat.“

„V ruštině.“

„Znělo to tak. Vypadalo to, že nás tu díru nechali udělat na špatném místě. Než našli, co chtěli, museli jsme vyříznout ještě dvě další. Za tím posledním otvorem byla nějaká docela velká kajuta a v ní kovové bedny velké jako ty staré lodní kufry, které se občas dají koupit v obchodech se starožitnostmi.“

„Kolik těch beden bylo?“

„Asi tak tucet. Ležely bez ladu a skladu. Pulaski nám řekl, abychom je pomocí manipulační ruky vytáhli. Dost jsme se zapotili. Byly těžké a manipulační ruka je zvládala jen tak tak. Když jsme vytáhli ven první, spojili jsme se s lodí a řekli jim, aby dolů spustili nějaká lana opatřená na konci háky. Když nám ta lana spustili, připevnili jsme je, odpluli stranou a posádka lodě pak tu bednu pomocí rumpálu vytáhla.“

Austin, který měl s vyzvedáváním předmětů z velkých hloubek značné zkušenosti, přikývl. „Přesně tak bych to udělal i já.“

„Byl to nápad kapitána Logana.“ Kreisman se poněkud rozpačitě usmál. „Chovali jsme se jako ti vojáci ve filmu Most přes řeku Kwai. Ta práce nás do sebe přímo vtáhla. Profesní hrdost, řekl bych.“

„Netrapte se tím. Kdybyste ten úkol nezvládli, asi by vás zabili.“

„Totéž nám řekl i kapitán. Postupně jsme se dole střídali. Nějaké problémy, které byste u tak složitého úkolu očekával, se samozřejmě vyskytly, nakonec se nám ale podařilo vyndat z lodě všechno, co chtěli.“

„Zjistili jste, co tvořilo obsah těch beden?“

„Bylo to zvláštní. Odvedli nás za roh, my ale slyšeli, jak se je pomocí páčidla snaží otevřít. Byli značně vzrušení. Pak se na chvíli rozhostilo absolutní ticho, které vystřídal křik. Znělo to jako hádka. Poté k nám došel Pulaski a začal něco křičet v ruštině, jako že se něco stalo a že je to naše chyba. Vypadal opravdu navztekaně, já si ale myslím, že se spíš něčeho obával.“ Kreisman se rozhlédl po svých druzích a ti začali souhlasně přikyvovat.

„Netušíte, proč se pohádali?“

Zavrtěl hlavou. „Pak nás odvedli do podpalubí, a když jsme se zase ocitli na palubě, byla už noc. Znovu připlula ta velká ponorka. A nedaleko ještě nějaká další loď. V té tmě jsme ji neviděli, ale ze zvuků lodních motorů se dalo soudit, že je hodně velká. Kromě kapitána a kormidelníka nás nahnali na ponorku a poskytli nám opět totéž komfortní ubytování. Pluh jsme jako předtím pod vodou, tentokrát ale kratší dobu. Když jsme pak vyšli na palubu, nacházeli jsme se v prostoru, který připomínal velký letecký hangár.“

„To byl ponorkový kryt. Co se stalo s NR-1?“

„To nevíme. Když jsme přestupovali na cizí ponorku, byla vyvázaná podél trupu toho pomocného plavidla. Doufám, že jsou kapitán i kormidelník v pořádku,“ řekl ustaraně. „Proč by nás měli věznit a jim dovolit odejít?“

„Možná NR-1 ještě k něčemu potřebují, nebo jen chtějí mít nějaké rukojmí. Co se stalo pak?“

„Zavřeli nás do nějaké další místnosti s palandami. Byla to odporná díra. Strávili jsme v ní pár dnů. Šíleně jsme se nudili. O jediné vzrušení se postaralo cosi, co znělo jako velká exploze. Došlo k ní někde pod námi.“

„To se snažili zavalit vstupní otvor do ponorkového krytu.“

„Proč by to měli dělat?“

„Základna byla odhalena a oni nechtěli, aby někdo našel jakékoli důkazy. Ta velká ponorka, kterou použili pro transport NR-1, už svůj úkol splnila. Nepřekvapilo by mě, kdyby měli v plánu později zavalit i vstup na povrchu. Možná s vámi uvnitř. Co mi můžete říct o strážných?“

„Byli to ti samí chlapi, co nás střežili na palubě té záchranné lodě. Vojenští týpci s automatickými zbraněmi. Dali nám nějaký černý chleba a vodu a pak nás zamkli. Potom jsme viděli až ty chlapy s legračními čepicemi a pytlovitými kalhotami. Ti předchozí byli v porovnání s nimi nevinní skautíci. Několik našich kluků jen tak pro zábavu zmlátili, pak nás vyhnali ven a dokopali na to velké hřiště. Zbytek znáte.“

Austin se rozhlédl po místnosti. „Nějaké otázky?“

„Když jste se znova ocitli na palubě NR-1, měli jste možnost podívat se na GPS a zjistit polohu?“ zeptal se Gunn.

„Nejprve nás k přístroji pro satelitní navigaci nepustili a později ho vypnuli, abychom nemohli nic zjistit.“

„Zatracený pech,“ povzdechl si Gunn.

Místností zaburácel smích.

„Unikl mi snad nějaký vtip?“ zeptal se Gunn.

Vztyčil se nějaký štíhlý světlovlasý muž, kterému mohlo být tak kolem pětadvaceti, a představil se jako námořník Ted McCormack. Vytáhl jakýsi papír a poslal ho po ostatních ke stolu. „To jsou souřadnice místa, kde se ten vrak nachází.“

„Jak si jimi můžete být jist?“ otázal se ho Gunn s pohledem upřeným na řadu čísel.

McCormack zvedl ruku a ukázal něco, co vypadalo jako obrovské digitální hodinky. „To je dárek od mé ženy. Vzali jsme se těsně před tím, než jsme s NR-1 vypluli. Doma má mapu, takže když si spolu telefonujeme, vždycky si může vyznačit, kde zrovna jsem.“

„Vždycky jsme si z něho utahovali, že ho manželka drží pěkně zkrátka,“ prohlásil Kreisman. „Už to nikdy dělat nebudeme.“

„Když nás unesli, posunul jsem si tu chytrou věcičku pod rukáv, aby nebyla vidět,“ řekl McCormack. „Ani jednou nás neprohledali. Asi si mysleli, že jim nemůžeme nijak uškodit.“

Hodinky ProTek GPS představovaly zázrak miniaturizace. Podle slov výrobce se jednalo o vůbec nejmenší přijímač GPS na světě. Jeho majitel byl schopen zjistit svou polohu kdekoli na zemi s přesností několika metrů.

Austin se usmál. „Tomu říkám dárek z lásky.“ Rozhlédl se kolem sebe. „A teď, jak by řeklo koktavé čuně Porky Pig: Thaťs all, folks. A šťastnou cestu.“

Členové posádky NR-1 okamžitě vyskočili ze židlí a jako žízniví býčci, kteří ucítili vodu, se hnali ven z konferenční místnosti. Austin se otočil ke svým spolupracovníkům.

Paul rozevřel svůj přenosný počítač a připojil ho k modemu, který mu měl umožnit přenášet obraz na velký monitor nacházející se na konci místnosti. Gamay uchopila laserové ukazovátko a přistoupila k obrazovce. Paul cosi naťukal na klávesnici a objevila se mapa ledvinovitě zakřiveného Černého moře a okolí.

„Představuji vám Černé moře, jednu z nejzajímavějších vodních ploch na světě,“ řekla Gamay a přejela jasně červeným bodem po pobřežní linii. „Od východu na západ měří přibližně šest set třicet mil a od severu k jihu má tři sta třicet. V pase, pokud tak mohu nazvat toto místo mezi Krymem a pobřežím na protější straně, má pouze sto čtyřicet čtyři míle. Navzdory své relativně malé velikosti má velmi špatnou pověst. Řekové ho nazývali Axenos, což znamená nehostinné. Středověcí Turci tak diplomatičtí nebyli. Říkali mu Karadenez. Moře smrti.“

„Působivé,“ prohlásil Zavala. „Cítím v tom jistou poetiku.“

„Umím si docela dobře představit, jak tohle jméno obchodní komora používá pro reklamy v New York Times,“ souhlasil s ním Austin. Gamay obrátila oči v sloup. „Jste vy dva vůbec nikdy vážní?“

„Snažíme se nebýt,“ odvětil Austin. „Omlouváme se za to přerušení, paní učitelko. Pokračujte, prosím.“

„Děkuji vám. Ať už mělo jakoukoli pověst, vždy lidi lákalo. Iásón se tudy plavil na původním Argu, když hledal zlaté rouno. To moře představovalo po tisíce let důležitou obchodní tepnu a zásobárnu ryb. Během doby ledové mělo podobu velkého sladkovodního jezera. Asi tak šest tisíc let před Kristem došlo k protržení přírodní hráze, která ho oddělovala od Středozemního moře. Dovnitř se začala hrnout slaná voda. Hladina se zvedla o mnoho desítek metrů.“

„Noemova potopa,“ zamumlal Austin.

„Někteří to tvrdí. Lidé, kteří žili na břehu jezera, se museli zachránit útěkem.“ Gamay se usmála. „Nemohu ale odpřísáhnout, že jim k záchraně života posloužila archa. Slaná voda se rozprostřela po celém povrchu jezera. Živné látky, které se do něj dostávaly spolu s říční vodou, vše ještě zhoršily.“ Kývla na Paula a ten promítl na obrazovku mapu s vyznačením hloubek.

„Tohle vám umožní udělat si představu o jeho obrovské hloubce. Po jeho obvodu se táhne kontinentální šelf, který zřejmě představuje pozůstatek původní pobřežní linie. Nejširší je u pobřeží Ukrajiny, pak ale padá až do hloubky přes dva tisíce metrů. Tenká vrstva vody pod hladinou je plná života. Pod hranicí sto šedesáti metrů už ale není žádný kyslík a nic tam nežije. Nikde jinde na světě na jednom místě tolik mrtvé vody nenajdete. Navíc se tam vyskytuje velké množství sirovodíku. Stačí, abyste se toho svinstva jednou nadechli, a zabije vás to. Jestli se někdy dostane na povrch, vznikne jedovatý mrak, který zahubí všechno živé na moři i v jeho okolí.“

„Turci měli asi pravdu, když to moře nazvali mořem smrti,“ řekl Zavala.

Paul promítl mapu, na které se podél vnitřního okraje moře táhla tečkovaná čára. „Kreisman prohlásil, že ten vrak našli v hloubce přibližně sto dvaceti metrů. To znamená, že se nachází někde při okraji kontinentálního šelfu. Kdyby ležel hlouběji, už by neexistoval. Vraky dřevěných plavidel bývají ve velkých hloubkách uchráněny před zkázou, neboť tam není kyslík, který ke svému životu potřebují červi. Přítomné chemické látky ale spolehlivě zlikvidují kovy.“

„Taková loď by byla časem rozložena na jednotlivé molekuly,“ prohlásil Austin.

„Přesně tak. Ta rokle, o níž mluvil, představuje zřejmě nějaké bývalé říční koryto. Tamní kontinentální šelf je téměř hladký a plynule klesá, skoro přesně tak, jak to popsal ten podporučík. V důsledku rozkladu organismů vznikly kapsy metanu. Předpokládáme, že potápěči by se při kontaktu s ním nemuselo nic stát, při práci v tak jedovatém prostředí ale nějaká rizika stejně hrozit mohou.“

Gunn, který dosud jen pozorně poslouchal, vstal a půjčil si od Gamay laserové ukazovátko.

„Tak si to shrneme. NR-1 byla unesena tady,“ řekl a ukázal na jedno místo v Egejském moři. Pak světelný bod posunul do Bosporu. „Tady zaslechli zvuky svědčící o hustém lodním provozu.“ Poté označil jedno místo na kontinentálním šelfu. „A tady je, alespoň podle GPS, naše záhadná loď.“

Paul pomocí kurzoru udělal v místě, které Gunn označil, křížek.

„Někdo si dal spoustu práce, aby z toho vraku vyzvedl nějaké věci,“ řekl Austin. „Možná právě v tomhle je ukrytý klíč k celé té záhadě.“

Gunn se obrátil ke kapitánovi. „Za jak dlouho můžeme zvednout kotvy a vyrazit?“

Atwood, který během podporučíkova vyprávění a následné diskuze jen tiše naslouchal, se usmál a řekl: „Byli jste tak zabráni do hovoru o Černém moři, že jste si vůbec nevšimli, jak volám na můstek. Už dávno plujeme. U vraku budeme zítra ráno.“

Měl pravdu. Až teď zaregistrovali, že se podlaha pod jejich nohama lehce chvěje. Gunn se vztyčil. „Jdu se natáhnout. Možná nás zítra čeká těžký den.“

Austin mu vysvětlil, kde najde svou kajutu, a pak řekl Joeovi, že by se s ním chtěl později sejít. Když poté Austin osaměl, posadil se ke stolu a zadíval se na linie na mapě Černého moře, jako by šlo o věty napsané v nějakém neznámém písmu, jehož tajemství by možná mohla odhalit jen nějaká Rosettská deska. Pak upřel oči na křížek, který označoval místo, kde na mořském dně spočíval vrak té záhadné lodě.

V duchu si přehrál všechny události, které ho sem přivedly a jež způsobily, že se teď na palubě téhle lodi vydává zjistit – co? Připadal si jako někdo, kdo se ocitl na místě plném hadů a snaží se poznat, kteří z nich jsou jedovatí a kteří ne. Zhasnul světla a vyšel z konferenční místnosti. Cestou do své kajuty se nemohl zbavit jedné velmi skličující myšlenky. Možná jsou jedovatí všichni.

19

Jeff Austin se probudil za úsvitu, když do jeho kabiny začalo kulatým okénkem pronikat šedé světlo. Podíval se na Zavalu, který spal na vedlejší posteli a nepochybně snil o červené korvetě a překrásné plavovlasé statističce. Obdivoval jeho schopnost okamžitě usnout, hlasitě prochrápat celou noc a ráno se probudit svěží jako rybička a připravený vrhnout se do akce. On sám spal přerušovaně a budil se s podivnými myšlenkami, jako by se jeho mozek během toho dřímání snažil najít odpovědi skrývající se někde hluboko v jeho podvědomí.

Vylezl z postele, přistoupil k umyvadlu a opláchl si obličej studenou vodou. Rychle si oblékl džíny, hrubé bavlněné tričko a větrovku a vyšel z kajuty. Do tváře se mu opřel chladný ranní vítr a zbavil ho posledních zbytků ospalosti. Na východě se nad horizont pomalu začínalo šplhat slunce a jeho měkké paprsky dodávaly mrakům zlatý a lehce načervenalý nádech.

Austin se opřel o zábradlí, zahleděl se na temnou hladinu moře a zaposlouchal se do konejšivého šplouchání vln narážejících do boku lodě, která se hnala vpřed rychlostí patnácti uzlů. Všude kolem poletovali mořští ptáci a snášeli se k hladině jako konfety hozené do větru. Jen těžko se dalo uvěřit tomu, že o pár set metrů níž leží to nejpustší místo na celé planetě. Třebaže Černé moře bylo obrovskou zásobárnou mrtvé vody, Austin si dobře uvědomoval, že mnohem větší důvod k obavám spočívá v nemilosrdném zlu číhajícím v hlubinách lidské mysli. Austin se otřásl, nikoli jen chladem, a zamířil zpátky do nitra lodě.

Když vstoupil do příjemně vyhřáté jídelny, udeřila ho do nosu dráždivá vůně kávy, smažených vajíček a slaniny. Zapůsobila na něj jako lék – jeho chmurná nálada se kamsi vytratila a on se hned cítil lépe. Kdyby nebylo za okny vidět moře, člověk by měl pocit, že je v nějaké jídelně na malém městě, kam si místní zvykli chodit každé ráno na snídani a mít přitom kávu v šálcích označených svými jmény. U několika stolů seděli ospale mžourající členové posádky, kterým před chvílí skončila noční směna.

Austin si vzal šálek kávy a zamířil na můstek. Cestou potkal Troutovy, kteří už posnídali a právě si prohlíželi útroby lodě. Společně vystoupali nahoru do kormidelní místnosti, jejíž okna skýtala dokonalý výhled na příď a palubu.

Rudi Gunn, který byl už od časů své služby v řadách válečného námořnictva ranním ptáčetem, stál poblíž panelu plného různých páček, displejů a monitorů a rozmlouval s kapitánem Atwoodem. Když spatřil své kolegy, objevil se mu na tváři široký úsměv. „Dobré ráno vespolek. Už jsem se po vás chtěl jít podívat. Kapitán nám chce vysvětlit své plány ohledně činnosti u vraku.“

„Už se nemůžeme dočkat, až si je vyslechneme,“ řekl Austin. „Za jak dlouho tam budeme?“

Atwood ukázal na kruhový šedivý monitor s bílými soustřednými kruhy vyrytými do skla. Blikající tmavě šedý bod znázorňoval pozici lodě získanou prostřednictvím přístroje GPS, využívajícího systému čtyřiadvaceti družic obíhajících zemi ve vzdálenosti jedenácti tisíc mil. Vedle obrazovky se nacházel displej, který ukazoval aktuální zeměpisnou šířku a délku. Pomocí tohoto systému se mohli dostat téměř přesně nad svůj cíl, s maximální odchylkou pouze deseti až dvanácti metrů.

„Jestli byly údaje získané náramkovými hodinkami námořníka Dicka Tracyho přesné, měli bychom být na místě asi za patnáct minut,“ odpověděl kapitán.

„Takže jste nežertoval, když jste včera tvrdil, že to zvládneme do rána,“ řekl Austin.

„Argo možná vypadá jako tažný valach, v krvi má ale geny dostihového hřebce.“

„Jak by podle vás měl vypadat prvotní průzkum?“

„Zmapujeme celou oblast bočním sonarem, k čemuž použijeme náš nový UUV, a pak se na to mrkneme zblízka. Posádka je na palubě a všechno připravuje.“ UUV byl volně se pohybující a dálkově ovládaný ponorný prostředek, který na poli podmořského výzkumu představoval nejžhavější novinku. Paul kapitána požádal o mapu. Atwood rozhrnul modrý závěs, který kormidelní místnost odděloval od menší mapovny. Na stole tam ležela roztažená mapa Černého moře. „My jsme tady,“ řekl Atwood a přiložil prst k místu poblíž západního pobřeží Černého moře.

Paulova vysoká postava se ohnula nad mapu. „Jsme nad okrajem podmořského šelfu, který se táhne od Bosporu, podél Rumunska a delty Dunaje až ke Krymu.“ Obrátil se ke své ženě. „Gamay nám může poskytnout základní informace z archeologické a biologické stránky.“

Gamay si vzala slovo. „Šelf, o kterém Paul hovořil, představuje mimořádně produktivní rybářskou oblast. Je to domov lososů, jeseterů, kambal. Najdete tam delfíny a makrely, třebaže zrovna v jejich případě už ne tolik jako dříve. Někteří lidé tvrdí, že Turci to moře už vylovili, ti zase říkají, že za to může Dunaj znečištěný průmyslovými odpadními vodami, převážně ze zemí Evropské unie. O jedné věci ale není sporu – že pod úrovní přibližně sto padesáti metrů už není žádný život. Devadesát procent toho moře představuje vodní pustinu. Když začaly mizet ryby, znamenalo to přemnožení medúz a čím dál tím častější výskyt červeného přílivu, tedy vody zbarvené množstvím bičíkovců, kteří produkují pro mořské obratlovce jedovatý neuroxin. Lidé už jsou tak znepokojeni, že se objevily první snahy něco s tím skutečně udělat.“

„To je taky důvod, proč se do toho přimotala NUMA,“ řekl kapitán Atwood. „Shromaždujeme informace pro jeden společný rusko-turecký projekt.“

„Zajímalo by mě, proč na palubě není žádný zástupce těchto zemí,“ prohlásil Paul.

„Při předchozích akcích trávili vládní pozorovatelé většinu času tím, že všem okolo vysvětlovali, kde všude nesmějí výzkum provádět. Když pak byla NUMA požádána o pomoc, admirál Sandecker trval na tom, že bude mít carte blanche, což v praxi znamenalo, že se tohoto předběžného výzkumu nezúčastní žádní pozorovatelé. Tak zoufale o nás stáli a admirál měl takovou prestiž, že nakonec vyhrál.“

„Ty země mají k zoufalství dobrý důvod,“ řekla Gamay. „Znečištění vytváří podmínky pro vznik lidových nepokojů. Jestli totiž mrtvá voda dosáhne až k hladině, všechno živé v moři a těsně kolem něj by mohlo zahynout.“

„Nic jiného lidi tak spolehlivě nepřinutí začít se hlasitě ozývat, než když je ohrožena jejich živnost,“ poznamenal Gunn.

„Já bych rozhodně řval hodně nahlas,“ prohlásil Austin.

Paul přejel prstem po mapě. „Dno v těch místech bude mít charakter černého bahnitého nánosu na hliněném podkladu, což většinou bývá u jezer přeměněných v moře. Až se podíváme za okraj šelfu, najdeme na jeho svahu hluboké podmořské kaňony. Před deseti tisíci lety byla hladina o několik desítek metrů níž. Zastánci teorie potopy tvrdí, že slaná voda ze Středozemního moře zaplavila plochu šedesáti tisíc čtverečních mil.“

„Což by z každého vlastníka nějakého plavidla učinilo velmi žádanou a později proslulou osobu,“ prohlásil Austin.

„Má to přímý vztah i k naší situaci,“ řekla Gamay. „Jak nám Paul včera v noci vysvětlil, lodní červi nemohou ve velké hloubce přežít, takže vraky dřevěných lodí vydrží v neporušeném stavu tisíce let. Kovová plavidla se rozpadnou.“

Nějaký člen posádky v té chvíli kapitána zavolal do kormidelny. Atwood se jim omluvil a odešel. Když se po necelé minutě vrátil, spokojeně se usmíval.

„Jsme u cíle. Naše záhadná loď je přímo pod rádiovou anténou Arga.“

„Připomeňte mi, abych té mladé ženě, která svému příteli v námořnické uniformě věnovala hodinky s přijímačem GPS, poslal květiny,“ řekl Gunn.

Austin pohlédl na moře táhnoucí se až k horizontu a pokusil se představit si, kolik času by zabralo hledání vraku bez znalosti jeho souřadnic. „Dostal jsem lepší nápad,“ prohlásil. „Pošleme jí rovnou celý skleník.“

Když se objevil Zavala, vydali se dolů na pravou stranu paluby, kde se sluneční paprsky odrážely od kovového povrchu jakéhosi malého torpéda spočívajícího na hliníkovém stojanu. Vysoký muž, odpojující od podivného objektu počítačový modem, byl Mark Murphy, který na palubě Arga sloužil jako expert přes dálkově ovládané ponorné prostředky.

Murphy byl nonkonformní člověk, který agenturními pracovními obleky pohrdal. Dával přednost vlastní uniformě – vybledlým džínovým kraťasům, jelenicové košili přetažené přes tričko s krátkými rukávy, odřeným pracovním botám a baseballové čepici s úzkým kšiltem. Jeho tričko i čepici zdobil nápis Argonaut. Bylo mu něco málo přes padesát a bradu měl porostlou hustými prošedivělými vousy. Ze sluncem spáleného obličeje mu však vyzařovalo chlapecké nadšení.

Když si všiml, jak Zavala zírá na jeho hračku, vybídl ho: „Jen si poslužte.“

„Děkuji,“ zamumlal Zavala a přejel prsty po širokých zelených, žlutých a černých pruzích namalovaných na kovovém povrchu ponorného prostředku. „Je sexy,“ prohlásil a obdivně hvízdnul. „Velmi sexy.“

„Musíte mého kolegu omluvit,“ řekl Austin. „Už více jak čtyřiadvacet hodin se nedostal na břeh.“

„Dokonale ho chápu,“ řekl Murphy. „Tahle věc je opravdu úžasná. Počkejte, až ji uvidíte v akci.“

Když je Austin poslouchal, jak se nad přístrojem rozplývají, pobavilo ho to, ale nepřekvapilo. Zavala byl brilantní technik, který navrhnul a nechal pod vlastním dozorem zkonstruovat už mnoho podmořských dopravních prostředků. Murphy byl zase odborník na jejich praktické používání. Pro ty dva byly čisté linie toho kompaktního předmětu spočívajícího na hliníkovém stojanu stejně smyslné jako křivky ženského těla.

Austin jejich nadšení dokázal pochopit. Tento dálkově ovládaný ponorný prostředek měřil na délku sice jen sto padesát pět centimetrů, měl průměr devatenáct centimetrů a vážil pouhých čtyřicet kilogramů, tato hračka bantamové váhy ale v oblasti podmořského výzkumu představovala absolutní špičku. Šlo o zařízení, které mohlo operovat téměř nezávisle na technicích, kteří ho měli z paluby řídit. Model vyvinuli v oceánografickém institutu ve Woods Hole, kde mu dali označení SAHVR, což převedeno do normální řeči znamenalo poloautomatický prostředek pro hydrografický průzkum.

„Už jsme skoro připraveni začít,“ oznámil Murphy. „Shodili jsme z paluby dva elektronické transduktory, každý na jeden okraj oblasti určené k průzkumu. Tak jsme vytvořili základní navigační síť. Tahle věcička bude s těmi transduktory nepřetržitě ve spojení. Po celou dobu průzkumu od nich bude získávat informace o své momentální poloze. Všechna data, která shromáždí, budou zaznamenána na pevný disk a později přehrána.“

„Proč nebudou odvysílána přímo na loď?“ zeptal se Austin.

„To by sice šlo, ale přenos dat by z takové hloubky trval moc dlouho. Já jsem tu krásku instruoval, aby nad určenou oblastí přeplula pětkrát tam a zpátky. Pokaždé prozkoumá jiných třicet metrů dna, a to s kamerou nastavenou na vysoké rozlišení. Bude se pohybovat rychlostí pěti a půl uzlu přibližně třicet metrů ode dna. Protikolizní sonar zajistí, že se vyhne jakékoli větší překážce.“

Murphy se sklonil a zmáčknul magnetický spínač umístěný na boku ponorného prostředku. Elektromotor napájený baterií se s vrněním rozběhl a nerezová vrtulka se tiše roztočila. Murphy s pomocí jednoho člena posádky uchopil rám a opatrně ho spustil do vody.

Paluba Arga se přímo ježila různými vrátky a jeřáby potřebnými k manipulaci s četnýma elektronickýma očima, ušima a rukama a dalšími ponornými prostředky s posádkou či bez ní, které vědci potřebovali pro zkoumání dění pod hladinou moře. Největší jeřáb, tak výkonný, že by mohl nadzvednout i dům, byl z bezpečnostních důvodů zkonstruován tak, aby se při přílišném zatížení zbortil. Toto opatření mělo eliminovat riziko, že by se v případě zachycení lodě za nějaký podmořský útes mohli potopit.

Většina těžkých ponorných prostředků byla spouštěna do vody velkou šachticí uprostřed trupu Arga, vybavenou posuvnými vraty. V případě tohoto malého, dálkově ovládaného zařízení ale stačilo obyčejné spuštění podél okraje trupu. Lopatky lodního šroubu se zakously do vody a miniaturní plavidlo vyrazilo vpřed jako ryba, které se podařilo zbavit se háčku. Vzdálilo se od lodě, a když se ocitlo na otevřeném moři, začalo kroužit po předem naprogramované kružnici o průměru deseti metrů.

„Takhle se zatočí celkem čtyřikrát, aby se mohlo upravit nastavení kompasu,“ řekl na vysvětlenou Murphy. „Právě komunikuje s navigační sítí a pomocí triangulačního systému zaměřování zjišťuje, kam vyrazit.“ Plavidlo dokončilo poslední okruh a před jejich očima zmizelo pod hladinou. „Teď míří k místu, kde zahájí první průzkumnou přeplavbu.“

„Co budeme teď dělat my?“ zeptal se Austin.

Murphy je oblažil širokým úsměvem. „My si dáme kafe a nějakou tu koblihu.“

20

PONORNÝ PROSTŘEDEK SE POHYBOVAL SEM a tam nad mořským dnem jako sekačka po trávníku a údaje získané během své pouti ukládal do počítače. Když úkol dokončil, s odhodláním štěněte, které právě zaslechlo slůvko kostička, zamířil ke třetímu naváděcímu vysílači. Když se vynořil vedle boku plavidla, byl podebrán speciálním vyzvedávacím zařízením a přemístěn zpátky na palubu. Murphy pak k němu připojil modem a všechna zaznamenaná data z mokré miniaturní ponorky zkopíroval do svého přenosného počítače. Když skončil, opět modem odpojil.

S laptopem pod paží a ostatními za zády pak zamířil do konferenční místnosti, kde počítač položil na stůl a připojil ho k jedné velké obrazovce. Když se počítačový program SeaSone pustil do zpracovávání údajů pořízených sonarem, na monitoru se od jeho horního okraje směrem dolů začalo pomalu posouvat mořské dno. V pravé části obrazovky naskakovaly údaje o přesné zeměpisné délce a šířce. Murphy pomocí regulátoru barev nastavil žluto-hnědou kombinaci, která byla pro lidské oči příjemná.

Dno vypadalo převážně holé. Občas se objevil nějaký balvan nebo tmavá či světlá skvrna svědčící o změně složení sedimentů. Asi v polovině čtvrtého úseku sonar zachytil dvě rovné a pod úhlem se sbíhající linie. Všichni napjatě hleděli na monitor a sledovali, jak miniponorka dokončuje průzkum této části dna, otáčí se a o kus dál se zase vrací. Murphy obraz zastavil.

„Bingo!“ zvolal.

Monitor jim nabízel jasně viditelnou siluetu čehosi, co nemohlo být ničím jiným než nějakou lodí. Murphy kliknul myší a obraz zvětšil. Z rozhraní světlých a tmavých míst se staly obrysy dveří, poklopů a okének. Poté jim počítač poskytl základní rozměry plavidla. „Měří pětasedmdesát metrů,“ řekl Murphy.

Austin ukázal na jednu tmavou skvrnu na trupu. „Můžete nám přiblížit tohle místo?“

Murphy mu dalším kliknutím myší vyhověl a na kraji obrazovky se objevil výřez obsahující tmavou plošku, které si Austin předtím povšiml. Vědec si hrál s nastavením rozlišovací schopnosti tak dlouho, dokud se v rámečku neukázala zřetelně viditelná díra nacházející se poblíž vodorysky.

Pak Murphy nechal z barevné tiskárny vyjet dlouhý pruh papíru obsahující počítačové zpracování vzhledu dna v prozkoumané oblasti, samozřejmě včetně lodě, a rozprostřel ho na stole. „Leží v hloubce asi sto pětatřiceti metrů,“ řekl poté. „Tady, v hloubce sto metrů, se dno začíná svažovat a pak přechází do hluboké prolákliny. Loď spočívá na svahu, jen kousek za okrajem. Máme štěstí. Ještě sto metrů a žádný vrak by už neexistoval. Všechny kovové části by už dávno zanikly.“

„Dobrá práce, Murphy,“ prohlásil kapitán Atwood. Pak se obrátil k ostatním a řekl: „Posádka je připravena spustit do bazénu robota.“ Všichni se přesunuli do malé místnosti plné řídicích pultů pro obsluhu ponorných prostředků spouštěných do moře bazénem, tedy šachtou procházející středem lodě. Kapitán kývl směrem k řídicím pultům a zeptal se Gunna: „Nechtěl byste se toho ujmout, fregatní kapitáne?“

Pod Gunnovou akademickou skořápkou se skrývala osobnost prahnoucí po akci a role nepotřebného pozorovatele, kterou musel během svého prozatímního pobytu na palubě zastávat, ho přiváděla k šílenství. S ovládáním podmořských robotů měl rozsáhlé zkušenosti a nepotřeboval žádné pobízení. „Velmi rád. Děkuji vám, kapitáne.“

„Můžete se do toho pustit.“

Gunn se posadil k ovládacímu pultu, zahleděl se na jednotlivé řídicí prvky a displeje a lehkým pohybem prstů vyzkoušel páčkovy ovladač pohybu robota. Pak se usmál a promnul si dlaně. „Šoupněte ho tam.“

Kapitán si sáhl k opasku pro malou přenosnou vysílačku a vydal jejím prostřednictvím stručný pokyn. O chvíli později obrazovka ožila a objevil se na ní záběr prostorného bazénu snímaný videokamerou zabudovanou v přední části ponorného prostředku. Když se kamera ocitla pod vodou, na obrazovce to vypadalo, jako kdyby ji někdo zaplavil. Pak se v záběru objevil nějaký potápěč v neoprénové kombinéze a začal odpojovat lana visící z jeřábu. Když zase zmizel, vyvalilo se mračno bublin a robot zahájil sestup. Jak klesal a vzdaloval se od otvoru na dně lodě, mořská voda postupně tmavla.

Ponorný prostředek Benthos Stingray spojoval s lodí dlouhý kabel chráněný obalem z kevlarových vláken. Kabel přenášel směrem dolů k operačním systémům Gunnovy povely a nahoru k lodi zase záběry pořízené videokamerou. Argo mělo na palubě mnohem větší a výkonnější podmořské roboty, když si ale kapitán vyslechl posádku NR-1, dospěl k závěru, že budou potřebovat něco menšího, co by dokázalo pracovat i ve stísněném prostoru. Tenhle robot měl velikost asi tak většího kufru. Třebaže byl relativně malý, disponoval kromě videokamery také kamerou digitální a měl mechanickou paži.

Gunn zkušenými prsty pohnul ovládací páčkou a podmořský robot přešel do sestupu připomínajícího klouzavý let. Navigační síť na hladině mu pomáhala najít si cestu přímo k cíli. Jak se vzdaloval od hladiny koupající se ve slunečním svitu, voda s každým sáhem tmavla. Gunn zapnul dvě stopadesátiwattová halogenová světla, ale tma už byla tak hustá, že jí světelné kužely nedokázaly proniknout.

Robot pomalu klesl do stometrové hloubky a několik metrů nad mořským dnem zastavil sestup. Protože se dole vyskytovalo slabé proudění, mohl nad černým bahnem plout rychlostí jen necelého uzlu. Pak se dno najednou ztratilo a robot se ocitl nad okrajem podmořského kaňonu. Změna se objevila tak náhle, že všichni v místnosti pocítili mírnou nevolnost. Gunn naklonil robota přední částí dolů a nechal ho klesat paralelně se svahem. Na vedlejším monitoru se po chvíli objevil sonarový odraz vraku, brzy se ale robot ocitl tak blízko, že mohli přistoupit k vizuálnímu průzkumu. Gunn aktivoval trysky pro vertikální pohyb a robot se pomalu spustil nad plavidlo.

Loď ležela nakloněná na svahu a její dno bylo zabořeno do bahna. Robot klesl ještě o několik metrů a pak se pomalu vydal podél lodě přibližně v úrovni hlavní paluby. Postupně minul několik lodních okének, z nichž některá byla dokonce otevřená. Většinu povrchu plavidla pokrývali vilejši a zvyšovali tak jeho strašidelný vzhled. Červený nátěr, který měl bránit usazování mořských organismů pod čárou ponoru, už tu a tam oprýskával. Po dřevěné kormidelně nebylo ani památky a paluby už dávno shnily. Člunový jeřáb byl prázdný a na jeho lanech visely jen chaluhy. Zhroucený komín připomínala už jen malá hromada rezavého plechu.

Plavidlo se stalo mrtvou kovovou skořepinou, jež zůstala k užitku leda tak hejnům ryb, které zvědavě proplouvaly chodbami, jimiž kdysi chodívali lidé. Pro Austina, který na obrazovku zíral s fascinovaným výrazem ve snědé tváři, ale tato smutná a nehybně spočívající kupa rezavého železa představovala živý organismus. Třebaže nikde nablízku nebyly žádné ruce, které by uzavřely palubní poklopy otevřené tlakem unikajícího vzduchu, Austin skoro slyšel skřípění výložníků a rytmické hučení motorů provázející loď v dobách, kdy se ještě plavila po moři. V duchu viděl kormidelníka, jak stojí na dřevěném roštu a svírá kormidelní kolo, zatímco ostatní členové posádky vykonávají běžnou práci nebo se snaží nějak zahnat nudu, která život na lodi nevyhnutelně provází.

Austin požádal Gunna, aby robota nechal obeplout záď. Vypadala přesně tak, jak ji popsal podporučík Kreisman – byla tak zarostlá, že nerozeznali žádné označení. Gunn s robotem prohledal každý kout a pátral po nějaké kovové destičce se jménem výrobce, ale marně.

Austin se obrátil ke Gamay. „Co by nám o téhle staré dámě mohla říct naše podmořská archeoložka?“

Gamay se zamyšleně zahleděla na strašidelný objekt matně zářící na obrazovce a bezděčně si promnula bradu.

„Specializovala jsem se na řecké a římské dřevěné lodě, takže kdybys po mně chtěl, abych identifikovala nějakou dvouřadou nebo trojřadou veslici, asi bych byla užitečnější. Několik předpokladů bych ale vyslovit mohla.“ Kamera se pomalu pohybovala podél střední části lodě, kde zabírala poněkud pokřivené rezavé lodní pláty bez vilejšů. „Tyhle pláty byly přinýtované. Ve čtyřicátých letech dvacátého století loděnice přešly na svařování. Ty výložníky napovídají, že se zřejmě jednalo o nákladní loď. Podle obvodových linií usuzuji, že byla poměrně dost stará, mohla být postavena někdy ve druhé polovině osmdesátých let devatenáctého století nebo těsně před začátkem století dvacátého.“

Austin požádal Gunna, aby robota přesunul k poškozené straně. Loď ležela nakloněna směrem k větší hloubce, takže při pohledu z této strany budila dojem, že se každou chvíli převrátí. Gunn navedl robota přímo před otvor v trupu. Díra zaplňovala téměř celou obrazovku. Ve světle halogenových lamp ozařujících vnitřek lodě spatřili pokroucené trubky a nosníky.

„Můžete vyhodnotit poškození, Rudi?“ zeptal se Austin.

„Podle toho, jak jsou okraje otvoru pokřivené, soudím, že loď v prostoru strojovny zasáhl nějaký projektil. Torpédo by nešlo tak vysoko. Pravděpodobně granát z nějakého velkého děla.“

„Kdo by chtěl potopit neškodný parník?“ zeptal se Zavala.

„Třeba někdo, kdo si myslel, že tak neškodný zase není,“ odvětil Austin. „Pojďme se mrknout na tu část s kajutami, o které mluvil podporučík Kreisman.“

Gunn se dotknul několika tlačítek, jemně pohnul páčkovým ovladačem a robot se zvedl nad úroveň paluby. Z Gunnovy usmívající se tváře se dalo snadno vyčíst, že se dobře baví. Opatrně, aby se robot nezachytil za lana vedoucí k přednímu stožáru nebo nenarazil do některého z výložníků, zamířil na inkriminované místo. Robot minul můstek a zastavil se před nějakým tmavým, přibližně čtvercovým otvorem. Jeho hrany byly na rozdíl od rozeklané díry v trupu relativně rovné a měl je na svědomí hořák pro řezání plamenem. Gunn připlul s robotem co nejblíže k otvoru. Lampy vrhly světlo na rám jakési palandy a zbytky kovového stolu a židlí, které ležely na podlaze.

„Mohli bychom se podívat dovnitř?“ zeptal se Austin.

„Je tam sice boční proud, který by to mohl pěkně zkomplikovat, ale uvidím, co se dá dělat.“ Gunn po chvíli snažení umístil robota tak, aby zůstal viset přímo proti středu otvoru, a pak s ním dokázal vplout dovnitř tak hladce, jako když zkušená švadlena navléká do jehly nit. Protože robot uměl obrat na místě, Gunn s ním provedl pomalou otočku o tři sta šedesát stupňů.

Kamera jim nabídla pohled na šedivé hromady trosek. Když pak Gunn do jednoho rohu sáhl manipulační paží, rozvířil oblak jemné rzi. Poté se robot zachytil a odmítal se pohnout. Gunn počkal, až se rez zase usadí, a pak s robotem houpal ze strany na stranu tak dlouho, dokud se nevyprostil. Ukázalo se, že se jedním z výstupků na ochranném plášti zachytil za nějaký drát.

„Tak co si o tom myslíte?“ zeptal se Gunn Austina.

„Domnívám se, že ať už šlo o cokoli, už to bylo vyzvednuto. Budeme tu záhadu muset rozluštit na základě toho, co nám prozradí loď, nikoli její náklad.“ Pak ukázal na jednu polici na stěně, kde si všiml nějakého tmavého hranatého předmětu. „Co je to?“

Gunn použil manipulační paži, aby odstranil hromadu nějakého amorfního šedohnědého materiálu, a učinil několik neúspěšných pokusů předmět uchopit. Pokaždé mu vyklouznul, jako kdyby se pokoušel zmáčknout v dlani mokré mýdlo. Gunn odhodlaně sevřel čelisti a posunul předmět do rohu, kde se mu ho podařilo pevně uchopit. Poté s robotem z kajuty vycouval a strčil předmět přímo před kameru. Na obrazovce se objevila nějaká malá plochá krabička.

„Pošlu ho s tím nahoru,“ oznámil Gunn. Pak robota obrátil a nasměroval ho zpátky k Argu. O několik minut později se na obrazovce opět objevila světla lodního bazénu. Kapitán vydal rozkaz, aby byl vylovený předmět na chvíli umístěn do stabilizační slané lázně a pak přinesen k nim. Zanedlouho se objevil nějaký technik s bílým umělohmotným kbelíkem. Gamay, která měla díky své archeologické praxi největší zkušenosti s restaurováním, požádala o měkký kartáč. Pak předmět vyndala z kbelíku a opatrně ho položila na podlahu. Když poté kartáčem na jednom místě odstranila tenkou vrstvu černých usazenin, objevil se matně se lesknoucí kov.

„Je to ze stříbra,“ prohlásila a pokračovala v práci, dokud neočistila padesát procent horní části předmětu. Jeho povrch zdobila rytina dvouhlavého orla. Gamay si prohlédla zámky na boku a řekla: „Možná by se mi to podařilo otevřít, ale nerada bych se o to pokoušela. Ať už je uvnitř cokoli, kontakt se vzduchem by to mohl zničit. Nejlepší by bylo provést ještě předtím důkladnou konzervaci.“ Tázavě se zadívala na kapitána.

„Argo nese výbavu jen pro biologickou a geologickou výzkumnou činnost,“ řekl Atwood. „Nedaleko odtud ale operuje ještě jedna loď naší agentury. Jmenuje se Mořský lovec a provádí nějaké archeologické práce. Možná by nám byli schopni pomoci.“

„Jsem si jist, že ano. Před pár lety jsem na jeho palubě pracoval,“ ozval se Austin. „Je to sesterská loď Arga, nemám pravdu?“

„Správně. Obě plavidla jsou téměř identická.“

„Měli bychom tam tu truhlici dopravit co nejdříve,“ prohlásila Gamay. „Zatím ji nechám ve slané vodě.“ Toužebně se na bedýnku zadívala. „Teprve teď jsem skutečné zvědavá, co najdeme uvnitř.“

„Co kdybychom se na její obsah podívali alespoň prostřednictvím rentgenového přístroje na lodní ošetřovně?“ navrhnul Austin. „To by mohlo rvou zvědavost aspoň částečně ukojit.“

Gamay truhlici opatrně vložila zpátky do kbelíku a technik vše zase odnesl. „Jsi geniální,“ prohlásila.

„Až uslyšíš, co jiného mě ještě napadlo, tak si to možná přestaneš myslet,“ řekl Austin, který při pohledu na Gamay čistící povrch truhlice dostal jistý nápad. Vysvětlil jim svůj plán.

„Za pokus by to stálo,“ řekl Atwood a zapnul přenosnou vysílačku. Zanedlouho se obrazovka opět rozzářila a objevila se na ní znova spouštěcí šachta. Robot se opět ponořil do vody. Vše se odehrálo jako při prvním ponoru – nejprve se na chvíli objevil potápěč, pak spousta bublin a nakonec vše vystřídala postupně tmavnoucí voda.

Gunn nasměroval robota přímo k vraku. Netrvalo dlouho a na obrazovce spatřili jeho záď. Gunn pomocí ovládací páčky vysunul mechanickou paži a zvedl ji tak, aby na ni bylo ve světle halogenových lamp dobře vidět. Klepeto na konci manipulační ruky svíralo ocelový kartáč, který se používal pro přednátěrové čištění trupu Arga.

Robot učinil několik pokusů odstranit vilejše, do hry ale vstoupil Newtonův zákon akce a reakce a ponorný prostředek se od trupu vzdálil. Loď nechtěla svou identitu prozradit a byla odhodlaná nevzdat se bez boje. Po čtyřiceti pěti minutách snažení se robotovi podařilo očistit plochu o průměru asi třiceti centimetrů. Rozeznali na ní část bílou barvou namalovaného písmene. Mohlo to být 0, ale nabízelo se i pár dalších variant.

„Tak skvělý nápad a tak chatrný výsledek,“ povzdechl si Austin.

Gunn také pociťoval zklamání. Na čele se mu leskly kapičky potu. Po celou dobu čištění musel robota pomocí trysek udržovat u trupu. Teď to trochu přehnal a robot do lodě narazil. Při nárazu se z trupu odloupl velký kus nánosu a objevilo se písmeno S.

„Pod živými organismy se vytvořila vrstva stmelence,“ prohlásila Gamay. „Proto se kartáč nemohl ke trupu dostat.“

„Mohl byste urazit další kus?“ zeptal se Austin. „Samozřejmě pokud to dovolíte,“ dodal s pohledem upřeným na kapitána.

Atwood pokrčil rameny. „Sakra, vždyť mně ta stará kocábka vrtá hlavou stejně jako vám. Jestli za rozluštění té záhady máme zaplatit několika škrábanci na povrchu jednoho z agenturních zařízení, nepovažuji to za vysokou cenu. Jen do toho.“

Sotva to kapitán vyslovil, uvědomil si, že u ovládacího pultu sedí druhý nejvýše postavený člověk v celé agentuře, Gunn ale ani nehnul brvou, a co se týkalo možných výčitek svědomí, žádné neměl. Zatnul zuby a začal s robotem do lodě narážet, jako by se beranidlem pokoušel prolomit hradní bránu.

Postupně odpadávaly další a další tenké pláty tvrdého, ale křehkého stmelence a objevovala se další písmena. Pak po jednom silném úderu odpadl velký plát a oni konečně spatřili celé jméno lodě napsané azbukou.

Austin se na nápis osvětlený halogenovými lampami zadíval a zakroutil hlavou.

„Moje ruština už za moc nestojí, ale pokud se nepletu, tak jméno téhle lodě zní Oděská hvězda.“

„To mi nic neříká,“ prohlásil Atwood. „Vy jste o ní už někdy slyšel?“

„Ne,“ odvětil Austin. „Ale vsadím se, že znám někoho, kdo ano.“

21

Washington, D. C.

ST. JULIAN PERLMUTTER STRÁVIL VĚTŠINU DNE pátráním po jedné pancéřované lodi s dvojitým trupem, která pocházela z doby občanské války. Při hledání, jímž ho pověřil Smithsonův institut, mu pořádně vyhládlo. V případě Perlmuttera to ale nebylo nic neobvyklého – chuť k jídlu měl totiž téměř neustále. Obyčejný člověk by svou potřebu v takové situaci asi řešil dvěma krajíčky chleba, mezi něž by strčil něco z ledničky. Nikoli Perlmutter. Protože miloval německou kuchyni, dal si vepřové koleno se zelím a lehký ryzlink kabinet, pro který si zašel do vinného sklípku, v němž přechovával úctyhodný počet čtyř tisíc lahví. Při večeři používal stříbrný příbor a čínský porcelán pocházející z francouzského parníku Normandie. Cítil se naprosto šťastný. Povznesená nálada ho neopustila ani ve chvíli, kdy se s halasem lodního zvonu rozezněl telefon.

Lněným ubrouskem s vyšitým monogramem si otřel ústa a husté šedé vousy a pak buclatou rukou sáhl po sluchátku. „St. Julian Perlmutter,“ představil se přívětivě. „Sdělte stručně své přání.“

„Omlouvám se. Musím mít špatné číslo,“ ozvalo se ze sluchátka. „Člověk, kterého sháním, by do telefonu nikdy tak slušně nemluvil.“

Z Perlmutterova hrdla se vydralo zachechtání, které se množstvím decibelů blížilo ráně provázející překročení rychlosti zvuku. „Možná by ses omluvit skutečně měl, Kurte. Co je s imamem?“

„Nevzpomínám si, že bych znal někoho, kdo se tak jmenuje. Zkoušel jsi zavolat istanbulské policii a přeptat se v oddělení pro pohřešované osoby?“

„Nedělej si z tak závažné věci legraci, ty impertinentní náfuko,“ zahřímal Perlmutter a jeho modré oči se zlobně zaleskly. „Moc dobře víš, co jsi slíbil – že mi přivezeš recept na originální imam bajidi. Volně přeloženo imám omdlelý, protože když to ten chlápek poprvé ochutnal, tak to s ním seklo. Ale ty sis vzpomněl, viď?“

Austin si zajišťoval neutuchající Perlmutterovu přízeň tak, že pro něj na svých cestách po světě vyhledával různé původní recepty. „Ale jisté, nezapomněl jsem. Neustále se snažím přesvědčit jednoho z nejlepších šéíkuchařů v Istanbulu, aby mi ten recept prozradil. Až se mi to podaří, okamžitě ti ho pošlu. Přece nepřipustím, aby ses mi samým trápením pomalu usoužil a ztratil před očima.“

Z Perlmutterových téměř dvousetkilogramových útrob se vydralo dunivé zachechtání. „Nemyslím si, že by něco takového hrozilo. Ještě pořád jsi v Turecku?“

„V sousedství. Jsem na palubě jedné agenturní lodi v Černém moři.“

„Dovolenková výletní plavba?“

„Dovolená mi už skončila. Už jsem zase v pilné práci a potřebuji tvou pomoc. Mohl bys zkusit něco zjistit o staré nákladní lodi jménem Oděská hvězda. Potopila se v Černém moři, ale nevím kdy. To je všechno, co ti k tomu můžu říct.“

„Zjistit něco o té tvé kocábce by neměl být problém, zvlášť když jsi mi poskytl tolik podrobných údajů,“ zareagoval Perlmutter se suchým humorem. „Pověz mi, prosím tě, co o ní skutečně víš.“ Perlmutter si poznamenal těch pár informací, které mu byl Austin schopen dát. „Udělám, co bude v mých silách, třebaže se přitom asi vyčerpám a budu šilhat hlady, což ale určitě pomůže napravit recept na jistou tureckou pochoutku.“

Austin ještě jednou Perlmuttera ujistil, že recept určitě sežene, a pak zavěsil. Cítil se trochu provinile, že nemluvil pravdu. Semlelo se toho tolik, že na Perlmutterovu prosbu úplně zapomněl. Obrátil se ke kapitánu Atwoodovi. „Nepracuje v lodní kuchyni někdo, kdo by věděl něco o tureckých receptech?“

Zatímco se Austin snažil zjistit, jak se připravuje imam, Perlmutter se ve svém dřevěném domku, stojícím za dvěma vinnou révou obrostlými domy na N Street v tisíce mil vzdáleném Georgetownu, radostně usmíval. Měl výzvy rád. Třebaže ta podivná pancéřovaná loď s dvojím trupem vzbuzovala jeho zvědavost, Smithsonův institut bude muset počkat. Rozhlédl se po místnosti, která byla kombinací obývacího pokoje, ložnice a pracovny, a přeletěl očima stohy knih zabírajících snad každý čtvereční centimetr. I když to tam vypadalo jako v děsivém snu nějakého knihovníka, Perlmutterův domek obsahoval tu největší sbírku historické literatury věnované lodím, jaká kdy byla vytvořena.

Perlmutter přečetl každý svazek, který vlastnil, už nejméně dvakrát. Jeho encyklopedická paměť absorbovala nezměrné množství faktů, z nichž každý se pojil k nějakým konkrétním místům v jeho knižním labyrintu, podobně jako každé heslo zadávané do počítače mělo odkazy na odpovídající webové stránky. Mohl sáhnout do libovolné hromady či řady zaprášených knih, vytáhnout nějaký svazek a přejet prstem po jeho hřbetě, a okamžitě by se mu vybavil obsah každé stránky.

Zamyšleně svraštil čelo. Něco mu unikalo, v nějakém temném koutě jeho mysli se schovávala jakási vzpomínka a bránila se překročit práh mezi vědomím a podvědomím. Byl si jist, že jméno Oděská hvězda zná, že o té lodi slyšel ještě před tím, než se o ní Austin zmínil. Buď k ní příslušné informace najde do pěti minut, nebo vůbec ne. Tiše si mumlaje pod vousy začal se přehrabovat v knihách a periodikách. Zatraceně, proč jen si nemůže vzpomenout? Asi už stárne. Hrabal se ve svazcích hodinu, pak to vzdal. Vytáhl z pořadače nějakou vizitku a vytočil jisté londýnské číslo.

Po několika vteřinách se ze sluchátka ozval hlas se silným anglickým přízvukem. „Guildhallská knihovna.“

Perlmutter se představil a pak požádal o katalogizátorku, která mu už několikrát pomohla. Guildhallská knihovna existovala podobně jako mnoho dalších anglických institucí už celá staletí. Byla založena v roce 1423 a v celém světě proslula rozsáhlou sbírkou historických knih, v některých případech pocházejících až z jedenáctého století.

Třebaže Perlmutterově pozornosti neunikl fakt, že tato knihovna vlastní také větší počet publikací o víně a vaření než kterákoli jiná knihovna v celém Spojeném království, využíval při svých pátracích akcích a studiu jejích služeb hlavně proto, že zde měli k dispozici rozsáhlé záznamy týkající se námořnictví. Anglická námořní tradice, rozloha britské koloniální říše a rozsah obchodních aktivit učinily z tohoto oddělení knihovny studnici informací o prakticky každé přímořské zemi na světě.

Z telefonu se po chvíli ozval hlas katalogizátorky, příjemné mladé ženy jménem Elizabeth Bosworthová. „Dobrý den, Juliane. Jak ráda vás zase slyším.“

„Děkuji, Elizabeth. Doufám, že se vám vede dobře.“

„Velmi dobře, děkuji. Mám teď hodně práce s vytvářením rejstříku smluv s majiteli registrovaných koloniálních plavidel. Některé z nich byly uzavřeny už v sedmnáctém století.“

„Doufám, že nevolám nevhod.“

„Samozřejmě že ne, Juliane. Materiál mě sice fascinuje, ta práce je ale občas poněkud nudná a únavná. Co pro vás můžu udělat?“

„Snažím se zjistit něco o jedné staré nákladní lodi jménem Oděská hvězda. Napadlo mě, že byste pro mě možná mohla trochu zalistovat v Lloydově lodním registru.“

Guildhallská knihovna měla ve svých prostorách všechny základní údaje o lodní dopravě, které tato obrovská mezinárodní námořní pojišťovací společnost pořídila do roku 1985. Lloyd’s of London byla založena v roce 1811, a to za účelem vytvoření univerzálního systému „zpravodajské a správní činnosti“ ve všech důležitých přístavech na světě. Aby společnost tohoto cíle dosáhla, musela nejprve vybudovat síť agentů. Na přelomu století pro ni pracovalo už více než čtyři sta agentů a pět set speciálních zástupců. Jejich hlášení o námořních neštěstích, majitelích plavidel, přepravovaném zboží a plavbách jednotlivých lodí se nyní nacházela právě v této knihovně a historici jako Perlmutter k nim měli přístup.

„Velmi ráda to pro vás udělám,“ řekla Bosworthová. Její ochota neplynula jen ze skutečnosti, že Perlmutter knihovně pravidelně poskytoval finanční dary, a to mnohem větší, než bývalo obvyklé. Hlavní důvod představovala obdobná posedlost námořní historií, jakou se vyznačoval Perlmutter. Navíc obdivovala jeho soukromou knihovnu. Už víckrát se stalo, že jej kontaktovala, aby ho sama požádala o pomoc.

Perlmutter se omluvil, že nemá k dispozici více údajů, a pak jí sdělil všechno, co věděl od Austina. Bosworthová mu řekla, že mu co nejdříve zavolá. Perlmutter zavěsil a vrátil se ke své práci pro Smithsonův institut. S buldočí vytrvalostí listoval v knihách tak dlouho, dokud nenašel hrubou skicu onoho konfederačního opancéřovaného plavidla. Když poté seděl u počítače a sepisoval o něm zprávu, zazvonil telefon. Volala Bosworthová.

„Juliane, našla jsem nějaké informace týkající se Oděské hvězdy. Odfaxuji vám je.“

„Mnohokrát vám děkuji, Elizabeth. Abych se vám nějak odvděčil, tak vás – až se u vás zase někdy objevím – pozvu na oběd k Simpsonovi.“

„Tak to beru,“ řekla. „Víte, kde mě najít.“

Ani ne minutu poté, co se rozloučili, se rozezvučel fax a vyjelo z něj několik potištěných stránek. Perlmutter se pozorně zahleděl na první z nich. Šlo o hlášení jednoho agenta od Lloydů, jistého A. Zubrina z Novorossijska. Neslo datum duben 1917.

„Hlásím, že Oděská hvězda – parník s výtlakem 10 000 tun, přepravující uhlí vytěžené na Kavkaze, mířící z Oděsy (datum vyplutí únor 1918) do Istanbulu – nedorazila na místo určení a je považována za ztracenou. Potvrzeno agentem G. Bozdagovem, Istanbul. V žádném černomořském přístavu nemají o lodi jakoukoli zprávu. Vlastníkem plavidla je společnost Fauchet, Marseilles, Francie, která již požádala o vyplacení pojistky. Poslední technická prohlídka, uskutečněná v červnu 1916, ukázala, že loď nezbytně nutně potřebuje opravu. Doporučuji vyplatit jen část sjednané sumy.“

Další stránky obsahovaly korespondenci mezi tímto agentem, ústředím společnosti v Londýně a francouzskými vlastníky. Francouzi trvali na vyplaceni celé částky. Pojišťovací společnost to odmítala a poukazovala na povážlivý stav plavidla. Nakonec přistoupila na zaplacení jedné třetiny. Ve skutečnosti to ale znamenalo ještě mnohem méně, protože většinu této částky tvořila náhrada za náklad.

Perlmutter se otočil ke knihovně sahající od podlahy až ke stropu a vyndal z ní tlustý svazek v červené, notně ohmatané plátěné vazbě. Byl to registr francouzských lodních společností. Perlmutter v něm zalistoval a našel majitele Oděské hvězdy. Firma Fauchet přestala v lodní dopravě podnikat v roce 1922. Perlmutter se zašklebil. Žádný div, když své lodě takhle zanedbávala. Vrátil registr na původní místo a vzal do ruky další dokument, který mu Bosworthová poslala. Byla to kopie recenze nějaké knihy uveřejněná v London Times ve třicátých letech. Titulek zněl STARÝ KAPITÁN ODHALUJE TAJEMSTVÍ ČERNÉHO MOŘE. Odložil recenzi a podíval se na papír se vzkazem od Bosworthové.

„Milý Juliane. Doufám, že vám to nějak pomůže. Odkaz na vaši záhadnou loď jsem nalezla v přehledu archivního materiálu, který knihovně odkázal lord Dodson, jenž mnoho let pracoval na ministerstvu zahraničních věcí. Pak tu byl rukopis obsahující Dodsonovy vzpomínky, ty si ale, jak se zdá, lordova rodina vyžádala zpět. Zmínku o Oděské hvězdě jsem našla také v knize s názvem Život na Černém moři. Jeden její výtisk tady máme. Jestli chcete, mohu vám ho okamžitě poslat.“

Perlmutter vzkaz odložil a přistoupil k jedné polici přecpané knihami všech možných velikostí. Přejel po jejich hřbetech masitým prstem a pak vytáhl malou tenkou knížku s koženou vazbou zdobenou reliéfem v podobě zlatého listí.

„Ha!“ zvolal Perlmutter triumfálně. Kdyby uměl tancovat, zatančil by si twostep. Přechodná ztráta paměti byla pryč. Vzal čistý list papíru, naškrábal na něj pár slov a vložil ho do faxu. „Tu knihu posílat nemusíte. Mám ji doma. Děkuji.“ Zatímco jeho zpráva putovala na druhou stranu Atlantiku, Perlmutter se se sklenicí ledového ibiškového čaje, miskou sušenek a bílou lanýžovou pastou usadil do pohodlného křesla a pustil se do čtení.

Knihu napsal v roce 1936 nějaký ruský lodní kapitán jménem Popov. Ten člověk měl smysl pro detail i humor. Při pročítání pasáží, v nichž Popov své líčení prokládal zmínkami o tornádech a bouřích, děravých lodích, pirátech a banditech, zlodějských obchodnících, úplatných úřednících a vzpurných posádkách, se Perlmutter každou chvíli musel smát.

Nejdojímavější kapitola nesla název „Malá mořská víla“. Popov v ní velel parníku přepravujícímu přes Černé moře náklad dřeva. Jedné noci hlídka zahlédla v dálce záblesk a uslyšela zvuk, který zněl jako vzdálené zahřmění. Protože obloha byla bez mráčku, napadlo Popova, že by někdo mohl mít potíže, a rozhodl se tím směrem vyrazit a prošetřit to.

„Když má loď do těch míst po několika minutách dorazila, našli jsme na hladině olejovou skvrnu a nad vodou se vznášel oblak černého kouře. Všude kolem pluly trosky a – což bylo ještě úděsnější – ohořelé a zohavené mrtvoly. Posádka navzdory mému naléhání odmítla těla vylovit. Tvrdila, že to přináší smůlu a že těm lidem už nepomůžeme, protože jsou mrtví. Přikázal jsem zastavit motory a zaposlouchal se. Panovalo absolutní ticho. Pak se ozval zvuk připomínající křik nějakého mořského ptáka. Dal jsem spustit člun a přemluvil loajálního prvního důstojníka, aby do něj nastoupil se mnou. Vydali jsme se za tím podivným zvukem. Zkuste si představit, jaké jsme zažili překvapení, když světlo naší lampy ozářilo zlaté kadeře nějaké dívky křečovitě se držící dřevěné bedny. Kdybychom dorazili o pár minut později, tak by v té ledové černé vodě určitě zmrzla. Vytáhli jsme ji do člunu a otřeli jí olejem pokrytý obličej. První důstojník zvolal: Vždyť vypadá jako mořská víla! Jakmile posádka naši krásnou trosečnici spatřila, zapomněla na vzpurné myšlenky a začala dívce věnovat veškerou možnou péči. Když se děvče vzpamatovalo, rozpovídalo se. Jeden člen posádky naštěstí uměl francouzsky. Dívka mu řekla, že spolu se svou rodinou cestovala na palubě lodi jménem Oděská hvězda. Třebaže si vybavovala jméno plavidla, nedokázala si vzpomenout na své vlastní. Prohlásila, že by se možná mohla jmenovat Maria, ale nebyla si tím jista. Ze svého života si nic nevybavovala, nedokázala si vzpomenout ani na okolnosti provázející potopení lodě. Tvrdí mořští vlci, kteří pode mnou sloužili, se k ní nemohli chovat láskyplněji a ohleduplněji. Když o ní mezi sebou hovořili, nazývali ji malou mořskou vílou.“

Když pak loď dorazila do přístavu, kapitán událost ohlásil, o té dívce se ale z nějakého záhadného důvodu nezmínil. Důvod k tomu byl vysvětlen v samotném závěru.

„Někteří čtenáři by možná rádi věděli, co se stalo s malou mořskou vílou. Od té doby už uběhlo mnoho let a já cítím, že konečně mohu vyjít s pravdou ven. Když jsem tu dívku našel, napůl mrtvou a sotva se držící na hladině, byl jsem už pět let ženat. Má milovaná mladá žena se celou tu dobu marně snažila otěhotnět. Když jsem se vrátil na Kavkaz, rozhodli jsme se Mariu adoptovat. Mně i nebožce manželce přinášela jen samou radost. Když vyrostla, stala se z ní překrásná žena. Vdala se a přivedla na svět vlastní děti. Když jsem nyní na odpočinku, cítím, že nastal čas prozradit světu, jak úžasný dar mi moře po všech těch letech, kdy pro mě nemělo nic než strádání, nakonec poskytlo.“

Perlmutter odložil knihu a uchopil recenzi otištěnou v Timesech. Recenzent se kriticky vyjádřil k literární úrovni díla, zaujal ho ale příběh malé mořské víly a věnoval mu v recenzi značný prostor. Perlmutter dospěl k názoru, že nějaký pozorný tajný agent pracující pro Lloyd’s of London si asi zmínky o Oděské hvězdě povšiml a rozhodl se recenzi ke spisu o této zmizelé lodi připojit.

Kapitánův popis inkriminované události Perlmuttera tak fascinoval, že úplně zapomněl na malé občerstvení, které si připravil. Rychle to napravil a nanesl na jednu sušenku vrstvu lanýžové pasty asi tak za dvacet dolarů.

Zatímco si tu pochoutku vychutnával, zamyšleně hleděl z okna. Pak si vzpomněl na poznámku, kterou Bosworthová učinila o lordu Dodsonovi. Přečetl si ji ještě jednou a zamyslel se nad tím, proč si asi Dodsonova rodina některé písemnosti vyžádala zpět.

Perlmutter byl navzdory své tělnatosti mužem činu. Zvedl sluchátko a zavolal několika svým londýnským známým. Během chvilky zjistil, že vnuk lorda Dodsona, rovněž lord, ještě žije a že bydlí v Cotswoldsu. Podařilo se mu získat jeho telefonní číslo, musel ale odpřísáhnout, že nikdy nikomu nevyzradí, od koho to číslo má, a to pod hrozbou, že v opačném případě bude až do konce života jíst už jen hamburgery. Perlmutter na získané číslo okamžitě zavolal. Představil se muži, který telefon vzal, a zeptal se ho, jestli by nemohl hovořit s lordem Dodsonem.

„Já jsem lord Dodson,“ sdělil mu muž. „Říkáte, že jste námořní historik?“ Jeho hlas zněl poněkud zmateně, ale příjemně, a hovořil s akcentem charakteristickým pro britskou vyšší třídu.

„Přesně tak. Při hledání informací o lodi jménem Oděská hvězda jsem narazil na zmínku o pamětech vašeho dědečka. Zjistil jsem, že vaše rodina požádala knihovnu o jejich zaslání. Rád bych věděl, kdy budou v Guildhallu zase k dispozici.“

Na druhém konci linky se na chvíli rozhostilo ticho. „Nikdy!“ vyrazil poté ze sebe Dodson. „Chci říci, že část toho materiálu je příliš osobní povahy. Musíte nás pochopit, pane Perlmane.“ Znělo to nervózně.

„Jmenuji se Perlmutter, lorde Dodsone. A jsem si jist, že materiál historické povahy může být snadno oddělen od částí obsahujících soukromé poznámky.“

„Je mi líto,“ prohlásil Dodson, jemuž se opět podařilo získat kontrolu nad svým hlasem. „Všechny pasáže jsou nedílnou součástí celku. Kdyby se ten materiál zveřejnil, nikomu by to neprospělo a navíc by to způsobilo mnoho nepříjemných potíží.“

„Promiňte mi mou omezenost, ale jak jsem pochopil, váš dědeček ve své poslední vůli jednoznačně uvedl, že chce, aby knihovně byly poskytnuty všechny materiály.“

„Ano, to je pravda. Musíte ale mého dědečka pochopit. Byl to nesmírně přímý a čestný člověk,“ řekl Dodson, aniž by si uvědomil, že se tak dopouští srovnání dědečkova a vlastního charakteru. „Chci říci, že byl v mnoha ohledech velmi naivní.“

„Nemohl být zas až tak naivní, když zastával vysokou funkci na ministerstvu zahraničních věcí.“

Dodson se nervózně zasmál. „Vy Američané dokážete být zatraceně vytrvalí. Podívejte se, nechtěl bych být neomalený, ale tento rozhovor musím ukončit. Děkuji vám za zájem. Sbohem.“

Telefon zůstal najednou hluchý. Perlmutter na něj chvíli zíral a pak zakroutil hlavou. Divné. Proč by měla tak nevinná prosba toho starého pána tak rozrušit? Jaké tajemství by mělo být po tolika letech ještě stále tak ošemetné? Nu, udělal, co bylo v jeho možnostech. Vytočil číslo, které mu dal Austin. Bude na ostatních, aby zjistili, proč Oděská hvězda vzbuzuje čísi rozpaky a možná i strach ještě více než osmdesát let poté, co klesla k místu svého věčného odpočinku na dně Černého moře.

22

Moskva, Rusko

TEN NOČNÍ KLUB SE NACHÁZEL JEN PÁR minut chůze od parku Gorkého, v úzké uličce s domy, které kdysi bývaly krysami prolezlými barabiznami poskytujícími přístřeší bezdomovcům páchnoucím vodkou a používajícím místo polštáře pytle s věcmi, jež nalezli v popelnicích. Opilce vystřídaly zástupy mladých lidí, kteří vypadali, jako kdyby právě vystoupili z nějakého létajícího talíře. Ti lidé se každou noc scházeli před jedněmi modrými dveřmi osvětlenými lampou. Neoznačené dveře představovaly vchod do jednoho z nespočetných moskevských nočních podniků. Byl tak módní, že dokonce nepotřeboval žádné jméno.

Podnikavý mladý Moskvan, který tento klub založil, cítil potenciál obsažený ve spojení bezduchého, nedávno zrozeného moskevského kapitálu s tou nejvtíravější západní popovou kulturou. Při zařizování svého podniku se nechal inspirovat Clubem 54, zašlou, ale vyhledávanou newyorskou putykou, o níž kdysi, než začala mít potíže s finančním úřadem a než se v ní začaly prodávat drogy, psaly noviny po celém světě. Klub sídlil v rozsáhlých prostorách, kde kdysi byla státem řízená dílna se špatně placenými zaměstnanci, kteří tu vyráběli napodobeniny amerických džin. Lidem, kterým byl umožněn vstup, se tu nabízela frenetická taneční hudba, stroboskopické osvětlení a drogy dodávané ruskou mafií, která klub převzala, poté co jeho původní majitel zemřel na akutní otravu olovem.

Petrov stál na okraji davu a pozorně vše sledoval. Optimističtí zájemci o vstup na sobě měli bizarní oblečení, aby vzbudili pozornost urostlého dveřníka v černém koženém oděvu, který stál mezi nimi a drogami navozenou extází. Petrov ještě chvíli udiveně zástup pozoroval a pak se vmáčkl mezi nějakou mladou ženu v krátkých kalhotách a průsvitném trojúhelníkovitém vršku, který jí „halil“ jen prsa, a jejího partnera, jenž měl na sobě krátké kalhoty z lesklého materiálu připomínajícího alobal. Dveřník se na muže razícího si cestu davem zadíval jako mastiff sledující kočku, která se blíží k jeho misce. Když se Petrov ocitl u vchodu, zastavil se a podal mu nějaký složený papír.

Dveřník na papír upřel malé a podezíravé oči, rozevřel ho, přečetl si, co na něm bylo napsáno, strčil do kapsy přiloženou stodolarovou bankovku, pak zavolal dalšího hlídače a nechal se jím vystřídat. Na chvíli zmizel za modrými dveřmi a poté se vrátil s nějakým podsaditým, středněvěkým mužem v uniformě důstojníka sovětského válečného námořnictva. Nechyběla mu ani čepice s obrovskou krempou. Hrud mu pokrývalo tolik vyznamenání, že normální člověk by na jejich získání potřeboval několik životů. Hlídač ukázal na Petrova. Muž v námořní uniformě se na něj zamračeně zadíval. Pak se v jeho očích objevilo poznání, a tak na Petrova kývl, aby jej následoval dovnitř.

Když tak Petrov učinil, řvoucí muzika ho téměř porazila. Na obrovském tanečním parketu se v monotónním rytmu písně vyřvávané tucty reproduktorů, které vypadaly, jako by svůj křest prožily ve Woodstocku, svíjela masa těl. Když ho důstojník zavedl chodbou do jakéhosi skladiště a zavřel dveře, takže se z toho kraválu stalo jen tlumené dunění, pocítil vděčnost.

„Občas sem chodím, abych měl aspoň trochu klidu,“ prohlásil námořní důstojník. Velitelský hlas, který Petrov znával, nyní zněl poněkud chraplavě a z mužova dechu byla cítit vodka. Na tváři se mu objevil úsměv. „Myslel jsem, že už nežijete, soudruhu.“

„Je to zázrak, že nejsem mrtvý, admirále,“ řekl Petrov a přejel muže pohledem od hlavy až k patě. „Některé věci jsou horší než smrt.“

Admirálův úsměv pohasl. „Nemusíte mi říkat, jak hluboko jsem klesl. Ještě pořád mám oči. Ale neklesl jsem tak hluboko, abych se bavil na účet starých kamarádů.“

„Souhlasím, ale nejsem tady kvůli pobavení. Přišel jsem, abych vás požádal o pomoc a nabídl vám svoji.“

Admirál se chrčivě zasmál. „Jak bych vám já mohl pomoci? Nejsem nic jiného než klaun. Lidská troska, která to tu vede, mě platí, abych bavil hosty a připomínal jim špatné časy. No, pro všechny tak zlé nebyly.“

„To je pravda, příteli. Stejně jako nebyly pro všechny tak dobré,“ řekl Petrov a přejel si prsty po jizvě, která hyzdila jeho tvář.

„Za starých časů jsme vzbuzovali obavy a respekt.“

„U našich nepřátel,“ povzdechl si Petrov. „Naše vlastní vláda námi opovrhovala. Když už nepotřebovala, abychom pro ni dělali špinavou práci, rychle na nás a na vše, co jsme pro ni obětovali, zapomněla. To vaše kdysi slavné válečné námořnictvo se stalo výsměchem. Z hrdinů jako vy je tohle.“

Admirálova ramena se pod křiklavými nárameníky svěsila. Petrov si uvědomil, že zašel příliš daleko.

„Omlouvám se, admirále. Je mi to líto.“

Admirál vytáhl z kapsy balíček marlborek a jednu Petrovovi nabídl, ten ale odmítl. „Ano, věřím, že je vám to líto. To všechno. Všichni toho litujeme.“ Vložil si konec cigarety mezi rty a připálil si. „Ale dost už řečí o minulosti. Co bylo, bylo. Nechcete nějakou šlapku? Nejsem tu jenom pro parádu. Mám provizi a zákaznickou slevu. Kapitalismus je opravdu skvělá věc.“

Petrov si při těch slovech admirála vybavil jako ostrého a důvtipného člověka, který s ním za starých časů spolupracoval při tajných operacích, a musel se usmát. Když se změnila vláda, nová generace nedůtklivých byrokratů nesla admirálovu otevřenou kritiku dost nelibě. Petrov přežil jen díky tomu, že se mu podařilo nenápadně se schovat v nepřehledném státním aparátu. Admirál se pokusil hrdě vzdorovat, a doplatil na to. Jeho profesní konec se nijak nelišil od osudu jeho milovaného válečného námořnictva.

„Děkuji, možná později. Teď potřebuji informaci o jistých pozemcích a zařízeních, které patří námořnictvu.“

Admirálovy oči, téměř schované pod masitými víčky, se zúžily. „To je moc široký pojem.“

Petrov řekl jen jedno slovo: „India.“

„Ta ponorka? Dobrá, dobrá. Proč vás to zajímá?“

„Bylo by lepší, kdybyste to nevěděl, admirále.“

„Chcete tím říct, že ta věc obnáší riziko? Hm, taková informace asi bude mít svou cenu.“

„Jsem ochoten zaplatit.“

Námořní důstojník se zamračil a do očí se mu vkradl smutek. „Dobře mě poslouchejte. Dneska už možná nic neznamenám a nepředstavuji nic lepšího než ty prostitutky, které se snaží své zákazníky přemluvit, aby jim zaplatili skleničku šampaňského, co se jako značkové jen tváří, vaše otázky se ale pokusím zodpovědět co nejlépe.“

„Děkuji vám, admirále. Jednou jsem ponorku třídy India viděl, nikdy jsem ale nebyl uvnitř. Pokud vím, tak měly sloužit k provádění podobných operací, jako byly ty mé.“

„Slovo integrace je v ozbrojených silách kdekoli na světě chápáno jako urážka. Zeptejte se Američanů, kolik peněz zbytečně vynaložili na dvojí vývoj a výrobu, protože armáda, letectvo i námořnictvo chtěly mít své vlastní verze přesně téhož zbraňového systému. U nás to probíhalo, zrovna tak. Sovětské válečné námořnictvo se o své prostředky nechtělo dělit s nikým, natož se skupinou, jako byla ta vaše, skupinou, kterou nemohlo kontrolovat.“ Usmál se. „Kterou nemohl kontrolovat vůbec nikdo.“

„Ty ponorky byly údajně zkonstruovány pro podmořské záchranné práce.“

„To je pěkná pohádka! Kolik ponorkových posádek zachránily? Řeknu vám to.“ Zvedl ruku a spojil palec a ukazováček do kroužku. „Žádnou. Nula. Určitě se uměly dostat k nějaké potopené ponorce. Na palubě za velitelskou věžičkou mohly přepravovat dva speciální ponorné prostředky, které se dokázaly přichytit k poklopu nouzového záchranného průlezu potopené ponorky, neměly však sloužit k zachraňování nějakých ubohých námořníků ze dna moře. Byly zkonstruovány pro získávání zpravodajských informací a pro přepravu jednotek Specnaz.“

„Jednotek pro speciální nasazení?“

„Jistě. Když jsme trochu slídili u pobřeží Švédska, tyhle ponorky přepravovaly pásová obojživelná obrněná vozidla. Mohla se pohybovat po dně jako nějaký velký brouk. Obdivuhodná třída, ta India. Rychlá a dobře ovladatelná.“

„Podle běžně dostupné literatury byly vyrobeny dvě ponorky, mám pravdu?“

„Ano. Jednou disponovala severní flotila, druhou jižní. Občas, když bylo třeba provést nějakou speciální operaci, byly nasazovány společně.“

„Co se s nimi stalo?“

„Když jsme prohráli studenou válku, byly staženy ze služby. Padlo rozhodnutí je zlikvidovat.“

„Takže šly do šrotu?“

Admirál se usmál. „Ano, jistě.“

Petrov zvedl udiveně obočí.

„Jenom na papíře, samozřejmě,“ dodal admirál. „Vždyť víte, jak se všichni bojí, že by se naše nukleární hlavice mohly dostat do rukou nějakého šílence. Zatímco o tom všichni mluvili, my jsme prodali polovinu všech našich konvenčních zbraní, které mohou být za určitých okolností stejně nebezpečné. To ale nikomu nevadí.“

„Mně ano. Jak tedy vypadal osud ponorek třídy India?“

„Jedna byla skutečně rozebrána. Tu druhou koupil nějaký soukromý zájemce.“

„Znáte jeho jméno?“

„Samozřejmě, ale k čemu by vám to pomohlo? Šlo o představitele nějaké firmy, která určitě sloužila jen jako zástěrka. Mezi člověkem, který za tu ponorku zaplatil, a tím, kdo na ni poskytl peníze, může být takových společností celá hromada.“

„Nemáte nějaké podezření, kdo by za tím mohl být?“

„Jsem si skoro jist, že ta ponorka zůstala v zemi. Kupcem byla organizace jménem Volžské strojírny. Mají sice kancelář v Moskvě, mateřský podnik ale může sídlit kdekoli. Nikoho to ale nezajímalo. Firma totiž platila hotově.“

Petrov zakroutil hlavou. „Jak může někdo jen tak odplout s bojovým prostředkem dlouhým sto dvacet metrů?“

„Není to nic složitého. Potřebujete akorát pár nespokojených důstojníků, kteří už několik let nedostali plat. Spousta takových žije jen ze slibů. Pak stačí jen uzavřít tajnou dohodu s několika bezpáteřními státními úředníky a je to. Nejhůře se v tomto ohledu chovají bývalí komunisté.“

„Jako my?“

„Blbost! Mávali jsme sice rudými vlajkami, nikdy jsme ale svou práci nedělali z ideologických důvodů. Dobře vím, že jste těm žvástům taky nevěřil. Dělali jsme to, protože to bylo vzrušující a protože účty za to platil někdo jiný.“

„Potřeboval bych nějaká jména.“

„Jak bych je mohl někdy zapomenout? Ti šupáci, kteří na prodeji zbraní a dalšího válečného materiálu vydělávali miliony, se mě zeptali, jestli taky něco nechci. Odvětil jsem, že ne, že prodávat majetek lidu za účelem osobního obohacení nepovažuji za správné. Okamžitě poté jsem z námořnictva vyletěl a skončil na dlažbě. Nikdo mě nechtěl. Tak jsem dopadl.“

Admirál evidentně začal upadat do melancholické nálady. „Ta jména, admirále. Prosím!“

„Omlouvám se,“ řekl admirál a pokusil se sebrat. „Ty poslední roky mi daly do těla. Na uzavření obchodu se podílelo pět osob,“ konstatoval a pak je vyjmenoval.

„Všechny je znám,“ prohlásil Petrov. „Podřadní straničtí funkcionáři, kteří vydělávali na ohlodávání kostí zbylých po Sovětském svazu.“

„Co na to mohu říct, příteli? Nu, nestačí to? Víc toho totiž nevím. Lidé, kteří sem chodí, o vojenských tajemstvích nemluví. Ale i tak jsem vás rád zase jednou viděl. Moji zaměstnavatelé ode mě vyžadují, abych každých pár minut obešel stoly. Takže mě omluvte, musím se vrátit do práce.“

„Možná ne,“ řekl Petrov. Sáhl do kapsy saka a vytáhl velkou hnědou obálku. „Kdybyste mohl mít nějaké přání, které by to bylo?“

„Kromě toho, že bych chtěl oživit manželku a přesvědčit nějak své děti, aby se mnou začaly komunikovat?“ Na chvíli se zamyslel. „Rád bych se přestěhoval do Spojených států. Na Floridu. Vysedával bych na sluníčku a mluvil jenom s tím, s kým bych chtěl.“

„To je ale náhoda,“ řekl Petrov. „V téhle obálce je jednosměrná letenka do Fort Lauderdale, mimochodem vypsaná na zítřek, pas s vízem a dokumenty vystavené americkým imigračním úřadem, které vám zajistí, že už se nebudete muset vrátit. Je tam taky něco peněz k slušnému životu a lístek se jménem a adresou člověka, který shání někoho, kdo by investoval do jeho rybářské společnosti a stal se jeho společníkem. Má zájem o někoho, kdo by měl zkušenosti s mořem. Šlo by ale o mnohem menší flotilu než ty, na které jste byl zvyklý.“

V admirálově tváři se objevil trpký výraz. „Nepohrávejte si, prosím, se mnou. Bývali jsme přátelé.“

„Pořád jsme,“ prohlásil Petrov a podal mu obálku. „Považujte to za opožděnou odměnu za služby, které jste prokázal své vlasti.“

Admirál si obálku vzal a podíval se dovnitř. Když zase vzhlédl, v očích se mu leskly slzy.

„Jak jste to věděl?“

„O Floridě? Lidé rádi mluví. Nebylo to těžké zjistit.“

„Nevím, jak bych se vám měl odvděčit.“

„To už jste udělal. Teď už ale musím odejít. A vy byste měl informovat své zaměstnavatele, že tady hodláte skončit.“

„Informovat je? Vypadnu odtud, jen co se převléknu.“

„No, vzhledem k tomu, kolik u sebe máte peněz, bych to viděl jako dobrý nápad. Ach, na něco jsem zapomněl. Ještě jedna věc.“

Admirál ztuhnul. Napadlo ho, že za celou věcí bude nějaká podmínka, kterou bude muset splnit. „Jaká?“

„Až budete na moři, nezapomeňte se namazat krémem na opalování,“ řekl Petrov.

Admirál Petrova objal a sevřel ho tak, že mu málem rozdrtil hrudník. Pak si sundal čepici a odhodil ji na druhou stranu místnosti. Sako plné medailí tam odletělo hned poté.

Petrov vyklouzl ven. Když pak prošel hlavním vchodem a ocitl se znova na ulici, objevil se mu na tváři zřídka vídaný úsměv. Podal hlídači ruku a předal mu v dlani schovanou bankovku, opět stodolarové hodnoty. Cítil se skvěle. Hlídač se začal prodírat davem, aby mu zajistil volný průchod. Petrov rychle prošel uličkou a lehce kulhaje se ztratil ve tmě.

23

Černé moře

ZATÍMCO SE AGENTURNÍ VRTULNÍK HNAL NAD Černým mořem k tureckému pobřeží, Austin si krátil čas psaním poznámek. Ze zamyšlení ho vytrhlo zapraskání ve sluchátkách, po kterém se ozval známý hlas kapitána Atwooda.

„Kurte? Jste tam? Ozvěte se, prosím,“ naléhal Atwood.

„Už se vám po mně stýská, kapitáne?“ zeptal se Austin. „Jsem opravdu dojat.“

„Musím připustit, že po vašem odletu mi to tu připadá trochu nudné, ale kvůli tomu nevolám. Snažím se spojit s Mořským lovcem, ale pořád se mi to nedaří.“

„Kdy jste s nimi mluvil naposledy?“

„Zavolal jsem jim včera večer, abych je informoval, že se k nim ráno vydáte. Všechno vypadalo normálně. Pak jsem se jim pokusil dovolat, když jste odstartovali, abych jim řekl, že jste už na cestě. Nepodařilo se mi ale navázat spojení. Od té doby to v pravidelných intervalech marně zkoušíme. Naposledy před několika minutami. Pořád mlčí.“

„To je divné,“ prohlásil Austin s pohledem upřeným na kbelík s víkem, který spočíval na podlaze u jeho nohou. Uvnitř kbelíku byla mořská voda a v ní stříbrná truhlička, zřejmě šperkovnice, kterou nalezli na Oděské hvězdě. Na Gamayin návrh se spojili s Mořským lovcem a zeptali se, jestli by se nějaký restaurátor nemohl na nalezenou truhličku a její obsah podívat. Kapitán Mořského lovce odpověděl, že posádka lodě už svůj černomořský projekt dokončila a že míří do Istanbulu, kde se s Austinem rádi setkají.

„To není jen divné. To je šílené. Co si o tom myslíte?“

Austin si v duchu probral všechny možné důvody, proč by loď mohla mlčet, ani jeden ale nevypadal přijatelně. Všechna agenturní plavidla měla na palubě ty nejmodernější komunikační prostředky a jejich systémy byly minimálně dvojnásobně jištěny. Lodě spolu udržovaly nepřetržitý kontakt.

Měl z toho nepříjemný pocit. „Nevím, co si mám myslet, kapitáne. Už jste se spojil s ústředím agentury, abyste zjistil, jestli o té lodi něco nevědí?“

„Ano. Tvrdí, že se s nimi Mořský lovec spojil včera, aby jim oznámil, že našli nějaké předměty z doby bronzové a že mají namířeno do přístavu.“

„Počkejte chvíli, kapitáne,“ požádal Austin Atwooda a spojil se pomocí interkomu s pilotem. „Na jak dlouho nám ještě vydrží palivo?“

„Jsme jen kousek od tureckého pobřeží. Na palubě není skoro žádný náklad, takže to odhaduji tak na čtyřicet pět minut. Chtěl byste podniknout nějaký neplánovaný výlet?“

„Možná.“ Austin se podíval na Rudiho Gunna, který zatím jen pozorně poslouchal. Gunn lehce přikývl, asi jako někdo přihazující na aukci. Udělej, co je třeba. Austin opět oslovil kapitána Atwooda a řekl mu, že se pokusí Mořského lovce najít. Poté se spojil s pilotem a sdělil mu poslední známé souřadnice plavidla. Vrtulník provedl klopenou zatáčku a po tangentě zamířil do nového cílového prostoru.

Zavala se posadil a otevřel oči. Na uších měl nasazený walkman a až dosud byl zcela pohroužen do poslechu cédéčka s nějakou latinskoamerickou hudbou. Natolik se vyznal v pilotování, že mu změna kurzu neunikla. Sundal si z uší sluchátka a se zmateným výrazem ve tváři pohlédl z okénka.

„Bereme to trochu oklikou,“ řekl Austin a pak Zavalovi vysvětlil situaci. Poté se spojil s Argem a poprosil kapitána, aby Troutovým sdělil, že došlo ke změně plánu. Paul a Gamay zůstali na palubě lodi, aby zmapovali mořské dno v oblasti kolem potopeného nákladního plavidla. Po několika dnech se s Argem chtěli vrátit do přístavu.

Austin zavřel oči a pokusil se vybavit si Mořského lovce, jak ho poznal před několika lety, když na jeho palubě prováděl výzkum v Karibiku. Představil si ho, jako by se díval na počítačově zpracovaný model. Byl to relativně snadný úkol, neboť Mořský lovec byl v podstatě identický s Argem – obě plavidla postavila loděnice v Bathu ve státě Maine. Šedesát metrů dlouhý trup byl natřen toutéž tyrkysovou barvou, jakou se pyšnily všechny agenturní výzkumné lodě. Nad záď vybíhala kovová konstrukce ve tvaru písmene A, za můstkem se nad palubou tyčil hydraulický jeřáb a jeden menší výložník umístili na pravobok. Ze střechy krémově natřené můstkové nástavby vybíhal zužující se komín a z přídě čněl jako vlajková žerď vysoký rádiový stožár.

V duchu na chvíli spočinul očima na zadní palubě, pak pronikl pod ni a prošel malou strojovnou pro navijáky, hlavní laboratoří, knihovnou a lodní jídelnou. Kdyby takto pokračoval dále, pod touto palubou by našel skladiště vědeckých přístrojů, spodní laboratoř a kajuty členů posádky a vědeckých pracovníků. Loď měla za normálních okolností na palubě dvanáctičlennou posádku a místo pro přibližně stejný počet vědců. V kormidelní místnosti si Austin představil bodrého velitele Mořského lovce, kapitána Lloyda Brewera, velmi schopného člověka, který nebyl jen zkušeným námořníkem, ale i vědcem. Ten by volání nějakého dalšího agenturního plavidla určitě neignoroval.

Pilot držel kurz jen podle hrubého odhadu – snažil se letět po spojnici mezi místem posledního známého výskytu plavidla a jeho cílovým přístavem. Zatímco Austin zaujal místo na jedné straně helikoptéry, Zavala seděl s nosem přitisknutým k oknu na straně druhé. Gunn zamířil do kokpitu, aby pátral po moři před vrtulníkem. Všude bylo vidět množství rybářských lodí, obchodních plavidel a výletních parníků. Když se ale po chvíli vzdálili frekventovanějším lodním trasám, počet plavidel se podstatně zmenšil.

Austin se podíval na hodinky a spojil se prostřednictvím interkomu s pilotem. „Tak jak na tom jsme?“

„Už brzo to budeme muset otočit.“

„Nedal byste nám ještě pět minut?“ poprosil ho Austin.

Chvíli bylo ticho. „Dám vám deset, ale jedna jediná vteřina zdržení a začneme se učit chodit po vodě.“

Austin pilota požádal, aby se pokusil udělat, co bude v jeho silách, a znovu zamžoural do oslepujících dálav lesknoucích se ve slunci. Hlavou se mu přitom honila modlitba starého námořníka: Ó, Pane, tvé moře je tak velké a má loď tak malá. Tok jeho myšlenek přerušil Zavalův hlas. „Kurte, podívej se na dvě hodiny.“

Austin se přesunul na druhou stranu a pohlédl směrem, kterým Zavala ukazoval. Ve vzdálenosti několika mil byla na hladině moře vidět nějaká tmavá silueta. Pilot zaregistroval Zavalovo upozornění a zamířil helikoptérou přímo k objektu. Když přilétli blíž, rozeznali ve slunečních paprscích na modrozeleném trupu lodě černá písmena NUMA.

„Je to Mořský lovec,“ prohlásil Austin, který podle základních linií poznal důvěrně známou loď.

„Nevidím zádovou vlnu,“ oznámil jim Gunn z kokpitu. „Zdá se, že stojí.“

Helikoptéra slétla tak nízko, že se z ubíhající hladiny stala jen jiskřivá šmouha. Prolétli nad lodním stožárem, jednou loď oblétli kolem dokola a zůstali nehybně viset ve vzduchu. Za normálních okolností by teď pod sebou spatřili k nebi obrácené obličeje mávajících lidí. Dole se ale nic nepohnulo, jen na stožáru se občas ve větru líně zavlnila některá z lodních vlajek. Pilot nalétl s vrtulníkem přímo nad loď. Postupně helikoptéru naklonil na obě strany, aby Austinovi a Závaloví umožnil co nejlepší výhled. Rotory poháněné dvěma turbomotory musely být slyšet na míle daleko.

„Děláme takový bengál, že by to probudilo i Neptuna,“ prohlásil Gunn. „Nevidím ani živáčka. Kotvy taky nejsou spuštěny. Vypadá to, že volně driftuje.“

„Což takhle zkusit vysílačku?“ navrhnul Austin.

„Za pokus nic nedám.“

Pilot jim po chvíli oznámil, že loď nereaguje. „Kdyby to šlo, rád bych na ní přistál,“ řekl pilot. „Paluba je ale posetá vším možným.“

Každé výzkumné plavidlo bylo v podstatě jakousi plující plošinou umožňující vědeckým pracovníkům spouštět do vody různé přístroje a ponorné prostředky. V jednom jediném okamžiku mohly probíhat celé tucty různých projektů. Paluby takových lodí byly navrženy s ohledem na maximální flexibilitu, přičemž všude bylo vždycky plno stojanů, háků a ok, ke kterým se pomocí lan či řetězů daly zrovna nepoužívané věci připevnit. Občas bývaly na palubách také lodní kontejnery, které sloužily jako další provizorní laboratoře. Paluba Arga byla relativně prázdná, takže z ní mohl vrtulník operovat. Na Mořském lovci ale prostor používaný jako přistávací plocha zastavěli laboratořemi.

Austin přeletěl očima celou palubu a pak se zahleděl na jeden nákladní kontejner. „Jak nízko se můžete spustit?“ zeptal se.

„Tak deset metrů nad palubu. Kdybych se pokusil slétnout ještě níž, mohl bych rotorem zachytit o stožár.“

„Má tenhle vrtulník naviják?“

„Jistě. Občas ho používáme, když při letech na krátké vzdálenosti potřebujeme přepravit něco, co se nevejde do kabiny.“

Zavala pozorně naslouchal rozhovoru obou mužů. Joe znal myšlenkové pochody svého kolegy tak dobře, že okamžitě pochopil, co má v plánu. Natáhl se k vedlejšímu sedadlu pro svůj batoh. Austin mezitím pilotovi vysvětlil, co hodlají udělat, pak překontroloval zásobník bowenu, schoval zbraň do batohu a hodil si zavazadlo na záda.

Do kabiny přišel z kokpitu druhý pilot a otevřel boční dvířka. Dovnitř okamžitě pronikl rotorem rozvířený, po soli vonící vzduch. Gunn pomohl druhému pilotovi odvinout z navijáku pár desítek metrů lana a to pak shodil dolů. Austin už seděl s vystrčenýma a lehce se komíhajícíma nohama ve dveřích. Když se helikoptéra snesla tak nízko, jak jen to šlo, chytil se lana a zhoupnul se ven. Pomalu sklouznul po laně dolů, jednu nohu strčil do háku na jeho konci a zůstal tak viset. Pod náporem vzduchu od rotorů se kýval sem a tam jako obří kyvadlo.

Pilot ze svého místa na Austina neviděl, a tak se musel spoléhat na svého kolegu, který se krčil v otevřených dvířkách a informoval ho, co má dělat. Vrtulník klesl o něco níže. Paluba pod Austinovýma nohama poletovala jako splašená. Největší část zadní paluby sice zabíral hydraulický jeřáb, byly tam ale také smotané řetězy a lana, oranžové umělohmotné bedny s různými přístroji, krabice, pacholata, ústí ventilačního systému a přepravní kontejnery.

Austin zůstal viset zaháknutý jen za jednu ruku, tou druhou namířil k nejbližšímu kontejneru a prstem tím směrem začal bodat do vzduchu. Vrtulník se o kousek posunul a zastavil se přímo nad kontejnerem. Austin ukázal palcem dolů. Buben navijáku se začal pomalu otáčet a lano odvíjet. Kontejner byl za chvíli jen slabý metr pod Austinovýma nohama. Jak čekal na ten správný okamžik, došel k názoru, že žádný takový nenastane. Skočil proto na plechovou střechu, několikrát se po dopadu překulil, aby ztlumil náraz a aby se vyhnul háku, který divoce poletoval jen pár centimetrů nad jeho hlavou.

Když se lano začalo opět navíjet, Austin se vztyčil a zamával svým druhům vyklánějícím se z helikoptéry, aby jim tak naznačil, že se mu nic nestalo. Zavala neztrácel čas a okamžitě Austina následoval. I on dopadl na střechu kontejneru, nevyšlo mu však načasování seskoku, a kdyby ho Austin na poslední chvíli nezachytil za paži, ze střechy by spadl. Když pilot viděl, že jsou oba v pořádku, zamířil pryč. Austin se za vrtulníkem rychle se vzdalujícím k horizontu zadíval a jen se v duchu pomodlil, aby mu za letu nedošlo palivo.

Když se helikoptéra zmenšila natolik, že vypadala jako komár, vytáhli z cestovní lékárničky antiseptikum a ošetřili si dlaně odřené od lana. Ze střechy kontejneru měli po celé palubě velmi dobrý rozhled. Z toho, co viděli, si mohli vytvořit jen jeden názor – že loď zůstala zcela opuštěná.

Když slezli na palubu, Austin navrhnul, aby se, každý po jedné straně a se zbraněmi připravenými ke střelbě, vydali dopředu. Austin si vybral pravobok, takže na Zavalu zbyla levá strana. Postupovali opatrně, se zbraněmi před tělem. Jediné zvuky, které byly slyšet, představovalo občasné plesknutí praporků a lodních vlajek v teplém větru. Na přední palubu dorazili takřka současně.

Zavala měl v obličeji udivený výraz. „Nic, Kurte. Je jak Marie Celeste,“ řekl, narážeje na proslulou starou plachetnici nalezenou bez posádky a unášenou větry a proudy. „Ty jsi něco našel?“

Austin mu pokynul, aby ho následoval, a vydal se podél pravoboku zpátky. Po chvíli se zastavil a poklekl u jakéhosi tmavého pruhu, který se po kovové palubě táhl mezi zábradlím a nějakými dveřmi vedoucími kamsi do nitra lodě. Austin se nesměle dotkl lepkavé skvrny a pak si přičichl k prstům. Ucítil zvláštní měďnatý pach.

„Doufám, že to není to, co si myslím,“ prohlásil Zavala.

„Jestli chceš říct krev, tak máš pravdu. Někdo tudy táhl tělo, možná více než jedno. Dotáhl ho k zábradlí a hodil přes palubu. Na zábradlí je taky krev.“

Austin se srdcem v krku přistoupil ke dveřím, otevřel je a vstoupil do chladnějšího vnitřního prostoru plavidla. Postupovali metodicky a postupně prozkoumali jídelnu, knihovnu a hlavní laboratoř, poté se vydali nahoru k horní laboratoři a na můstek. Jak postupovali stále dál a dál, tím jasněji chápali, že Mořský lovec se změnil v márnici. Kamkoli vstoupili, všude nalézali kapky či kaluže krve. Austin si vše prohlížel s pevně stisknutými zuby. Mnoho členů posádky a vědeckých pracovníků osobně znal.

Když vstupovali do kormidelny, byly už jejich nervy napjaty k prasknutí.

Podlaha místnosti byla pokryta mapami a papíry a poseta střepy z rozbitých oken. Austin se ohnul a zvedl mikrofon vytržený z vysílačky. I kdyby se mu ho podařilo nainstalovat zpátky, k ničemu by to nevedlo, protože ovládací panel někdo rozstřílel.

„Teď už víme, proč neodpovídali,“ řekl tiše.

Zavala něco zamumlal španělsky a pak prohlásil: „Vypadá to, jako by tu řádil Mansonův gang.“

„Asi bychom se měli podívat do ubytovacích částí,“ navrhnul Austin.

Za hrobového ticha sestoupili o dvě úrovně níže a prohledali kajuty vědců, důstojníků a členů posádky. Všude nalezli další stopy po násilí, ale žádného člověka. Nakonec zůstali stát před dveřmi s cedulkou SKLAD.

Austin dveře otevřel, nahmatal za dveřním rámem vypínač a rozsvítil. Uprostřed místnosti spatřili kartónové krabice naskládané na sebe na dřevěných paletách. Mezi krabicemi a stěnami skladu vedla kolem dokola ulička. V jednom rohu uviděli výtah sloužící k dopravě potravin do lodní kuchyně.

Austin najednou zaslechl jakýsi tlumený zvuk. Zpozorněl a pevněji sevřel svou zbraň. Pak kývl na Závalu, aby se vypravil dopředu podél jedné strany skladu, a naznačil, že on sám se vydá podél protější. Zavala přikývl a opatrně vykročil. Pohyboval se nehlučně jako duch. Austin došel na konec uličky a obezřetně zpoza krabic s konzervovanými rajčaty nakoukl za roh. Zvuky se ozvaly znova, tentokrát hlasitěji. Jako by je nevydával člověk, ale spíše nějaké zvíře. Když se zpoza protějšího rohu vynořila Závalová hlava, kývli na sebe a vstoupili do volného prostoru. Austin si přiložil prst k ústům a ukázal na úzkou mezeru mezi bednami. Vycházelo z ní tiché sténání.

Austin Zavalovi naznačil, že má zůstat stát, uchopil zbraň i druhou rukou, udělal několik rychlých kroků a namířil bowen do mezery. Hned poté sprostě zaklel, protože si uvědomil, že málem zastřelil mladou ženu krčící se v těsném prostoru mezi bednami.

Byl na ni žalostný pohled. Tmavé vlnité vlasy jí padaly do obličeje, zarudlé oči měla plné slz a teklo jí z nosu. Byla vmáčknutá do dutiny, která měla na šířku něco přes půl metru, seděla na bobku a rukama objímala nohy těsně přitažené k hrudi. Pěsti měla zatnuté, a to tak silně, že jí zbělaly klouby prstů. Když Austina spatřila, začala cosi monotónně mumlat.

„Nununununu.“

Austin si uvědomil, že žena stále dokola opakuje slovo ne. Zasunul zbraň do pouzdra a dřepl si, aby se jejich obličeje ocitly ve stejné výšce.

„Klid, to je v pořádku, nic se neděje,“ snažil se ženu utišit. „Posílá nás NUMA. Jsme agenturní zaměstnanci. Rozumíte?“

S očima upřenýma do Austinovy tváře zamumlala slovo NUMA.

„Správně. Jsem Kurt Austin. A tohle je Joe Zavala,“ řekl, když k němu Zavala přistoupil. „Jsme z Arga. Snažili jsme se vám dovolat vysílačkou. Můžete nám povědět, co se tu stalo?“

Prudce zavrtěla hlavou.

„Možná bychom odtud měli odejít a zajít na palubu, kde je čerstvý vzduch,“ navrhnul Zavala.

Znovu zavrtěla hlavou. Pochopili, že to nebude lehké. Byla pevně vmáčknutá do stísněného prostoru, a kdyby se ji z něj pokusili dostat násilím, ublížili by tak možná nejen jí, ale i sobě. Byla v šoku.

Austin k ní napřáhl ruku otočenou dlaní nahoru. Možná minutu na ni jen nehnutě zírala a pak se jí dotkla prsty, jako by se chtěla ujistit, že je skutečná. Zdálo se, že ji ten fyzický kontakt vrátil zpět do skutečného světa.

„Před dvěma roky jsem na téhle lodi pracoval,“ řekl Austin. „Kapitána Brewera znám velmi dobře.“

Na okamžik se mu pátravě zadívala do obličeje a pak se jí v očích objevil záblesk poznání. „Jednou jsem vás viděla v ústředí agentury.“

„To je možné. Pro které oddělení pracujete?“

Zakroutila hlavou. „Nejsem agenturní zaměstnankyně. Jmenuji se Ian Montagueová a přednáším na Texaské státní univerzitě. Jen jsem tu trochu pomáhala s výzkumem.“

„Nechtěla byste vylézt, Ian? Určitě se necítíte moc pohodlně.“

Zašklebila se. „Už se začínám cítit jako sardinka.“

Její humorná poznámka byla dobrým znamením. Když jí Austin pomohl vysoukat se ven, Zavala se jí zeptal, jestli není zraněná.

„Ne, nejsem. Mohu jít sama.“ Po několika krocích se ale zapotácela, a tak se raději chytla za Joeovu paži.

Vystoupali společně na zadní palubu. Slunce a čerstvý vzduch ale nedokázaly rozehnat černý mrak, který visel nad lodí. Ian se posadila na smotané lano a zamžourala do sluníčka. Zavala jí podal láhev tequily, kterou prý nosil v batohu ze zdravotních důvodů. Když se napila, do obličeje se jí vrátila barva a její dosud apaticky hledící oči ožily. Austin trpělivě čekal, až sama začne mluvit.

Dlouho jen tiše hleděla na hladinu. Nakonec řekla: „Přišli z moře.“

„Kdo?“

„Ti zabijáci. Objevili se za úsvitu. Většina lidí ještě spala.“

„Jakou lodí připluli?“

„To nevím. Najednou tu prostě byli. Žádnou loď jsem neviděla,“ řekla a pak se konečně rozpovídala. „Taky jsem ještě spala. Vtrhli do kajuty a vytáhli mě z postele. Na sobě měli divné uniformy, takové zvláštní pytlovité kalhoty a holínky. Moji spolubydlící zabili. Bezdůvodně ji zastřelili. Střelba se ozývala po celé lodi.“

„Řekli vám, co jsou zač?“

„Neřekli mi jediné slovo. Starali se jen o svou práci, chovali se jako řezníci na jatkách. Hovořil jen jeden z nich.“

„Povězte nám o něm něco.“

Zvedla třesoucí se ruku a znova se napila tequily. „Byl vysoký, hodně vysoký, a hubený, skoro vychrtlý. Byl bledý, jako by nikdy nevyšel na slunce, a měl dlouhé vousy a vlasy. Byly tak rozcuchané, že to vypadalo, jako by se nikdy nečesal.“ Znechuceně pokrčila nos. „A smrděl, jako kdyby se už celé měsíce nemyl.“

„Co měl na sobě?“

„Černou kutnu, jako nějaký kněz. Nejhorší ale byly ty jeho oči.“ Otřásla se. „Byly na jeho obličej moc velké, kulaté a poněkud vytřeštěné. Neuvědomuju si, že by vůbec mrkal. Vypadaly jako rybí. Prázdné, nevyzařovaly z nich vůbec žádné emoce.“

„Zmínila jste se o tom, že něco řekl.“

„Musela jsem omdlít. Když jsem se probrala, ležela jsem ve své posteli. On se skláněl nade mnou. Měl tak smrdutý dech, že jsem měla co dělat, abych se nepozvracela. Všude vládlo ticho. Slyšela jsem jen jeho hlas. Tichý, připomínající syčení hada. Skoro hypnotizující. Řekl, že dal zabít všechny kromě mne. Nechal mě žít, abych mohla vyřídit jistý vzkaz.“ Tělo se jí otřáslo přidušeným vzlykem, vztek jí ale pomohl vzpamatovat se, a tak pokračovala. „Chtěl, aby se NUMA dověděla, že to byla pomsta za zabití jeho lidí a znesvěcení ‚svatých míst‘. A taky řekl, že chce Kurta Austina.“

„Jste si jista, že vyslovil mé jméno?“

„Něco takového bych nepopletla. Řekla jsem mu, že tu nejste. Prohlásil, že dobře ví, že na Argu jste. Tak jsem mu oznámila, že tohle není Argo. Zavolal si jednoho ze svých mužů a přikázal mu, ať to ověří. Když pak zjistil, že je opravdu na jiné lodi, začal zuřit. Potom mi řekl, abych agentuře a vládě Spojených států sdělila, že tohle byla jen malá ukázka zkázy, která teprve nastane.“

„Víc neřekl?“

„To je vše, na co si vzpomínám.“ Zmlkla.

Austin jí poděkoval a došel ke svému batohu, který ležel o kus dál na palubě. Vyndal z něho telefon Globalstar. Potřeboval mluvit s Gunnem.

„Ještě pořád se držíte ve vzduchu?“

„Jen tak tak. Letíme už jen na benzinové výpary, ale zvládneme to. Jste oba v pořádku?“

„Nic nám není.“

Gunn z Austinova hlasu vycítil, že se za jeho stručnou odpovědí skrývá něco závažného. „Jak vypadá situace na Mořském lovci?“

„O tom bych po telefonu raději nemluvil. Ale horší už být asi nemůže.“

„Pomoc je na cestě,“ řekl Gunn. „Promluvil jsem si se Sandeckerem a ten zavolal svým známým od námořnictva. Jsou nám prý velmi vděční za záchranu posádky NR-1. Když jim sdělil, že potřebuje pomoc, uvolnili pro jeho potřeby jeden křižník, který se poblíž právě účastnil cvičení NATO.“

„Za dané situace bych spíše přivítal letadlovou loď, ale křižník taky není špatný.“

„Dorazí za dvě hodiny. Potřebujete ještě něco?“

Austinovy oči ztvrdly a jeho hlas zněl najednou nenávistně. „Jo. Být pět minut s jedním monstrem, co má oči jako brouk.“

24

VÁLEČNÉ NÁMOŘNICTVO POSLALO NA PALUBU Mořského lovce několik ozbrojených mužů, než ale dorazila vyšetřovací skupina, nedalo se nic podniknout. Austin nepotřeboval žádné soudní znalce, aby se od nich dozvěděl, jak se vražedné události na palubě nic netušící lodi seběhly. Útočníci připluli po moři, tiše se vkradli na palubu, pak prošli celou loď a systematicky zabili všechny kromě jedné osoby, kterou nechali žít záměrně. Útok vedl nějaký maniak hovořící o pomstě.

Vzkaz předaný jediným člověkem, který celý masakr přežil, zněl jasně. Šlo o odplatu. Austin se spojil s ústředím a požádal, aby byly všechny agenturní lodě varovány, zvláště pak ty operující v oblasti Středomoří. Navzdory Zavalovu argumentu, že nikdo nemohl ten brutální útok na Mořského lovce očekávat, se cítil zodpovědný. Jen stěží ovládal vztek. Když Zavala zaregistroval jeho nepřítomný výraz a ledový pohled, okamžitě si uvědomil, že jeho kolega začal brát celou záležitost mezi sebou a těmi zabijáky velmi osobně. Kdyby na vlastní oči nespatřil, co Boris a jeho poskokové na lodi spáchali, možná by je i litoval.

Cesta do Istanbulu na palubě křižníku válečného námořnictva proběhla bez zvláštních událostí. Austin a Zavala dorazili do svého hotelu nad ránem. Na recepci už na Austina čekal balíček dopravený během noci ze Států Federální expresní doručovací službou. Když ho pak na pokoji otevřel a přečetl si přiložený vzkaz, musel se usmát. „Posílám informace o Oděské hvězdě. Pokud zjistím nějaké další, hned je zašlu. Nezapomněl jsi, že mi něco dlužíš? P.“ Zavolal recepčnímu a řekl mu, že pokud se mu podaří někde zjistit recept na originální imam bajidi a pošle ho Perlmutterovi, nemine ho tučné spropitné. Pak se pustil do pročítání materiálu o Oděské hvězdě.

25

Záznamy Lloyd’s of London byly poučné. V případě té malé mořské víly ale netušil, co si z toho příběhu vzít, a tak mu příliš mnoho pozornosti nevěnoval. Mnohem více ho zaujal Perlmutterův popis podivného rozhovoru s Dodsonem. Zvláštní. Proč ten anglický lord Perlmutterovi zavěsil? Na nějaký starý vrak vzbudila Oděská hvězda až příliš silnou reakci. Stačilo, aby se Perlmutter o té lodi zmínil, a Dodson se zahalil do mlčení.

Austin zvedl sluchátko a zavolal do Zavalova pokoje.

„Uklidni se a nehoň mě, kamaráde. Už mám skoro sbaleno,“ ozval se Zavala.

„To rád slyším. Jak by se ti líbilo vzít to cestou zpátky přes Anglii? Potřeboval bych, aby sis tam s někým promluvil. Udělal bych to sám, ale musím se s Rudim vrátit do Washingtonu a podrobně o všem informovat Sandeckera.“ Austin si byl rovněž vědom vlastní netrpělivosti a zastrašujícího dojmu, jaký občas vyvolával, a tak dospěl k názoru, že jemným hlasem hovořící Zavala by při kontaktu s nepříliš vstřícným a nesdílným člověkem mohl uspět lépe.

„Žádný problém. Mohl bych zaskočit za jednou svou přítelkyní v Chelsea…“

„Určitě by psychicky neunesla zjištění, že nebudeš mít čas na nějaké společenské či jiné aktivity. Tohle nesnese odklad,“ pronesl vážným hlasem. „Přinesu ti něco, co by sis měl přečíst.“

Austin zašel za Zavalou, ubytovaným hned ve vedlejším pokoji. Zatímco si Zavala pročítal materiály poslané Perlmutterem, Austin znovu zavolal na recepci a požádal, aby pro Joea sehnali místo v prvním letadle do Londýna. Recepční mu sdělil, že už Perlmutterovi poslal faxem ten recept, a slíbil, že udělá vše, co bude v jeho silách. Austin věděl, že existují přinejmenším dva způsoby, jak v Istanbulu něco zařídit – oficiální způsob a pak ten neoficiální, spočívající ve využití sítě příbuzných a přátel a připomenutí některým lidem, že vám dluží nějakou službu. Recepční zřejmě využil ten druhý způsob, neboť v opačném případě by jen dost těžko pro Joea zajistil poslední volné sedadlo v letadle, které startovalo za dvě hodiny.

Zavala dočetl materiál. Krátce si promluvil s Austinem a pak zatelefonoval Dodsonovi. Představil se jako vědecký pracovník Národní agentury pro podmořský výzkum, řekl mu, že přiletí do Londýna, a požádal ho, jestli by se s ním nemohl setkat a promluvit si s ním o vlivu jeho rodiny na britskou námořní historii a jejích službách pro korunu. Znělo to jako ubohá záminka, kterou by prohlédla i učitelka mateřské školky, jestli ale Dodson vycítil nějakou lest, nedal na sobě nic znát. Prohlásil, že mu bude k dispozici celý den, a popsal mu, jak se dostane k jeho domu.

Když proudový letoun společnosti British Airways začal nalétávat na přistání na letišti Heathrow, Zavala upřel své oduševnělé oči na Londýn a toužebně se na něj zadíval. Zapřemítal, jestli ta novinářka s kaštanově hnědýma očima ještě stále bydlí v Chelsea, a pomyslel si, jak by to bylo krásné, kdyby si spolu zašli do nějaké příjemné restaurace na Oxford Street, dali si spolu indiánské tandoori a zavzpomínali na staré časy. S nadlidským úsilím tu představu zahnal. Vymámit z nějakého zatvrzelého britského aristokrata jakési staré rodinné tajemství bude dost obtížné i bez toho, že by ho rozptylovala překrásná žena.

Zavala lehce prošel celními úředníky, vyzvedl si v půjčovně předem zamluvené auto a zamířil do Cotswoldsu, což byla historická součást Gloucestershiru vzdálená několik hodin jízdy od Londýna. Doufal, že až do agentury dojde účet za zapůjčení kabrioletu Jaguar, neskončí nějaký účetní v nemocnici s infarktem. Zavala totiž dospěl k názoru, že tahle malá výstřednost pomůže trochu vykompenzovat ránu, kterou NUMA zasadila jeho milostnému životu. Kdyby to takhle mělo pokračovat dál, pomyslel si chmurně, raději vstoupí do kláštera.

Sjel z dálnice, pokračoval dále po klikatých a úzkých silnicích, z nichž některé nebyly širší než stezka pro dobytek, a úporně se snažil nezapomínat na to, že se má držet vlevo. Okolní pitoreskní krajina na něj působila jako fotografie z kalendáře. Zvlněné kopce a pastviny byly tak zelené, až to vypadalo nepřirozeně. Masivní domy z medově hnědých kamenů, které míjel, někdy vytvářely celé vesnice, jindy jen tu a tam doplňovaly jinak neposkvrněnou venkovskou krajinu.

Lord Dodson žil v malé vísce, která vypadala jako vesnice z oněch britských detektivek, v níž byl téměř každý podezřelý, že místního vikáře zabil právě on. Dodsonův dům stál poněkud stranou u cesty, která byla jen o něco málo širší než auto. Zavala odbočil na štěrkovou cestu lemovanou živým plotem a na jejím konci zastavil u stařičké dodávky Morris Minor. Dodávka byla zaparkovaná před solidní dvoupatrovou stavbou z teple působících hnědých kamenů a s tmavou taškovou střechou. Dům se ani vzdáleně nepodobal honosnému sídlu, v němž by podle Závalových představ měl takový anglický lord žít. Okolo domu se táhla kamenná zídka ohraničující květinovou zahradu hýřící barvami. Mezi květinami stál nějaký muž v záplatovaných bavlněných kalhotách a vybledlé pracovní košili.

Zavala, který muže považoval za zahradníka, vystoupil z auta a řekl: „Promiňte. Hledám lorda Nigela Dodsona.“

Muž, jehož tvář pokrývalo bílé strniště, si sundal špinavé bavlněné pracovní rukavice, napřáhl ruku a pevně Zavalovi stiskl pravici. „To jsem já,“ pravil k Zavalovu překvapení. „A vy musíte být ten americký džentlmen, který mi včera volal.“

Zavala doufal, Že Dodson nezaregistroval jeho rozpaky. Poté co ho v telefonu slyšel mluvit s přízvukem vyšší třídy, představoval si ho jako stroze vyhlížejícího Angličana v tvídovém obleku a s hustým, nahoru zatočeným knírem nad upjatostí staženými rty. Stál však před ním malý, štíhlý a plešatějící pán po sedmdesátce, který působil dojmem, že má stejně energie jako o dvacet let mladší muži.

„To jsou orchideje?“ zeptal se Zavala se vzpomínkou na vepřovicový dům svých rodičů v Santa Fe, obklopený spoustou květinových truhlíků.

„Správně. Tenhle druh se jmenuje se vemeníček zelený, latinsky Coeloglossum viride. Tady jsou skvrnité a támhle pyramidální.“ Dodson zvedl udiveně obočí, neboť i v jeho případě došlo k nabourání zažitého stereotypu v hodnocení lidí, tentokrát Američanů. „Překvapuje mě, že jste je poznal. Nevypadají jako ty velké plnokvěté rostliny, na něž každý pomyslí, když uslyší o orchidejích.“

„Můj otec květiny miloval. Některé z těch, co tu máte, se mi zdají být povědomé.“

„Nu, až si spolu promluvíme, asi vás tu provedu. Po tak dlouhé cestě ale musíte mít žízeň, pane Zavalo. Říkal jste, že jste přiletěl z Istanbulu? Tam jsem nebyl už roky. Fascinující město.“ Vyzval Zavalu, aby ho následoval, a pak zamířil kolem domu k velké dlážděné terase. Zavolal do otevřeného francouzského okna na hospodyni, podsaditou rudolící ženu jménem Jenna. Ta si Zavalu změřila, jako by spatřila nějaký hmyz, který její zaměstnavatel našel na jedné ze svých orchidejí, a pak každému z nich přinesla vysokou sklenici ledového čaje. Posadili se do orientálního altánku porostlého břečťanem. Široký trávník, udržovaný s důkladností obvykle věnovanou golfovému hřišti, se svažoval k pomalu tekoucí řece a rozsáhlým mokřinám. U malého mola se pohupoval přivázaný člun.

Dodson usrkl trochu čaje a zadíval se po okolní krajině. „Ráj. Opravdový ráj na zemi.“ Pak své pronikavé modré oči upřel na svého hosta. „Dobrá, pane Zavalo. Má vaše návštěva něco společného s telefonátem jistého pána Perlmuttera, který mne kontaktoval před několika dny?“

„Nepřímo.“

„Hmmm. Trochu jsem se poptal. Zdá se, že pan Perlmutter je vysoce uznávaný námořní historik. Jak vám můžu pomoci?“

„Perlmutter při jedné práci pro Národní agenturu pro podmořský výzkum narazil na zmínku o vašem dědečkovi. Velmi ho pak udivilo, že jste s ním o písemnostech lorda Dodsona odmítl hovořit. Mne ostatně taky.“

„Obávám se, že jsem se k panu Perlmutterovi choval opravdu příliš stroze. Až s ním budete hovořit, vyřiďte mu, prosím, mou omluvu. Jeho dotaz mě zastihl nepřipraveného.“ Na chvíli se odmlčel a přelétl pohledem střechu svého domu. „Máte představu, jak je tenhle dům starý?“

Zavala se zadíval na omšelé kameny a bytelné komíny. „Zkusím to odhadnout,“ prohlásil s úsměvem. „Je starý?“

„Vidím, že jste opatrný člověk. To se mi líbí. Ano, je starý, velmi starý. Toto místo bylo osídleno už v době železné. Původní sídlo Dodsonů – odtud ho nemůžete vidět, protože ve výhledu brání támhlety stromy – bylo postaveno v sedmnáctém století. Nemám žádné potomky, kterým bych ho odkázal, a nemám ani dost peněz, abych tak starou stavbu udržoval, tak jsem ji daroval státu a ponechal si jen tenhle domek. Stojí na základech budovy postavené za časů císaře Augusta. Jestli chcete, ukážu vám římské číslice vytesané do některých kamenů ve sklepení. Samotné stavení je jedním ze čtyř domů stojících tu už více než dva tisíce let. Takhle nějak vypadá už od patnáctého století, tedy přibližně od doby, kdy byla vaše země teprve objevena.“

„Nejsem si jist, jestli chápu, co to má společného s naším problémem.“

Dodson se naklonil dopředu jako oxfordský profesor poučující poněkud hůře chápajícího studenta. „Tato země neuvažuje v termínech jako dekády, či dokonce staletí jako vy v Americe, ale v miléniích. Osmdesát let je pouhé tiknutí hodin. Existují zde mocné rody, které by se mohly cítit dotčeny, kdyby na ně písemnosti mého dědečka něco nepříjemného prozradily.“

Zavala pokýval hlavou. „Respektuji vaše přání a nebudu na vás tlačit, existuje ale něco, co byste mi říci mohl?“

V Dodsonových očích vesele zajiskřilo. „Jsem vám připraven říci všechno, co budete chtít vědět, mladý muži.“

„Promiňte?“ Zavala doufal, že se mu podaří vydolovat pár nuggetů, ale v žádném případě nečekal, že by mu Dodson mohl nabídnout celý zlatý důl.

„Po telefonátu pana Perlmuttera jsem o té věci hodně přemýšlel. Můj děd všechny své písemnosti odkázal Guildhallské knihovně, aby byly na konci století zpřístupněny veřejnosti. Dokonce ani já jsem je do té doby nikdy neviděl. Patřily k vlastnictví mého otce, po jeho smrti jsem je dostal na starost já. Celou dobu je u sebe měla právnická firma, která vyřizovala poslední vůli mého dědečka. Do těch materiálů jsem se ve skutečnosti mohl podívat až v té knihovně. Když jsem si přečetl dědečkův příběh, vysvětlující jeho podíl na tom všem, rozhodl jsem se ty písemnosti zase odvézt. Teď jsem však dospěl k rozhodnutí jeho přání ctít. Bez ohledu na následky. Kašlu na torpéda. Plnou parou vpřed.“

„Slova admirála Farraguta v bitvě v zálivu Mobile.“

„Vidím, že jste svým způsobem také námořní historik.“

„Při mé práci je těžké jím nebýt.“

„V tom případě bych se také rád na něco zeptal. Proč se o tu záležitost NUMA vůbec zajímá?“

„Jedno naše výzkumné plavidlo nalezlo v Černém moři vrak starého parníku jménem Oděská hvězda.“

Dodson se opřel o opěradlo a zakroutil hlavou. „Oděská hvězda. Takže tohle se jí stalo. Můj otec se domníval, že se dostala do jedné z těch hrozných bouří, které ty zatracené vody někdy bičují.“

„Došlo k tomu jinak. Byla potopena dělostřeleckou palbou.“

Kdyby Zavala uchopil sklenici a chrstnul mu ledový čaj přímo do obličeje, Dodson by nemohl vypadat překvapeněji. Rychle se ale vzpamatoval. „Omluvte mě na chvíli. Dám vám něco přečíst.“ Zmizel v domě, a když se zase vrátil, držel v ruce něco jako tlustý rukopis. „Musím teď do vesnice, abych si tam vyzvednul jisté velmi vzácné sazenice. Budete tak mít dost času podívat se na to. Až se vrátím, promluvíme si. Jenna se postará, abyste měl dost čaje, případně můžete dostat i něco ostřejšího, jestli chcete. Stačí zacinkat tímhle zvonečkem.“

Zavala zamyšleně pozoroval Dodsonovu otlučenou dodávku poskakující po cestě. Divil se, že Dodson bez mrknutí svěří takový rukopis zcela neznámému člověku. Pak ho ale napadlo, že Jenna vypadá dost silně na to, aby ho v případě, že by se stohem papírů v podpaží udělal jediný krok směrem ke svému vypůjčenému autu, zastavila. Rozvázal širokou černou stužku, kterou byly zažloutlé linkované stránky svázány, a zalistoval. Jednotlivá písmena se skládala ve velmi elegantní rukopis někoho, kdo zřejmě během studia absolvoval i hodiny krasopisu, některé čáry a křivky ale byly tlustší než jiné a také rozmáchlejší, navíc se písmo až moc sklánělo doprava, takže se Zavala nemohl ubránit dojmu, že autor při psaní velmi spěchal. K rukopisu byl přiložen nějaký anglický text, s největší pravděpodobností překlad.

První stránka obsahovala jen jeden krátký odstavec: „Toto je deník majora Petra Jakeleva, kapitána Carské kozácké stráže. Přísahám před Bohem a na svou důstojnickou čest, že vše, co vám tu hodlám sdělit, je pravda.“

Zavala pohlédl na další stránku. „Oděsa, 1918. Zatímco sedím ve své prosté kajutě a snažím se zkřehlými prsty psát, myslím na to, co všechno jsem v předchozích týdnech musel vytrpět. Bolševická zrada, nepopsatelná zima a neustálý hlad zahubily většinu mé sotni, jednotky loajálních kozáků, která měla původně sto příslušníků. Zůstala už jen hrstka statečných mužů. Historie této udatné hrstky je ale psána krví. Je to příběh vykupitelů matičky Rusi, strážců odkazu Petra Velikého. Naše vlastní utrpení ale neznamená nic ve srovnání s tím, jež musela snášet ta laskavá dáma a její čtyři dcery, které, z vůle a dobroty Boží, byly svěřeny pod naši ochranu. Bůh ochraňuj cara! Během několika hodin opustíme navždy naši zemi a vydáme se přes moře do Istanbulu. Tohle je konec jednoho příběhu a začátek druhého…“

Zavala se do čtení zcela pohroužil. Kapitán měl sice sklony k rétorickým úletům, jím popisované události ale tak fascinovaly, že Zavala úplně zapomněl na sluneční paprsky ozařující anglickou venkovskou krajinu a v duchu se přenesl do drsné ruské zimy. Ve stepích skučely vichřice, v lesích číhala smrt, a dokonce i v té nejnuznější chatrči mohla být nastražena léčka. Když četl o utrpení, které kapitán a jeho muži museli snášet během cesty nebezpečnou a nemilosrdnou zemí k moři, skoro se chvěl. Na stránky dopadl stín. Zavala vzhlédl a spatřil Dodsona. Lord se na něj díval s pobaveným úsměvem.

„Fascinující, že?“

Zavala si promnul oči a pak se podíval na hodinky. Uběhly dvě hodiny. „Je to neuvěřitelné. Co to všechno znamená?“

Angličan zvedl zvonek a zazvonil jím. „Je čas na čaj.“

Hospodyně jim přinesla kouřící konvici a tác s okurkovými sendviči a čajovými koláčky. Dodson oběma naplnil šálek, pak se pohodlně opřel a zapřel si prsty obou rukou o sebe tak, že vytvořily stříšku.

„Můj dědeček byl v roce 1917 podsekretářem ministerstva zahraničních věcí krále Jiřího. Když byli ještě mladí a král nebyl král, přátelili se, popíjeli spolu a běhali za ženskými. Děda znal všechny evropské panovníky, včetně cara Mikuláše, který byl Edwardovým bratrancem. Mikuláš byl, na rozdíl od svých předků, malý a subtilní muž, přičemž jeho nedostatky nebyly pouze fyzického charakteru. Můj otec říkával, že Nick nebyl špatný, jen trochu natvrdlý.“

„Tenhle popis by se hodil na polovinu všech dnešních politických vůdců.“

„Proti tomu nehodlám nic namítat. Mikuláš byl ale ještě neschopnější, pro roli panovníka neměl ani potřebnou inteligenci, ani temperament. Přitom ale neomezeně vládl více než sto třiceti milionům lidí. Měl příjmy z půdy, která mu dědičně patřila. Její výměra činila přibližně milion čtverečních mil. A pak tu byly zlaté doly. Prakticky vzato to byl nejbohatší člověk na světě. Vlastnil osm přepychových paláců a jeho celkový majetek se odhadoval na osm až deset bilionů dolarů. Navíc byl hlavou církve a – alespoň v očích lidu – téměř roven bohu.“

„To by pro kohokoli znamenalo obrovskou, téměř nezvládnutelnou odpovědnost.“

„Přesně tak. Neuměl vládnout. Roli cara nenáviděl a to jediné, co se mu doopravdy líbilo, byla možnost hrát si na vojáka. Kdyby si ale mohl vybrat, nejraději by až do konce svých dnů žil na anglickém venkově, třeba právě v takovém domě jako tento. To se ale, naneštěstí, nemohlo stát.“

„Vypukla ruská revoluce.“

„Přesně tak. O tématu, kterým se teď chci zabývat, toho pravděpodobně hodně víte, ale přesto mi dovolte, abych ho alespoň lehce shrnul. Konzervativně smýšlející dvořané se Mikuláše chtěli zbavit dokonce ještě dřív, než vypukla revoluce. Obávali se, že účast Ruska v první světové válce by mohla vyvolat povstání, a nenáviděli toho šíleného mnicha Rasputina, protože měl velký vliv na carevnu. V Rusku probíhaly demonstrace, nebylo co jíst, rostla inflace, docházelo ke stávkám a nepokojům a lidé těžce nesli, že miliony mladých Rusu musí umírat ve válce, kterou všichni považovali za nesmyslnou. Autokratický Mikuláš na to zareagoval přehnaně, vojáci se obrátili proti němu, a když mu bylo sděleno, že zemi by prospělo, kdyby abdikoval, učinil to. Prozatímní vláda ho dala zatknout a pak ho i s rodinou držela v jednom z jeho přepychových paláců poblíž Sankt Petěrburku. Poté Prozatímní vláda padla, moci se ujali dobře organizovaní bolševici v čele s Leninem a Rusko zahájilo svůj dlouhý a tragický experiment s marxismem.“

„Takže Lenin a komunisté cara a jeho rodinu svým způsobem zdědili.“

„To je hezký způsob, jak to vyjádřit. Lenin nechal carovu rodinu i se služebnictvem převézt do Jekatěrinburku, města na Urale, které bylo známé množstvím zlatých dolů. Tam pak byla celá rodina v červenci 1918 údajně zabita. Některé její členy prý zastřelili, jiné ubodali bajonetem. Lenin byl pod tlakem zastánců tvrdé linie, kteří se chtěli carovy rodiny jednou provždy zbavit. Leninovi lidé carův další osud prodiskutovali s Němci. Ti trvali na tom, že ženám se nesmí nic stát, případnou smrt cara ale považovali za vnitřní záležitost Ruska. Lenin proto nařídil provést exekuci menšího rozsahu a pak vše svedl na levicové revolucionáře. Většina lidí jeho verzi uvěřila.“

„Co v té době dělal váš dědeček?“

„Král mu nařídil, aby dění v Rusku pozorně sledoval. Car byl konec konců králův bratranec. Dědeček proto do Ruska poslal důvěryhodného a rusky velmi dobře mluvícího agenta jménem Albert Grimley. Byl to člověk, který by se dal označit za Jamese Bonda tehdejší doby. Dorazil do Jekatěrinburku krátce poté, co bělogvardějci z města vyhnali komunisty, a promluvil si s důstojníkem, který zavraždění cara vyšetřoval. Ten prý nalezl díry po kulkách a krev, ale žádná těla. Řekl Grimleyovi, že podle něj byli zavražděni maximálně dva členové rodiny – car a jeho syn, který měl jednou usednout na trůn. Nadřízení toho důstojníka ale jím zjištěné skutečnosti zatajili.“

„Proč by to měli tajit?“

„Těm bělogvardějcům velel jakýsi reakcionářský monarchistický generál, který byl přesvědčen, že ho bůh pověřil spásou Ruska. Chtěl, aby veřejnost věřila tomu, že bolševici vraždí ženy a děti. Carova rodina pro něj byla důležitější v roli mučedníků.“

„Co se s těmi ženami stalo?“

„Ty informace obsahuje Grimleyova zpráva. Napsal, že bolševici podle jeho názoru carevnu a všechny čtyři dívky ještě před zabitím mužských členů rodiny odvezli. Komunistům teklo po vojenské stránce do bot a Lenin se možná rozhodl část rodiny ušetřit, aby měl v případě, že by se on sám ocitl v úzkých, v záloze nějaký trumf, který by mu usnadnil vyjednávání. Někteří historikové se domnívají, že carevna a její dcery byly převezeny do Permu a že tam zůstaly až do doby, než na město zaútočili bělogvardějci. Podle tvrzení některých svědků byla carská rodina odvezena i se svými cennostmi a zlatem, které komunisté nashromáždili. Ženy i cennosti podle oficiální verze kamsi zmizely během cesty vlakem do Moskvy. Rusové cokoli dalšího odmítali sdělit. Obávali se, že kdyby se jejich dohadování s Němci ohledně dalšího osudu Romanovců provalilo, uškodilo by to Leninově reputaci.“

„Co se stalo s těmi cennostmi?“

„Valná většina se nikdy nenašla.“

„Sdělil váš dědeček králi, co jeho agent zjistil?“

„Napsal zprávu, v níž uvedl, že carevna a její dcery zřejmě žijí, a požádal, aby mu bylo umožněno zorganizovat pátrací akci. Ale král Jiří, přestože byli s Mikulášem příbuzní, dal od celé záležitosti ruce pryč. Nezapomeňte, že nenáviděný německý císař byl také bratranec Jiřího a Mikuláše. Loajálnost příslušníků vládnoucích rodů ke členům rodiny měla zkrátka jisté meze. Král měl obavy, že kdyby těm ženám poskytl azyl, pobouřil by tím britskou levici. Carevna byla rodilá Němka a Německo bylo nepřítelem.“

„Takže žádný pokus o jejich záchranu nikdo podnikl.“

„Nějací Angličané přišli s plánem na jejich záchranu, než ale mohl být uskutečněn, rodina byla přemístěna. Párkrát se o to pokusili kozáci, navíc s podporou Němců, kteří si přáli, aby byla v Rusku opětovně nastolena monarchie. Císař se možná cítil provinile, že cara obětoval, aby ulehčil východní frontě. Nejzajímavější myšlenku představoval plán carskou rodinu unést, převézt ji přes Ukrajinu a pak ji na palubě lodě nějakého neutrálního státu přepravit přes Černé moře.“

„Proč k tomu pokusu nedošlo?“

„Ono k němu ve skutečnosti došlo.“

„Takže byly uneseny?“

„Ano, ale nikoli Němci. Kozáci Německu nevěřili. Někde cestou, pravděpodobně právě během toho přesunu do Moskvy, se těm neohroženým kozákům, kteří se je už jednou pokusili zachránit, podařilo carovu ženu a dcery unést a probojovat se s nimi k Černému moři.“

Zavala uchopil rukopis. „Major Jakelev?“

Dodson se usmál. „Ten kozácký důstojník musel být mimořádně duchapřítomný a odhodlaný. Jakelev nic nepíše o tom, jak se mu jich podařilo zmocnit. To chtěl prozradit až poté, co se ocitnou mimo Rusko. Až by se jim podařilo dostat se do Evropy, tato práce by vyšla tiskem. Rukopis měl být převezen nějakou neutrální lodí a po vydání získat carově rodině sympatie celého světa. Dostal se do rukou mému dědečkovi, který si ho – když pak carova rodina nedorazila – ponechal. Nevěděl totiž, jak jinak by s ním měl naložit.“

„Kdo podle vás tu loď mohl potopit?“

„Pravě z tohoto hlediska se celá věc zdá nebezpečná,“ prohlásil Dodson a zachmuřil se. „Zvláště ve světle toho, co jste před chvílí řekl – že byla potopena dělostřeleckou palbou.“ Zhluboka se nadechl. „Podle zápisků mého dědečka měla být rodina tajně přepravena do Turecka, kde by na ni čekala německá ponorka, která by ji dopravila do bezpečí. Turci a Němci byli spojenci. Britům o tom plánu řekli a Británie slíbila, že na tu ponorku během její cesty do Evropy nezaútočí.“

„To bylo od Britů ušlechtilé.“

Dodson se zachechtal. „Tenkrát to byli pěkně mazaní prevíti. Jejich velkorysost vycházela z předpokladu, že bolševici tu rodinu dopadnou.“

„To byla docela riskantní spekulace.“

„Ani ne. Angličané totiž Leninovi a jeho gangsterské bandě řekli, že carova žena pluje i s dětmi na palubě Oděské hvězdy.“

„Váš dědeček o tom věděl?“

„Ostře proti tomu vystoupil, umlčeli ho však.“

„Kdo?“

„Král Jiří.“

Zavala přimhouřil oči. „Už chápu, proč jste nechtěl, aby se tahle informace dostala na veřejnost. Některým lidem by se nemuselo líbit, že král byl vlastizrádný informátor a spoluviník hromadné vraždy.“

„Nejsem si jist, jestli bych krále označil přímo za kriminálníka, jeho chování však v každém případě považuji z morálního hlediska za neomluvitelné. V tomto případě prokázal obrovskou naivitu, nemohl ale vědět, že by Lenin mohl být tak krutý a nemilosrdný, že by je dal zavraždit. Podle mého dědečka se král domníval, že ty ženy budou poslány do nějakého kláštera. Bolševici se možná snažili vzbudit dojem, že carově rodině nehodlají jakkoli ublížit.“

Chvíli seděli tiše, plně pohrouženi do svých myšlenek, a poslouchali zpěv ptáků.

Zavala zakroutil udiveně hlavou.

„Něčemu nerozumím. Rusové před několika roky vykopali kosti, které byly údajně identifikovány jako tělesné pozůstatky Romanovců.“

„Sovětská vláda byla na vyrábění falešných důkazů odborník. Předpokládám, že její nástupci tuto schopnost zdědili. Na těch řečech o carových kostech možná bude něco pravdy, ostatky jeho syna Alexandra a dcery, velkokněžny Marie, ale v každém případě nikdy nalezeny nebyly.“

„Marie?“

„Ano. Ta byla druhá nejmladší. Proč?“

Zavala zašel ke svému autu a přinesl Perlmutterův materiál. Zalistoval v něm, vytáhl pasáže týkající se malé mořské víly a podal je Dodsonovi. Angličan si nasadil brýle s drátěnými obroučkami a pustil se do čtení. Když skončil, ve tváři měl smrtelně vážný výraz.

„To je neuvěřitelné! Pokud je to pravda, pak Romanovci nevymřeli! Maria, nebo Marie, jak je tady nazývána, se pak vdala a přivedla na svět děti.“

„Také to tak chápu.“

„Víte, co to znamená? Někde možná žije legitimní dědic carského trůnu.“ Prohrábl si rukou vlasy. „Bože, to je katastrofa!“

„Obávám se, že vám nerozumím.“

Dodson se za okamžik vzpamatoval. „V Rusku panuje totální chaos. Stále se mu nedaří nalézt vlastní identitu. Pod tímto bublajícím kotlem hoří oheň nacionalismu. Ti, kteří by se chtěli vrátit do časů Petra Velikého a monarchie, vzbudili v Rusech zájem a jistou nostalgickou touhu, ale mohou nabídnout pouze vzpomínky na zašlé časy. Kdyby existoval legitimní dědic trůnu, měli by se o co opřít. Ta země má stále zbraně hromadného ničení a disponuje obrovskými zdroji nerostných surovin. Kdyby v Rusku vypukla občanská válka a jeho obyvatelstvo podlehlo té nejhorší možné demagogii, znamenalo by to pro svět nebezpečí. Britská účast na spiknutí proti carovi by vyhrotila všechnu tu paranoidní zášť proti západu.“ Upřel na Zavalu ocelově chladný pohled. „Řekněte svým představeným, že musí být diskrétní. V opačném případě dojde k událostem, které nikdo nedokáže kontrolovat.“

Zavala od rezervovaného Angličana tak emociální reakci nečekal. „Ano, jistě. Povím jim, co jste řekl.“

Zdálo se, jako by Dodson zcela zapomněl, že se Zavalou vůbec kdy mluvil. „Car je mrtev,“ zamumlal, „ať žije car.“

26

Washington, D. C.

KDYŽ LEROY JENKINS OPUSTIL ROZPÁLENOU ulici a vstoupil do chladivého interiéru třicetipodlažní válcovité budovy čnící nad Potomac, zatajil dech. Třebaže budova skýtala úchvatný pohled už zvenčí, na to, co ho čeká uvnitř sídla Národní agentury pro podmořský výzkum, nebyl připraven. Zaklonil hlavu, aby se podíval na střechu atriové vstupní haly, pak přeletěl očima šumící vodopády a velká akvária s exotickými rybami a poté se zahleděl na obrovský globus umístěný uprostřed mramorové podlahy.

Usmívaje se jako kluk v hračkářství se vydal přes ohromnou halu plnou turistů, kteří se šourali za průvodkyněmi oblečenými do pěkně padnoucích uniforem. Když se přiblížil k dlouhému pultu informačního střediska, jedna z pracovnic, atraktivní žena kolem dvaceti, se na něj zahleděla a věnovala mu příjemný úsměv.

„Mohu vám nějak pomoci?“

Jenkins náhle oněměl. Během letu z Portlandu si nacvičil, co v sídle Národní agentury pro podmořský výzkum řekne. Teď měl pocit, jako by mu někdo přilepil jazyk k patru. Když se totiž ocitl v srdci největší oceánografické instituce na světě, ovládla ho téměř posvátná bázeň. Cítil se jako Fred Flinstone na návštěvě u Jetsonů. Jako oceánograf cestu ke svatému grálu tohoto vědního oboru dlouho plánoval, ale učitelské povinnosti mu ji neumožnily uskutečnit, a později se zase musel starat o nemocnou manželku. Nyní dosáhl stadia, kdy se mu už nechtělo opouštět Maine, protože – jak na to téma rád žertoval – kdyby se zatoulal příliš daleko od moře, zakrněly by mu žábry.

Vzduch jako by přímo jiskřil elektrickou energií. Každý, kromě turistů, držel v ruce přenosný počítač. Nikdo přitom nenesl nic, co by aspoň vzdáleně připomínalo otlučený světle hnědý kufřík, jehož držadlo svíral ve zpocené dlani. Třebaže své oblečení většinou vůbec nevnímal, nyní si ho bytostně uvědomoval – pomačkané khaki kalhoty, obnošená neforemná bagančata připomínající vdolky i vybledlou modrou pracovní košili, kterou už dávno propotil. Sundal si rybářskou čepici, vyndal z kapsy červený šátek a otřel si s ním čelo. Okamžitě toho ale zalitoval, protože si uvědomil, že tím jen zvýrazňuje dojem, že je nějaký vesnický balík. Povzdechl si a schoval šátek zase do kapsy.

„Chtěl byste mluvit s někým konkrétním?“

„Ano, jen si nejsem jist, kdo by to měl být.“ Jenkins se na ženu pokusil usmát. „Omlouvám se, že se vyjadřuji tak mlhavě.“

Recepční ale byla na taková přání zvyklá. „Nejste první, kdo svou žádost není schopen přesněji specifikovat. Lidé na tomhle místě často znejistí. My už to ale spolu nějak vyřešíme. Můžete mi říci své jméno?“

„Jistě. Jsem Roy Jenkins. Chci říct doktor Leroy Jenkins. Než jsem před několika lety odešel do důchodu, přednášel jsem oceánografii na Státní univerzitě v Maine.“

„To nám okruh lidí, s kterými byste si asi chtěl promluvit, zužuje. Chtěl byste se setkat s někým z oceánografického oddělení, doktore Jenkinsi?“

Oslovení titulem mu dodalo odvahu. „Nejsem si jist,“ řekl. „Mám pár otázek velmi specifické povahy.“

„I tak navrhuji začít právě na oceánografickém oddělení. Pokud vám nepomohou, řeknou vám, na koho jiného se obrátit.“

Zvedla sluchátko, zmáčkla nějaké tlačítko a pak s někým chvíli hovořila. „Jeďte nahoru, doktore Jenkinsi. Recepční na devátém patře vás už očekává.“ Ještě jednou se na něj zářivě usmála a pak se začala věnovat dalšímu návštěvníkovi.

Jenkins se otočil a vydal se k řadě výtahů po jedné straně haly. S nepříjemnými myšlenkami, jestli sem nejel jen proto, aby ze sebe před nějakou mladou doktorkou s ochranným sprejem v kapse a blahosklonným přístupem udělal blázna, nastoupil do výtahu a stiskl jedno tlačítko. Už se nedá nic dělat, blesklo mu hlavou, když s ním výtah vyrazil vzhůru.

Hiram Yaeger seděl v desátém patře agenturního sídla před ovládacím pultem ve tvaru podkovy a hleděl na obrovský monitor, který působil dojmem, ze visí volně ve vzduchu. Na obrazovce byl muž s úzkým obličejem a pozornost vzbuzujícím obočím. Oči měl upřeny na šachovnici. Natáhl ruku, uchopil bílou dámu a posunul ji o dvě pole. Yaeger se na šachovnici na chvíli zahleděl a pak řekl: „Střelec na dé pět. Šach a mat.“

Muž na obrazovce přikývl a ukazováčkem převrhl svého krále. Se silným přízvukem poté prohlásil: „Díky za partii, Hirame. Musíme si co nejdříve zase zahrát.“ Pak zmizel a zbyla po něm jen matná světle zelená záře.

„Velmi působivé,“ řekl muž sedící vedle Yaegera. „Karpov není žádné béčko.“

„Podváděl jsem, Hanku. Když jsem ládoval do počítače všechny Karpovovy partie, zadal jsem celou řadu protitahů založených na strategii Bobbyho Fischera. Když udělám nějaký opravdu pitomý tah, Fischer vstoupí do hry, můj tah vrátí a pak táhne místo mě.“

„Všechno mi to připadá jako nějaká magie,“ prohlásil Hank Reed. „Teď by mě ale nejvíc zajímalo, kde jsou naše sendviče s hovězím masem.“ Olízl si rty. „Myslím, že bych pro tuhle agenturu pracoval, i kdyby mi neplatila. Stačilo by mi, že bych mohl využívat zdejší jídelnu.“

Yaeger souhlasně přikývl. „Vraťme se k práci. Jestli se poslíček neukáže do pěti minut, zavolám tam znova.“

„Fajn,“ řekl na to Hank. „Prozradil ti vůbec Austin, proč to chce?“

Yaeger se usmál. „Kurt je dobrý pokerový hráč. Dokud nevyloží karty, nikdo netuší, co drží v ruce.“

Když Austin Yaegerovi toho dne zavolal, krátce se s ním pozdravil a přešel rovnou k věci. „Potřebuju, aby mi Max pomohla,“ řekl. „Má dobrou náladu?“

„Max má dobrou náladu pořád, Kurte,“ odvětil Yaeger. „Dokud ji nepřestanu napájet elektronickými koktejly, bude pro mě ochotna udělat cokoli.“ Poté přešel do šepotu. „Myslí si, že ji chci kvůli jejímu mozku, ne tělu.“

„Netušil jsem, že Max má tělo.“

„Má jich celou spoustu. Mae Westová. Betty Grable. Marilyn Monroe. Jennifer Lopezová. Disponuje takovými podobami, jaké jí naprogramuju.“

„Tak ji, prosím tě, navnaď několika drinky a pak ji požádej, ať toho co nejvíc zjistí o hydrátu metanu.“

Austin totiž o této látce přemýšlel už od chvíle, co mu Troutovi sdělili, že Ataman Industries se ji snaží těžit ze dna oceánu.

„Budu to pro tebe mít přichystané odpoledne, jestli ti to tak stačí.“

„Výborně. Dopoledne budu mít stejně hodně práce s admirálem Sandeckerem.“

Yaeger necítil potřebu ptát se Austina, kdy ty informace potřebuje. Když je chce, tak asi budou důležité. A jestliže jsou důležité, pak je bude chtít okamžité.

Lidé, kteří Yaegera viděli poprvé v životě, mívali občas těžkosti sladit si jeho nedbalý zevnějšek, charakterizovaný většinou leviskami a tričkem s krátkým rukávem, s jeho pověstí počítačového génia. Stačilo ho ale jen pár minut sledovat při práci a člověk pochopil, proč mu admirál Sandecker svěřil celou databázi týkající se výzkumu oceánů. Od svého ovládacího pultu měl přístup k nesmírně velkému množství dat o námořních technologiích a historii a jakýmkoli dalším informacím, které s těmito oblastmi nějak souvisely.

Hledání v takovém množství dat vyžadovalo obratnost. Yaeger věděl, že kdyby se Max pustila do hledání veškerých dostupných informací o hydrátu metanu, tak by se v té digitální záplavě utopil. Potřeboval někoho, kdo by jej nasměroval. Okamžitě si vzpomněl na Hanka Reeda.

Když mu zavolal, Reed to ve své laboratoři ihned zvednul. „Ahoj, Hanku. Hodily by se mi teď tvé geochemické znalosti. Myslíš, že by ses na pár minut mohl urvat od těch svých Bunsenových kahanů?“

„Netvrď mi, že agenturní počítačový génius potřebuje pomoc od obyčejné lidské bytosti. Co se děje? Ta tvoje vševědoucí mašina s tebou nemluví?“

„Ale mluví. A opravdu ví všechno. A proto potřebuji někoho, kdo by to hledání dat trochu usměrnil. Víš, jak to uděláme? Pozvu tě na oběd.“

„Lichotky a jídlo. Takové kombinaci se nedá odolat. Hned přijdu.“

Když Reed dorazil do počítačového střediska, příjemně se usmíval. Třebaže se s Yaegerem v žertu uráželi, byli velmi dobří přátelé, které spojovala právě jejich výstřednost. Yaeger s šednoucími vlasy staženými do copu a babičkovskými brýlemi s drátěnými obroučkami vypadal jako komparsista z muzikálu Vlasy. Doktor Henry Reed měl kulatý andělský obličej a kudrnaté slámové kadeře, které mu aspoň trochu přidávaly na výšce – měřil totiž maličko přes půldruhého metru – a působily dojmem, že by se na jejich česání spíše než hřeben hodily vidle. Silné brýle s kulatými skly, usazené na malém nose, mu propůjčovaly výraz laskavé sovy. Sedl si do křesla, které mu Yaeger nabídl, a promnul si masité dlaně.

„Vybodni se na tu svou magii, Froggy.“

Yaeger se na něj podíval přes horní okraj brýlí. „Cože?“

„To je věta z jednoho programu, který dávali v rádiu, když j sem byl malý. Froggy byl jeden skřítek. Zapomeň na to. Ty jsi o rádiu stejně zřejmě nikdy neslyšel.“

Yaeger se usmál. „Ale slyšel. Moje babička mi o něm vyprávěla. Byla to taková televize bez obrazovky.“ Pohodlně se opřel, ruce si založil za hlavou a řekl: „Max, pozdrav se s mým kámošem doktorem Reedem.“

Z reproduktorů rozmístěných strategicky po obvodu celé místnosti se ozval ženský hlas.

„Zdravím vás, doktore Reede. Ráda vás zase vidím…“

Když se za Royem Jenkinsem zavřely dveře, podivil se, proč s ním nikdo jiný z výtahu nevystoupil. Pak spatřil číslice na stěně a tiše zaklel. Asi se z něj stal jeden z těch roztržitých profesorů, kterými vždycky opovrhoval. Dívka na recepci mu přece jasně řekla, že má vyjet do devátého patra. Byl natolik zabrán do svých myšlenek, že zmáčkl tlačítko pro desáté patro.

Místo klasických chodeb, různých kójí a kanceláří, které byl zvyklý v podobných institucích vídat, se před ním otevíral obrovský prosklený prostor zabírající celé podlaží. Cítil, že by se měl otočit a znova nastoupit do výtahu, ale zvítězila v něm zvědavost vědce. Zatímco kráčel podél panelů s blikajícími počítači, pohledem létal ze strany na stranu a fascinovaně poslouchal elektronické bzučení. Měl pocit, že přistál na nějaké cizí planetě obydlené pouze uměle vyrobenými bytostmi.

Když poté spatřil dva muže sedící ve středu počítačového střediska u nějakého světélkujícího ovládacího panelu, znamenalo to pro něj jistou úlevu. Oba muži hleděli na obrovskou obrazovku, která jako by visela na nějakých neviditelných drátech. Na obrazovce byla nějaká žena s topasovýma očima, kaštanově hnědými vlasy a bujným poprsím, které začínalo těsně nad spodním okrajem obrazovky.

Ta žena něco říkala a jeden z mužů, ten s dlouhými vlasy staženými do ohonu, jí k Jenkinsovu překvapení odpovídal. Protože Jenkinse napadlo, že se asi stal nechtěným svědkem čehosi velmi privátního, chtěl se otočit a odejít, ale druhý muž, který měl na hlavě vlasy v barvě zralé pšenice, ho zahlédl a usmál se na něj.

„Naše sendviče konečně dorazily,“ prohlásil.

„Promiňte, nerozumím.“

Když si Reed všiml, že Jenkins má v ruce místo bílé papírové krabice nějaký kufřík, zahleděl se pátravě na jeho větrem ošlehanou a opálenou tvář a pak spočinul pohledem na jeho čepici a pracovní košili.

„Hádám, že vy asi poslíček s jídlem nebudete,“ prohodil smutně.

„Jmenuji se Leroy Jenkins. Omlouvám se, že jsem vás vyrušil. Vystoupil jsem z výtahu ve špatném patře a nějak jsem se tu zatoulal.“ Rozhlédl se kolem. „Kde to vlastně jsem?“

„To je agenturní počítačové středisko,“ odvětil muž s copem. Měl chlapeckou, dokonale oholenou tvář, úzký nos a šedé oči. „Max dokáže zodpovědět jakoukoli otázku, kterou byste jí chtěl položit.“

„Max?“

Yaeger ukázal na obrazovku. „Já jsem Hiram Yaeger, můj kolega se jmenuje Hank Reed a tohle je holografická iluze. Její hlas je ženskou verzí mého vlastního. Použil jsem původně také vlastní obličej, ale časem mě přestalo bavit dívat se sám na sebe, tak jsem se zasnil a vytvořil podobu nádherné ženy, své vlastní manželky.“

Max se usmála. „Díky za kompliment, Hirame.“

„Nemáš zač. Max není jen krásná, je rovněž velmi chytrá. Položte jí jakoukoli otázku. Max, představuji ti pana Jenkinse.“

Žena se usmála a řekla: „Těší mě, že vás poznávám, pane Jenkinsi.“

Asi jsem byl zalezlý v divočině příliš dlouho, blesklo Jenkinsovi hlavou. „Ve skutečnosti jsem doktor Jenkins. A jsem oceánolog.“ Zhluboka se nadechl. „Obávám se, že bych sice pár otázek měl, ale příliš složitých. Týkají se hydrátu metanu.“

Yaeger a Reed si vyměnili pohled a pak se oba zadívali na Jenkinse.

„Opravdu je nezbytné, abych se opakovala?“ zeptala se Max a maximálně lidským způsobem si povzdechla.

„Neberte si to osobně, doktore Jenkinsi. Max se přesně tímhle už několik hodin zaobírá,“ řekl Yaeger. Vytočil číslo do agenturní jídelny a pak se obrátil k Jenkinsovi. „Byli bychom rádi, kdybyste s námi poobědval.“

Reed se naklonil dopředu. „Doporučuji sendvič s plátkem hovězího masa. Jeho konzumace představuje existenciální prožitek.“

Sendvič chutnal tak skvěle, jak Reed sliboval. Jenkins si uvědomil, že s výjimkou pytlíku burských oříšků, který si otevřel během letu, nic jiného nejedl. Oběd zapil sladkým šumivým nápojem z extraktu různých kořenů a pak pohlédl na oba muže, kteří se evidentně nemohli dočkat, až se začne ptát.

„Bude to znít šíleně,“ prohlásil.

„Šílený je mé prostřední jméno,“ řekl na to Yaeger. Reed souhlasně pokýval hlavou. Třebaže jeden z nich vypadal jako přestárlý hippie a druhý jako nedorostlý a věčně se usmívající podomní obchodník s vlasy Dona Kinga, zdáli se být velmi chytří. Navíc je zajímal jeho problém.

„Potom si ale nestěžujte, že jsem vás nevaroval,“ řekl. „Dobrá,“ začal. „Když jsem před několika lety odešel do důchodu a přestal přednášet na univerzitě, koupil jsem si loď a začal u Rocky Pointu, kde jsem se narodil, chytat humry.“

„Ha, rybář,“ přerušil ho Reed. „Já to věděl.“

Jenkins se usmál a pak pokračoval. „Možná jste slyšeli o tsunami, která tam nedávno řádila.“

„Ano. Byla to tragédie,“ řekl Reed.

„Mohlo to být horší,“ prohlásil Jenkins a pak jim popsal svůj zážitek na moři i skutečnost, že varoval město.

„Ještě štěstí, že jste tam byl,“ řekl Yaeger. „Něco mi ale vrtá hlavou. Ještě jsem o ničem podobném neslyšel. Nová Anglie neleží poblíž žádného velkého zlomu jako třeba Japonsko nebo Kalifornie.“

„Jediný obdobný případ z minulosti, který jsem našel, způsobila velká vlna v roce 1929 zemětřesením v oblasti Grand Banks. Epicentrum toho zemětřesení bylo na dně oceánu na kontinentálním svahu jižně od Newfoundlandu a východně od Nového Skotska. Slabé chvění pocítili i v Kanadě a Nové Anglii, ale protože se epicentrum nacházelo dvě stě padesát mil od nejbližšího pobřeží, vznikly jen minimální škody. Pár cest bylo zablokováno sesuvy půdy, spadly nějaké komíny a lidem doma chvíli řinčelo nádobí. Jinak se vlastně nic nestalo. Na moři o sobě to zemětřesení dalo vědět mnohem důrazněji.“

„Jak?“ zeptal se Reed.

„Poblíž epicentra pluly dvě lodě. Vibrace byly tak intenzivní, že se posádky domnívaly, že přišly o jeden z lodních šroubů nebo že jejich plavidla narazila na nějaký v mapě neoznačený vrak či písčinu. Zemětřesení vyvolalo obrovskou vlnu, která o tři hodiny později narazila na jižní pobřeží Newfoundlandu a pronikla do ústí řek a zátok s četnými rybářskými vesnicemi. Takto bylo zasaženo asi šedesátimílové pásmo. K největším škodám došlo v jednom klínovitě tvarovaném zálivu na poloostrově Burlin. Na konci postupně se zužujícího zálivu tsunami dosáhla výšky deseti metrů, poškodila doky a četné budovy a zabila více než pětadvacet lidí.“

„V Rocky Pointu to vypadalo dost podobně.“

„Jako přes kopírák. Počet mrtvých a zraněných byl v našem městečku díkybohu nižší. Ale mám na mysli ještě jednu důležitou podobnost. Zdá se, že obě vlny byly způsobeny podmořskými sesuvy. V případě neštěstí z roku 1929 se stalo příčinou sesuvu zemětřesení. O tom není nejmenších pochyb. Na mnoha místech došlo k přerušení podmořských kabelů.“ Na chvíli se odmlčel. „A v tom právě spočívá rozdíl. Sesuv u Rocky Pointu nebyl vyvolán zemětřesením.“

„Zajímavé. Seismografy žádné otřesy nezaznamenaly?“

„Spojil jsem se s Westonskou observatoří nedaleko Bostonu. Zemětřesení v prostoru Grand Banks dosáhlo stupně sedm celých dva. Takže jsme věděli, že tak silné zemětřesení může tsunami vyvolat. Výsledky měření v oblasti Rocky Pointu vypadají ale poněkud zvláštně.“ Na okamžik se odmlčel. „Zaznamenali otřes, neměl ale charakter klasického zemětřesení.“

„Moment. Chcete opravdu říct, že sesuv u Rocky Pointu nezpůsobilo zemětřesení?“

„Domnívám se, že se to dá velmi snadno prokázat. Nemohu ale říci, co ten sesuv ve skutečnosti způsobilo.“

Yaeger na něj pohlédl přes horní okraj brýlí. „Co bylo dřív, slepice, nebo vejce?“

„Něco na ten způsob. Četl jsem o zásobách hydrátu metanu nalezených u tamního kontinentálního svahu a napadlo mě, jestli ten sesuv nemohla zapříčinit nestabilita v těch plynových kapsách.“

„To zní pravděpodobně,“ řekl Reed. „Obrovské kapsy téhle látky najdeme u obou pobřeží. Velká ložiska byly nalezena například u Oregonu a Newjersey. Slyšel jste někdy o Blakeově hřebeni?“

„Jistě. Podmořský ostroh pár set mil jihovýchodně od pobřeží Spojených států.“

„Od pobřeží Severní Karoliny, abych to upřesnil. Ten hřeben je plný hydrátu metanu. Někteří lidé se domnívají, že jde o jeden velký tlakový hrnec. Na dně oceánu byly objeveny četné průduchy, jimiž ta látka v podobě plynného metanu uniká.“

Jenkins se poškrábal na hlavě. „Říkám to nerad, ale o hydrátech toho moc nevím. Co jsem odešel z univerzity, snažím se udržovat si přehled čtením odborných časopisů, ale ti humři a tak… Jen málokdy si na to opravdu dokážu najít čas.“

„Je to poměrně nová problematika. Chemické složení toho hydrátu znáte?“

„Je tvořen molekulami přírodního plynu uvězněného v ledu.“

„Správně. Někdo pro to vymyslel název hořící led. Hydrát metanu byl objeven v devatenáctém století, dosud jsme toho o něm ale moc nevěděli. První přírodní ložiska byla nalezena pod trvale zmrzlou půdou na Sibiři a v Severní Americe. Mimochodem tenkrát se mu říkalo bahenní plyn. Pár vědců z Kolumbijské univerzity objevilo metanové kapsy na dně, když někdy v sedmdesátých letech dvacátého století prováděli seismologický výzkum právě v oblasti Blakeova hřebene. Ponorka Alvin z institutu ve Woods Hole pak v osmdesátých letech narazila na podmořské komíny, které vznikly ztuhnutím unikajícího metanu. V polovině devadesátých let jsem měl možnost zúčastnit se prvního většího výzkumu na tomto poli. Tehdy taky došlo k objevení ložisek v Blakeově hřebeni. Ta ale představují jen zlomek celkového množství. Ta látka v sobě ukrývá obrovský potenciál.“

„Kde se nacházejí největší ložiska?“

„Většinou podél svahů kontinentálních šelfů, kde mořské dno padá z hloubky přibližně sto metrů do několikamílových propastí. Obrovské kapsy jsou podél obou pobřeží Spojených států. Jak jsem řekl, můžete je najít u Kostariky, Japonska, Indie a pod věčně zmrzlou arktickou půdou. Celkové zásoby té látky jsou ohromující. Poslední odhady hovoří o deseti tisících gigatun. To je dvakrát víc, než kolik činí celosvětové zásoby uhlí, ropy a zemního plynu dohromady.“

Jenkins tiše hvízdnul. „Takže až nám dojde nafta, bude co těžit.“

„Přál bych si, aby to bylo tak jednoduché,“ řekl Reed s povzdechem. „Než ho budeme moci začít těžit, musíme vyřešit pár technických problémů.“

„Provedení vrtu je nebezpečné?“

„Poprvé se o to jedna loď pokusila v roce 1970. Nic se nestalo, osádky lodí s vrtným zařízením se ale stejně dlouhé roky bály, že by je mohla z hladiny smést případná exploze. Několik experimentálních vrtů však později prokázalo, že uskutečnit navrtání takové kapsy pro vědecké účely je bezpečné. Těžit hydrát metanu, aby mohl být využit pro vytápění našich domovů či pohon aut, znamená ale něco zcela jiného. Hydrát metanu leží ve velkých hloubkách, které jsou pro těžbu značně nepříznivé, a když už se ho podaří dostat nahoru, jednoduše roztaje a plyn se smísí se vzduchem. Navíc ložiska mohou ležet mnoho desítek metrů pod povrchem dna.“

„To asi nebudou pro těžaře nejlepší podmínky.“

„Přesně tak. Touto problematikou se ale zabývá celá řada zemí a společností. Jedna metoda spočívá ve vhánění páry nebo horké vody. Hydrát se rozpustí a metan se uvolní. Pomocí dalšího vrtu dostanete metan na povrch dna. Pak musíte vyřešit problém, co dál. Když totiž odstraníte z podloží hydrát, dno se destabilizuje.“

„A potrubí, které jste s takovými potížemi a finančními náklady položili na dno, by se mohlo poničit.“

„Právě to by se mohlo stát. Technici proto přišli s nápadem umístit na dno speciální zařízení, kde by se vytěžený hydrát mísil s vodou. Výsledná směs by se pumpovala do velkých nádrží ve tvaru řiditelných vzducholodí. Ponorky by je pak odtáhly na mělčinu, kde by se dalo palivo bezpečně extrahovat. Zbyla by jen voda.“

„Když vás slyším ty metody popisovat, mám dojem, že těžit hydrát metanu bude jako snažit se chodit po vajíčkách.“

„Bude to dokonce ještě obtížnější. Teď se ale vraťme k naší otázce.“

„Jestli se hydrát metanu může stát příčinou zemětřesení a velkých vln.“

„Je to velmi pravděpodobné. Existuje důkaz, že jeho přirozené rozpouštění destabilizuje svažité dno. Masivní podmořské sesuvy byly zaznamenány u východního pobřeží Spojených států, Aljašky i dalších zemí. Rusové našli nestabilní svahy s hydráty nedaleko Norska. Má se za to, že jeden z největších výronů uvolněného metanu, k jakému kdy došlo, způsobil storregský podmořský sesuv. Před osmi tisíci lety se po norském kontinentálním svahu sesulo více než tisíc čtverečních mil sedimentů.“

„O tom sesuvu vím,“ řekl Jenkins.

„Pak také asi víte, že ten sesuv vyvolal obrovskou, jen těžko představitelnou tsunami. Vlny u Grand Banks a Rocky Pointu by v porovnání s ní byly jen jako šplouchnutí ve vaně.“

Jenkins přikývl. „A co sesuvy vyvolané uměle? Člověkem? Mohlo by se stát něco takového?“

„Řekl bych, že ano. Vrtné zařízení by mohlo nechtěně způsobit zborcení klenby ložiska. Pak by mohlo dojít k sesuvu.“

Jenkins na chvíli zadržel dech a pak hlasitě vydechl. „Nechtěně, ano. Ale mohl by být takový sesuv vyvolán záměrně?“

Tón jeho hlasu vzbudil jejich pozornost. „Co tím chcete říct, doktore Jenkinsi?“ zeptal se Reed.

Jenkins se zavrtěl. „Přivádí mě to k šílenství. Mám zvláštní tušení, zcela neslučitelné s mými vědeckými zásadami. Vždycky jsem se snažil shromáždit nejprve všechny dostupné informace a až na jejich základě vyvozovat závěry. V případě něčeho tak divokého by to mělo platit dvojnásob.“

Reed se poškrábal na bradě. „Možná, ale jako vědec jsem jako vy – od domněnky k závěru se nemohu dostat jinak než po mostě postaveném z faktů.“

„Poeticky řečeno,“ vstoupil do diskuse Yaeger. „Zjistíme, jestli by nám nemohla pomoci Max. Poslouchala jsi nás, lásko?“

Na obrazovce se opět objevila hlava ženy s kaštanově hnědými vlasy. „Jen těžko můžu neposlouchat, když mám šest vysoce citlivých mikrofonů. Co byste si přáli, gentlemani?“

Yaeger se obrátil k oběma vědcům. „Pánové, prosím.“

Reed už chvíli přemýšlel, a tak měl svou žádost promyšlenou. „Max, pouč nás, prosím, o ložiscích hydrátu metanu podél pobřeží Spojených států.“

Tvář ženy zmizela a před nimi se objevilo trojrozměrné znázornění mořského dna na východ i západ od Spojených států, včetně hřebenů a hlubokých průrev. Na dně namodralého Atlantiku i Pacifiku spatřili poblíž pobřeží blikající karmínové plochy.

„Teď bychom prosili pouze východní pobřeží.“

Objevila se pobřežní linie mezi Maine a Florida Keys.

„Dobře. A teď jen Maine a kontinentální šelf.“

Obrazovka jim nabídla pohled na nepravidelnou pobřežní linii státu, který si za svůj symbol zvolil sosnu. Nahoře začínala u kanadských hranic a táhla se dolů k New Hampshiru. Kolem pobřeží se přes karmínové plochy vinula klikatá čára.

„S dovolením,“ ozval se Jenkins. „Rád bych poprosil o zvýraznění Rocky Pointu.“

Na mapě se rozzářil modrý bod označující Jenkinsovo rodné městečko a v pravém dolním rohu obrazovky se objevil letecký snímek města i se zálivem a řekou.

„To není špatné,“ pochválil Jenkins Max, když si všiml, jak mapu vylepšila.

„Děkuji vám,“ ozval se potěšeným tónem ženský hlas.

Jenkins udal Max pozici, v níž se jeho loď nacházela, když si všiml vznikající tsunami. Na holografickém moři se ukázala silueta rybářského člunu.

„Teď potřebujeme schéma velkých podmořských zlomů.“

Na obrazovce se objevila síť bílých čar.

Jenkinsova loď plula mezi Rocky Pointem a jednou linií východně od města.

„To bylo úžasné, Max,“ prohlásil Yaeger. „Když už máš spuštěný grafický program, ukaž nám kontinentální šelf s epicentrem toho otřesu.“

Objevil se příčný řez s jemně zvlněnou linií představující hladinu oceánu a nižší čárou znázorňující dno. Kontinentální šelf padal příkře dolů. U jeho okraje se táhl široký zlom křížící se s pestrobarevnou čárou, která ohraničovala místo, kde se pod vápencovou krustou skrývalo ložisko hydrátu metanu.

„Tak tady máme místo, které nám způsobilo tolik problémů. Ukaž nám, co by se stalo, kdyby došlo k uvolnění hydrátu metanu.“

U dna se objevil oblak metanu a začal stoupat k hladině. Mořské dno se v prostoru svahu kontinentálního šelfu zhroutilo. Hladina nad místem, kde došlo k sesuvu, poklesla. Nad horním okrajem svahu se hladina naopak vzedmula. Jak se hladina snažila uklidnit, vznikl na ní malý pohybující se hrbol.

„Takže takhle ta naše vlna vznikla,“ řekl Reed.

„Rád bych něco zkusil,“ ozval se Yaeger. „Slyšela jsi, co doktor Jenkins řekl o naměřených hodnotách v té oblasti. Pokus se, prosím, vytvořit simulaci toho, co se stalo.“

Z místa nad svahem se začaly šířit vlnky. Max zvětšila tu, která se hnala přímo na Rocky Point. Když se přiblížila k pobřeží, část znázorňující samotný Rocky Point se zvětšila tak, že vyplnila celou obrazovku. Bylo vidět, jak se vlna žene na přístav, zaplavuje pobřeží a pokračuje dále korytem řeky.

Aniž by o to kdokoli požádal, Max obrazovku rozdělila na dvě části a na jedné půlce ukázala boční pohled na vlnu. Jak se tsunami blížila ke břehu, postupně se měnila na gigantický vodní pařát, který se pak vrhnul po ospalém přístavu. Zatímco Max celou scénu opakovaně – v normálním průběhu i zpomaleně – přehrávala, panovalo v místnosti absolutní ticho.

Yaeger si poposedl a vyzval ostatní: „Váš komentář, pánové?“

„Ukázali jsme si, jak vypadal důsledek,“ ozval se Jenkins. „Otázka zní, jestli se za příčinou skrývá záměrná lidská činnost.“

„Už k něčemu podobnému došlo,“ řekl Reed. „Vzpomeňte si, co jsem povídal o vrtné plošině, která se zhroutila po náhodně uvolněném oblaku plynu.“

„Max, uvědomuji si, že máte spoustu práce, byl bych vám ale vděčný, kdybyste mi mohla prokázat laskavost.“

„S radostí, doktore Jenkinsi.“

„Děkuji vám. Vraťte na obrazovku, prosím, ještě jednou mapu východního pobřeží a ukažte nám riziková místa podobná tomu u Maine.“

Objevila se táž mapa, tentokrát ale s různě velkými blikajícími oblastmi. Největší byly situovány u pobřeží Nové Anglie, New Jersey, Washingtonu, Charlestonu a Miami.

„Teď prosím, Max, proveďte simulaci toho, co by se stalo, kdyby se kontinentální šelf zhroutil v místech, kde leží největší ložiska hydrátu metanu.“

Během zlomku vteřiny se na obrazovce objevila řada vln, narostly do výšky deseti metrů a zaútočily na pobřeží, kde koryty řek pronikly hluboko do vnitrozemí a zaplavily značnou část země.

Reedovy oči za tlustými skly brýlí několikrát rychle po sobě překvapeně zamrkaly. „Sbohem Bostone, New Yorku, Washingtone, Charlestone i Miami.“

„Meth je smrt,“ prohlásil Yaeger tiše. Když si pak všiml udiveného výrazu ostatních, řekl na vysvětlenou: „To kdysi říkávali hippie, když varovali před nebezpečím spojeným s užíváním metamfetaminu.“

„Tohle vypadá hůř než jakákoli droga, příteli,“ ozval se Reed.

Jenkins si odkašlal. „Mám něco, o čem jsem se ještě nezmínil.“ Pak jim pověděl o obrovské lodi, kterou spatřil chvíli před tím, než Rocky Point zasáhla tsunami.

„To vypadá, jako byste se domníval, že ta loď má s tím sesuvem a tsunami něco společného,“ řekl Yaeger.

Jenkins přikývl.

„Byla nějak označena?“

„Ano. Registrace zněla na Libérii, jako dneska spousta dalších, a jméno na trupu bylo Ataman Explorer I. Podíval jsem se do encyklopedie. Ataman byl člověk stojící v čele oddílu kozáků.“

„Ataman! Jste si jist?“

„Ano. To označení vám něco říká?“

„Možná. Jak dlouho se ve Washingtonu zdržíte, doktore Jenkinsi?“ zeptal se Yaeger.

„Nevím. Počítám, že tak dlouho, jak bude třeba. Proč?“

Yaeger se postavil. „Znám pár lidí, s nimiž bych vás chtěl seznámit.“

27

Sluneční paprsky procházející obrovským oknem z barveného skla si pohrávaly s ostře řezaným obličejem admirála Jamese Sandeckera a dodávaly jeho kůži nazelenalý nádech, takže jeho hlava vypadala jako bronzová podoba Neptuna. Ze své kanceláře v posledním patře sídla Národní agentury pro podmořský výzkum měl jedinečný výhled na správní část Washingtonu. Stál zamyšleně u okna a autoritativním pohledem svých modrých očí si jako jestřáb pátrající po kořisti prohlížel město, včetně Bílého domu, špičky Washingtonova památníku a kupole Kapitolu.

Většinu dopoledne strávil ve společnosti Austina, který mu podrobně líčil vše, co se odehrálo v Černém moři. Admirál byl fascinován popisem ponorkového bunkru a rovněž ho velmi zaujalo líčení setkání s Petrovem, příběh Oděské hvězdy a případ lorda Dodsona. Občas položil nějakou otázku, aby si něco objasnil či nabídl nějakou vlastní teorii. Když mu ale Austin začal líčit masakr na palubě Mořského lovce, jen tiše naslouchal a prohrabával se pečlivě zastřiženými zrzavými vousy ve stylu van Dycka. Když Austin hrozné vyprávění ukončil, admirál beze slova vstal a přistoupil k oknu.

Po chvíli se otočil k Austinovi a Gunnovi, kteří seděli v kožených křeslech před jeho pracovním stolem, a řekl: „Za celou tu dobu, co jsem sloužil u válečného námořnictva, jsem nepřišel ani o jednu loď či její posádku. Ať se propadnu, jestli připustím, aby k něčemu takovému začalo docházet teď. Tomu zkurvysynovi a jeho příteli Razovovi zmasakrování celé jedné naší posádky jen tak neprojde.“

Teplota v místnosti jako by najednou klesla o dvacet stupňů.

Sandecker se vrátil ke stolu a posadil se. „Jak je paní Montagueové, té mladé dámě, která jako jediná útok přežila?“

„Je silná,“ odvětil Austin. „Trvala na tom, že zůstane na palubě, dokud náhradní posádka nedopraví Mořského lovce zpátky do přístavu.“

„Postarejte se o to, abych se s ní pak mohl setkat.“

„Vezmu si to na starost,“ prohlásil Austin. „Máte nějaké nové informace od CIA?“

Sandecker sáhl do krabice s doutníky, jeden vyndal a zapálil si. „CIA je vedle jak ta jedle, FBI je skeptická a ozbrojené síly můžete použít jen tehdy, když je nastavíte do správného směru a podrobně jim vysvětlíte, jak mají pochodovat. Ministr zahraničních věcí na mé telefonáty nereaguje.“

„Co Bílý dům?“

„Prezident samozřejmě projevuje účast a jisté znepokojení. Nemůžu se ale ubránit dojmu, že někteří členové vlády z toho mají škodolibou radost. Jako by ten masakr brali jako celkem přiměřenou odplatu za to, že strkáme nos do věcí, do kterých nám nic není. A mají vztek, že NUMA zachránila posádku NR-1.“

„Co na tom záleží, kdo ji zachránil? Důležité je, že byla zachráněna, ne?“ –vyjádřil svou nelibost Austin.

Sandecker vyfoukl obláček kouře, který mu na chvíli zahalil hlavu purpurovým závojem. „Předpokládám, že se jednalo jen o řečnickou otázku. Víte dobře, jak to v tomhle městě chodí a že vděčnost v prostoru ohraničeném Beltwayí jednoduše neexistuje. Vypálili jsme jim rybník, což nesnášejí.“

Gunn si povzdechl. „Pár takových zvěstí se už ke mně doneslo. Dokonce nás za našimi zády kritizují, že naše neschopnost je důvodem, proč jsou kromě ponorky pořád ještě nezvěstní i kapitán a kormidelník.“

„Poskytli jsme jim možnost svést na někoho odpovědnost a odvést pozornost od neschopnosti některých dalších institucí,“ řekl Sandecker. „Obávám se ale, že to také znamená, že v případě Mořského lovce budeme odkázáni jen sami na sebe. Nějaké informace o tom Borisovi?“

„Jako kdyby šlo o nějaký neuchopitelný přelud,“ odvětil Austin. „Nejlépe uděláme, když se soustředíme na Razova. Podle posledních zpráv jeho jachta opustila Černé moře. Snažíme se ji najít.“

„Budeme se muset snažit víc,“ prohlásil Sandecker. Admirálův interkom tiše zapípal a pak se ozval hlas jeho sekretářky. „Vím, že máte schůzku, admirále, ale je tady pan Yaeger se dvěma muži a tvrdí, že s vámi musí naléhavě mluvit.“

„Pošlete je dovnitř, prosím,“ řekl Sandecker. Dveře jeho kanceláře se po několika vteřinách otevřely a dovnitř vešel Yaeger následovaný drobounkým doktorem Reedem a nějakým neznámým mužem. Sandecker strávil na moři tolik času, že v Jenkinsovi okamžitě poznal rybáře. Když mu pak Jenkins podal ruku a on na jeho dlani ucítil mozoly, získal jistotu.

Když všechny přátelsky přivítal, pokynul jim, aby se posadili. „A teď mi povězte, Hirame, co vás přinutilo opustit vaši sanctum sanctorum.“

„Domnívám se, že doktor Jenkins to bude umět vysvětlit líp než já.“

Jenkins se v přítomnosti legendárního ředitele Národní agentury pro podmořský výzkum cítil nervózní. Ale jakmile začal hovořit, rychle se uklidnil. Když skončil, Reed připojil svůj názor geochemika. Poté si vzal slovo Yaeger a nechal kolovat počítačový výjezd nákresů a map, které předtím Max promítla na monitoru. Sandecker seděl opřen o opěradlo, zamyšleně si pohrával s prsty a pozorně všechny tři muže sledoval.

Když svůj výklad skončili, zmáčkl na telefonním přístroji nějaké tlačítko a řekl: „Požádejte, prosím, doktora Wilkinse z geologického oddělení, aby za mnou okamžitě přišel.“

Doktor Elwood Wilkins přišel během několika málo minut. Byl to štíhlý, rezervovaný středozápaďan, který vypadal jako některý z těch herců, kteří většinou dostávají role hodných lékárníků či rodinných lékařů. Sandecker přitáhl ke stolu ještě jedno křeslo, pokynul Wilkinsovi, aby se posadil, a pak mu dal k prostudování počítačové výjezdy. Wilkins si je pozorně prohlédl a pak zvedl zrak.

Sandecker v jeho očích zaregistroval nevyslovenou otázku a hned na ni odpověděl. „Tito pánové se domnívají, že okraj kontinentálního šelfu táhnoucího se podél východního pobřeží by se mohl za určitých okolností sesunout a způsobit tak ničivé tsunami. Jejich názorů si sice vážím, nikdy ale neškodí vyslechnout si i stanovisko nezaujatého odborníka. Co si o tom myslíte?“

Wilkins se usmál. „Podle mě nemusíme mít obavy, že by města na pobřeží Atlantiku mohla být spláchnuta do moře.“

Sandecker zvedl obočí.

„Na základě posledních výzkumů ale musím připustit,“ dodal Wilkins, „že by takový názor nemusel být úplně přitažený za vlasy. Podloží svrchní vrstvy kontinentálního šelfu je nasáklé vodou. Kdyby tlak vyvíjený horninami dosáhl kritické meze, voda by se začala drát ven. Bylo by to něco podobného, jako když šlápnete na mokrou žínku. Výrony vody by mohly způsobit sesuvy, které by narušily rovnovážný stav hladiny. Mohlo by dojít ke vzniku velkých vln, které by potom mohly ohrozit pobřeží. Několik mých kolegů z Pensylvánské státní univerzity pomocí počítačové simulace prokázalo, že taková možnost vypadá celkem reálně.“

„Musely by ty sesuvy být způsobeny zemětřesením?“ zeptal se Sandecker.

„Nějaké zemětřesení by je mohlo vyvolat téměř určitě.“

„Mohlo by k tomu dojít u východního pobřeží?“ zajímalo Gunna.

Wilkins poklepal na papíry, které držel v ruce. „Tenhle materiál to celkem jasně vysvětluje. Kontinentální šelf se táhne podél celého pobřeží. Na jeho svahu se na některých místech objevují velké zlomy a průrvy, kde by k nějakým takovým sesuvům opravdu mohlo dojít.“

„Mohlo by sesuv způsobit i něco jiného než zemětřesení?“ zeptal se Gunn.

„Může k němu dojít samovolně. Omlouvám se, že nemůžu být konkrétnější. Jde v podstatě o zcela nový vědní obor.“

„Napadlo mě, jestli by to nemohl zapříčinit hydrát metanu.“

„Proč ne? Kdyby se vrstva hydrátu metanu destabilizovala, pak jistě. Velká část svahu by se mohla dát do pohybu a způsobit vysoké vlny.“

Když si Sandecker všiml, že se Wilkins chystá položit nějakou otázku, rychle diskusi ukončil. „Děkuji vám, doktore. Velmi jste nám pomohl, jako vždycky.“ Doprovodil Wilkinse ke dveřím, poklepal mu uznale na rameno a ještě jednou mu poděkoval. Když se pak vrátil k ostatním, řekl: „Doufám, že jsem se vás tím nijak nedotknul, když jsem doktora Wilkinse dal zavolat. Chtěl jsem vědět, co si o tom myslí taky někdo jiný.“

„Na základě toho, co jsem si tady vyslechl, soudím,“ prohlásil Gunn, „že je skutečně docela možné, že Razov dokáže vyvolat tsunami. Vlna, která zasáhla pobřeží Maine, byla zkouškou nanečisto, pokud mohu použít takový výraz. Jestli se nemýlíme, dokáže okamžitě způsobit obrovské škody.“

„Klíč představuje Ataman Explorer,“ řekl Austin. „Musíme tu loď najít.“

„Budeme muset udělat víc,“ prohlásil Sandecker s naléhavostí v hlase. „Musíme se dostat na její palubu!“

28

Rocky Point, Maine

NEŽ VELKÁ VLNA ZASÁHLA POBŘEŽÍ, BYL ROCKY Point typickým mainským maloměstem, ve kterém se zastavil čas a jehož pitoreskní přístav a úhledné, prkny obložené domky s šindelovými střechami se pravidelně objevovaly na barevných fotografiích v kalendářích. Hezky upravená Main Street jako by pocházela z nějakého filmu Franka Capry. Když ale Jenkinsova loď opouštěla přístav a Austin se ohlédl, napadlo ho, že to městečko teď vypadá jako jeden z těch obrázků, na kterých má člověk najít, co je na nich špatně. On toho viděl fůru.

Restaurace podél nábřeží, rybářské molo i kontroverzní motel, to všechno zmizelo a zbyly tu jen pilíře trčící z vody jako zkažené zuby. Kulaté výstražné bójky natřené svítivou barvou se pohupovaly na hladině nad místy, kde na dně ležely vraky lodí. Jeřáby ještě stále odklízely rozbitá plavidla vyvržená na břeh a ve vlně za zádí Poštolky divoce vířily rozličné trosky.

Kdyby měl Austin básnické buňky, možná by řekl, že velká vlna tomuhle městu vzala duši. „Pěkný binec,“ řekl to jediné, co ho v té chvíli napadlo.

„Mohlo to být horší,“ prohlásil policejní náčelník Charlie Howes, který stál vedle Austina na zádi plavidla.

„Ano, kdyby tu bouchla atomovka,“ zabručel Austin a zakroutil hlavou.

„Jo,“ řekl na to Howes, který nebyl ochoten připustit, aby nějaký cizák prokázal lepší schopnost vyjadřovat se co nejstručněji.

Austin byl náčelníkovi policie představen už před několika hodinami, když ho jeden z agenturních proudových letounů pro členy vedení spolu s Troutem a Jenkinsem dopravil na portlandské letiště. Jenkins ještě během letu Howesovi zatelefonoval, takže na ně na letišti už čekal, aby je pak policejním vozem odvezl do Rocky Pointu.

Když skončila schůzka u Sandeckera, Austin zamířil do své kanceláře a pomocí silné lupy si prostudoval satelitní snímky Ataman Exploreru. Třebaže tyto fotografie byly pořízeny z výšky mnoha tisíc metrů, loď viděl ostře a v detailech. Bez problémů dokázal přečíst jméno lodi na trupu a rozeznat lidi na palubě.

Okamžitě ho udeřila do očí podoba s Glomar Explorerem, dvě stě metrů dlouhým záchranným plavidlem, které Howard Hughes postavil v sedmdesátých letech v rámci tajné objednávky CIA, která s jeho pomocí chtěla vyzvednout jednu potopenou sovětskou ponorku. Na zádi lodi se tyčily podobné vysoké jeřáby připomínající vrtná zařízení.

Austin si loď pečlivě prohlédl od přídě až k zádi, přičemž speciální pozornost věnoval palubě kolem jeřábů. Udělal si na papír pár nákresů, pak se pohodlně opřel a na tváři se mu objevil samolibý úsměv. Právě totiž vymyslel způsob, jak se na palubu toho plavidla dostat. Bude to trochu riskantní podnik, jehož úspěšnost bude záviset na tom, nakolik se jim k lodi podaří přiblížit. Ataman Explorer určitě vezme do zaječích okamžitě poté, co jeho posádka zahlédne jakoukoli agenturní loď. Několik minut nad tím problémem přemýšlel, pak si vzpomněl na svůj černomořský zážitek a kapitána Kemala, zvedl sluchátko, zavolal Yaegerovi a zeptal se ho, kde je Jenkins.

„Doktor Reed ho provádí agenturou. Dokonce mu nabídl, aby u něj dneska v noci přespal. Zítra se už ale vrací do Maine.“

„Zkus je někde najít a zavolej mi.“

Telefon zazvonil už po několika minutách. Austin vysvětlil Jenkinsovi svůj plán, aniž by se jakkoli snažil zlehčit možná nebezpečí. Jenkins neváhal ani vteřinu. Když Austin skončil s popisem svého divokého záměru, okamžitě na něj vychrlil: „Udělám cokoli, jen abych se těm všivákům, co skoro zlikvidovali moje město, mohl pomstít.“

Austin Jenkinsovi řekl, aby si užil prohlídku budovy, a pak uskutečnil několik telefonických hovorů. Nejprve zavolal na agenturní dopravní oddělení, aby zjistil, jestli by tam pro něj neměli něco opravdu rychlého. Poté zavolal do domu Troutových v Georgetownu. Gamay už totiž agentuře zavolala a oznámila, že se oba z Istanbulu vrátili a čekají na další rozkazy. Telefon vzal Paul. Austin se s ním krátce přivítal a pak ho o všem informoval.

Jenkins mezitím začal obvolávat známé rybáře, jejichž plavidla nebyla vlnou potopena, a zeptal se jich, jestli by si nechtěli přivydělat. Na Austinův návrh jim pokaždé řekl, že NUMA jejich plavidla potřebuje k výzkumu živočichů žijících ve velkých hloubkách. Rovněž jim oznámil, že se NUMA postará o to, aby dostali bez obvyklých administrativních průtahů státní příspěvek na obnovu poničeného přístavu.

S najímáním rybářů neměl Jenkins žádné potíže, takže když Poštolka krátce po svítání opouštěla přístav, provázelo ji šest dalších traulerů a člunů na chytání humrů. Policejní náčelník trval na tom, že popluje s nimi, a Jenkins tomu byl rád. Než se totiž Charlie Howes dal k policii, řadu let se živil chytáním humrů, a pořád měl ještě cit pro moře.

Jejich malá rybářská flotila minula skalnatý výběžek, který dal městu jméno, a vplula na otevřené moře. Voda měla jasnou lahvově zelenou barvu. Na azurové obloze plulo jen pár jemných cirusů a foukal mírný západní vítr. Rybářské lodě se vydaly nejprve na východ a poté zamířily na jih. V pomalém rytmu lehce zdolávaly vlny a pak se elegantně spouštěly zase dolů. Gamay jim pravidelně ze sídla agentury volala a sdělovala jim, jaká je podle satelitu pozice Ataman Exploreru.

Austin pokaždé polohu plavidla vyznačil do mapy Mainského zálivu, postupně se rozšiřujícího pruhu vody mezi dlouhým pobřežím Maine a ohnutého výběžku mysu Cod. Vypadalo to, že se Razovova loď pohybuje po velké kružnici. Austin se nemohl ubránit dojmu, že na něco čeká. Gamay používala velmi jednoduchý kód, takže každý, kdo by jejich hovor zaslechl, by si myslel, že poslouchá tlachy nějakých rybářů. Jenkins a Howes se gentlemansky rozhodli její nepovedené pokusy o místní dialekt ignorovat. Když se ale z reproduktoru ozvalo: „Pluju za velkým hejnem a sem jihovýchodně od naposledka nahlášené pozice, okéj?“ už nemohli déle mlčet.

„Okéj?“ zděsil se Jenkins. „Řekla okéj?“

Howes zakroutil hlavou. „Žiju tady nahoře na východě celý život a ještě jsem nikdy nikoho neslyšel říct okéj. Kdyby jo, ani bych nevěděl, co to znamená.“

Trout se přinutil usmát. Zamumlal něco na omluvu a pak se jim pokusil vysvětlit, že Gamay viděla příliš mnoho dílů seriálu To je vražda, napsala, které se často odehrávaly v hollywoodské verzi nějakého místního městečka. Jenkins ho ale umlčel. Ukázal prstem na velký blikající bod na obrazovce radaru a vzrušeným hlasem oznámil: „To je ona. O tom nemůže být pochyb.“

Austin se mu naklonil přes rameno, podíval se na obrazovku a řekl: „Okéj.“

Jenkins okamžitě přidal plyn a začal zrychlovat. Ostatní plavidla udělala totéž. Nebylo to jen netrpělivostí. Jenkins se nedal mírností moře oklamat. Už dlouho zkušeným pohledem studoval výšku vln a jejich délku a to, co viděl, vyhodnocoval jako rybář i vědec. „Vypadá to, že se zhorší počasí,“ oznámil.

„Pravidelně poslouchám v rádiu zprávy Národního úřadu pro oceány a atmosféru,“ řekl Austin.

„Nepotřebuju skřehotání nějakého počítačem vytvořeného hlasu, abych věděl, že se blíží bouřka,“ prohlásil Jenkins s úsměvem. „Stačí mít otevřené oči.“

Od chvíle, kdy opustili přístav, Jenkins pozoroval oblohu i moře. Mraků postupně přibývalo a voda dostala olejově šedou barvu. Také směr větru se o pár čárek změnil a teď foukal více z východu. „Jestli sebou hodíme a uděláme rychle, co máme v plánu, mohli bychom se dostat do přístavu ještě před tím, než se bouřka přižene. Problém ale spočívá v tom, že jestli se zvětší vlny a zesílí vítr, nastanou těžkosti se sítí.“

„Chápu,“ řekl Austin. „Rychle se s Paulem připravíme.“

„Dobrý nápad,“ prohlásil policejní náčelník, do jehož dobráckého hlasu se vloudilo jisté napětí. „Máme totiž společnost.“

Howes ukázal rukou na jakýsi velký tmavý objekt, který se vynořoval z tvořící se mlhy. Když se k nim přiblížil, ztratil svůj přízračný charakter, a linie, které byly předtím změkčeny mlžným příkrovem, na sebe vzaly podobu ostré siluety nějaké obrovské lodě. To plavidlo bylo zcela černé, od vodorysky až po horní okraj vysoké palubní nástavby, ze které vycházel jediný komín. Z paluby trčely jako dikobrazí bodliny četné jeřáby a výložníky. Matný, světlo neodrážející nátěr komplikoval pozorování lodě a propůjčoval jí ďábelský a skličující vzhled, který na ostatní rybáře mocně zapůsobil.

Z rádia se ozvaly vzrušené hlasy. „Ježíši, Royi, co to je?“ uslyšeli jednoho z rybářů. „Vypadá to jako plovoucí pohřebák.“

„Pohřebák,“ zopakoval po něm další muž. „Vypadá to spíše jako pohřební síň i s krematoriem.“

Austin se musel jejich komentářům zasmát. Kdyby je někdo poslouchal, ani náhodou by ho nenapadlo podezírat je, že si to předem nacvičili. Jenkins svým kolegům doporučil, aby raději dávali pozor a nenechali se potopit. To jim ale nemusel říkat – vyhnuli se monstrózní lodi širokým obloukem. Podle Austinova odhadu plula rychlostí přibližně deseti uzlů.

Když se jim Ataman Explorer ocitl nablízku, zdálo se, že zpomalil. Pak se z jeho paluby vznesl nějaký bod. Postupně se zvětšoval a vydával zvuky jako sršeň vyhnaný z hnízda. O chvíli později přeletěla těsně nad miniflotilou rybářských lodí černá helikoptéra. Jenkins a Howes jí přátelsky zamávali. Vrtulník nad plavidly několikrát zakroužil a pak zamířil zpět k lodi.

Austin, který si na sebe stejně jako Trout navlékal v kormidelní budce potápěčskou výstroj, upřel na odlétající helikoptéru nevzrušený pohled.

„Počítám, že jsme z téhle inspekce vyšli dobře.“

„Vypadalo to jako mnohem přátelštější přivítání než to, které připravili pro mě a Gamay, když jsme se potloukali kolem jejich kotviště v Novorossijsku.“

„Vděčíme za to Jenkinsovi. Byl to jeho nápad mít hromadu svědků, aby se ti prevíti museli chovat slušně.“

Austin byl rád, že Jenkinse pozorně vyslechl, když s ním hovořil o tom, jestli by jim nechtěl pomoci. Jenkins totiž zdůraznil, že množství znamená bezpečí. Vzhledem k tomu, že loď plula ve vodách využívaných hojně k rybolovu, nemohly být rybářské čluny nikomu podezřelé. Cestou sem Austin opravdu viděl možná půltucet lodí vytahujících sítě.

Austin se při přípravě svého plánu nechal inspirovat akcí, kterou se Zavalou podnikl z rybářské lodě kapitána Kemala. Proniknout na ponorkovou základnu bylo ale mnohem jednodušší než to, co měl za lubem nyní. Tehdy měl před sebou otrhané kozáky, kteří kašlali na ostražitost a zajímali se jen o pólo hrané s posádkou ponorky. Teď budou jejich protivníky bdělé a dobře ozbrojené hlídky na palubě obrovské lodě.

Nastala chvíle, na niž Austin čekal. Loď postupně zpomalovala, až zůstala nehybně stát na místě. Protože Jenkins svou loď nepoužíval jen pro chytání humrů, ale také pro klasický rybolov, měl na zádi bubnovitý naviják pro manipulaci s rybářskými sítěmi. S pomocí policejního náčelníka nyní síť spustil do vody. Pak se Poštolka opět pohnula a ve vzdálenosti několika set metrů proplula kolem lodě. Lidé na její palubě tak měli možnost důkladně si rybářský člun zblízka prohlédnout. Dva potápěče, kteří viseli nad vodou na odvrácené straně plavidla, ale spatřit nemohli.

Když se při plavbě kolem Ataman Exploreru přiblížili k jeho střední části, Jenkins nechal motor běžet na prázdno a vyšel na palubu. Pak se spolu s Howesem začal vrtat v navijáku, jako by s ním měli nějaký problém. Austin a Zavala se mezitím pustili okraje plavidla a zajeli pod vodu. Chtěli se ponořit hluboko a dostat se co nejdál od sítě.

Předem se dohodli, že Jenkins mine loď po jedné straně, poté se s vlečnou sítí několik mil vzdálí, otočí se a bude se vracet tak, aby se ocitl na straně opačné. Na to, aby se dostali na palubu lodě a pak zpět, by měli mít asi hodinu. S Jenkinsem hodlali zůstat ve spojení prostřednictvím svých podmořských komunikačních zařízení a hydrofonu, který Paul ponořil do vody těsně před tím, než se potopili.

Postupně klesali a plynulým kmitáním nohou rychle ukrajovali vzdálenost. Poté zaslechli tlumené zaburácení svědčící o tom, že Jenkins opět zařadil rychlost. Potopili se do hloubky deseti metrů, kde vládla ještě pořád dobrá viditelnost, a díky účinnému pohybu ploutví se zanedlouho ocitli u cíle.

Když se před nimi vynořil z šera gigantický trup plavidla, nemohli se ubránit dojmu, že se blíží k jakési obrovité velrybě spící na hladině. Austin dal Paulovi znamení, že by se měli ponořit ještě hlouběji. Když se pak ocitli přímo pod mohutným kýlem, pohlédli nahoru a zapnuli svítilny. Vidět nad hlavou tisíce tun černé oceli nevyvolávalo dvakrát příjemný dojem.

„Teď už vím, jak se asi cítí brouk těsně před tím, než ho někdo zašlápne,“ prohlásil Trout s pohledem upřeným na masivní trup.

„Mě napadlo totéž, nechtěl jsem tě ale znervózňovat,“ odpověděl Austin.

„Příliš pozdě. Kde chceš začít?“

„Pokud jsem ty satelitní snímky vyhodnotil správně, měli bychom to, co hledáme, najít někde uprostřed.“

Zamířili nahoru a přiblížili se k lodi natolik, že celé jejich zorné pole vyplňoval pouze její vilejši pokrytý trup. Austin ve světle své svítilny téměř okamžitě spatřil, co hledal: gumou lemovanou spáru táhnoucí se od jedné strany plochého dna lodě ke druhé. „Bingo!“ zvolal.

Když se Austin na ty satelitní snímky podíval, hned si všiml jednoho místa blízko jakéhosi otočného jeřábu. Někdo z osádky přes tu plochu zapomněl přetáhnout nepromokavou plachtu, takže se mu naskytl pohled kamsi dolů do černé prázdnoty. Došlo mu, že se jedná o podpalubní prostor pro skladování ponorných prostředků a šachtu pro jejich spouštění. Na Argu a ostatních agenturních lodích to vypadalo podobně.

Austin na základě vlastní zkušenosti počítal s tím, že vrata asi budou zavřená. Kdyby zůstala během plavby otevřená, voda by v jejich prostoru vířila a loď by to zpomalovalo. Uvědomil si však, že některá agenturní plavidla mají ještě jednu menší šachtici pro spouštění dálkově ovládaných podmořských robotů. To, co hledal, lehce odsazený čtvercový otvor o hraně přibližně čtyř metrů, našel na levé straně před vraty hlavní šachty. Když k němu připluli blíž, zjistili, že je rovněž uzavřený.

Austin sáhl k pasu pro kyslíkový hořák a rozvinul přívodní hadici. Trout mezitím přichystal láhev se stlačeným kyslíkem, kterou měl s sebou, a připevnil na ni konec hadice. Austin poté ze svého vaku vyndal dva malé, ale silné magnety s rukojetí. Přichytil magnety k trupu a pak si on i Trout připevnili na masky umělohmotné ochranné štíty, aby jim ostré světlo nepoškodilo zrak. Pak se Austin jednou rukou chytil za rukojeť a Trout mu zapálil hořák. Třebaže si oči chránili, stejně měli pocit, že se dívají přímo do slunce.

Austin začal řezat, doufaje, že ocelová vrata budou tenčí než okolní lodní pláty. I když loď stála, voda okolo jejího obrovitého trupu rozhodně nezůstávala nehybná. Tvořily se tam víry a proudy, které se opíraly do jeho těla. S Troutovou pomocí sice dokázal zůstat více méně na místě, jednou se do něj ale proud zapřel tak silně, že se otočil kolem dokola. Když se byl přitom nucen pustit, instinktivně po rukojeti hrábl druhou rukou a hořák mu vypadl.

Trout zápasil se stejným problémem, přičemž pro změnu upustil láhev s kyslíkem. Když se jim podařilo opět se zachytit a odstranili si z masek ochranné štíty, uviděli láhev se stlačeným kyslíkem a stále ještě fungující hořák klesat kamsi do hlubin.

Z Troutových sluchátek se ozvaly všechny námořnické kletby, které Austin za celý svůj život pochytil. Když svůj repertoár vyčerpal, řekl: „Nedokázal jsem ten hořák udržet.“

„Jak sis mohl všimnout, já zase přišel o flašku. Mimochodem, netušil jsem, že umíš tak nadávat.“

Austin se zachechtal. „Ty španělské nadávky mě naučil Zavala. Je mi líto, že jsem tě vlekl takovou dálku pro nic za nic.“

„Kdybych nebyl pod jakousi obří lodí někde uprostřed Atlantiku, asi bych teď s Gamay u nás doma tapetoval. Máš nějaký náhradní plán?“

„Mohli bychom zkusit zaklepat. Třeba nám otevřou. Nebo bychom mohli vyplavat na hladinu a zkusit najít nějaký žebřík, po kterém by se dalo vylézt na palubu.“

„Těžko proveditelné.“

„Ptal ses, jestli mám nějaký náhradní plán. O proveditelnosti nepadlo ani slovo.“

Austin se už chystal navrhnout, aby se vydali zpátky, když tu Trout překvapeně vykřikl a ukázal prstem přímo pod sebe.

Paulovy ostré rybářské oči totiž zaregistrovaly jakési mdlé světlo blížící se ode dna. Když Austin tu matnou záři spatřil, připomněla mu světélkující rybu, kterou během jednoho svého ponoru s batyskafem objevil půl míle pod hladinou William Beebe. Blížící se objekt se rychle zvětšoval. Na nic nečekali a klidili se mu z cesty. Když se ocitli u boku plavidla, otočili se a asi tak třicet metrů pod lodí spatřili malou ponorku. Její silueta se dokonale rýsovala ve svědě reflektorů.

„Ať se propadnu,“ zamumlal Trout, který ponorku, která v té chvíli přerušila výstup, okamžitě poznal. „To je NR-1. Co tady dělá?“

„Mnohem důležitější je to, kam má právě teď namířeno,“ prohlásil Austin, jehož pohotová mysl už byla o několik kroků napřed. „Pojď, zvu tě na malou projížďku.“

Austin se obrátil hlavou dolů a zamířil zezadu k ponorce. Už na palubě NR-1 jeden ponor uskutečnil, a tak dobře věděl, že má na velitelské věžičce namontovanou dopředu namířenou kameru. Když k ní dopluli, oba se pevně zachytili stupaček vyčnívajících z velitelské věžičky. Po několika vteřinách se nad jejich hlavami objevila tenká škvíra, z níž vycházelo žluté světlo. Vrata šachty se začala otevírat.

Trout zaklonil hlavu a pohlédl ke zdroji světla, které mu žlutavě nasvěcovalo masku. „Myslím, že jsem už něco podobného viděl v Aktech X. Nějací mimozemšťané přesně takhle kohosi unesli.“

„Je to fajn, když má člověk možnost poznat nové přátele,“ řekl Austin s pohledem upřeným na mezeru, ze které se během chvilky stal dlouhý úzký obdélník a poté čtverec plný ostrého světla.

Trysky pro vertikální pohyb se rozhučely a NR-1 začala pomalu stoupat a nořit se do nitra lodě. Než se ponorka uvnitř šachty vynořila, Austin a Trout se pustili a mezi světelnými kužely vycházejícími z kruhových průzorů ponorky zamířili do nějakého tmavšího kouta šachty. Podél její stěny se pak vydali nahoru a opatrně vystrčili hlavy nad vodu. Ocitli se na dostatečně tmavém místě, aby si Austin vše mohl v klidu prohlédnout. Bazén byl asi šedesát metrů dlouhý a třicet široký. Podél stěn se táhly kovové lávky, k nimž vedla otevřená schodiště.

Přes zábradlí se nakláněli nějací muži v pracovních kombinézách a sledovali, jak se ponorka vynořuje. Pak se celý rozlehlý prostor naplnil hlasitým skřípěním a vrata se opět začala zavírat. Od stropu se spustilo robustní zvedací zařízení vybavené ocelovými háky. Poté se na boku šachty otevřely jakési dveře a do vody naskákalo několik potápěčů v neoprénových oblecích. Ti protáhli pod přídí i zádí NR-1 široké popruhy, připevnili je k hákům a výkonné navijáky pak zvedly ponorku podobným způsobem, jako když se v autoopravně vytahuje z vozu motor.

Hydraulická vrata se s klapnutím uzavřela a oddělila tak vnitřek šachty od moře. Okamžitě se kdesi s burácením rozběhly pumpy a začaly odčerpávat z bazénu vodu. Během několika minut všechna zmizela. Navijáky poté ponorku spustily těsně nad mazlavou podlahu, na kterou začaly po schodech sestupovat pracovní čety. Zatímco někteří muži se pustili do odstraňování mořských chaluh a mrskajících se ryb, další k NR-1 připevnili ocelová lana a zajistili ji dřevěnými klíny, aby se během plavby nemohla kolébat. Ventilátory začaly do celého prostoru vhánět čerstvý vzduch.

Když se pumpy rozeběhly, Austin a Trout se zachytili za nedaleký žebřík, takže nyní viseli vysoko nad podlahou. Potápěčské přístroje je táhly dolů a oni za chvíli už necítili ruce. Zatímco se choulili ve stínu, dobře osvětlení muži pod nimi opřeli o ponorku žebřík. Pak se otevřel poklop na velitelské věžičce a z NR-1 vylezl nějaký muž s bílými vousy. Na opasku měl zavěšeno pouzdro s pistolí a odpovídal tomu, jak podporučík Kreisman popsal Pulaskiho, toho falešného vědce, který na posádku vytáhl zbraň.

Po něm z ponorky vylezli dva další muži. Austin na základě fotografií, které mu byly ukázány, v jednom z nich poznal kapitána Logana a ve druhém kormidelníka NR-1. Nakonec se objevili ještě čtyři chlapi. Tvářili se přísně a měli zbraně pro použití v těžkých podmínkách, takže Austinovi a Troutovi hned došlo, že se jedná o strážné. Kapitán s kormidelníkem se i se svým ozbrojeným doprovodem vydali nahoru po schodech a za chvíli jim zmizeli z očí. Zanedlouho odešel s pytli plnými posbíraných chaluh a ryb i poslední člen lodní posádky.

„Co teď?“ zeptal se Trout.

„Máme dvě možnosti. Můžeme nahoru, nebo dolů.“

Trout se podíval do propasti, která se pod nimi otvírala, poté posunul ruku na další příčku a začal lézt nahoru. Čím výše byli, tím se jim potápěčská výstroj zdála být těžší. Po necelých sedmi metrech naštěstí narazili na jakousi úzkou plošinu. Trout se na ni s hlasitým zafuněním vytáhl, přelezl zábradlí a sundal si láhve a zátěžový pás. Pak podal ruku Austinovi a pomohl mu nahoru. Když se odstrojil i Austin, oba se svezli na plošinu a dlouho jen lapali po dechu.

Zatímco seděli a zády se opírali o lodní přepážku, Austin vytáhl ze svého pogumovaného vaku bWen a Trout si přichystal devítimilimetrovou pistoli SIG-Sauer švýcarské výroby. Pak došli k místu, kde se na krátkou plošinu pod pravým úhlem napojovala nějaká lávka. Ta vedla k jakési dobře osvětlené chodbě. Když v ní nikoho nespatřili, zamířili do ní. Po chvíli došli k velkému výklenku, v němž našli lesklý bílý klenutý objekt s malými okénky po straně. Okamžitě v té bílé kupoli poznali dekompresní komoru.

Když se ujistili, že v komoře nikdo není, vrátili se pro svou výstroj a schovali ji dovnitř. Pak si svlékli suché obleky a dali je ke svým dýchacím přístrojům. Kousek od dekompresní komory našli nějakou šatnu. Na tlusté tyči visely potápěčské obleky mužů pověřených úkolem uchytit NR-1, Ještě stále z nich odkapávala mořská voda. Austina ale více zajímal nedaleký regál, v němž našli pečlivě složené pracovní kombinézy. Jednu si vzal a další podal Troutovi.

Pro dva metry vysokého a sto třicet kilo vážícího Trouta nebylo jednoduché se do kombinézy nasoukat. Nohavice mu končily ještě nad kotníky a s rukávy to nebylo o nic lepší.

„Jak vypadám?“ zeptal se Trout.

„Jako přerostlý strašák do zelí. Ale na takových deset vteřin by se ti mohlo podařit každého, koho potkáme, oklamat.“

„A co teď?“ zeptal se a trochu se nahrbil.

„Teď zase vypadáš jako Quasimodo.“

„Ty tvoje vlasy taky nejsou zrovna nenápadné. Musíme doufat, že budeme potkávat jenom slepce. Co dál?“

Austin vytáhl z regálu nějakou čepici, podal ji Troutovi a sám si také jednu nasadil. Poté si stáhl kšilt co nejvíc do obličeje a prohlásil: „Zajdeme si na procházku.“

29

KDYŽ SE OCITLI V MISTE, KDE SE JEJICH CHODBA křížila s jinou, zastavili se a nejistě se rozhlédli. Vypadali jako zbloudilí turisté.

„Sakra,“ ulevil si Austin. „Mám pocit, že jsme se ztratili.“

„Měli jsme cestou trousit drobky,“ prohlásil Trout tesklivě.

„Tohle není zrovna perníková chaloupka a my nejsme Jeníček a… Bacha.“ Austin ukázal prstem na nějaké dveře na levé straně. Měl totiž pocit, že zaslechl, jak někdo vzal za kliku.

Trout ustoupil, Austin ho ale popadl za paži. „Na to je pozdě,“ zašeptal. „Dělej, jako že sem patříš.“ Sklonil hlavu k psací podložce s několika papíry, kterou rovněž našel v šatně, a pravou ruku si přiložil blízko místu, kde měl pod kombinézou ukrytou zbraň. Trout poklekl, rychle si rozvázal tkaničku a pak ji pomalu začal zavazovat.

Dveře se otevřely a na chodbu vyšli dva muži. Austin zvedl oči, přátelsky se na ně usmál a pak je přelétl pohledem, aby zjistil, jestli jsou ozbrojeni. Ti muži se od sebe po fyzické stránce lišili, oba ale měli brýle a vypadali učeně. Zaujatě o něčem debatovali a Austinovi s Troutem věnovali jen letmý pohled. Minuli je a za okamžik zmizeli na konci chodby.

Austin se za nimi ohlédl a řekl: „Už se můžeš postavit. Prošli kolem nějací studovaní technici. Máme ale problém. Kdybychom měli tuhle loď celou prohledat, zabralo by nám to několik dnů. A čím déle se tu budeme zdržovat, tím hrozí větší riziko odhalení i přes tohle důmyslné přeostrojení.“

Trout se vztyčil a promnul si koleno. „A to nemluvím o tom jak těžce to ponesou mé staré kosti a klouby. Co budeme dělat?“

Austin pohlédl Troutovi přes rameno, vrásky se mu vyhladily a vystřídal je úsměv. „Pro začátek bych ti navrhoval otočit se.“

Když se Trout obrátil a spatřil na stěně nějaký nákres, usmál se. Díval se na situační plán lodě, a to při pohledu shora i z boku. „Zřejmě nejsme jediní, kdo při procházení tímhle hausbótem občas potřebuje pomoc.“

Austin se na nákres pozorně zadíval a pak poklepal prstem na červené kolečko, které znázorňovalo jejich stanoviště. „Blížíme se k zakázanému pásmu. Pojďme zjistit, co se tu pokoušejí schovat. Jestli tam nemá přístup každý, nemuseli bychom tam narazit na tu Razovovu gangsterskou brigádu.“

Austinova slova ještě ani nedozněla a ozvaly se nějaké drsné mužské hlasy. Austin bez váhání přistoupil ke dveřím, z nichž před okamžikem vyšli oba vědci či technici, a vzal za kliku. Dveře nebyly zamčeny. Pokynul Troutovi, aby ho následoval. Místnost, ve které se ocitli, byla ponořena do tmy, ve vzduchu ale cítili chemikálie, a tak se domnívali, že jde o laboratoř. Austin dveře přivřel, tak aby mezi dveřmi a rámem zůstala úzká mezera. Během několika vteřin se objevila dvojice podsaditých strážných s automatickými zbraněmi. Prošli okolo dveří a zase zmizeli. Austin na okamžik rozsvítil světlo, aby zjistil, kde to opravdu jsou. Byla to skutečně nějaká laboratoř. Pak škvírou vyhlédl znovu ven, a když nikoho nespatřil, opatrně s Troutem vyklouzli zpátky na chodbu.

Pak ukázal do chodby po pravé straně a vykročil. S nastraženýma očima i ušima došli chodbou až k místu, kde končila nějakými dveřmi. Austin se pokusil vydobýt z paměti zbytky ruštiny, kterou si osvojil při práci pro CIA, a přeložil azbukou napsaný nápis na dveřích. VSTUP POVOLEN POUZE OPRÁVNĚNÝM OSOBÁM. Zkusil dveře otevřít. Zamčeno. Sáhl do vaku a vytáhl sadu paklíčů, jeden ze suvenýrů, které si odnesl ze „Společnosti“. Zatímco Trout hlídal, vyzkoušel několik paklíčů a během chvilky našel ten správný. Pak vzal za kliku, otevřel a oba vstoupili dovnitř.

Místnost, ve které hned po vstupu spatřili ovládací pult ve tvaru podkovy, tak trochu připomínala řídicí centrum Yaegerova počítačového střediska, byla ale podstatně menší. Místo nějaké hlasem aktivované holografické projekce, znázorňující například Max, se ale za pultem tyčila obrovská obrazovka připojená ke klávesnici, tedy archaickému předmětu, jímž Yaeger pohrdal.

Trout přistoupil blíž a celou sestavu si zvědavě prohlédl. Třebaže s počítačem také uměl hotové zázraky, zejména v oblasti počítačového modelování mořského dna, hrál zcela jinou ligu než Yaeger.

„Takže?“ ozval se Austin.

Trout pokrčil rameny a řekl: „Můžu to zkusit.“ Vtěsnal své obří tělo do otočného křesla a pak jako koncertní klavírista snažící se vzpomenout si na nějaký akord spustil ruce nad klávesnici a jeho prsty se nad ní, aniž by se dotkly jediného tlačítka, hbitě rozeběhly. Poté se zeptal Austina, co jednotlivé znaky znamenají, zhluboka se nadechl a zmáčkl tlačítko Enter. Hejno ryb, které ve funkci šetřiče obrazovky plulo sem a tam, zmizelo a nahradila ho ikona znázorňující slunce s paprsky. „Zatím to jde dobře,“ prohlásil. „Dosud jsem neaktivoval žádný poplašný systém, o němž bych věděl.“

Austin, který se nakláněl Troutovi přes rameno a sledoval obrazovku, ho povzbudivě poplácal po zádech.

Trout se pustil do práce. Když kliknul na ikonu, objevila se řada blikajících políček. Na několik minut se od klávesnice odtáhl, jen na ni hleděl a něco si tiše mumlal. „Potřebuji znát vstupní heslo.“

„To může být jakékoli,“ řekl Austin zklamaně.

Trout smutně přikývl. „Musíme se pokusit myslet jako Rusové. Nenapadá tě něco, co bych mohl zkusit?“

Austin se krátce zamyslel a pak mu poradil, aby zkusil napsat slovo kozák. Když se nic nestalo, napadl jej ataman. Zase nic. Ještě jeden špatný pokus a počítač s nimi přestane komunikovat, uvědomil si Austin. Už to chtěl vzdát, když tu si vzpomněl na rozhovor, který měl s Petrovem v Istanbulu. „Zkus slovo trojka.“ Trout ho poslechl a pak triumfálně vykřikl: „Ano!“ Když se ale poté na obrazovce objevila jakási pro něj nesrozumitelná slova, poklesla mu ramena. „Tohle je nějaká ruská hantýrka.“ Několik minut vztekle bušil do klávesnice, až mu na čele vyrazil pot. Pak se opřel o opěradlo a bezmocně rozpřáhl ruce.

„Omlouvám se, Kurte, ale tohle vypadá nad mé síly.“ Zakroutil hlavou. „Potřebovali bychom nějakého patnáctiletého hackera.“

Austin nad Troutovým povzdechem uvažoval jen okamžik. „Vydrž. Seženu ti někoho skoro stejně tak dobrého.“

Vytáhl telefon Globalstar a vyťukal nějaké číslo. Když se z něj ozval Yaegerův hlas, Austin řekl: „Ahoj, Hirame. Nemám čas vysvětlovat ti podrobnosti, ale Paul potřebuje pomoc.“

Pak telefon podal Troutovi. Oba muži okamžitě zabředli do dlouhého rozhovoru plného výrazů jako požární zdi, paketové filtry, aplikace, trojští koně, hradlové obvody, tunely a návnady. Poté Trout telefon zase vrátil Austinovi.

„Pokusím se ti ten problém vysvětlit,“ řekl Yaeger. „Zkus si počítač představit jako nějakou místnost. Vstoupíš do ní, je tam ale tma, takže nevidíš, co je napsáno na tabuli. Zmáčkneš vypínač, což je to, co udělal Paul, ale tabule pro tebe zůstává stále záhadou, protože ten text na ní je napsán v jazyku, kterému nerozumíš.“

„Co to pro nás znamená?“

„Obávám se, že nic dobrého. Přál bych si tam s Max být. Možná by se nám tu záhadu podařilo rozluštit.“

Austin zabručel a pak na telefon pohlédl. „Možná bych o jednom řešení věděl. Řeknu ti, co mě napadlo, a ty mi povíš, jestli je to možné.“

Když pak Yaegerovi vysvětlil, co se mu honí hlavou, Yaeger mu sdělil, že by to bylo proveditelné, samozřejmě kdyby měl potřebnou výbavu. Austin poté podal telefon znovu Troutovi, ten vstal a začal prohledávat přihrádky pod ovládacím pultem a všechny skříňky, které v místnosti objevil. Našel nějaké dráty, pospojoval je a pak jeden konec připojil k datovému vstupnímu bodu počítače. „Asi to není ten nejlepší modem na světě, teď se ho ale pokusím napojit na telefon.“ Odstranil zadní kryt přístroje a připojil k telefonu druhý konec drátu. Poté navolil nějaké číslo.

Zdálo se, že se obrazovka na okamžik zbláznila. Začala se po ní míhat písmena i číslice, a to tak rychle, že je nestíhali sledovat. Pak obrazovka potemněla a objevil se na ní nápis: „Jsme připojeni. Začínáme stahovat data. Hiram a Max.“

Austin začal přecházet po místnosti. Po chvíli netrpělivě pohlédl na hodinky. Zajímalo by ho, jak dlouho to ještě bude Yaegerovi trvat. Minuty ubíhaly. Pomalu se začal obávat, že budou muset odejít dřív, než se to podaří. Po deseti minutách se ale na obrazovce objevil usmívající se muž s babičkovskými brýlemi, který se podezřele podobal Yaegerovi. Nad ním se rozsvítil nápis: „Nabourání úspěšně dokončeno. Hiram a Max.“

Rychle odstranili provizorně vyrobený modem a vrátili dráty na původní místo. Austin vystrčil hlavu ze dveří, aby se podíval, jestli je čistý vzduch. Nikde nikdo. Chvatně se vrátili k nákresu lodě a nalezli na něm nejkratší cestu k bazénu s ponorkou. Zatím se jich drželo štěstí a oni nikoho nepotkali. Austina tato skutečnost sice poněkud zarážela, neměl ale důvod si stěžovat. Při procházení jednou chodbou zaslechli zpoza nějakých dveří hovor v angličtině. Podle nezaměnitelného přízvuku okamžitě poznali, že jde o Američany. Austin zkusil dveře otevřít, bylo ale zamčeno. Znovu proto sáhl pro sadu paklíčů.

Když dveře otevřel, spatřil malou kajutu se dvěma postelemi připevněnými ke stěně. Na jedné z nich ležel znuděně se tvářící kapitán Logan, na druhé podobným dojmem působící kormidelník NR-1. Okamžitě zmlkli a věnovali příchozím nenávistný pohled. Očividně se domnívali, že se jedná o strážné, kteří přišli, aby jim ještě více znepříjemnili život.

Logan se obrátil ke kormidelníkovi a zeptal se: „Kde jenom tyhle chlapy berou?“

„Ten vysoký by mohl někde na poli odhánět vrány,“ prohlásil kormidelník.

„To, co má na sobě ten menší, určitě není od Armaniho,“ řekl Logan a zachechtal se.

„U toho už měli zavřeno, kapitáne Logane. Tyhle oblečky jsme si museli půjčit od posádky.“

Logan si je podezíravě změřil. „Kdo sakra jste?“

„Ten gentleman imitující strašáka do zelí je můj kolega Paul Trout. Já se jmenuji Kurt Austin, ale klidně mi můžete říkat Prcku.“

Kapitán vyskočil z postele. „Zatraceně, vy jste Američané!“

„Povídal jsem ti, že nás v tom převleku určitě časem někdo pozná,“ řekl Austin Troutovi. Pak se obrátil znovu k Loganovi. „Vinni v plném rozsahu obžaloby, kapitáne. Paul a já pracujeme pro Národní agenturu pro podmořský výzkum a jsme členové skupiny pro zvláštní úkoly.“

Kapitán se podíval ke dveřím. „Neslyšeli jsme známky boje. Jak jste se zmocnili lodě?“

Austin a Trout si vyměnili pobavené pohledy. „Mrzí mě, že vás musím zklamat. Delta Force měla moc práce, tak jsme se za vámi vypravili sami,“ řekl Austin.

„Nechápu. Jak…“

Austin ho přerušil. „To vám vysvětlíme, až se z téhle lodě dostaneme.“

Kývnul na Trouta, ten pootevřel dveře a podíval se, jestli je na chodbě bezpečno. Chodba byla jako obvykle prázdná. Trout se postavil před muže a Austin zase za ně, jako by tvořili jejich eskortu, a pak všichni čtyři zamířili ke schodišti.

Tato strategie se jim za chvíli vyplatila. Narazili totiž na osamoceného strážného se zbraní zavěšenou přes rameno. Austin z jeho bezstarostného vzhledu usoudil, že už má po službě a vrací se do ubytovacích prostor. Když strážný zaregistroval Trouta, udiveně svraštil čelo. Zřejmě nedokázal pochopit, jak to, že si ještě nevšiml, že má na lodi tak vysokého kolegu. Když strážného zahlédl kapitán, nerozhodně se zastavil.

Austin mohl muže snadno zlikvidovat, byl by ale mnohem radši, kdyby jejich návštěva plavidla proběhla bez toho, že by ji někdo zaznamenal. Zahákl nohu za kapitánův kotník a strčil do něj. Kapitán klopýtl a upadl na všechny čtyři. Mužův udivený výraz se změnil v pobavený. Zasmál se a řekl něco rusky. Když poté Austin lehce nakopl kapitána do zadku, zasmál se znovu.

Austin pokrčil rameny a odpověděl strážnému nevinným úsměvem. Stále se chechtající strážný pokračoval v chůzi a za chvíli jim zmizel z očí. Austin se sklonil a pomohl Loganovi na nohy.

„Omlouvám se, kapitáne,“ řekl s evidentními rozpaky. „Začal se podezíravě dívat na Paula, tak jsem musel odvrátit jeho pozornost.“

Logan si oprášil kalhoty. „Byl jsem násilně zbaven velení, mou posádku unesli a byl jsem těmi námořními bandity přinucen používat pro jejich potřeby plavidlo amerického válečného námořnictva,“ prohlásil s úsměvem. „Podstoupím cokoli, jen abych se z téhle lodě dostal.“

Trout se zastavil a pohlédl na další situační plán lodě. „Vypadá to, že to podpalubní oddělení s bazénem je rozděleno na dvě části, jednu menší a jednu větší. Navrhuji, abychom zamířili k té menší. Vyhneme se tak ubikacím posádky.“

Austin ho požádal, aby je vedl. Trout je chvatně provedl řadou chodeb, až se nakonec ocitli před nějakými nezamčenými dveřmi. Za nimi našli lávku vedoucí podél stěny jakési velké prostory s vysokým stropem. To místo bylo asi tak třikrát menší než podpalubní oddělení s ponorkou.

„Sakra, co je zase tohle?“ vyjelo z kapitána.

Hleděl na nějaký velký válcovitý objekt zavěšený pod stropem. Měl průměr něco přes metr a na délku měřil přibližně patnáct metrů. Jeho dolní konec měl tvar kuželu a z horní části, napojené na soustavu kabelů a hadic vedoucích ke stropu, vybíhalo do stran několik výčnělků.

„Vypadá to jako mezikontinentální balistická střela,“ prohlásil kormidelník, „akorát že je namířená špatným směrem.“

„To není to jediné, co je na téhle věci špatně,“ ozval se Trout. „To nahoře nejsou směrové stabilizátory, ale kryty pomocných raket.“

Austin zůstal fascinovaně stát stejně jako ostatní, ale uvědomoval si, že je tlačí čas. „Dobře si to teď prohlédněte, pánové, povykládáme si o tom ale později.“

Došli po lávce k dalším dveřím, prošli jimi a ocitli se v již známé šatně, kde pak našli suché potápěčské obleky, které by padly oběma námořníkům. Austin a Trout si svlékli kombinézy, složili je a vrátili na původní místo. Poté se společně vydali k dekompresní komoře. Potápěčské přístroje zůstaly netknuty. Pak sestoupili po krátkém schodišti vedoucím k prostorám s menším bazénem. Na podlaze spatřili zapuštěný čtverec o hraně přibližně čtyř metrů, pod kterým se skrývala šachta na vypouštění podmořských, dálkově ovládaných robotů. Trout se zahleděl na tlačítka na stěně, jedno z nich zmáčknul a čtvercový kryt šachtice se začal zasouvat do boku. Přes okraj bazénu se přelila malá vlnka a oni okamžitě ucítili vlhkou a slanou vůni moře.

Kormidelník se podíval na temnou hladinu a zalapal po dechu. „To si snad děláte srandu.“

„No, vana plná horké vody to zrovna není,“ prohlásil Austin, „ale pokud neznáte způsob, jak otevřít ta velká zaplavovací vrata, abychom mohli použít NR-1, pak je tohle jediná cesta z lodi.“

„Zatraceně, tohle se přece nemůže lišit od cvičné únikové šachty v Grotonu,“ řekl kapitán, jehož bledý obličej ale svědčil o tom, že svou odvahu pouze předstírá.

„Žádné náhradní láhve s sebou nemáme, takže budeme dýchat vždy dva z jednoho přístroje. K místu, kde si nás vyzvednou, to máme asi tak sto metrů. Otevřením těch dvířek jsme zřejmě na můstku spustili.alarm, takže nemáme moc času.“

Třebaže se kapitánovi vyhlídka na to, co ho čeká, moc nezamlouvala, odhodlaně zatnul zuby, přetáhl si přes hlavu kuklu a nasadil si ochrannou masku. „Tak pojďme, než si to rozmyslím,“ zavrčel.

Austin podal kormidelníkovi pomocnou vzduchovou hadici nazývanou chobotnice. Trout udělal totéž v případě kapitána. Když byli všichni připraveni, Austin chytil kormidelníka za ruku, postavil se na okraj šachty a skočil s ním do vody.

Obklopeni mračnem bublin klesali tak dlouho, dokud jejich vztlak nepřekonal protisměrně působící setrvačnost. Bubliny rychle zmizely a Austin spatřil Troutovu svítilnu pohybující se v šeru jen pár metrů od něj. Na nic nečekal a začal plavat. Námořník to s ploutvemi moc neuměl a jejich okolnostmi vynucené spojení ve stylu siamských dvojčat se jevilo pro plavání značně nepraktické, podařilo se jim ale dostat se zpod obrovitého lodního trupu.

Austin pocítil, jak s ním moře pohybuje nahoru a dolů. Počasí se mezitím muselo zhoršit. Jeho kompas byl v blízkosti tak velké masy kovu nepoužitelný, a tak se musel při plavbě k místu setkání s rybářskou lodí spoléhat jen na hrubý odhad.

Když dospěl k názoru, že je od Ataman Exploreru už dělí tak asi sto metrů, přestal plavat a dal ostatním znamení, aby udělali totéž. Zatímco všichni čtyři spočívali přibližně deset metrů pod hladinou, Austin si sáhl k pasu pro malou samonafukovací boji připevněnou k nylonovému lanku. Smyčku na druhém konci lanka si přetáhl přes zápěstí a pak bójku uvolnil a nechal ji stoupat k hladině. Až se vynoří, miniaturní vysílačka, kterou obsahovala, začne vysílat a udávat tak jejich pozici.

Několik příštích minut bylo mučivých. Třebaže měli suché obleky, nechráněná kůže na rukou a kolem masek jim v chladné vodě brzy promrzla. Oba námořníci byli stateční, věznění jim ale ubralo sil a dlouhé hodiny strávené v uzamčené kajutě jim na kondici taky nepřidaly. Austin začal uvažovat, co by asi měli podniknout, kdyby se Poštolka neukázala. Zatímco se tou nepříjemnou vizí zaobíral, ozval se z jeho sluchátek Jenkinsův hlas.

„Zaměřili jsme váš vysílač. Jste v pořádku?“

„Jsme v pohodě. Máme s sebou párek stopařů. Už jsou promodralí chladem.“

„Jsem na cestě.“

Austin dal ostatním znamení, aby se připravili. Námořníci naznačili, že z jejich strany je vše v pořádku, ale z jejich pomalých pohybů pochopil, že už jim docházejí síly. To nevypadalo dobře. Kdyby byli příliš zesláblí, nemusel by jeho plán vyjít. Když se ozvalo tlumené hučení lodního motoru, všichni čtyři pohlédli nahoru. Zvuk postupně zesiloval a posléze se jim ozýval přímo nad hlavami.

Austin ukázal palcem nahoru. Pak on i Trout začali stoupat, přičemž námořníky s sebou museli doslova vléci. Austin natáhl volnou ruku nad hlavu a držel ji tak, dokud pod prsty neucítil rybářskou síť. Pevně ji sevřel. Všem se nakonec podařilo zachytit se sítě v takzvaném tresčím konci, což byla postupně se zužující kapsa, ve které se ryby ve skutečnosti zachycovaly.

Když si Austin ověřil, že se všichni pevně drží, oznámil Jenkinsovi: „Všichni na palubě!“

Rychlost sítě se okamžitě natolik zvýšila, až se začali obávat, že jim to vykloubí ruce. Šlo ale jen o počáteční trhnutí provázející zrychlení plavidla a jejich divoký let vodou se vzápětí zpomalil. Přesto je síť táhla tak rychle, že měli potíže se udržet, s vypětím všech sil ale vytrvali a nepustili se. Když se od Ataman Exploreru dostatečně vzdálili, Jenkins loď zastavil.

„Začínám vytahovat síť,“ upozornil je.

Když se síť pohnula směrem k hladině, Austin i Trout oba své svěřence raději přidrželi. Jejich trápení však ještě nemělo skončit. Když se vynořili, vzdouvající se moře s nimi začalo házet a dýchací přístroje jim bolestivě bušily do těla, takže se jich museli zbavit. Jakmile odhodili i zátěžové pásy, mohli se konečně začít vlnám přizpůsobovat a nemuseli s nimi bojovat.

Jenkins byl nakloněn nad zádí a kontroloval velký kovový buben, na který se síť navíjela a na němž měla zůstat, dokud znovu nepřijde čas na její použití. Austina s kormidelníkem dělil od bezpečí jen metr dva, ale rybářský člun se na vodě zmítal ze strany na stranu a oni byli vlnami vynášeni prudce nahoru, jen aby se o pouhou vteřinu později opět propadli. Z vody se každou chvíli vynořilo ústí výfuku a do plic jim vnikl dráždivý kouř. A jako by toho nebylo málo, Austinova pravá paže se zamotala do sítě a nešla vyprostit.

Když si Jenkins všiml, v jak nepříjemné se ocitli situaci, sklonil se ještě níž a v nebezpečné blízkosti Austinovy paže se mihla úzká a jako břitva ostrá čepel nože na porcování ryb. Jen co měl Austin pravici zase volnou, natáhl ji k Jenkinsovi, který ji popadl za zápěstí a mocně sevřel. Zatímco se Jenkins druhou rukou věnoval navíjecímu bubnu, přitáhl si Austina a s ním i kormidelníka blíže.

„V poslední době člověk v síti nachází dost srandovní ryby,“ křikl, aby přehlušil rachocení motoru.

Howes, který byl po celou tu dobu v kormidelní budce a snažil se loď udržet aspoň trochu v klidu mu odvětil: „Chytili jsme jen mřenky. Možná bychom je měli hodit zpátky do vody.“

„Ani za nic,“ vysoukal ze sebe Austin, když se mu podařilo přehodit nohu přes vyvýšený okraj zádě a poté v podstatě upadnout na palubu.

Jenkins pomohl na loď i kormidelníkovi. Teď už byli tři, takže dostat nahoru Trouta a Logana bylo mnohem jednodušší. Oba námořníci se opile odpotáceli přes houpající se palubu do kormidelní budky. Ve vlečné síti uvázlo několik set kilogramů ryb, takže hrozilo, že svou váhou v takových vlnách stáhnou člun pod vodu. Jenkinsovi se nechtělo ryby pouštět a zbavovat se sítě, která by se pak mohla omotat nějakému plavidlu kolem lodního šroubu, neměl ale jinou možnost. Odřízl lana a pak jen smutně sledoval, jak se síť na zpěněné hladině vzdaluje. Poté opět převzal kormidelní kolo, přidal plyn a člun se začal probíjet bílými hřebeny vln stříkajícími až na palubu.

Howes všem čtyřem prokřehlým mužům pomohl svléknout potápěčské obleky, potom jim rozdal přikrývky a dal kolovat láhev irské whisky. Austin přejel očima zpěněné moře, černou loď už ale nespatřil. Nikde také neviděl šestici rybářských člunů, které je provázely cestou sem. Zeptal se, kam se poděly.

„Začalo to být trochu nebezpečné, tak jsem je poslal domů,“ pokusil se Jenkins překřičet řev motoru. „Měli bychom udělat všechno pro to, abychom se dostali do přístavu ještě před tím, než se bouře přižene. Tak si udělejte pohodlí a v klidu si vychutnejte plavbu.“

„Zajímalo by mě, jak se asi naši bývalí hostitelé budou tvářit, až zjistí, že jsme zmizeli,“ řekl se škodolibým úsměvem Logan.

„Doufám, že si budou myslet, že jste se při pokusu o útěk utopili.“

„Děkujeme, že jste se nás vydali zachránit. Lituji jen toho, že jsem se nedostal ven stejným způsobem jako dovnitř – na palubě NR-1.“

„Nejdůležitější bylo dostat z lodě v pořádku vás.“

Trout podal láhev whisky Austinovi. „Na dobře odvedenou práci, parťáku.“

Austin přiložil láhev ke rtům a napil se. Pálivá tekutina přebila slanou pachuť v jeho ústech a v útrobách se mu začalo šířit teplo. Zahleděl se na zpěněnou vlnu za jejich zádí a pomyslel na obrovskou střelu, kterou viděli na lodi.

„Naneštěstí nás opravdová práce možná teprve čeká.“

Hiram Yaeger se zdržel v práci dlouho do noci. Opustil své obvyklé místo u obrovského ovládacího pultu a usadil se v jednom rohu svého počítačového střediska. Zatímco mu jednoduchá obrazovka matně ozařovala obličej, skláněl se nad klávesnicí a ručně zadával příkazy. Max se to ani trochu nelíbilo.

HIRAME, PROČ NEPOUŽÍVÁME HOLOGRAM?

ŘEŠENÍ TOHOTO PROBLÉMU SPOČÍVÁ V JEDNODUCHOSTI, MAX. NEPOTŘEBUJEME ŽÁDNÉ ZBYTEČNÉ PARÁDIČKY. MUSÍME SE VRÁTIT K ZÁKLADŮM.

KDYŽ JSEM V TAKOVÉ OBYČEJNÉ PLASTIKOVÉ BEDNĚ, CÍTÍM SE SKORO NAHÁ.

V MÝCH OČÍCH JSI POŘÁD NÁDHERNÁ.

S LICHOTKAMI NEJDÁL DOJDEŠ. TEN PROBLÉM, PROSÍM.

Yaeger strávil celé hodiny snahou vyloučit ze souborů, které jim Austin a Trout poslali z lodě, všechna nepotřebná a zavádějící data. Dostal se do nespočetných slepých uliček a prokopal se větším počtem slupek, než kolik jich mívá cibule. Nakonec na základě zjištěných skutečností vytvořil řadu příkazů, které by mu měly umožnit dostat se do hlavního programu. Postupně všechny povely zadal a pak už jen čekal, co se bude dít. Zanedlouho se na obrazovce objevil nějaký text napsaný v azbuce. Dal počítači pokyn spustit překladový program.

Zmateně se podíval na monitor a poškrábal se na hlavě. Zobrazený text totiž představoval jídelní lístek.

Když ho pak pročítal, obrazovka najednou potemněla a pak se na ní objevil dotaz od Max.

UŽ MÁTE VYBRÁNO, PANE? CO TO MÁ ZNAMENAT?

ASI BYCH TO UMĚLA VYSVĚTLIT LÉPE, KDYBYCHOM SE VRÁTILI K POUŽÍVANÍ HOLOGRAMU.

Yaeger překvapeně zamrkal. Max se ho pokouší uplatit! Zakroutil rameny, aby ho aspoň na chvíli přestala bolet záda, unaveně si povzdechl a opět položil prsty na klávesnici.

30

Washington, D. C.

TRYSKOVÝ LETOUN PRO VEDOUCÍ pracovníky Národní agentury pro podmořský výzkum byl jedním z mnoha desítek letadel, která toho dne přistála na washingtonském mezinárodním letišti. Tento tyrkysový stroj však na rozdíl od letadel létajících na pravidelných linkách nezamířil jako nějaké auto za naváděcím vozidlem k určenému terminálu, ale zaroloval do zvláštního vyhrazeného prostoru na jižním konci letiště a zůstal stát nedaleko jakéhosi starého hangáru se zaoblenou střechou. Když jeho motory utichly, vynořily se ze tmy tři tmavě modré terénní vozy Suburban s rozsvícenými tlumenými světly a zabrzdily u letounu.

Z prvního auta vystoupili dva ozbrojení příslušníci námořní pěchoty a nějaký muž v civilním obleku. Když strážní zaujali místo u spodního okraje přistavených schůdků a postavili se do pozoru, třetí muž, který v ruce svíral nějakou černou aktovku, rychle vystoupal po schůdcích a zabušil na dvířka letadla. Ta se za okamžik otevřela a objevila se Austinova hlava.

„Jsem kapitán Morris, lékař z místní vojenské nemocnice,“ představil se muž. „Přijel jsem se podívat na vaše muže.“ Pak za Austinovými zády spatřil bezvládná a na sedadlech zhroucená těla kapitána a kormidelníka. „Bože můj! Jsou mrtví?“

„Jen opilí do němoty,“ odvětil Austin. „Během letu z Portlandu jsme oslavovali jejich návrat domů a oni to s těmi bublinkami trochu přehnali. Ti urostlí mladí mariňáci tam dole by nám možná mohli pomoci dostat je z letadla.“

Kapitán Morris mariňáky přivolal a společnými silami se jim podařilo dostat oba ponorkáře na letištní plochu. Kapitán Logan a kormidelník na chladném nočním vzduchu ožili, dojatě a poněkud nesrozumitelně jim ještě jednou poděkovali a odpotáceli se k prostřednímu autu. Když nasedli, všechny tři vozy s pištěním pneumatik vyrazily do tmy a zanechaly Austina a Trouta v oblaku výfukových plynů.

Koncová světla vozů ještě nezmizela z dohledu, když se ze tmy vynořila nějaká postava a důvěrně známým hlasem pronesla: „Tomu říkám vděčnost. Když už nic jiného, aspoň vám námořnictvo mohlo objednat taxík.“

Austin se podíval za mizejícími terénními vozy. „Námořnictvo nemá takové noční přesuny rádo. Musí zmobilizovat celou svou drahou zpravodajskou síť a zapojit do akce i letadlové lodě.“

„Však oni už se s tím nějak vypořádají,“ řekl pobaveně admirál Sandecker. „Můžu vás někam hodit?“

„To je nejlepší nabídka, jakou jsem dneska v noci slyšel.“

Austin a Trout nastoupili do nedaleko zaparkovaného džípu Cherokee. Sandecker limuzíny – stejně jako všechny ostatní věci sloužící jen pro vnější parádu – odsuzoval a dával přednost běžným agenturním vozidlům s náhonem na všechna čtyři kola. Protože oba piloti už dokončili všechny činnosti související s odstavením letadla po letu, Sandecker je naložil taky a zavezl je k místu, kde stála jejich auta.

Austin Sandeckerovi zavolal ještě z Maine a popsal mu průběh akce, takže admirál byl o všem informován. Když se napojil na alej George Washingtona, prohlásil: „Jak jsem už řekl, za to, že se vám podařilo dostat se na tu loď, byste si oba zasloužili medaili.“

„Mně se líbí spíše to, že se nám ji podařilo opustit, i když to možná bude znamenat, že když už vím, jak taková rybářská loď vypadá z tresčího úhlu pohledu, pověsím rybaření na hřebík,“ řekl Trout se svým typickým novoanglickým smyslem pro humor.

Sandecker se zachechtal. „Jste si opravdu jistí, že nikdo z posádky Ataman Exploreru nebude mít podezření, že ti chlapi byli z lodi vlastně uneseni?“

„Možná si pár z nich vzpomene, že nás viděli, a když k tomu připočtou chybějící suché obleky a otevřená vrata bazénu, tak si dají dvě a dvě dohromady. Pochybuju však, že by je napadlo, že by někdo mohl být tak šílený, aby provedl to co my.“

„Souhlasím. Uvědomí Razova, že ti muži od válečného námořnictva zmizeli, zároveň ale prohlásí, že se utopili nebo zemřeli na podchlazení. I kdyby nabyli podezření, že na loď někdo vnikl, podle mého názoru se s tím Razovovi nesvěří. Báli by se, že by je to mohlo stát život.“

„Razov ale zjistí pravdu, až námořnictvo oznámí, že posádka NR-l byla zachráněna do posledního muže.“

„Už jsem ministerstvo námořnictva požádal, aby to nedělalo. Ochotně souhlasilo. Členové posádky se setkají se svými rodinami a pak budou posláni někam na pobřeží, aby si tam v ústraní odpočinuli a nabrali zase síly.“

„To nám poskytne trochu času.“

„Budeme potřebovat každou minutu. Pořádně se vyspěte, oba dva, a hned ráno se sejdeme.“

Sandecker odvezl Trouta k jeho domu v Georgetownu a pak zajel s Austinem do Fairfaxu. Austin hned za dveřmi hodil na zem svůj cestovní vak a zamířil do pracovny, prostorné místnosti vybavené koloniálním nábytkem z tmavého dřeva a stěnami lemovanými policemi s knihami a hudebními nosiči s nahrávkami moderního jazzu.

Na telefonním záznamníku blikala červená kontrolka. Když si začal přehrávat vzkazy, s radostí zjistil, že Zavala se už vrátil z Anglie. Vytáhl z ledničky vysokou plechovku piva Speckled Hen a posadil se do černého koženého křesla vedle telefonu. Joe to vzal hned po prvním zazvonění. Hovořili spolu dlouho. Zavala ho informoval o svém setkání s lordem Dodsonem a Austin mu zase popsal Jenkinsovu návštěvu sídla agentury a úspěšnou akci, při níž se z paluby Ataman Exploreru podařilo vysvobodit nezvěstné námořníky.

Když Austin zavěsil, vyšel ven a zhluboka se nadechl říčního vzduchu. Po chvilce dechových cvičení se mu pročistila hlava a on začal přemýšlet o dramatu, které se před mnoha desítkami let odehrálo na hladině Černého moře. Z lidí, kteří tenkrát bojovali o holý život, nezbylo více hmoty, než kolik jí bylo ve světle svatojánských mušek poletujících nad břehem Potomaku, ale ozvěna jejich hlasů zůstávala i po osmdesáti letech ještě pořád slyšitelná.

Podle toho, co mu řekl Zavala, se carevna s dcerami a nějakými klenoty plavila na palubě Oděské hvězdy, která byla napadena a potopena. Razov se pravděpodobně toho pokladu zmocnil. Austin ale nechápal, proč by měl někdo, kdo už má více peněz než kdysi Krésus, podstupovat tolik těžkostí s vyzvedáváním těch cenností. Nenasytnost nezná hranic, formuloval pro to stručný závěr.

Mnohem důležitější se jevila skutečnost, že velkokněžna Maria přežila. Lord Dodson se obával, že kdyby se ta informace dostala na veřejnost, na ruské politické scéně by to způsobilo chaos. Austinovi se zase nelíbila skutečnost, že král Jiří a jeho dvůr té nechutné akci mlčky požehnali. Příslušníci některých starých rodů by zveřejnění celé věci asi nesli nelibě, avšak ti, kteří se na ní přímo podíleli, už byli dávno mrtví. Prolhanost vysoko postavených úředníků státní správy už nebyla ani zdaleka tak skandální záležitostí jako kdysi. Austina spíše zajímalo, jak ten příběh souvisí s Ataman Industries a údajným nebezpečím hrozícím Spojeným státům.

Podíval se na hodinky. Vůbec si neuvědomil, jak je pozdě a jak je unavený. Vydrápal se do ložnice umístěné ve věžičce staré pseudoviktoriánské půjčovny loděk, zalezl do postele a během chvilky usnul.

Vzbudil se za úsvitu, oblékl si tričko s krátkými rukávy a kraťasy, na hlavu si nasadil baseballovou čepici, vypil šálek jamajské kávy a pak sešel po schodech ke svému sedmimetrovému závodnímu skifu Mass Aero, uskladněnému pod domem. Když čtyřicet liber vážící skif vyndával ze stojanu, aby si ho připravil na menší ranní projížďku po Potomaku, zazvonil telefon. Rozladěn nutností přerušit svou oblíbenou činnost vyběhl nahoru a zvedl sluchátko.

„Máme to,“ oznámil mu Yaeger unaveně znějícím hlasem. „Teda abych byl přesný, skoro se nám to s Max podařilo.“

„Mám se radovat, nebo plakat?“

„Možná obojí,“ odvětil Yaeger. „Strávili jsme nad tím s Max celou noc. Udělala spoustu práce. Pusť si počítač. Ukážu ti, na co jsem přišel.“

Austin to udělal a stáhl si e-mail s přílohou, který mu Yaeger poslal. Když přílohu otevřel, objevilo se na obrazovce několik řádků napsaných v ruštině. Písmo bylo velmi elegantní a plné ozdobných kudrlinek.

„Co je to?“

„Jídelní lístek,“ odpověděl Yaeger. „Úplně nahoře je předkrm, kaviár z vyzy. Zbytek seznamu představují hlavní chody podávané zřejmě na nějakém ruském banketu. Perlmutterovi by se to určitě líbilo. Po těch koblihách s cukrovou polevou a slabém kafi bych si taky dal říct.“

„Později tě pozvu na pořádnou snídani, neboj se. Teď mi ale řekni jedno – snažíš se mi naznačit, že po tom všem, co jsme museli podstoupit, abychom tohle získali, nemáme v ruce nic jiného než kaviár?“

„Ano i ne. Ten jídelní lístek ve skutečnosti představuje řadu steganograficky schovaných souborů. Jde o tajné písmo ukryté v obraze. Je na to třeba speciální software. Ať už to tam schoval kdokoli, byl dobrý. Pohořela na tom dokonce i Max. Vytvořil jsem ale program, který tu hádanku rozlousknul. Koukni.“

Objevilo se šedé dialogové okno.

„Co je to?“

„Ptá se nás to na heslo.“

„Což takhle použít to, které nám umožnilo přístup do toho počítače na lodi?“

„Heslo trojka nás nepustilo všude. Dostal jsem se jenom sem. Teď potřebuju další.“

Austin zabručel. „Takže jsme zase na začátku.“

„Ano i ne. Dal jsem Max pokyn, aby začala zkoušet různá slova a jejich kombinace. Něco určitě najde, ale může to trvat i několik dnů.“

„My ale tolik času možná mít nebudeme,“ namítl Austin.

„Mám ještě jeden nápad, který by ti možná mohl pomoct. Z těch souborů se dá soudit, že ta tvoje záhadná loď není jediným místem, odkud se dá do systému vstoupit. Existuje jakési řídicí centrum, které je někde úplně jinde. Jestli ho najdeš, možná najdeme i to správné heslo.“

Austinovi poněkud hučelo v hlavě, ostatně jako při každém rozhovoru s Yaegerem. „Dej mi čas, abych si to promyslel. Ozvu se ti.“

Austin se vrátil dolů a položil skif na vodu. Opatrně se do něj vsoukal a vyrazil na řeku. Deset minut se pomalu zahříval, postupně dával do veslování čím dál více síly, až dosáhl frekvence osmadvaceti záběrů za minutu, o čemž ho přesvědčil pohled na počítadlo StrokeCoach nacházející se hned za jeho nohama. Skif díky tomuto pravidelnému rytmu klouzal po lehce zamlžené hladině jako namydlený blesk.

Vesloval bez rukavic, aby při každém ponoření vesel mohl prostřednictvím dlaní a prstů lépe cítit řeku. Chtěl ze sebe vypotit bezmocný vztek, který v něm bublal od chvíle, kdy stanul na palubě Mořského lovce. Měl pocit, že kdyby ho ze sebe nedostal, tak by ho postupně pozřel. Dostal se do zvláštního meditativního stavu a brzy pocítil, jak ho zuřivost pomalu opouští. Zcela se jí ale nezbavil. Po čase se v širokém oblouku otočil a vydal se zpátky. Zanedlouho se před přídí objevila rampa u jeho domu. Když skif uložil, svlékl si propocené oblečení, hodil ho do koše na prádlo, dal si dlouhou sprchu, oholil se a pak si oblékl námořnické tričko s límcem, světlé kalhoty a hnědé sportovní sako.

Hluboký spánek a fyzicky náročné veslování mu po psychické stránce pomohly a daly mu potřebný nadhled. Přestal se zabývat desítkami podružných věcí, které jen zbytečně odváděly jeho pozornost, a plně se soustředil na to nejdůležitější, co stálo v pozadí všech jeho nedávných nepříjemných zážitků. Na Razova. Musí ho najít. Tak zní základní podmínka úspěchu. Zvedl sluchátko a zavolal Rudimu Gunnovi, který se nikdy nezbavil svých starých zvyků ze služby u válečného námořnictva a býval ve své kanceláři většinou dřív, než si většina ostatních zaměstnanců agentury stihla uvařit první kávu.

„Právě jsem vám chtěl volat, Kurte. Admirál Sandecker mi pověděl o vaší úspěšné akci. Blahopřeji. Vám i Paulovi.“

„Děkuji, Rudi. Naše práce ale naneštěstí ještě neskončila. Klíč ke všemu představuje Razov. Napadlo mě, jestli se vám o něm náhodou něco nepodařilo zjistit.“

„Chystal jsem se vám to říct. Ten šílený Rus se konečně objevil. I se svou superjachtou míří do Bostonu.“

„Jak jste ho našli? Prostřednictvím tajných agentů nebo snad pomocí satelitu?“

„Ani tak, ani tak. Zjistil jsem to v obchodní části Washington Postu. Přečtu vám to.

Ruský těžařský magnát Michail Razov dorazí dnes do Bostonu, aby tam slavnostně otevřel nové mezinárodní obchodní centrum. Razov, který je ve své zemi důležitou politickou osobností, uspořádá pro zástupce vlády a četné další hosty dnes večer recepci. Ta se uskuteční na palubě jeho jachty, která je údajně jedním z největších soukromých plavidel na světě.

Tato krátká zastávka je součástí Razovovy cesty po nejdůležitějších přístavech na východním pobřeží.“

„To je od něho milé, že nám šetří čas i energii,“ prohlásil Austin.

„Už jsem o tom gentlemanovi něco slyšel, a tak mi to moc nesedí. Zajímalo by mě, o co mu jde ve skutečnosti.“

„Možná bych se tam mohl zastavit a zeptat se ho na to přímo.“

„To myslíte vážně?“

„Samozřejmé. Možná by nebylo od věci, kdyby se dověděl, že po něm jdeme. Zatřepeme stromem a počkáme si, co z něj spadne.“

„To není špatný nápad, pokud člověk pod tím stromem zrovna nestojí.“

Austin si vzpomněl na Yaegerovu radu, aby se pokusil najít hlavní řídicí centrum. Člověk jako Razov by určitě nikdy nepřipustil, aby nad svými záležitostmi neměl nepřetržitě kontrolu. A jeho jachta byla nejen jeho domovem, ale také ústředím jeho celosvětové korporace.

„Takovou příležitost si nesmíme nechat utéct. Chci se dostat na palubu té jachty.“

„Agentura vás může vybavit nějakými doporučeními.“

„To by bylo totéž, jako kdybych býkovi zamával před nosem kusem červené látky. Mám lepší nápad. Ještě se ozvu.“

Austin zavěsil, vyndal peněženku a vytáhl z ní nějakou vizitku. Pak vytočil newyorské telefonní číslo, které na ní bylo uvedeno.

„Neuvěřitelné záhady,“ ozvala se spojovatelka.

Zeptal se jí, jestli se už z terénu vrátila Kaela Dorna.

„Pokud vím, tak ano. Mohu vědět, kdo ji shání?“

Austin se představil a připravil se na výčitky či chladnou lhostejnost. Kaela na něj ale k jeho překvapení promluvila vřele znějícím hlasem. „Dobré jitro, pane Austine. Vidím, že jste dneska vstal brzo.“

„Někdo mi tvrdil, že ranní ptáče dál doskáče.“

„Mě skákání nikdy nebavilo,“ řekla na to Kaela. „Co pro vás můžu udělat?“

„Nejdříve mi povězte, proč se chováte tak přátelsky.“

„Proč bych nemela?. Zachránil jste mi život. A pak jste mi zařídil dopravu do Istanbulu na lodi kapitána Kemala.“

„Která zrovna nepřipomíná Queen Mary, pokud si vzpomínám.“

„Na tom nezáleží. Kapitán mi během zpáteční cesty pověděl o jednom vraku a vzal mě k němu. Byla to hodně stará a velká loď a já navíc předpokládám, že při její stavbě se ještě měřilo v loktech.“

„Noemova archa?“

„Kdo ví? A komu na tom záleží? Natočili jsme reportáž a ještě z toho káplo něco navíc. Takže ještě jednou děkuji. Když se ptám, co pro vás mohu udělat, myslím to zcela upřímně, třebaže mi ještě stále dlužíte večeři.“

„Což takhle bostonské fazole?“

„Měla jsem na mysli spíše skopové koleno s kouskem plecka ve Four Seasons.“

„Cokoli si budete přát. Nejdříve ale potřebuji vaši pomoc. Na palubě jedné jachty v bostonském přístavu se dnes uskuteční obchodní večírek a já potřebuji novinářskou akreditaci.“

„Něco zajímavého, o čem by se dala natočit reportáž?“

„Teď ne. Možná později.“

„Dobrá. Ale pod jednou podmínkou. Půjdu tam s vámi. Než řeknete ne, dobře si to rozmyslete.“

Austin na zlomek vteřiny pomyslel na její smyslnou krásu. „Jsme dohodnuti. Zajistím si dopravu na Loganovo letiště.“ Pak navrhl místo a čas setkání.

Když Austin zavěsil, opřel se a zadíval se jen tak do prostoru. V korálových očích měl nepřítomný výraz. Najít Razovovo centrální řídicí středisko by mohlo znamenat průlom, který on i NUMA potřebovali. Existoval ale ještě jeden důvod, proč se chtěl dostat na palubu jachty. Boris.

31

Boston, Massachusetts

KAELA DORNOVÁ ČEKALA NA NÁBŘEŽÍ britského společenství národů, které se táhlo podél bostonského přístavu, a sledovala přehlídku limuzín, od nichž se valil nepřetržitý proud důležitých osobností. Ty se hned řadily u mola a čekaly na transport na Razovovu jachtu. Stála poblíž řady dodávek, které sice patřily různým televizním společnostem, měly ale jeden společný prvek – z jejich střech vyrůstalo množství prutových i talířovitých antén, vzbuzujících dojem nějaké cizozemské vegetace. Zatímco si zvědavě prohlížela přijíždějící hosty, přistoupil k ní zezadu nějaký vysoký cizí muž a pozdravil ji. Aniž by si ho pořádně prohlédla, ze slušnosti pozdrav opětovala. Po vteřině toho ale zalitovala, neboť muž se jí poněkud zastřeným hlasem zeptal: „Promiňte, ale nepotkali jsme se už náhodou někde?“

Otočila se k němu, a když se na něj zadívala, nemohla se ubránit dojmu, že vypadá jako robustní verze… jak se ten zpěvák jen jmenoval?

„Ne,“ odvětila tónem, který představoval směsici údivu a pohrdání. „Nikdy.“

„Myslel jsem si, že jste mi tu neuskutečněnou večeři v Istanbulu odpustila.“ Jeho hlas byl nyní položen o několik oktáv níž.

Kaela si ho důkladně prohlédla, přičemž obzvláštní pozornost věnovala jeho širokým ramenům. „Bože můj! Vůbec jsem vás nepoznala.“

„Neříkají mi Muž tisíce tváří jen tak pro nic za nic,“ prohlásil Austin s ďábelským úsměvem. Pak rozpřáhl ruce. „Neoblékají se snad reportéři od podřadných televizních stanic zrovna takhle?“

Austin měl na sobě černé kalhoty, tričko téže barvy, sportovní sako, ošoupané tenisky New Balance a – přestože byla noc – také sluneční brýle Rayhb2.25.Ban připomínající éru sedmdesátých let. Kolem krku měl zlatý řetízek a jeho stříbřitě šedé vlasy zakrývala tmavě hnědá paruka.

„Vypadáte jako nějaký hollywoodský pohřebák,“ řekla Kaela. „Největší dojem na mě dělá ta paruka.“ Pak se na něj zadívala přimhouřenýma očima. „Co jste si to provedl s obličejem?“

„To je kyt. Nezbytné protiopatření, které vyžaduje doba rozkvětu technologií na rozpoznávání obličejů.“

Kaela si konečně vzpomněla na jméno, po němž dosud marně pátrala v paměti. „Pokud jim budete vůbec někoho připomínat, tak snad jen Roye Orbisona.“

„Pokusím se zapamatovat si to pro případ, že by někdo chtěl můj autogram. A teď, když už je kontrola totožnosti u konce, mohu vědět, jak se máte?“

„Mám se fajn, Kurte. Ráda vás zase vidím.“

„Doufám, že až budeme mít po práci, navážeme tam, kde jsme přestali.“

„To bych byla ráda,“ řekla a koketně sklonila hlavu. „To bych byla velmi ráda.“

Kaela na sobě měla hnědošedý kalhotový kostým, který zvýrazňoval křivky jejího těla. Austin si uvědomil, jak mocně na něj její exotický vzhled působí. S obrovským úsilím se přinutil vypudit veškeré chlípné myšlenky z hlavy. Alespoň pro tuto chvíli.

„Tak platí. Navrhuji dát si pak něco k pití v Ritzu.“ Přelétl očima po mužích a ženách oděných pro tuto slavnostní příležitost do dokonalého společenského oděvu. „Připravena zapojit se do mejdanu?“

Kaela mu na krk pověsila plastikovou identifikační kartu. „Od této chvíle jste Hank Simpson, náš zvukař. Nebude to těžká role. Dundeeho práce spočívá vesměs v přenášení věcí a držení tyče s mikrofonem. Pomůžu vám ho připravit. Mickey nás bude čekat u člunu pro zástupce médií. Prostě popadněte ta fidlátka a tvařte se hloupě.“

„Hloupého zvládnu,“ řekl Austin. Popadl těžké kovové kufříky, jako by jejich obsah tvořilo pouze peří, a vydal se za Kaelou k místu na molu, kde byla na pilíři připevněna cedule PRESS. K molu se zrovna blížil velký otevřený motorový člun, aby naložil další várku reportérů.

Brzy spatřili malou, podsaditou postavu Mickeye Lombarda, jak jim s kamerou na rameni spěchá vstříc. „Podařilo se mi natočit pár skvělých záběrů Kennedyových.“ Lombardo Austina i navzdory převleku okamžitě poznal. „A hele, náš strážný anděl,“ prohlásil s úsměvem. „Rád vás zase vidím, příteli.“

Austin si přiložil prst k ústům a rozhlédl se kolem.

„Ach, jistě, já zapomněl,“ zašeptal Lombardo. „Mimochodem, co se týče oblékání, máte dobrý vkus.“ Mickey byl podobně jako Austin oblečený skoro celý v černém.

„Kdyby se někdo ptal, zkuste odpovědět, že jsme od Blues Brothers,“ navrhnul Austin.

„Nerada vám kazím radostné shledání, hoši, ale náš kočár dorazil,“ přerušila je Kaela.

Austin zvedl kufříky se zvukařským vybavením a uložil je do člunu. Sedadla na jeho palubě byla rozmístěná v řadách jako v autobuse. Kaela si sedla mezi ně. Zbylá místa obsadila během několika minut nesourodá skupina tvořená novináři ve vypůjčených společenských oblecích a pečlivě upravenými televizními reportéry a reportérkami, doprovázenými suitou servilních asistentů. Motorový člun odrazil od mola a začal nabírat rychlost, přičemž jeho místo okamžitě zaujalo další plavidlo.

Plánované připlutí Razovovy jachty vzbudilo pozornost médií z celého východního pobřeží. Veřejnost se proto záhy dověděla o Razovově bohatství a politických ambicích i o záměru otevřít v Bostonu obchodní centrum za miliardu dolarů. Největší zájem ale vyvolala fyzická manifestace jeho neuvěřitelného majetku, obrovská luxusní jachta.

Kazačestvo představovalo to nejúžasnější plavidlo, které do zdejšího přístavu vplulo od doby dvoustěžňových plachetnic. Když se jachta přiblížila, odstartovaly jí vstříc televizní helikoptéry, přičemž letecké záběry, které filmaři z kroužících vrtulníků pořídili, poté obletěly celý svět. Speciální plavidla pro boj proti požárům jachtu přivítala mohutnými vodními fontánami vytvářejícími ve vzduchu obrovské oblouky. Stovky rekreačních lodí se pokusily dostat blíž, čluny pobřežní stráže je ale zahnaly zpět. Když pak jachta zakotvila, připluly ji uvítat motorové čluny plné politiků, vysokých státních úředníků a podnikatelů. Na dnešní slavnostní večírek ale obdrželi pozvání jen ti nejdůležitější a nejvlivnější lidé.

Jachta dostala povolení spustit kotvu mezi Loganovým letištěm a bostonským nábřežím, aby ti hosté, kteří do Bostonu dorazí letecky, mohli být na její palubu dopraveni čluny přímo z letiště. Jachta zářila od přídě až po záď barevnými světly, která ozařovala dokonce i samotný přístav. Aby tato společenská událost dostala ještě výjimečnější ráz, místní kongresová delegace přemluvila ministerstvo námořnictva, aby sem z Charlestonské státní loděnice poslalo fregatu USS Constitution, přezdívanou podle slavné Cromwellovy jízdy „Old Ironsides“, aby během noci kolem jachty proplula.

Toto staré válečné plavidlo normálně opouštělo své molo pouze jednou za rok jen proto, aby se otočilo, aby moře a povětrnostní podmínky na ni působily stejnoměrně. Tento neobvyklý manévr se v minulosti vždy děl s pomocí remorkérů. Během posledních let – po rozsáhlé renovaci, během které byly opraveny či vyměněny některé důležité konstrukční prvky pocházející z roku 1794 – byla však tato loď při některých významných příležitostech občas použita pro krátké plavby pod plnými plachtami. Austin zaslechl, jak jeden z televizních reportérů komusi říká, že fregata by měla kolem jachty nejprve proplout a že na její palubě je speciální oddíl složený z mariňáků a dělostřelců, kteří při té příležitosti vypálí slavnostní kanónovou salvu.

Když se jejich motorový člun přiblížil k jachtě, Austin se na ni zvědavě zahleděl. Vypadala přesně jako na záběrech, které pořídila Gamay. Měla ostrou příď do písmene V, vydutou záď a aerodynamické palubní nástavby. Na první pohled poznal prvky charakteristické pro rychlolodě, které Razovovi určitě umožňovaly tento svůj domov a zároveň ústředí společnosti během několika dnů přemístit na kterékoli místo na zeměkouli, kde byla slaná voda. Motorový člun se zařadil za několik dalších plavidel a po chvilce čekání přirazil u nějakých dvířek na boku jachty. Z otvoru se vyklonilo několik členů posádky a pomohli osazenstvu člunu vystoupit. Hosté byli poté předáni oficiálnímu uvítacímu výboru. Aniž by někdo podrobně studoval jejich identifikační karty zástupců médií, byli posláni k nějakému schodišti. Austin s jistým škodolibým potěšením zaznamenal, že ještě před chvílí dokonale učesané televizní reportérky po plavbě rychlým motorovým člunem vypadaly, jako kdyby delší dobu stály před výkonným ventilátorem.

Austin a Lombardo následovali Kaelina příkladu a se svým televizním nádobíčkem vyšli po schodech na hlavní palubu, která připomínala místo konání nějaké párty uspořádané pro smetánku pod širým nebem. Zástupci médií prošli špalírem mladých mužů a žen oblečených do kaštanově hnědých blejzrů a budících dojem, že je muselo vybrat nějaké hollywoodské oddělení pro obsazování filmových rolí. Každý dostal soubor propagačních materiálů určených pro tisk, malý upomínkový dárek v podobě přívěsku ke klíčům, který zpodobňoval ruského vlčáka, a odznak s logem Ataman Industries. Takto vybaveni pak byli nasměrováni do vyhrazeného prostoru na prodloužené zádi.

Tam je uvítal jakýsi pohledný mladík, který měl na saku nějaké hodnostní označení. Oznámil jim, že v tiskovém středisku proběhne setkání s guvernérem a starostou města. Pan Razov žádné rozhovory poskytovat nebude, pronese ale krátký projev. A pak, protože věděl, že kladnou publicitu nejlépe zajistí dostatek bezplatného jídla a pití, jim vysvětlil, kde najdou salon.

Zatímco ostatní spěchali k baru s nápoji zdarma, Austin s Kaelou a Lombardem zamířili k řadě mikrofonů a světlometů, aby si připravili k použití svou filmařskou techniku. Když byli hotovi, Austin uchopil Kaelu za štíhlou paži. „Neměli bychom se připojit k ostatním chudákům z branže?“

„Za minutku,“ odvětila. Odvedla ho k zábradlí, odkud měli nádherný výhled na městské panorama, jemuž dominovala stará celnice a dva mrakodrapy – Prudential Center a John Hancock Tower. V krásné tváři měla vážný výraz. „Než půjdeme dovnitř, ráda bych se vás na něco zeptala. Byl jste odhodlaný dostat se na palubu téhle lodi. Má Razov něco společného s tou černomořskou ponorkovou základnou či těmi bandity, kteří na nás zaútočili?“

„Jak jste k něčemu takovému došla?“

„Nebuďte, prosím, tak skoupý na slovo. Je to Rus. Oni byli Rusové. Jeho podnik má sídlo na pobřeží Černého moře.“

„Je mi líto, ale nemůžu vám povědět všechno. Pro vaše vlastní dobro. Bude to tak pro vás bezpečnější. Nějaká spojitost tady ale opravdu je.“

„Je Razov odpovědný za smrt Kemalova bratrance Mehmeta?“

Austin chvíli mlčel. Odhodlanému pohledu jejích jantarových očí se ale ubránit nedalo. „Nepřímo, ale obecně vzato ano.“

„Věděla jsem to. Nastal čas, aby za to ten hajzl zaplatil.“

„Postarám se o to, aby Razov dostal, co si zaslouží,“ prohlásil Austin.

„Chtěla bych se na té odplatě taky podílet.“

„Dostanete možnost natočit o tom všem reportáž, slibuji.“

„Ale já přece nemluvím o nějaké reportáži. Podívejte, Kurte,“ řekla s pocitem marnosti, „já nejsem nějaká holka z Kalifornského údolí, jejíž největší životní zážitek spočíval v tom, že ji vyhodili z nákupního střediska, protože v něm kouřila. Vyrůstala jsem v dost nebezpečném a tvrdém prostředí, a kdyby na mě moje máma nebyla ještě tvrdší, dělala bych teď někde v Soledadu a měla pravidelnou pracovní dobu od deseti ráno do osmi do večera. Chtěla bych nějak pomoci.“

„Už jste mi pomohla tím, že jste mě dostala na palubu.“

„To nestačí. Je zřejmé, že toho zmetka chcete přitlouct ke zdi. Byla bych ráda tím, kdo přitom podá kladivo.“

Austin se zapřísáhl, že udělá všechno pro to, aby se Kaela nikdy nerozhodla, že je třeba vzít si na mušku jeho.

„Dobře, dohodnuto, ale dneska v noci jsme na Razovově písečku. Zachovejte maximální zdrženlivost. Nechci, abyste vy či Mickey byli vystaveni nějakému nebezpečí. Chtěl bych se po lodi porozhlédnout sám. Souhlasíte?“ Kaela přikývla. „Budete k tomu mít příležitost, zatímco my se budeme věnovat zpovídání oficiálních hostů.“

Chytla ho za paži a zamířila s ním k salonu. „Ještě předtím ale dostanete možnost splnit jeden slib. Od chvíle, kdy jsme se poprvé setkali, marně čekám, až mě pozvete na ten drink.“

Připojili se k davu směřujícímu do rozlehlého salonu. Když do něj vstoupili, Austin na chvíli úplně zapomněl, že je na palubě nějaké lodi. Jako by je někdo přenesl v čase o století zpátky. Salon vypadal jako trůnní sál navržený nějakým architektem, který se specializuje na kasina v Las Vegas. Celý prostor představoval nezvyklou směs západní civilizace a východního barbarství. Nohy se jim zabořily do plyšového koberce v barvě královského nachu. Byl tak rozměrný, že kdyby ho rozstříhali, mohli by jím pokrýt podlahy v několika domech. Pod klenutým stropem zdobeným malovanými andělíčky a nymfami visely křišťálové lustry. Podél stěn salonu se táhly řady pozlacených hranatých sloupů zdobených reliéfy.

Hosté představovali reprezentativní vzorek mocných a vlivných obyvatel Bostonu. U velkého středového stolu, který se přímo prohýbal pod nejrůznějšími ruskými specialitami, se strkali a bojovali o místo politici s červenými nosy a břichy narvanými do vypůjčených smokingů. Opačný extrém představovaly až nezdravě hubené ženy sedící u rokokových stolků a šťourající se v jídle, jako kdyby bylo otrávené. Tu a tam postávaly skupinky uštěpačných podnikatelů radících se, jak nejlépe bohatému Razovovi pomoci utratit jeho peníze. Od stolu ke stolu přelétaly jako včely hledající nektar celé legie právníků, finančníků, lobbyistů z Beacon Hill a členů personálu. Na vzdálenějším konci salonu se vypínalo pódium, místo zlatého trůnu na něm ale stála kapela vyhrávající jakousi živou ruskou lidovou písničku. Austin si s nelibostí uvědomil, že ti muzikanti jsou oblečeni jako kozáci.

Zatímco se Austin a Kaela rozhlíželi po nějakém vhodném místě, kde by si mohli zapálit, ozvalo se z pódia víření bubnů. Poté na ně vystoupil nějaký muž v saku s emblémem, s přehnanou zdvořilostí všem přítomným poděkoval, že se rozhodli poctít je svou přítomností, a pak oznámil, že jejich hostitel by rád pronesl pár slov. O chvíli později vystoupil na pódium muž středního věku ve světle modrém obleku a převzal od svého předřečníka mikrofon. K nohám si mu sedli dva ruští vlčáci, štíhlí a vznešeně vypadající psi se sněhobílou srstí.

Austin přistoupil blíž, aby na Razova lépe viděl. Razov jako nějaký mazaný ničema vůbec nevypadal. Kdyby neměl protáhlý obličej s tak výraznými rysy a až mrtvolně bledou pokožku, působil by docela všedním dojmem. Austin si připomněl, že dějiny lidstva jsou plné zcela obyčejně vyhlížejících mužů, kteří svému okolí přinesli nezměrné utrpení. Hitler by mohl být klidně považován za hladovějícího umělce, kterým ostatně v mládí také byl. Roosevelt zase nazýval Stalina „strýčkem Joem“, jako by nešlo o masového vraha, ale o nějakého milého starého příbuzného. Razov se ujal slova.

Dobrou angličtinou s pouze nepatrným přízvukem řekl: „Rád bych vám všem poděkoval, že jste se rozhodli zúčastnit se tohoto večírku uspořádaného na počest vašeho nádherného města.“ Na okamžik se odmlčel a ukázal rukou na své psy. „Saša a Gorký se rovněž cítí velmi potěšeni vaší přítomností.“ Bylo jasné, že psy přivedl jen proto, aby mu pomohli prolomit ledy. Když pak utichl potlesk a smích, byli oba psi odvedeni. Razov jim zamával, pak se na přítomné usmál a pokračoval. Hovořil hlubokým barytonem a autoritativním způsobem. Měl od přírody zvláštní dar budit dojem, že se každému dívá do očí. Během několika minut mu všichni v místnosti doslova viseli na rtech. Dokonce i politici se přestali cpát a začali mu věnovat pozornost.

„Je pro mě velkou ctí mluvit zde, v kolébce americké nezávislosti. Jen pár mil odtud leží Bunker Hill, místo památné bitvy, a jen o kousek dále Lexington, kde byl vypálen výstřel slyšitelný po celém světě. Vaše školská a léčebná zařízení jsou legendární. Udělali jste mnohé, co mou zemi inspirovalo, a tak bych chtěl na oplátku učinit slib, že nechám vybudovat ruské obchodní centrum, které by dohlíželo na hladký průběh obchodování mezi našimi úžasnými zeměmi.“

Kaela položila ruku na Austinovu paži a stiskla ji. „Budu čekat.“

Austin si proklestil cestu k jedněm postranním dveřím a vyšel ven do chladivé noci. Většina lidí poslouchala v salonu Razovův projev, takže paluba zůstala prakticky prázdná. Narazil jen na číšníka, který mu vnutil talíř s nějakými klobásami a libovým masem obraným z žebírka. Austin chtěl nejprve počkat, až číšník zmizí z dohledu, a pak hodit talíř i s obsahem do vody, dospěl ale k názoru, že když se bude potloukat po lodi s talířem v ruce, nevzbudí velké podezření.

Loudavým krokem zamířil k přídi. Po chvíli mu cestu přehradil natažený provaz s cedulkou PRIVATE. Paluba za provazem byla ponořena do tmy. Razov své siláky zřejmě držel stranou, aby se hosté při pohledu na ně zbytečně nevyděsili. Zatímco se Austin snažil ve tmě něco zahlédnout, objevil se znenadání nějaký podsaditý muž s charakteristickou boulí na saku. Bylo jasné, že pod ním ukrývá zbraň. Přistoupil k Austinovi a s těžkým ruským přízvukem řekl: „Tady je to přívatni.“

Austin se na něj opile usmál a nabídl mu talíř. „Klobásku?“

Strážný na něj nevlídně pohlédl a pak pokračoval v obchůzce. Austin chvíli počkal, a když muž zmizel, chystal se provaz podlézt. Najednou ale uslyšel tichý pleskot. Když se otočil, spatřil, jak jeho směrem běží dva bílé přízraky. Razovovi vlčáci. S volně vlajícími vodítky doběhli až k němu, opřeli se mu předními tlapami o hruď, až přitom málem upadl, a pak pohroužili své dlouhé čumáky do talíře. Austin ho raději položil na palubu. Psi hlasitě schlemstali klobásky i maso, vylízali talíř a pak se na Austina zadívali, jako by očekávali přídavek.

Pak se ozval dusot a přihnal se muž, který měl psy na starost. Řekl cosi rusky, zřejmě nějakou omluvu, popadl vodítka a někam psy odvlekl. Austin počkal, dokud opět nebyl sám, a poté provaz podlezl. Tiše jako duch začal postupovat dopředu. Díky svému černému oděvu brzy splynul s tmou.

Po několika minutách se zastavil u ventilačního vývodu, který byl asi tak o třicet centimetrů vyšší než on. Sáhl do kapsy, vytáhl nějaký předmět, který svým tvarem i velikostí připomínal Palm Pilot, a zmáčkl jakési tlačítko. Na předmětu se zeleně rozsvítil ciferník s několika čísly. Yaegerův „čmuchal“ byl připraven dát se do práce.

Když se Austin připravoval na cestu do Bostonu, zavolal mu Yaeger a vzrušeným hlasem mu řekl: „Myslím, že už vím, jak se do toho systému dostat. Wi-fi.“

Austin se už dávno přestal divit zvláštní řeči, kterou Yaeger hovořil. Dospěl k názoru, že počítačoví géniové jako Hiram žijí v nějakém jiném světě a ke své rodné řeči se vracejí jen občas. Požádal ho o vysvětlení. Yaeger mu řekl, že wi-fi je zkratka pro jeden druh bezdrátové technologie přenosu dat, který přijde vhod ve velkých komplexech.

„Představ si, že řídíš nějakou velkou nemocnici,“ začal mu Yaeger vysvětlovat. „Chceš, aby tví zaměstnanci měli přístup k důležitým informacím, i když zrovna nebudou sedět u svých počítačů. Nevidíš důvod, proč by se pokaždé, když chtějí něco zjistit, museli vracet do kanceláře třeba z opačného konce budovy. Takže vytvoříš bezdrátovou počítačovou síť, která funguje jen v prostoru budovy či nějakého komplexu. Klíčoví zaměstnanci s sebou budou nosit přenosné počítače. Jednoduše je zapnou, naladí správnou frekvenci a získají okamžitý přístup do hlavního systému.“

„To zní velmi zajímavě, Hirame, ale co to má co dělat s naším problémem?“

„Všechno. Ta jachta tenhleten bezdrátový systém má.“

Austin ještě pořád nepochopil, kam Yaeger míří, Hiramovo nadšení ale působilo nakažlivě. „Jak to víš?“

„Přišla s tím Max. Když jsme si při pokusech rozlousknout ten jejich kód natloukli kokosy, začala se pídit po všech dostupných informacích o Razovově jachtě. Moc toho nebylo, protože Ataman Industries ji postavilo ve své vlastní loděnici na pobřeží Černého moře. Elektronika ale byla nad jejich síly, tak nakoupili americké součástky a samotnou instalaci svěřili jedné francouzské firmě. Max se těm Francouzům nabourala do souborů. Zjistila, že na jachtě vybudovali wi-fi.“

„Dokážu pochopit, že by něco takového mohla potřebovat nemocnice, ale jachta?“

„Zamysli se nad tím, Kurte. Loď téhle velikosti má svou vlastní komunitu. Představ si, že jsi lodní hospodář, máš na starosti veškeré finance, a zrovna když jsi na opačném konci lodě, někdo se tě zeptá třeba na výplatu. Zapneš laptop, kde to všechno najdeš. Nebo takový šéfkuchař. Je ve své kajutě a najednou má zkontrolovat stav zásob. Nebo si představ, že jsi první důstojník, který si v rámci přestávky na oběd zajde do jídelny a pak potřebuje zjistit, kdo má kde službu.“

„Jak nám to pomůže s naším hlavním problémem? S tím chybějícím heslem?“

„To heslo tam někde musí být. Kdybychom se s Max mohli dostat přímo do systému, mohli bychom si v příhodnou dobu něco stáhnout a blíže se na to podívat.“

„A co vám v tom brání?“

„Par věcí. V prvé řadě skutečnost, že ty informace jsou před neoprávněným používáním chráněny zakódováním. A za druhé fakt, že signál pro bezdrátový přenos je slabý. Pokrývá jenom samotnou jachtu. Potřebuji někoho, kdo by na její palubu umístil čmuchala.“

„Zase používáš tu svou počítačovou hatmatilku.“

„Promiň. To je přístroj, který by se dokázal napíchnout na jejich síť, půjčit si trochu jejich signálu a poslat ho do náruče nedočkavě čekající Max.“

„Působivé. Ty ale tvrdíš, že mají soubory zakódovány. Co tě vede k přesvědčení, že tě ten kód zase nezastaví?“

„Nic. Ale to není žádná speciální šifra jako ta na té záhadné lodi. Můžeme se dovnitř dostat nepřímo, jakoby postranními dvířky. Navíc Max je odhodlaná to podniknout.“

„Nic se nevyrovná odhodlané ženě, byť kybernetické. Kde si to elektronické čmuchadlo můžu vyzvednout?“

„Agenturní kurýr už je na cestě s balíčkem. Instrukce najdeš uvnitř.“

Instrukce byly jednoduché. Zapnout čmuchala, přesvědčit se, že se napojil na signál, a pak ho pomocí magnetu na zadní straně přichytit. Yaeger mu pro každý případ ty elektronické hračky poslal rovnou dvě.

Austin nyní strčil čmuchala do ventilační šachty a umístil ho tak, aby nebyl vidět. Poté došel k jednomu záchrannému člunu, přiložil dlaň na konstrukci jeho spouštěcího zařízení a začal ho pomalu směrem dolů ohmatávat. Když se poté spustil na všechny čtyři a pokračoval v hledání, našel malou dutinu. Strčil dovnitř druhého čmuchala a začal se zvedat, když tu za sebou uslyšel tiché cvaknutí. K dolní části zad se mu něco pevně přitisklo.

32

„JAK STÁRNETE, KURTE AUSTINE, ZAČÍNÁTE být poněkud lehkomyslný. Příště by se vám to mohlo nevyplatit.“

Tlak na jeho kříž ustal. Austin se otočil a spatřil Petrova. Jizva na jeho tváři měla v měsíčním světle popelavý nádech.

„Když jste mi do zad zaryl tu pistoli, zestárnul jsem nejmíň o dalších deset let, Ivane. Nějaký krátký jednoduchý pozdrav by na přitáhnutí mé pozornosti stačil taky.“

„Dělám to, abych nevyšel ze cviku,“ řekl Petrov. „Mohl bych zlenivět a přestat nahánět strach.“

„To zatím nehrozí, můžete mi věřit. Kdo vás vpustil do země?“

„Moje návštěva zde je na rozdíl od vašeho nelegálního vpádu do Ruska posvěcena vaším ministerstvem zahraničních věcí. Jsem ve Spojených státech na služební cestě jako zástupce jedné státní instituce, zabývající se škodlivým sibiřským hmyzem. Požádal jsem ruský konzulát, aby mě připsal na seznam hostů pro tuhle recepci.“

„Jak jste mě objevil?“

„Viděl jsem vás opouštět salon a sledoval vás až sem. Váš obličej mě oklamal, to musím přiznat, ale ta široká ramena jen tak neschováte a ten sebevědomý způsob chůze taky jen těžko změníte. Zajímalo by mě, kde jste sehnal tu hroznou paruku.“

„Koupil jsem ji u jednoho pouličního stánku KGB.“

„Vzhledem k současné situaci u nás doma by mě to ani nepřekvapilo. Mohu se vás zeptat, proč se tady ve tmě plížíte po čtyřech?“

„Ztratil jsem kontaktní čočku.“

„Opravdu? Nevzpomínám si, že bych ve vaší složce našel o kontaktních čočkách nějakou zmínku.“

Austin se zachechtal a pak Rusovi řekl o elektronických přístrojích, které si přinesl. Na Ivana to očividně udělalo dojem. Nic nenamítal, jen ho požádal, aby ho o dalším vývoji situace průběžně informoval. „Navrhuji, abychom se vrátili k ostatním,“ řekl pak. „Většina strážných sice dává pozor na hosty, pár jich tu ale obchází.“

Austin si uvědomoval, že i tak už příliš pokoušejí štěstí. Zamířili zpátky za světlem a hudbou, ale se snahou maximálně využívat každého stínu a všech tmavých míst. Zahlédli pouze jednoho strážného, a tak se schovali za úvazný kůl a počkali, dokud nepřejde. O chvíli později se už mohli začít tvářit, že se jen tak procházejí po palubě.

Petrov, který ve svém smokingu vypadal poměrně uhlazeně, si zapálil cigaretu. „A co máte v plánu teď?“

„Počítám, že Razovova oblíbeného mnicha jste nikde neviděl, nebo ano?“

„Domnívám se, že Razov dává přednost tomu Borise moc na takových společenských akcích neukazovat. Možná na lodi ani není. Pravděpodobně ho vůbec neuvidíme.“

„V tom případě si asi na pár minut pohovořím s naším hostitelem.“

„S Razovem? Myslíte si, že by bylo rozumné takhle si zahrávat, když jste na jeho hřišti?“

„Třeba ho tak vyplaším, že se dopustí chyby.“

„Slyšel jsem, že když člověk vyplaší chřestýše, nemusí se mu to vyplatit, ale dělejte, jak myslíte. Myslím, že se tu budu jen tak poflakovat a užívat si zdejšího pohostinství.“

„Jste tu sám?“

Petrov využil toho, že kolem nich procházel číšník, a vzal si z jeho tácu skleničku s vodkou. Obrátil ji do sebe a usmál se. „Kdybyste mě potřeboval, nebudu daleko.“

Zábava už běžela naplno. Hosté se procházeli po palubě s talířky a skleničkami. Kozácká kapela přestala hrát ruské lidovky a přešla na rockový repertoár. Petrov se vmísil do davu a zmizel jako suchý list, který spadl na hladinu dravého potoka. Austin zaregistroval skupinku lidí, v jejichž středu stál Razov. Přistoupil blíž a začal přemýšlet, jak se dostat přes osobní strážce, kteří mu stáli po boku. Pár dlouhonohých loveckých psů ale vše vyřešil za něj. Oba vlčáci se svému pánovi vytrhli a vrhli se k Austinovi. Byl to mrtvý závod. Stejně jako předtím i teď se postavili na zadní tlapy, předními se mu opřeli o hruď a začali mu olizovat obličej. Austin se pootočil a pomocí lokte a boku se jich zbavil.

Pak uchopil obě vodítka, ale jen kousek za obojky, aby oba rozvášněné psy udržel pod kontrolou. Za okamžik k němu přiběhl tentýž muž jako předtím, tentokrát ale s hrůzou v očích. Austin se mu chystal vodítka předat, pak si ale všiml, že k němu míří i Razov se svými osobními strážci.

„Vidím, že Sašu a Gorkyho už znáte,“ řekl Razov a vlídně se na něj usmál. Vzal si od Austina vodítka a zavrčel něco rusky. Psi okamžitě poslechli a sedli si mu k nohám, každý po jedné straně. Jejich chvějící se těla ale prozrazovala, jak těžký boj přitom musí svádět se svými instinkty.

„Před chvílí jsem se s nimi rozdělil o trochu masa a pár klobásek,“ řekl Austin. „Doufám, že vám to nevadí.“

„Jsem překvapen, že si to od vás vzali,“ prohlásil Razov. „Mají mnohem kvalitnější stravu než většina lidí. Jmenuji se Razov.“ Natáhl ruku a podíval se na cedulku zavěšenou kolem Austinova krku. „Tenhle večírek pořádám já.“

„Ano, vím. Slyšel jsem vaši slavnostní řeč. Velmi působivá.“ Stiskl Razovovu ruku tak, až mu v ní zapraštěly kosti a v jeho tváři se objevil výraz bolesti. „Já se jmenuji Kurt Austin.“

V Razovově obličeji se neobjevily žádné emoce. „Slavný pan Austin. Vypadáte úplně jinak, než jak jsem si vás představoval.“

„Vy také. Jste mnohem menší, než jsem očekával.“

Razov se ale nenechal vyprovokovat. „Netušil jsem, že jste změnil zaměstnání a dal se k televizi. Naposledy jste, pokud je mi známo, pracoval pro Národní agenturu pro podmořský výzkum.“

„Tohle je jen na přechodnou dobu. Pořád ještě pracuji pro agenturu. Zrovna teď jsme v Černém moři hledali jeden poklad.“

„Doufám, že to pro vás neznamenalo ztrátu času.“

„Někdo nám ho z vraku lodě jménem Oděská hvězda vyfouknul těsně před nosem.“

„To mě mrzí. Ale dneska vládne mezi hledači pokladů velká konkurence.“

„Víte, čemu nerozumím? Proč si dá někdo, kdo je nezřízeně bohatý už teď, tolik práce s vyzvedáváním několika lesklých cetek.“

„Nás Rusy takové cetky, jak to nazýváte, vždycky fascinovaly. Jsme přesvědčeni, že nevyjadřují jen bohatství, ale že svému majiteli rovněž propůjčují jistou moc.“

„Klenoty carovi a jeho rodině mnoho dobrého nepřinesly.“

„Carova rodina doplatila na zrádce z vlastních řad.“

„Předpokládám, že ten poklad hodláte vrátit ruskému lidu.“

„Vy o našich lidech vůbec nic nevíte,“ řekl Razov. „Šperky je nezajímají. Potřebují pevnou ruku vůdce, který by jim vrátil pocit národní hrdosti a vypořádal se se zeměmi, které kolem Ruska krouží jako supi.“

„Což by se stalo, pokud by vaše tajná operace Trojka vyšla.“

„Na operaci Trojka nic tajného není,“ řekl Razov s nezastíraným pohrdáním. „Tak zní pouze zkrácené označení pro můj plán vybudovat v Bostonu, Charlestonu a Miami obchodní centra. Podívejte se kolem sebe, pane Austine. Na mých aktivitách nic zlověstného není.“

„A co ten masakr na palubě jedné naší lodi? Ten byste nazval jak?“

„Četl jsem o tom v novinách. Je to tragédie, o tom není pochyb, s tou nešťastnou událostí ale nemám nic společného.“

„Nevyčítám vám, že se k tomu nechcete přiznat. Byla to totiž zpackaná akce. Podělal jste to, Razove. Ti vaši vzteklí psi se vrhli na jinou loď. Já jsem na palubě Mořského lovce nebyl, takže vaši muži jeho posádku povraždili úplně zbytečně. To vy už ale samozřejmě moc dobře víte.“

Austin zaregistroval v Razovových očích hněvivý záblesk. „Zklamal jste mě, pane Austine. Vloudil jste se v tomhle směšném převleku na palubu mé lodě, popíjíte mou vodku, pojídáte mé jídlo a pak se mi za mou pohostinnost odvděčíte tím, že mě označíte za vraha.“

„K tomu, abych se dostal na palubu vaší lodě, jsem měl jiný důvod. Chtěl jsem pohlédnout do tváře vražedné bestie, kterou hodlám zničit.“

Maska přívětivého politika se rozplynula, místo ní se v Razovově obličeji objevil výraz pouličního gangstera. „Vy byste mě chtěl zničit? Pro mě jste jen hmyz. Blecha.“

„Možná, ale tam, odkud přicházím, skáče takových blech spousta. Koušou všechny.“

„NUMA a vaše vláda nemají dost sil, aby mě zastavily,“ prohlásil Razov. „Až se mi podaří vrátit Rusku jeho dřívější slávu, Spojené státy budou už jen uslintaným a fňukajícím děckem, žebrákem s vyčerpanými zdroji, slabou a zmatenou vládou…“ Razov si uvědomil, že zašel příliš daleko, a tak větu nedokončil. „Na mé jachtě už nejste vítaným hostem, pane Austine. Moje ochranka vás doprovodí ke člunu.“

„Cestu najdu sám. Ještě se uvidíme, pane Razove.“ Otočil se a zamířil pryč.

Na Razovových rtech se objevil krutý úsměv. „K tomu už nebudete mít příležitost.“

Razov kývl na strážné a ti se vydali za Austinem. Ten tiše hvízdl. Oba vlčáci nastražili uši a vrtíce ohony se s vlajícími vodítky vrhli k Austinovi. Když k němu přiběhli, usmál se a pohlédl Razovovi zpříma do očí. Spatřil v nich čistou nenávist. Pak se otočil a rychle se vydal směrem k zádi. Když se pak se psy po boku prodíral davem, uvědomil si, že by se jich měl zbavit. Byli moc nápadní a vzbuzovali by příliš velkou pozornost.

Zastavil se, poplácal psy po hlavě a poté jejich vodítka předal nějaké vyděšené mladé ženě v kaštanově hnědém blějzru. Sundal si paruku i brýle a strčil je ženě do kapsy.

„Mohla byste to, prosím, vrátit panu Razovovi? A vyřiďte mu mé díky.“

Pak rychle došel ke vchodu do salonu a vlétl mezi lidi uvnitř. Jak se jimi proplétal, málem porazil Kaelu.

„Kam ten spěch?“ zeptala se.

„Co možná nejrychleji z téhle jachty zmizte,“ řekl jí.

„A kam máte namířeno vy?“

„Ještě nevím. Asi tak za hodinu se sejdeme v baru hotelu Ritz.“

Políbil Kaelu na tvář a zamířil ke schodišti, které vedlo k otvoru, u něhož přistávaly čluny. Doufal, že se mu podaří na nějaký se dostat, ale musel se té myšlenky vzdát. Po stranách schodiště stáli dva strážní a pátravě hleděli do davu hostů. Austinův předpoklad, že Razov by v přítomnosti tolika lidí nic násilného nepodnikl, byl zřejmě mylný. Rus toho prozradil víc, než chtěl, a byl ochoten na sebe takové riziko vzít. Austin se otočil a opět se vmísil mezi hosty. Doufal, že se mu podaří získat alespoň pár minut, aby mohl vymyslet nějaký alternativní únikový plán. Sotva však udělal několik kroků, kdosi ho popadl za paži.

Austin se prudce otočil a zaujal bojový postoj. Petrov jeho ruku okamžitě pustil. Usmíval se na něj, jeho oči se ale dívaly smrtelně vážně.

„Myslím, že touhle cestou byste se raději vydávat neměl,“ řekl.

Austin se podíval stejným směrem jako Petrov. Mezi hosty si klestil cestu jeden strážný. Všiml si Austina a řekl něco do malého mikrofonu připevněného ke klopě saka. Austin se nechal Petrovem zavést k nějakým dveřím, prošel jimi, minul taneční parket a dalšími dveřmi vyšel na palubu. Pak oba zamířili k nějakému schodišti, u toho ale opět stála stráž, vysoký muž s vysílačkou u ucha.

Petrov nasadil široký úsměv, došel k němu a řekl mu něco rusky. Strážný na něj podezíravě pohlédl a sáhl pod sako pro zbraň. Petrov se rozmáchl a udeřil ho pěstí do břicha. Muž se ohnul v pase a zalapal po dechu. Když se poté narovnal, zjistil, jak vypadá Austinův pravý hák. Obrovitý strážný se skácel jako vysoký strom podťatý dřevorubcem.

Překročili jeho bezvládné tělo a sešli po schodech na spodní palubu. Tam Austin spatřil nějaké dveře podobné těm, kterými vstoupili na loď. Petrov odsunul zástrčku a pak dveře otevřel. Austin pohlédl na temnou hladinu a začal se smiřovat s nutností skočit dolů a ke břehu doplavat, v té chvíli ale problesklo tmou světlo a on zahlédl silný motorový člun. Jeho motor tiše předl a u kormidelního kola seděl nějaký muž. Když spatřil Petrova, usmál se na něj a zamával.

„Dovolil jsem si zařídit náhradní dopravu,“ řekl Petrov.

„Domníval jsem se, že jste tu sám.“

„Nikdy nevěřte bývalému příslušníkovi KGB.“

Austin si v duchu vynadal. Na rozdíl od Petrova odhodlanost jejich společného nepřítele podcenil. Tak se těšil na konfrontaci s Razovem, že úplně zapomněl na únikový plán. Bude muset Ivanovi za důkladnost, jakou věnoval i tomu sebemenšímu detailu, poděkovat. Slezl na palubu člunu, a když se vedle něj ocitl i Petrov, muž u kormidelního kola zařadil rychlost. Plavidlo vystřelilo tak rychle, že málem přelétli přes palubu. Když se opět narovnali, letěl už člun se vzpřímenou přídí po hladině.

Austin pohlédl přes rameno na jasně osvětlenou jachtu. Když si představil, jak asi bude Razov a jeho zabijácká banda na jejich útěk reagovat, musel se usmát. Jeho radost ale trvala jen chvíli. Třebaže žádnou střelbu neslyšel, do člunu se začaly zavrtávat kulky. Nepřilétaly ale z lodě, nýbrž ze samotného přístavu. Dokonce věděl odkud, protože ve tmě spatřil krátké záblesky výstřelů. Do trupu znova zabušily střely a několik z nich si našlo cestu do Petrovova kolegy. Chraptivě vykřikl a zhroutil se na kormidelní kolo. Člun se naklonil na stranu a začal se stáčet.

Petrov mužovo tělo popadl a odtáhl na stranu a Austin se mezitím chopil kormidelního kola. Na jejich motorový člun dopadly světelné kužely reflektorů. Razov se chytře pojistil. V širokém kruhu kolem jachty nechal rozmístit čluny s ozbrojenou posádkou.

Do člunu se zaryla další sprška střel. Austin si uvědomil, že existuje jen jediný způsob, jak se z té pasti dostat – proplout přímo mezi střílejícími čluny. Zamířil do mezery mezi dvěma reflektory. Když se mezi ně vřítil, Razovovi muži přerušili střelbu, protože se obávali, že by se mohli ocitnout ve vlastní křížové palbě, jakmile se ale motorový člun ocitl na druhé straně, začali po něm divoce pálit vším, co měli.

Voda okolo člunu doslova explodovala stovkami malých gejzírů. Několik kulek zasáhlo čelní ochranné sklo, které se roztříštilo. Petrov se chytil za hlavu a zhroutil se na podlahu. Austin se co nejvíc přikrčil a pokusil se ze člunu vymačkat každou unci rychlosti, která se snad ještě ukrývala v silném přívěsném motoru. Bylo to rychlé plavidlo, ale pronásledovatelé měli ještě rychlejší. Z obou stran je začala dohánět světla. Austin pohlédl ke břehu. Nikdy se jim to nemůže podařit… Najednou se jim úkryt nabídl sám od sebe. Přímo před člunem spatřil palubními světly nasvícené stěžně s plachtami. Old Ironsides.

Do člunu zabušila dávka střel vypálených šikmo zezadu a blízko vodorysky se v laminátovém trupu objevila řada dalších děr. Austin se pokusil udržet člun v ideální poloze s lehce zvednutou přídí, díry po střelách ale byly tak velké, že se dovnitř začala drát voda. Přívěsný motor ještě chvíli burácel, pak se však se škytnutím zastavil. Člun začal pomalu klesat, asi jako do hlubin se nořící ponorka. Po chvíli zmizel pod hladinou a s ním i Petrov. Austin se za ním potopil, popadl ho za límec a zamířil s ním k hladině. Když se vynořil, přivítalo ho oslepující světlo a nějaké nesrozumitelné výkřiky.

Něčí silné paže Austina popadly za ruce a za límec saka a vytáhly ho ze studené vody. Když si protřel oči, zjistil, že je na palubě přibližně deset metrů dlouhého člunu se stejně tvarovanými konci. U dlouhých vesel seděl asi tucet mužů v bílých námořnických uniformách s černými šátky kolem krku. Veslovali zkušeně a sehraně, jako kdyby nikdy v životě nic jiného nedělali. U Austinových nohou ležel Petrov. Z rány na hlavě mu vytékala krev, neomdlel však. Dokonce Austinovi malátně pokynul.

„Jste v pořádku, pane?“ zeptal se nějaký mladý muž, který seděl na zádi hned vedle Austina a svíral v ruce kormidelní páku. Přes bílou námořnickou uniformu měl oblečený dlouhý černý plášť se zapínáním na mosazné knoflíky, kolem krku měl rovněž černý šátek a na hlavě černý třírohý klobouk s bílým lemováním.

„Jsem jen trochu navlhlý. Děkuji, že jste nás vytáhli z vody.“

Muž u kormidla natáhl ruku. „Josh Slade. Jsem velícím důstojníkem na USS Constitution. Viděli jsme vás shora,“ řekl a ukázal na starý, efektně nasvícený trojstěžník, který spočíval na vodě ve zhruba stometrové vzdálenosti.

„Jsem Kurt Austin a jsem zaměstnancem Národní agentury pro podmořský výzkum.“

„Co tady NUMA dělá?“

Když mu Slade tu otázku pokládal, zatvářil se pobaveně. Austin si sáhl na falešný nos. Lepidlo se při pobytu ve vodě částečně rozpustilo a jeho okrasa teď visela jen na kousku ještě stále přilepené gumy. Strhnul si ji a hodil do vody.

„To by bylo dlouhé vyprávění,“ prohlásil a zakroutil hlavou. „Jak je mému příteli?“

„Vypadá to, že rána už přestává krvácet. Až ho dopravíme na ošetřovnu, bude mu poskytnuta první pomoc.“

Po vodě k nim dolehla hudba ozývající se z Razovovy jachty. Austin se tím směrem zadíval. Doufal, že Kaela a Lombardo jsou v pořádku. Po člunech a jejich posádkách, kterým dělalo velkou radost střílení, nebylo ani vidu, instinkt i vlastní zkušenosti mu ale napovídaly, že se skrývají nedaleko.

„Všiml si někdo z vás těch rychlých motorových člunů, které pluly za námi?“

„Jen letmo. Byly přímo za vámi, když jste se ale dostali do potíží, zmizely. Nechápali jsme, proč ti lidé nezastaví a nepomůžou vám. Netuším, kam zmizeli. Měli jsme spoustu práce se spouštěním člunu a neměli jsme čas věnovat jim pozornost.“

„Ještě štěstí, že jste se objevili. Doplavat ke břehu by byla fuška.“

„Moje slova. Za normálních okolností bychom tu tak pozdě nebyli. Constitution vyplouvá jen jednou za rok, čtvrtého července. Vždycky uskutečňujeme půlnoční vyhlídkovou plavbu. Poslali nám oddíl dělostřelců, takže můžeme každý den vypálit i slavnostní salvu. Po jednadvaceti výstřelech ze dvou kanónů. Guvernér a starosta pro nás od ministerstva námořnictva získali souhlas k téhle akci. A co se nestalo? Koukáme, jak se řítíte po hladině, a pak se najednou zastavíte a zmizíte pod vodou.“

Austin neviděl důvod, proč by měl chodit kolem horké kaše. „Museli jsme poněkud chvatně opustit party na té jachtě. Z těch člunů, co jste viděli, po nás začali střílet a zabili našeho kormidelníka.“

Důstojník se na Austina zadíval, jako by pochyboval o jeho zdravém rozumu. „My jsme žádnou střelbu neslyšeli.“

„Měli na zbraních nasazeny tlumiče.“

„Když o tom tak přemýšlím, uvědomuji si, že jsme zahlédli nějaké záblesky, které by mohly být od střelby. Mysleli jsme si ale, že jde o blesky fotoaparátů. Co byli ti chlapi zač?“ Na odpověď ale nepočkal a hned dodal: „Na minutku mě budete muset omluvit.“

Slade kormidloval tak, aby minul záď fregaty s bílým orlem a jménem lodě vyvedeným zdobným písmem, a pak je nasměroval pod člunový jeřáb, jehož výložníky trčely nad vodu jako napřažené dřevěné paže. Veslaři vyndali vesla ze závěsů a zvedli je do vertikální polohy, poté ke člunu připevnili lana visící z jeřábu a nechali se i s ním zvednout do úrovně paluby.

Petrov byl s pomocí námořníků nacházejících se na fregatě přesunut na palubu. Už poněkud pookřál a dokázal sám i jít, z každé strany ho ale musel jeden člen posádky podpírat. Někdo už mezitím naskládal na zem několik záchranných vest a vytvořil tak provizorní matraci, aby Rus nemusel ležet na tvrdé palubě. Další námořník podal Austinovi nějaký plášť, aby si mohl svléknout mokré sako a vzít si na sebe aspoň něco suchého.

Slade si sundal klobouk a strčil si ho do podpaží. Byl to tmavovlasý, asi pětadvacetiletý muž, o pár čísel vyšší než sto pětaosmdesát centimetrů měřící Austin. Měl natolik zvláštní, ostře řezané rysy a vzpřímený postoj, že by jeho fotografie mohla být klidně použita pro plakáty vyzývající mladíky ke vstupu do řad válečného námořnictva.

„Vítejte na palubě Old Ironsides, nejdéle sloužící válečné lodě na světě, navíc stále ještě disponující posádkou složenou z příslušníků amerického válečného námořnictva v aktivní službě.“ Když ta slova pronášel, v hlase mu zaznívala neskrývaná pýcha.

„‚Hej, strhněte tu její rozedranou vlajku! Zbytečně dlouho se tam třepotá,“ zarecitoval Austin slavnostním hlasem začátek básně Olivera Wendella Holmese s názvem „Old Ironsides“, která Američany přivedla na myšlenku tuto loď zachránit.

Slade se usmál a zarecitoval druhý verš: „‚A nejeden vzhlédl se slzou v oku, by spatřil zástavu, jak se na obloze mihotá.‘ Zdá se, že toho o námořní historii dost víte.“

„Vím, že tahle loď bojovala s berberskými piráty a že z ní Brity v roce osmnáct set dvanáct pořádně bolela hlava. Že v boji nikdy nepoznala porážku. Při střetnutí s britskou fregatou HMS Guerriere se dělové koule od jejího trupu odrážely, jako kdyby byla z oceli.“ Jeho oči až téměř něžně přejely po více než šedesátimetrové fregatě, spočinuly na dlouhém čelenu, na chvíli se zastavily na střední části paluby s dokonale srovnanými kanóny a nakonec si odshora až dolů změřily sedmdesátimetrový hlavní stěžeň. „Byl bych rád, kdybych v jejím věku vypadal alespoň z poloviny tak dobře.“

„Děkuji vám. Jsme hrdí, že se nám ji daří udržovat v takovém stavu. Byla postavena jen nedaleko odtud a na vodu ji spustili v roce sedmnáct set devadesát sedm. Její trup byl vyroben ze dřeva stále zelených dubů rostoucích na jihozápadě Spojených států. Na vodorysce má tloušťku třiašedesát centimetrů. Měděné zdobení i lodní zvon jsou dílem Paula Revera. Promiňte, že se chovám jako turistický průvodce,“ řekl, „ale my jsme na tuhle dámu opravdu moc pyšní.“ Pak se mu ve tváři objevil vážný výraz. „Dávám vám tu přednášku z historie, ale lépe bych udělal, kdybych zavolal pobřežní stráži a oznámil jim, že máme na palubě zraněného muže.“ Poplácal si po kapsách pláště a zamračil se. „Zatraceně. Zdá se, že mi při té záchranné akci vypadl mobilní telefon. Ale mám tu příruční krátkovlnnou vysílačku, kterou používáme pro komunikaci s remorkérem, když nás táhne nebo tlačí. Spojím se s jeho posádkou a řeknu jim, ať předají vzkaz pobřežní stráži.“

Když Slade odešel pro vysílačku, Austin zamířil k místu, kde na palubě ležel Petrov. Někdo ho mezitím přikryl kusem lodní plachty. Jeden člen posádky na něj dával pozor.

Austin si vedle Petrova klekl. „Jak se cítíte, taváriš?“

Petrov zamručel. „Šíleně mě bolí hlava, jak asi tušíte. Když se člověku od lebky odrazí kulka, nic jiného se ostatně čekat nedá. Proč mě pokaždé, když se ocitnu ve vaší blízkosti, někdo postřelí nebo mi něco bouchne před nosem?“

„Máte zkrátka štěstí. Razov si asi něco z toho, co jsem řekl, vyložil špatně. Je mi líto, že jste přišel o svého kolegu.“

„Mně taky. Na Ukrajince nebyl špatný. Dobře ale věděl, že tahle práce je nebezpečná. Jeho rodina dostane vysoké odškodné.“

Austin mu řekl, aby klidně ležel a šetřil se, pak se postavil a zamířil k tlustému dřevěnému lodnímu roubení, až k bradě sahajícímu vyvýšenému okraji horní paluby, odkud se zahleděl na přístav. Zanedlouho se opět objevil Slade.

„Úkol splněn,“ prohlásil. „Posádka remorkéru uvědomí pobřežní stráž a přístavní policii. Řeknou jim, ať pošlou nějakého lékaře, který by se postaral o vašeho přítele. Jak je mu?“

„Přežije to. Kdyby ho to trefilo o půl palce níž, už by neměl kus mozku.“

„On taky dělá pro vaši agenturu?“

„Je to zástupce nějaké ruské organizace na kontrolu stavu škodlivého sibiřského hmyzu.“

Slade mu znovu věnoval pobavený pohled. „A co dělá v bostonském přístavu?“

„Hledá tu škodlivý sibiřský hmyz,“ odvětil Austin.

Slade si všiml, že se Austin dívá dozadu na remorkér, který mezitím připlul a začal tlačit do lodní zádě.

„Tenhle remorkér nás předtím odtlačil od přístavní hráze,“ začal vysvětlovat Slade. „Když jsme se s jeho pomocí dostali do vnějšího přístavu, začali jsme se připravovat na vytažení plachet. Trochu si zaplachtíme před televizními kamerami, opět se setkáme s remorkérem a necháme se odtlačit zpátky k molu v loděnicích.“

Austin ho poslouchal jen napůl ucha. Díval se do tmy, v níž se kdesi začalo ozývat vrčení motorů. Zvuk postupně zesiloval. Pak spatřil drobná světýlka, jako kdyby kdesi v dálce poletovaly svatojánské mušky. Šlo ale o záblesky u ústí hlavní.

Najednou se vynořily tři silné motorové čluny a v řadě za sebou zamířily k zádi plavidla. Poté se ozvalo hlasité bubnování a od remorkéru se odrazil déšť kulek. V místech, kam střely na kovový trup dopadly, se vždy na okamžik objevily jiskry. Posádka napadené lodě se rychle vzpamatovala z překvapení, že po nich někdo střílí. Motory remorkéru se rozeřvaly, plavidlo couvlo a pak na plný plyn vyrazilo pryč. Motorové čluny začaly kolem mnohem pomalejšího plavidla kroužit a ostřelovat jeho dřevěnou kormidelnu. Remorkér zpomalil, ještě několik desítek metrů se setrvačností sunul dál a pak se zastavil.

Austin zatnul vzteky pěsti, že proti tomu zbabělému útoku na zcela bezbranné plavidlo nemůže nic podniknout. Požádal Sladea, ať se s posádkou remorkéru pokusí pomocí vysílačky spojit. Ten se o to několikrát pokusil, pak to ale vzdal.

„Nemá to smysl,“ povzdechl si. „Sakra, proč je napadli?“

„Vědí, že ten remorkér potřebujeme k pohybu.“

Přestože motorové čluny zůstaly ponořeny ve tmě, Austin slyšel jejich naprázdno běžící motory. Poté se opět objevily záblesky a po zlomku vteřiny se ozval zvuk připomínající bušení možná stovky datlů. Slade se pokusil vyhlédnout přes roubení, aby zjistil, co ty zvuky znamenají, Austin ho ale stáhnul dolů.

„Ježíši, ti idioti teď střílejí po nás“ vykřikl Slade. „Copak nevědí, že tahle loď je národní památkou?“

„Nic se jí nestane,“ řekl Austin. „Old Ironsides zastavila i dělové koule. Nějaké kulky z automatických zbraní ji nemohou potopit.“

„To mi starost nedělá. Bojím se, že by to mohl odskákat někdo z mé posádky.“

Austin během hovoru jedním uchem poslouchal i střelbu. Ta teď ustala. „Přestali střílet. Řekněte svým mužům, aby nevystrkovali hlavy a čekali na rozkazy.“ Pak si uvědomil, že na lodi nevelí. „Omlouvám se. Jen jsem to navrhoval. Vy jste tu velitel.“

„Děkuji,“ pravil Slade. „Vaše návrhy ale beru. Nebojte se, já se nesesypu. Než mi svěřili tuhle loď, sloužil jsem u námořní pěchoty. Navíc mě převeleli jen proto, že jsem si při jedné nehodě poranil koleno.“

Když se mu Austin zadíval do tváře, opravdu v ní nespatřil sebemenší náznak strachu. Jen odhodlanost.

„Dobře. Teď vám řeknu, co si o tom ostřelování myslím. Chtěli od nás ten remorkér odehnat, abychom zůstali nehybně trčet na hladině. Uvědomují si, že nás nemůžou potopit. Myslím si, že se pokusí dostat se na palubu.“

Slade sevřel čelisti. „To nelze dopustit. Jediní nepřátelé, kteří se kdy dostali na palubu Old Ironsides, byli váleční zajatci. Můžete si být jist, že se na ni nikdo nedostane ani teď, když pluje pod mým velením.“ Rozhlédl se po palubě. „Máme jen jeden problém. Posádku původně tvořilo více než čtyři sta mužů. Máme trochu podstav.“

„Musíme si s tím nějak poradit. Můžeme tuhle holku probudit k životu?“

„Když jsme se vám a vašemu příteli vydali na pomoc, už jsme se chystali vytáhnout plachty. Můžeme z ní dostat ale jen pár uzlů. Není to žádná závodní plachetnice.“

„Musíme dostat situaci alespoň částečně pod kontrolu. Útočníci pak budou v nejistotě a odkázáni jen na dohady. Rychlost není důležitá. Co zbraně? Máte nějaké?“

Slade se zasmál a ukázal na kanóny po obou stranách paluby. „Hovoříte o válečném plavidle. Můžete si vybrat. Na téhle palubě jsou dvaatřicetiliberní karonády, dole pak čtyřiadvacetiliberní kanóny s dlouhou hlavní. Plus pár příďových děl. Dohromady více než padesát kanónů. Bohužel nemáme dovoleno mít na palubě střelný prach.“

„Měl jsem na mysli něco praktičtějšího.“

„Jsou tu hákovnice, sekery a šavle. A všude spousta ovíjecích trnů. Dostat jedním takovým po hlavě bych rozhodně nechtěl.“

Austin mladému důstojníkovi řekl, ať dělá, co umí. Slade svolal všechny své muže, představil jim Austina a řekl jim, že ti lidé, kteří po nich střílí, se možná pokusí vniknout na palubu. Přikázal zhasnout na lodi všechna světla a několika námořníkům dal pokyn vyšplhat do lanoví. Ti okamžitě poslechli, vylezli nahoru a uvolnili košové plachty. Mezitím byla napnuta vnitřní kosatka a loď se dala do pohybu rychlostí přibližně jednoho uzlu.

Když námořníci slezli zpátky na palubu, popadli otěže hlavní košové plachty a napnuli je. Do tří set čtverečních metrů plachty se opřel vítr a stěžeň začal vyluzovat skřípavé zvuky. Loď nepatrně zrychlila. Poté byla napjata i vnější kosatka a přední košová plachta. Rychlost plavidla se ztrojnásobila. Nemohla sice nikomu zkomplikovat pokus o vniknutí na palubu, posádce ale poskytla možnost alespoň částečně situaci ovlivňovat. Námořníci, kteří se nezabývali plachtami, mezitím snášeli na palubu rozličné zbraně.

Slade uchopil jednu šavli a zkusil palcem její ostří. „Válčení mělo kdysi mnohem osobnější charakter, nemyslíte?“

„Když umíte používat tuhle věc, může být mnohem praktičtější,“ řekl Austin a zvedl hákovnici, v podstatě dlouhou dřevěnou tyč opatřenou na konci železným hákem.

Posádka se rozdělila na dvě části, obsadila obě strany lodě a nervózně vyhlížela do tmy. Několik mužů bylo posláno na bojovou plošinu přibližně uprostřed hlavního stěžně, odkud kdysi námořníci s nejlepší muškou rozsévali smrt v řadách útočících nepřátel. Austin neklidně přecházel sem a tam s ovíjecím trnem v ruce.

Nemuseli čekat dlouho.

První známkou toho, že útok opět začal, bylo hlasité zabubnování na trup. Útočníci chtěli posádku zastrašit palbou z automatických zbraní. Kulky odlouply tu a tam kousek bílé či černé barvy, do šedesát centimetrů tlustého dubového trupu ale udělaly jen pár nepatrných důlků. Chrabrá stará loď se prodírala dále vodou a odrážela kulky, jako by šlo jen o mračna obtížného hmyzu. Útočníci měli stejně jako předtím berberští piráti a posádky lodí britského válečného námořnictva zjistit, že Old Ironsides se jen tak nedá.

Když útočníci zjistili, že jejich palba nemá žádný efekt, přestali střílet. Pak rozsvítili reflektory, dali motorům plný plyn a zamířili k pomalu se pohybující lodi. Austin zaslechl dutý úder svědčící o tom, že jeden člun přirazil k fregatě. Čekal, že se jeho posádka pokusí po pevném lanoví, které směřovalo od stěžňů dolů k bokům lodě a představovalo vlastně soustavu provazových žebříků, vyšplhat na palubu, a tak byl připraven. Když pak spatřil něčí ruku, jak se snaží zachytit za spodní okraj střílny, udeřil do ní ze všech sil ovíjecím trnem.

Ozval se výkřik, ruka zmizela a útočník spadl s hlasitým šplíchnutím do vody přístavu. Poté se na druhé straně paluby objevila čísi hlava. Austin odložil ovíjecí trn a vzal si místo něho hákovnici. Napřáhl ji tak, aby se její špička dotkla mužova hrdla. Ten sice Austina ve tmě neviděl, cítil však na svém ohryzku chladný kov, a tak se raději přestal hýbat.

Austin trochu přitlačil a hlava zmizela. Tentokrát se ozvalo hlasité žuchnutí svědčící o tom, že muž dopadl do člunu. Když Austin žádného dalšího útočníka nespatřil, rychle prošel podél řady děl. Členové posádky používali hákovnice stejným způsobem a se stejným výsledkem jako on. Někteří námořníci shazovali ve dvojicích dělové koule. Z tupých úderů a výkřiků plných bolesti se dalo soudit, že mířili přesně.

Přiběhl k němu Slade, stále ještě s třírohým kloboukem na hlavě. „Ani jeden z těch kreténů se zatím nedostal na palubu.“ Jeho zpocená tvář zářila pýchou.

„Počítám, že si začínají uvědomovat, jak tvrdý to bude oříšek,“ řekl Austin. Pak se nad roubením za důstojníkovými zády objevil něčí obličej. Než stihl Sladeho varovat, útočník přehodil přes okraj roubení nohu a sundal si ze zad útočnou pušku.

Austin se napřáhl a jako masajský válečník útočící na lva po něm hodil hákovnici. Když se hákovnice muži zabodla do hrudi, vykřikl a se zbraní střílející naslepo do vzduchu přepadl dozadu.

Austin popadl šavli a vyskočil na nejbližší kanón, aby přeseknul lana, po nichž by se mohli nahoru dostat další vetřelci. Když to učinil, uslyšel něčí výkřik. „Pravobok!“

Varování přišlo z plošiny na stěžni. Útočníci se zřejmě rozhodli soustředit se teď na druhou stranu lodě.

Dva z Razovových mužů vyšplhali na roubení, zachytili se tam a už se chystali sundat si přes rameno zavěšené zbraně, aby mohli začít pálit po námořnících pobíhajících po palubě.

Austin zareagoval instinktivně. Odříznul nejbližší lano, pověsil se na ně a jako Tarzan létající pomocí lián ze stromu na strom se zhoupnul. Útočníci najednou spatřili, že se na ně vzduchem řítí jakýsi černý, Batmanovi podobný přízrak s dopředu nataženýma nohama. Pokusili se na něj namířit, ale Austin byl rychlejší. Nabral je nohama a oba je srazil dolů. Dorazil na konec dráhy, na okamžik se ve vzduchu zastavil a poté se zhoupnul zpátky. Pustil se a za halasného jásotu členů posádky přistál na palubě. „Páni!“ vylétlo ze Sladeho. „Kde jste se naučil tenhle trik?“

„V dobách mého promrhaného mládí jsem často koukal na filmy s Errolem Flynnem. Jsou všichni v pořádku?“

„Mají jen pár drobných ran a oděrek, na palubu Old Ironsides ale žádný vetřelec nepronikl.“ Austin se usmál a poklepal důstojníka po rameni. Pak se ohlédl. „Co je to?“

„Motory člunů,“ odvětil Slade.

Přiběhli k roubení a podívali se přes ně. Spatřili tři zvířené brázdy za čluny. Posádka se začala hlasitě radovat, ale když se plavidla po několik stech metrech zastavila a znovu zahájila palbu, její nadšení se vytratilo. Útočníci se ale nezaměřili jako předtím na téměř nepoškoditelný trup, tentokrát si vzali na mušku lanoví a oplachtění. Plachty se začaly trhat. Na palubu se snesl déšť z kousků lan a dřevěných třísek. Pozorovatelé co nejrychleji spustili plošiny na stěžních a slezli dolů.

„Hajzlové!“ vykřikl Slade. „Nedokážou se dostat na palubu, tak ji chtějí rozcupovat na kusy.“ Na hlavu se mu sneslo několik útržků plachtoví. „Musíme něco podniknout!“

Austin ho popadl za paži. „Zmínil jste se o každodenním vypalování jednadvaceti ran z kanónů.“

„Cože? Ach, ano, ty dva kanóny na přední palubě. Střílíme z nich každý den ráno a při západu slunce. Jsou to staré zadovky, upravené na používání moderního střeliva. Používáme samozřejmě slepé náboje, aby se nikomu nic nestalo. Jen jednou kdosi zapomněl odstranit krytku z ústí hlavně a my trefili policejní člun.“

„Ty bestie nevědí, že používáte slepé náboje.“

„To je pravda.“

Austin mu rychle vysvětlil svůj plán. Slade odběhl dozadu a přikázal kormidelníkovi změnit kurz. Kormidelník zatočil kormidelním kolem a Constitution se pomalu stočila tak, že její příď mířila přímo na čluny útočníků.

Slade svolal své dělostřelce a řekl jim, co mají dělat. Muži rychle seběhli na dělovou palubu a vyrazili k přídi. Nabít oba přídové kanóny bylo dílem okamžiku. Austin při pohledu střílnou zjistil, že se čluny řadí do formace za sebe. Když se loď začala stáčet a poté zamířila směrem k nim, chystaly se zrovna zahájit další útok. Skutečnost, že Old Ironsides přebírá iniciativu, je zřejmě zaskočila. Austin by si přál, aby pluly co možná nejblíže k sobě. Vzdálenost se postupně zkracovala. Čluny se začaly rozdělovat.

„Teď!“ vykřikl Austin. Ustoupil stranou a zakryl si uši.

Slade zatáhl za odpalovací šňůry. Ozvalo se dvojí zahřmění, přídová paluba se zahalila dýmem a kanóny poskočily dozadu, silná lana jim ale zabránila vzdálit se ze svého stanoviště. Dělostřelci na ústích hlavní záměrně ponechali krytky.

Plán vyšel. Útočníkům se naskytl pohled na blížící se obrovskou loď zahalenou nachovým kouřem, zaslechli zasvištění jakýchsi projektilů a pak spatřili dva gejzíry. Čluny vyrazily, klidily se lodi z cesty jako vyplašení zajíci a poté zamířily na plný plyn k výjezdu z přístavu, kde zmizely ve tmě.

Loď se za prchajícími vetřelci ještě jednou obrátila, jako by je chtěla pronásledovat, a znovu pro efekt vystřelila.

Zahřmění ještě ani nedoznělo, a palubou se rozlehlo nadšené volání.

„Párty je u konce,“ řekl Austin.

Slade se usmíval od ucha k uchu. Komentář, který pak pronesl, se zřejmě nezařadil k nesmrtelným výrokům jako „Tyhle necky nevzdáme“ nebo „Kašlu na torpéda“, jak se ale Austin díval na vlny za záděmi mizejících člunů, cítil, že proti slovům mladého námořníka nemůže říci ani to nejmenší.

„Old Ironsides ještě pořád umí nakopat šupákům zadek!“

33

Washington, D. C.

SANDECKER SE ROZHLÉDL PO OVÁLNÉ pracovně a vybavil si četná nesmírně těžká rozhodnutí – mnohdy osudová, znamenající život, nebo smrt – která v této slavné místnosti byla přijata. Nebylo jednoduché uvěřit, že všechno to politické víření, které cloumalo Washingtonem, mělo svůj střed mezi těmito tichými zdmi. Když se před nedávném objevil v Bílém domě, chovali se k němu jako k vyvrhelovi a řekli mu, aby nestrkal nos do záležitostí týkajících se národní bezpečnosti. Jakmile pak ale NUMA zachránila kapitána NR-1 i jeho posádku, čímž zbavila Bílý dům velkých starostí, stal se Sandecker najednou hrdinou, kterému se nedalo nic odepřít. Sandecker se rozhodl neztrácet čas a své pozice využít.

Když zavolal do Bílého domu a prohlásil, že se v jisté neodkladné záležitosti potřebuje setkat s prezidentem, obvykle nepřístupná asistentka mu vyhověla. Z prezidentova náročného časového rozvrhu vyškrtla schůzku s jedním velvyslancem a nějakou kongresovou delegací, a když Sandecker požádal, aby se setkání zúčastnil ještě viceprezident, ani nemrkla.

Sandecker s díky odmítl nabídku, že pro něj pošlou limuzínu, a do Bílého domu se vypravil v džípu Cherokee z agenturního automobilového parku. Jedna ze zaměstnankyň přijímací kanceláře zavedla admirála, Rudiho Gunna a Austina do Oválné pracovny a zařídila, aby jim přinesli kávu, samozřejmě v čínském porcelánovém servisu.

Zatímco čekali, Sandecker se obrátil k Austinovi. „Chtěl jsem se vás na něco zeptat, Kurte. Jak se člověk cítí, když velí lodi, která je národní historickou památkou?“

„Dost hekticky, admirále. Vzhledem k tomu, že jsme měli k dispozici jen dva kanóny na přídi, jsem nemohl zařvat Vypalte na ně plnou boční salvu!“

„Jak jsem slyšel, chovali jste se vy i posádka Constitution nesmírně srdnatě. Old Ironsides zase jednou udělala čest svému slavnému jménu.“

Gunn s veselým zábleskem v očích řekl: „V nejvyšších kruzích válečného námořnictva kolují řeči, že Old Ironsides bude zařazena do sedmé flotily. Samozřejmě až ji zase dají do gala.“

„Doslechl jsem se, že aby pro ni udělali ve flotile místo, vyřadí nějakou letadlovou loď,“ prohlásil s tváří pokerového hráče Austin. „Pentagon vidí v používání plachet a ovíjecích trnů možnost značných finančních úspor.“

„Pentagon a šetření, to nejde dohromady,“ zamumlal Sandecker. „Co se stalo s těmi muži, kteří na vás zaútočili?“

„Pobřežní stráž a policie prohledaly celý prostor přístavu. V mokřinách na jednom ostrůvku našli tři potopené motorové čluny. V trupech měly plno děr po střelách.“

„Slyšel jsem, že došlo ke zraněním.“

„Zraněna byla posádka remorkéru, ti chlapi ale měli dost duchapřítomnosti, aby předstírali mrtvé.“

„A co ten Rus, kterému říkáte Ivan?“

„Vede se mu dobře. Ta kulka ho jenom škrábla.“

„Co k tomu útoku řekl Razov?“

„Nic. Ukončil večírek, všechny hosty z jachty vyhodil, a než se někdo mohl začít na něco vyptávat, zvedl kotvy a opustil přístav.“

„Ten Razov vypadá jako pěkně vyhýbavý ptáček, jen co je pravda,“ řekl Sandecker se zachmuřeným čelem. „Vypadá to, že nás čeká spousta práce. Sledujeme ho, co opustil Boston?“

Gunn přikývl. „Satelit ho zachytil, jak v poklidném tempu pluje podél pobřeží Maine.“

„Mírumilovný jachtař na výletě,“ prohlásil Sandecker sarkasticky.

„Požádal jsem oddělení pro satelitní průzkum, aby nám poslalo poslední družicové snímky,“ řekl Gunn.

Otevřely se dveře a do místnosti vstoupil nějaký muž od zpravodajské služby. „Šéf už jde,“ oznámil jim.

Zpoza dveří k nim dolehly zvuky svědčící o náhlé aktivitě a do Oválné pracovny vešel prezident Walace. Jako obvykle se zářivě usmíval a jeho napřažená pravice se nemohla dočkat přátelského potřásání rukama. V těsném závěsu za ním kráčela vysoká postava viceprezidenta Sida Sparkmana. Když se všichni pozdravili, prezident se posadil za stůl a viceprezident si přitáhl křeslo, tak aby seděl hned po jeho levici, čímž zdůraznil svou důležitou pozici na vrcholu žebříčku státní správy.

„Jsem rád, že jste o tuto schůzku požádal,“ prohlásil prezident. „Mám tak příležitost osobně vám poděkovat za záchranu hochů z NR-1.“

Sandecker mu za projevené uznání poděkoval a dodal: „Největší zásluhu na tom má tady Kurt a ostatní členové skupiny pro zvláštní úkoly.“

Prezident přimhouřil oči. „Slyšel jsem o té události v Bostonu, Kurte. Co je to za šílence, že se rozhodne střílet po Old Ironsides?“

„Tentýž šílenec, který dal příkaz k masakru na jedné z agenturních lodí, pane prezidente. Michail Razov.“

Viceprezident se naklonil dopředu, jako by tak chtěl Austina zastrašit. „Michail Razov je ve své zemi prominentní osobností,“ řekl s úsměvem, který se příliš neslučoval se zuřivým výrazem jeho tváře. „Hovoříte o člověku, který se může stát příští hlavou Ruska. Máte nějaký důkaz, že by byl do čehokoli z toho zapleten?“

Austin se nahnul dopředu stejným způsobem jako viceprezident a dal tak vyniknout svým širokým ramenům. „Ten nejlepší možný. Očitého svědka.“

„Četl jsem zprávu o tom útoku na Mořského lovce. Blábolení hysterické ženské,“ řekl Sparkman s pohrdavým odfrknutím.

Austin cítil, jak se v něm začíná vařit krev. „Hysterické možná ano, ale blábolení, to rozhodně ne. Razovův člověk jménem Boris se postaral o to, abychom se dověděli, že útok znamenal odplatu za neoprávněné vniknutí na tu starou sovětskou ponorkovou základnu.“

„Jsem rád, že jste použil termín neoprávněné vniknutí, protože nic jiného to nebylo – nelegální vstup na území cizího státu a narušení jeho suverenity.“

Austinovi se na rtech objevil úsměv a z jeho očí vyzařoval pohled lva sledujícího zraněného pakoně. Sandecker si uvědomil, že se Austin chystá zatnout do své kořisti tesáky, a tak útoku včas předešel. „Co se stalo, to se stalo. Měla by nám, pánové, ležet na srdci spíše přítomnost. Mám na mysli možnost nějakého spiknutí proti Spojeným státům. Se vší úctou, pane viceprezidente, my si opravdu myslíme, že za tou hrozbou stojí Michail Razov.“

„To je šílené,“ zvolal viceprezident. Walace ho ale mávnutím ruky umlčel.

„Razov se chce vynést vzhůru na vlně neokozácké revoluce,“ začal vysvětlovat Austin. „Tvrzení, že je potomkem Romanovců, mu v očích jeho fanatických přívrženců poskytuje legitimitu. Ti lidé jsou pro něj ochotni i zemřít.“

„Může být na tom jeho tvrzení něco pravdy?“

„Nevíme, pane prezidente. Máme jen důkaz, že velkokněžna Maria, jedna z carových dcer, ruskou revoluci přežila, vdala se a přivedla na svět děti.“

„Maria? Jediná z jeho dcer, o které jsem kdy slyšel, byla Anastázie,“ řekl prezident. „Viděl jsem ten Disneyův film.“ Začal si na stolní desce pohrávat s perem. „Fascinující. Má Razov nějaký důkaz, kterým by své tvrzení o pokrevním příbuzenském vztahu s Romanovci podpořil?“

„Nedivil bych se, kdyby měl rodný list. Rusové mají díky komunistické éře ve falšování dokumentů letitou tradici. Věříme, že svůj nárok chce podpořit vlastnictvím koruny Ivana Hrozného. Říká se, že ta koruna tomu, kdo ji má na hlavě, propůjčuje mystickou sílu. Razov bude tvrdit, že korunu by nemohl získat nikdo jiný než právoplatný vládce Ruska. Až by se dostal k moci, pochybuji, že by ho někdo obtěžoval s žádostí o provedení testů na shodu DNA.“

„Má tu korunu?“

„Možná. Našli jsme šperkovnici, v níž byl seznam carských klenotů převážených na palubě Oděské hvězdy. Koruna tam uvedena nebyla.“

„Ať už mají Rusové jakékoli problémy, určitě nejsou hloupí,“ řekl prezident. „Opravdu si myslíte, že na takovou báchorku skočí?“

Sandecker se usmál. „Jako zvolený zástupce lidu víte mnohem lépe než já, jak umí politikové vodit lidi za nos.“

Prezident si odkašlal. „Ano, chápu, kam tím míříte. Nebyl by to první hochštaplerský diktátor, který by lidi přiměl uvěřit nesmyslům. Víme, že má na Spojené státy vztek, protože se nám nelíbí jeho politické ambice. Zdá se, že nás hodlá přimět vyložit karty, použít tu takzvanou hrozbu, aby nás mohl vydírat a donutit držet se zpátky. Nu, máme pro pana Razova novinku. Spojené státy se vydírat nenechají. Kdybychom mu ustoupili, nikdy by nás ohrožovat nepřestal.“

„Může to být mnohem komplikovanější záležitost než jen obyčejné vydírání,“ řekl Austin, který si právě vzpomněl na Petrovovo vyprávění o Razovově přítelkyni. „Razov měl snoubenku, známost s mladou ženou, která se měla stát jeho carevnou. Byla na návštěvě Jugoslávie a ocitla se v Bělehradě zrovna v době leteckého útoku NATO. Nešťastnou náhodou zahynula při výbuchu bomby svržené americkým letounem. Od té doby Razov Spojené státy z celého srdce nenávidí.“

„Kurt tím chtěl říct,“ zapojil se Sandecker znovu do diskuse, „že Razovovo nepřátelství vůči Spojeným státům nesouvisí jen s naší snahou zmařit jeho politickou kariéru. Domnívám se, že v rámci svých nacionalistických ambicí by naši zemi rád neutralizoval, zároveň ale taky touží po pomstě.“

Prezident se opřel a založil si ruce. „To mě zaujalo, admirále. Jak by nás chtěl vyřadit ze hry?“

„Myslíme si, že Razov našel způsob, jak uvolnit energii ukrytou v ložiscích hydrátu metanu pod kontinentálním šelfem u východního pobřeží Spojených států,“ odpověděl Sandecker. „Destabilizací šelfu může způsobit mohutné podmořské sesuvy, které vyvolají tsunami, obrovské vlny, jež by mohl poslat proti konkrétním cílům.“

Na prezidentově tváři se objevil výraz naprostého překvapení. Okamžitě se v křesle napřímil. „Chcete tím říct, že Razov hodlá proti Spojeným státům poslat nějaké obrovské ničivé vlny?“

„Už to udělal. Vyvolal tu vlnu, která poničila Rocky Point.“

Prezident se obrátil k Sparkmanovi. „Side, vzpomínám si, že jsem schvaloval poskytnutí finanční pomoci pro Rocky Point, ale nepamatuji si, že by se kdokoli zmiňoval o tom, že by tam mohla být nějaká souvislost s teroristickou činností. Vy o něčem takovém víte?“

„Ne, pane prezidente. Nikdo, s kým jsem o tom neštěstí hovořil, si nemyslí, že by ta vlna mohla mít jiný než přírodní charakter. Údajně ji vyvolalo podmořské zemětřesení.“

„Co vy na to, admirále?“ zeptal se prezident Sandeckera.

„Kdybyste si vyslechli názor nějakého odborníka v tomto oboru, možná byste přestali mít pochybnosti.“

„To není špatný nápad,“ řekl prezident. „Za jak dlouho sem můžete nějakého přivolat?“

„Okamžitě. Stačí zavolat do přijímací kanceláře. Ve skutečnosti jsem s sebou přivezl hned dva odborníky, doktora Leroye Jenkinse, oceánografii, který dlouhá léta přednášel na Státní univerzitě v Maine, a doktora Hanka Reeda, geochemika pracujícího v naší agentuře.“

„Vy nikdy nikam nechodíte bez náležitého týlového zabezpečení, viďte, Jamesi?“ řekl prezident s úsměvem.

„Zakořeněný zvyk z akademie. Proč vypálit jedno torpédo, když můžete vyslat celou salvu? Také jsem si dovolil přibrat našeho hlavního programátora Hirama Yaegera.“

Prezident se naklonil k interkomu a vydal nějaký pokyn. O několik minut později se opět objevil agent zpravodajské služby a uvedl do místnosti Yaegera, Reeda a Jenkinse. Yaeger měl jistou představu, co to obnáší mít moc, a lidé, kteří nehovořili v termínech megabytů, na něj žádný dojem nedělali. Aby však alespoň částečně uctil úřad prezidenta, vzal si k obvyklým džínsům a tričku kostkované bavlněné sportovní sako a obul si nové boty. Jenkins měl světle hnědý popelínový oblek, který si pořídil ještě během studia, a novou modrou oxfordskou košili, kterou si koupil speciálně pro tuto příležitost. Hank Reed vyvinul nezměrné úsilí, aby nějak umravnil své nepoddajné vlasy připomínající Lyla Lovetta, ale ani oblek s vázankou mu nepomohly, aby nevypadal jako trol.

Pokud prezidenta napadlo, že podivuhodnější skupinka lidských bytostí ještě do Oválné pracovny nikdy nevstoupila, byl dost diplomatický, aby to nedal najevo. Když si všichni potřásli rukama a představili se, řekl:

„Admirál nám pověděl o té záležitost s tsunami nahoře u Maine. Vypadá to, že věří, že byla vyvolána lidskou činností.“

Jenkins si nervózně pohrával s uzlem na kravatě. Po prezidentově neformálním vybídnutí ale zapomněl na ostych a pověděl mu vše o tsunami u Rocky Pointu i o výsledcích svého šetření týkajícího se její příčiny.

Prezident se poté obrátil k Reedovi. „Souhlasíte s doktorem Jenkinsem?“

„Naprosto. Nevidím nejmenší důvod jeho závěry zpochybňovat. Můj vlastní výzkum prokazuje, že umělé vyvolání tlaku na určitá místa na kontinentálním šelfu může způsobit to, o čem tady hovořil.“

„Ten zvláštní projektil, který jsme našli na Razovově lodi, jsem popsal několika lidem, kteří takovým věcem rozumějí. Domnívají se, že by se mohlo jednat o zvláštní bombu schopnou proniknout hluboko do mořského dna. K tomu jí má dopomoci nejen její tvar, ale také pomocné rakety. Může mít bojovou hlavici jako nukleární balistická střela.“

„Počkejte, vy hovoříte o nukleárních hlavicích?“ zeptal se prezident s vyděšeným pohledem v očích.

„Pochopil jsem to tak, že by postačily i konvenční výbušniny. Některé z těch novějších mají skoro tentýž účinek jako nukleární zbraně. Ale ještě něco. Když jsem hovořil s kapitánem a kormidelníkem NR-1, řekli mi, že Ataman Industries tu ponorku používalo k hledání slabých míst a puklin podél svahů a kaňonů kontinentálního šelfu.“

„Kde je ta jejich loď teď?“

„U pobřeží Nové Anglie. Požádal jsem naše lidi, kteří mají na starosti satelity, aby se na to koukli. Každou chvíli by měl dorazit kurýr s posledními snímky.“

„Dám pokyn, aby ho bez čekání poslali rovnou za námi,“ řekl prezident. Pak se obrátil ke Sparkmanovi. „Vy jste těžař, Side. Je vám o tom hydrátu metanu něco známo?“

Sparkman, který již delší dobu mlčel, vypadal, jako by ho najednou rozbolelo břicho. „Ano, pane prezidente. Jde vlastně o zmrzlý plyn. Říká se mu také hořící led.“

„Vraťme se k naší rozmluvě, doktore Jenkinsi. Co můžeme u východního pobřeží očekávat?“

Jenkins se zdál být něčím hluboce zaujat, jako by ho napadla nějaká další myšlenka. „Rozsah škod závisí na hloubce moře v blízkosti pobřeží, tvaru břehu, skutečnosti, jestli je v místech, kde vlna uvolní svou energii, nějaká řeka.“ Zhluboka se nadechl. „Musí se počítat s tím, že se vlna může po dosažení pobřeží zvednout až do výšky třiceti metrů.“

Prezident vypadal šokovaně. „To by ale způsobilo nepředstavitelné škody.“

„Naneštěstí existují i horší věci než tsunami,“ pronesl Jenkins tiše.

„Co by mohlo být horší než obrovská vlna, která zaplaví nějakou velkoměstskou aglomeraci?“ zeptal se prezident.

Jenkins se znovu zhluboka nadechl. „Pane prezidente… uvolnění velkého množství metanu by mohlo odstartovat značné globální oteplování.“

„Cože? A co by se pak stalo? Domníval jsem se, že se musíme obávat jen nějakých záměrně vyvolaných vln.“

„To také, ale… Podívejte se, dám vám příklad. Představte si, že by někdy v osmnáctém století došlo k velkému výronu metanu, který by se dostal do atmosféry a zahájil celosvětový trend postupného oteplování. Tropické pásmo by postoupilo až k Anglii a hladina oceánů by se natolik zvýšila, že Arizona by dnes byla pobřežním státem.“

V místnosti se rozhostilo ticho.

„Razov si takové riziko přece musí uvědomovat,“ ozval se nakonec Sparkman. „Proč by měl něco takového dělat?“

Reed jim nabídl možné vysvětlení. „Rusové vždy chtěli nějakým způsobem zvednout teplotu v severních částech své země. Jsou to nesmírně bohaté, ale zároveň také nehostinné končiny. Svého času zvažovali možnost, že za tím účelem pomocí atomové energie zvednou teplotu Severního ledového oceánu. Mírné klima by umožnilo osídlování a rozvoj těchto oblastí. Někteří lidé tehdy také spekulovali s možností, že globální oteplení by mohlo z amerického vnitrozemí udělat jednu velkou vyprahlou poušť.“

„Moji poradci mě o problematice globálního oteplování pravidelně informují,“ řekl prezident. „Jak jsem pochopil, jde o velmi komplexní proces. Neexistuje žádná garance, že by se to vyvinulo tak, jak by si Razov přál.“

„Razov je ale zřejmě ochoten to risknout,“ prohlásil Reed.

„Bože můj!“ hlesl prezident. „To by znamenalo katastrofu nepředstavitelného dosahu.“

„Mohlo by to být ještě horší,“ ozval se Sandecker. „V případě, že by se mu podařilo Spojené státy takto oslabit, by mu jeho obrovské lodě schopné těžit hydrát metanu umožnily dosáhnout pozice, že by mohl kontrolovat celosvětový trh s energií. Měl by větší moc než kdokoli jiný v celé historii lidstva.“

„Ten člověk musí být zastaven,“ prohlásil prezident.

„Peruť stíhacích letounů udělá s panem Razovem krátký proces,“ ozval se viceprezident.

„Máme dost důkazů, abychom si mohli dovolit tu loď potopit, zvlášť vzhledem k současné situaci k Rusku?“ zeptal se prezident.

„To je velmi dobrá otázka, pane prezidente,“ řekl Sandecker. „Jak všichni víme, Razovovi pravičáci se snaží zlikvidovat umírněnější strany a na ruské politické scéně panuje chaos. Razov by jakýkoli útok proti nějaké ruské lodi použil jako důkaz, že Spojené státy představují nepřítele. Umírnění by mu na to skočili. Ruské nukleární zbraně by se dostaly pod kontrolu toho šíleného kozáckého hnutí.“

„My ale nemůže připustit, aby ta loď dokončila svůj úkol,“ řekl prezident.

Ozvalo se tiché zaklepání na dveře, ty se otevřely a do místnosti chvatně vešla nějaká mladá žena se složkou v ruce. „Omlouvám se za zpoždění,“ řekla udýchaně. „Nastaly jisté komplikace.“

„To je v pořádku,“ uklidnil ji Sandecker, „ale jak může být komplikované najít nějakou loď?“

„To bylo snadné,“ odvětila žena a podala mu složku. „Našli jsme ji tak rychle, že jsme se rozhodli podívat se i na zbytek východního pobřeží až k Floridě.“

„Znamená to snad, že jste našli ještě další takovou loď?“

„Abych pravdu řekla, pane, našli jsme u východního pobřeží tři. Tři další se tam blíží. Navíc se zdá, že podobná aktivita probíhá i u pacifického pobřeží.“

„Děkuji vám,“ řekl Sandecker a poslal ženu pryč.

Když odešla, prezident vybuchnul. „Tři lodě? A další že jsou na cestě? Zatraceně! Jak zjistíme, které město se má stát cílem?“ Prezidentova tvář se zachmuřila. „Co když těch cílů bude víc?“

Sandecker se obrátil k Yaegerovi. „Hirame?“

„Tu nejtěžší práci si vzali na starost Kurt s Paulem,“ spustil Yaeger. „Umožnili mi přístup k zašifrovaným souborům na té jejich lodi, ukázalo se však, že Razov používá steganografický systém. Informace byla ukryta v digitálním obraze. Tuhle metodu dnes teroristé používají obzvlášť rádi, neboť takto ukrytá data lze jen velmi obtížně najít a přečíst. V tomto případě použili fotokopii jídelníčku z nějaké ruské restaurace. Byla to součást toho, čemu Ataman Industries říká operace Trojka.“

„Razov mi tvrdil, že Trojka znamená zkrácené označení jeho plánu otevřít ve třech amerických městech obchodní centra,“ řekl Austin. „Prý v tom nic tajného není.“

„Ten jídelníček ukrýval jeho skutečný plán,“ pokračoval dále Yaeger. „Klíč k vyluštění toho kódu se nacházel na Razovově jachtě. Díky Kurtovi jsme se s Max dostali do jejího centrálního řídicího systému. V jednom zasutém rožku toho systému jsme pak našli příslušný binární kód. Operace, o kterou jde, se nejmenuje Trojka, ale Vlčák.“

Austin zvedl překvapeně obočí. „Gorký a Saša,“ zamumlal. Když si pak všiml udiveného výrazu ostatních, dodal na vysvětlenou: „To jsou jména Razovových psů. Zdá se, že je z těch dvou moulů celý pryč.“

„Mám také rád psy,“ řekl prezident, „ale teď bych rád věděl, co se za tou operací skrývá.“

„Ten soubor jednoznačně ukazuje požadovanou polohu těch tří lodí,“ pokračoval dále Yaeger. „Budou operovat u Bostonu, Charlestonu a Miami.“

„Ale… to jsou přece města, kde Ataman Industries hodlá otevřít obchodní centra,“ ozval se viceprezident. Zdál se být konsternován.

„Umíte si pro nějakou operaci představit lepší krytí?“ zeptal se Sandecker.

„Admirál uhodil hřebík na hlavičku,“ prohlásil Yaeger. „Narazil jsem na rozkaz, aby z těchto tří měst byli evakuováni všichni zaměstnanci Ataman Industries. Počítačový systém na jachtě ale bohužel neobsahuje žádný údaj, který by nám prozradil, jestli cílem má být jen jedno z těchto měst, nebo všechna.“

„Tipoval bych Boston,“ řekl Austin. „V hotelu Boston Harbor právě teď probíhá velká mezinárodní konference zaměřená na finančnictví. Účastní se jí zástupci všech zemí, které se snaží Razova zastavit.“

„Takže ty další lodě představují jen vějičky?“

„Nevylučoval bych možnost, že Razov chce poničit všechna tři města, jeho hlavním cílem ale podle mě zůstává Boston.“ Austin otevřel složky z manilového papíru, které dosud ležely v jeho klíně. Vytáhl z nich dva téměř průsvitné papíry a položil je na stůl před prezidenta. „To je mapa Rocky Pointu. A na tomhle papíře je znázorněn reliéf dna bostonského přístavu a okolí.“

Prezident oba papíry překryl a tiše zaklel. „To pobřeží vyhlíží téměř identicky.“

Austin přikývl. „Myslím si, že když si Razov pro ověření svého systému na vyvolávání vln vybral Rocky Point, zvolil tak místo, které by svým charakterem co nejvíce odpovídalo cílové oblasti.“

Prezident praštil rukou do stolu a sáhl po telefonu. „Je to jasné,“ prohlásil. „Svolám naléhavou schůzku kabinetu a náčelníků spojených štábů a prodiskutuji s nimi letecký i námořní útok. Je úplně jedno, jaká to v sobě ponese rizika. Možná bychom ta města měli evakuovat. Kolik máme času?“

„Ta operace by měla být zahájena za méně než čtyřiadvacet hodin,“ odvětil Hiram.

„Panika, která by takovou evakuaci provázela,“ podotkl Sandecker, „by mohla zapříčinit stejně vysoké ztráty na lidských životech jako samotný útok. Mohu navrhnout střední cestu, pane prezidente?“

Prezidentova ruka se zastavila v půli pohybu. „Vyslechnu vás, ale nemohu zapomenout na své povinnosti vrchního velitele ozbrojených sil.“

„To po vás nechceme. Z toho, co jsme tu slyšeli, vyplývá, že bezprostřední nebezpečí hrozí Bostonu a možná dvěma dalším městům. Podle Hiramových informací se řídicí centrum skrývá na Razovově jachtě. Navrhuji, abychom vyřadili z činnosti právě toto mozkové centrum. Pro jistotu bychom na paluby těch tří lodí mohli poslat přepadová komanda, která by ty hlavice zneškodnila. Mezitím bychom nějak, třeba pod falešnou záminkou, zdrželi ostatní plavidla.“

Prezident se zamyšleně poškrábal na bradě. „To se mi líbí. Samozřejmě že nemohu vydat rozkaz k nějaké takové operaci v mezinárodních vodách. V případě, že by se věci nějak zkomplikovaly, bych měl mít možnost všechno popřít.“

„Nebylo by to poprvé, co by NUMA operovala bez vědomí oficiálních míst,“ řekl Sandecker.

„Ne, to nebylo,“ prohlásil prezident suše. „Co si o tom myslíte, Side?“

„Razovova věrolomnost nemůže být tolerována. Mou prvotní reakcí je touha zničit ho. Dal bych rozkaz přichystat k útoku ponorky a letouny, a kdyby ten plán nevyšel, nechal bych Razova, jeho jachtu i lodě zlikvidovat.“

„Nemám nic proti,“ řekl prezident. „Nu, admirále, vypadá to, že máte mé požehnání. Nikdo, kdo v této chvíli není v této místnosti, se o něm ale nikdy nedozví. Side, chci, abyste okamžitě kontaktoval velitelství pro speciální operace a jednotlivé složky ozbrojených sil.“ Podíval se na hodinky a vstal. „A teď mě, prosím, omluvte. Čekám zástupce skautů z mého rodného kraje. Zúčastní se jedné slavnosti v růžové zahradě.“

Když se Oválná pracovna skoro vyprázdnila, Sandecker zatahal Sparkmana za rukáv. „Rád bych si s vámi promluvil někde o samotě.“

Sparkman mu věnoval ustaraný pohled. „Proč ne. Pojďte se spolu se mnou trochu nadýchat čerstvého vzduchu. Můžeme si pohovořit o tom, jak tuhle spolupráci mezi Bílým domem a vaší agenturou udržet pod pokličkou.“

Vyšli z budovy a ocitli se v prostoru krytého sloupořadí na jižní straně Bílého domu. Sandecker přejel pohledem dokonale pěstěný trávník. „Krásné místo, co říkáte?“

„Krásnější pohled ve Washingtonu neznám.“

„Škoda že tu nikdy nebudete bydlet.“

Sparkman se zasmál, znělo to však nuceně. „Já se z námořní observatoře stěhovat nehodlám. Účty za vytápění tohoto domu bych si nemohl dovolit platit.“

„Nebuďte skromný, Side. Každý ve Washingtonu ví, že až prezidentovi vyprší období, na které byl zvolen, budete se o úřad prezidenta ucházet.“

„Nikdo mi ale nezaručí, že budu vůbec nominován, natož zvolen,“ odpověděl Sparkman poněkud přiškrceným hlasem.

„Nebuďte neupřímný. To přece není žádný hřích, když má někdo politické ambice.“

„Všichni v tomhle městě jsou politicky motivováni, dokonce i vy.“

„To nepopírám.“ Sandecker se prudce otočil a pohlédl mu přímo do očí. „Ale mé ambice nejsou podporovány nějakým ruským šílencem, Side. Prozraďte mi, co vám Razov slíbil? A netvrďte mi, že nevíte, o čem mluvím. Dal jste se nachytat na švestkách.“

Sandeckerova finta zabrala. Chvíli to vypadalo, že Sparkman začne zuřit, ale pak se totálně sesypal a v obličeji se mu objevil nešťastný výraz.

„Měl jsem dostat podíl ze zisku z těžby hydrátu metanu u pobřeží Spojených států. Šlo by o miliardy,“ vysoukal ze sebe chvějícím se hlasem.

„A když už teď víte, jaký byl skutečný důvod pro průzkum dna u našeho pobřeží, změnil jste názor?“

„Samozřejmě že ano! Vždyť jste slyšel, co jsem říkal v Oválné pracovně. Já jsem přece ten, kdo prosazoval tvrdý postup. Chci Razova mermomocí dostat.“

„Jsem si jist, že to nemělo nic společného se skutečností, že když bude Razov i se svou jachtou poslán ke dnu, vaše tajemství nikdy nevyplave na povrch.“

Na viceprezidentově tváři se mihl chabý úsměv. „O vás se ví, admirále, že nikdy dlouho nechodíte kolem horké kaše. Takže to řekněte přímo. Co po mně chcete?“

„V prvé řadě chci, abyste vzal na vědomí, že jestli cokoli z toho, co tu bylo dneska řečeno, vyzradíte Razovovi, postarám se, abyste za to zaplatil.“

„Možná jsem nenasytný, ale nejsem zrádce, admirále. Když už teď vím, jak vypadají jeho plány, neexistuje riziko, že bych mu jakkoli chtěl pomoci.“

„Dobrá. A za druhé, až bude po všem, tak chci, abyste rezignoval na svou funkci.“

„Přece nemůžu…“

„Ale můžete a taky to uděláte. V opačném případě bude o vaší roli v této záležitosti čtyřiadvacet hodin denně informovat CNN. Tak co? Souhlasíte?“

Ve Sparkmanově tváři se objevil výraz štvance. „Souhlasím,“ zašeptal.

„Je tu ještě něco. Vyřiďte Razovovi, že Spojené státy se ještě stále pokoušejí přijít na to, proč byla NR-1 unesena. Malá dezinformace neuškodí.“

Sparkman přikývl.

„Děkuji vám, pane viceprezidente. Už vás déle nehodlám připravovat o čas. Budete mít spoustu práce se splněním prezidentových rozkazů.“

Sparkman se narovnal. „Pověřím někoho ze svého úřadu, aby byl s vámi v pravidelném kontaktu, abychom mohli naše jednotlivé kroky koordinovat.“

Rozešli se, aniž by si potřásli rukama. Zatímco Sparkman zamířil zpátky do Bílého domu, Sandecker se vydal na parkoviště, kde na něj čekali ostatní. Nelíbilo se mu, že tomu muži musí zničit kariéru, a štvalo ho, že se Sparkman choval jako hlupák. Když si sedal za volant džípu, v modrých očích mu svítily chladné plamínky. „Pánové,“ řekl, „domnívám se, že nastal čas najít pro psy páně Razova nějaký útulek.“

34

Moře nedaleko Bostonu

„PRO PŘÍPAD, ŽE BYCH SE NĚKDY ROZHODL napsat své paměti,“ řekl Zavala, „o co vlastně jde?“

„Tohle je vědecká akce pořádaná organizací na kontrolu stavu škodlivého sibiřského hmyzu, podniknutá na palubě ponorky amerického válečného námořnictva za laskavého dohledu Národní agentury pro podmořský výzkum,“ prohlásil Austin. „Ve skutečnosti ale nic takového neexistuje.“

„Asi se do psaní žádných pamětí nepustím,“ řekl Zavala a zakroutil hlavou.

„Nic si z toho nedělej,“ pokusil se ho povzbudit Austin a rozhlédl se po rozlehlé důstojnické jídelně. „Stejně by ti nikdo nevěřil.“

Austin musel zvýšit hlas, aby přehlušil chraptivé hlasy asi dvanácti tvrdě vyhlížejících příslušníků přepadových jednotek oděných do černých uniforem. Seděli na opačné straně místnosti a nanášeli si na tváře černou a zelenou kamuflážní barvu. Tuto činnost provázel hlučný smích, vtipkování a šplouchání vodky v láhvi, která přitom mezi nimi kolovala. Petrov, oblečený do stejné bojové uniformy jako ostatní, si rovněž nanesl barvu na tvář, čímž zakryl svou jizvu, a pak pronesl v ruštině nějakou poznámku, která mezi jeho muži vyvolala bouři veselí. Jeden z nich se smíchy přímo rozeřval a pak dal Petrovovi takovou herdu do zad, že normální smrtelník by to určitě odnesl několika zlomenými žebry. Petrov poté popadl láhev a zamířil s ní k Austinovi a Zavalovi.

„Vypadá to jako ochotnický večer v Kremelském klubu komedie. Co to bylo za skvělý vtip?“

Petrov se zasmál a nabídl jim láhev. Austin zavrtěl hlavou a Zavala prohlásil: „Díky, ale já dávám přednost tequile.“

Petrov se zdál být ve svém živlu. Austin ho ještě nikdy takového neviděl.

„Připomněl jsem svým mužům jedno ruské přísloví: Kdo žije s vlky, musí s vlky výt.“ Když zaregistroval Austinův nechápavý pohled, řekl: „To je něco podobného, jako když vy říkáte Jeden jako druhý.“ Když viděl, že ani tentokrát Austinovi příliš nepomohl, mávl rukou a prohlásil: „Nevadí, vysvětlím vám to později.“ Pak Austinovi udělal na tvářích a čele několik pruhů v indiánském duchu. „Teprve teď jste pořádně připraven vrhnout se do akce.“

„Děkuji, Ivane,“ řekl Austin a dokončil své krášlení kamuflážní barvou. „Opravdu se té akce chcete zúčastnit?“

„Chcete tím snad naznačit, že jsem podle vás na něco takového příliš starý? Pokud se nepletu, jsem o měsíc mladší než…“

„Já vím,“ přerušil ho Austin. „Moje složka. Nebuďte tak vztahovačný. Měl jsem na mysli vaše zranění z naší veselé noci v bostonském přístavu.“

„Skvělý boj. Nikdy nezapomenu na to, jak jste se zhoupnul nad palubou jako Tarzan z rodu opic. Mám jen pár oděrek. Nic, co by mě mohlo zpomalit.“

Austin kývl hlavou směrem k Petrovovým mužům. „Doufám, že totéž platí i o nich. Možná bychom je měli nechat fouknout do balónku.“

Petrov nad tím jen mávl rukou. „Klidně kterémukoliv z nich svěřím do rukou svůj život, a bude mi úplně jedno, jestli bude střízlivý, nebo opilý. Děláte si zbytečné starosti. Pár loků vodky před bitvou, to je ruská vojenská tradice. Touhle tajnou zbraní jsme porazili Napoleona i Hitlera. Až přijde čas, moji muži tu akci provedou nejen odvážně, ale i precizně.“

Austin se zadíval na mladého námořníka, který se objevil v průlezu. „Vypadá to, že ten čas už nastal, Ivane.“

Operace začala dostávat konkrétní podobu, když se Austin po schůzce v Bílém domě vrátil do své kanceláře. Petrov tam na něj už čekal. Když mu Austin popsal, jak vypadá plán, Petrov okamžitě k útoku na jachtu nabídl své muže. Austin to prodiskutoval se Sandeckerem, jemuž se ta myšlenka zalíbila. Souhlas viceprezidenta získal snadno, protože Sparkman pochopil, že když na ruskou jachtu násilím vniknou Rusové, vsune to mezi akci a prezidenta další ochrannou vrstvu a riziko odhalení účasti Bílého domu na tomto podniku se ještě zmenší.

Námořník přelétl očima z jednoho pomalovaného obličeje na druhý a marně se snažil zjistit, kdo z přítomných by mohl být velitel. Austin ho mávnutím ruky přivolal.

„Kapitán vzkazuje, že jsme připraveni. Záleží jen na vás.“

Petrov štěkl na své muže nějaký rozkaz. Jejich přerod byl udivující. Legrácky najednou skončily a láhev vodky kamsi zmizela. Předchozí úsměvy vystřídaly stisknuté čelisti a kamenné výrazy plné odhodlání. Jejich ruce sáhly po automatických zbraních a jídelnou se rozlehlo stakato kovových cvaknutí provázejících zasunování zásobníků. Parta rozverných a popíjejících chlapů se během několika vteřin změnila ve smrtonosnou bojovou jednotku.

Petrov se na Austina zašklebil, jako by mu tak chtěl připomenout, že mu to přece říkal, a pak pronesl: „Až po vás.“

Austin popadl vak s bowenem a se Zavalou a ostatními za zády následoval námořníka na řídicí stanoviště. Kapitán Madison zvedl oči od periskopu a řekl: „Vynoříme se přesně za tři minuty. Cíl je od nás vzdálen sto metrů. Moře je poměrně klidné. Máte štěstí – měsíc je za mraky.“

„Děkuji vám, že jste mým mužům dovolil použít vaši ponorku, kapitáne,“ poděkoval mu Petrov.

Madison se poškrábal na hlavě. „Je to poprvé, co jsem něco takového udělal, ale když naše země mohou spolupracovat ve vesmíru, proč by totéž nemohly dělat i pod vodou?“ Pak se obrátil k Austinovi. „Někdo z vaší agentury musí mít pořádně velký vliv. Jinak by asi těžko dokázal zařídit, aby byla raketová ponorka amerického válečného námořnictva odvolána ze svého hlídkového prostoru a pověřena provedením nějaké, odpusťte mi ten výraz, podřadné akce spojené s výsadkem.“

Sto čtyřicet metrů dlouhý Benjamin Franklin byl jednou ze čtyř ponorek své třídy, volba padla ale právě na něj, protože byl vybaven pro provádění speciálních operací. Ale dokonce ani Sandeckerův mimořádný vliv nestačil na to, aby byla ponorka poslána jinam bez schválení, třebaže maskovaného, z nejvyšších míst.

„Kdyby tahle operace nebyla nesmírně důležitá, nikdy by k ní nedošlo,“ řekl Austin.

„V tom případě hodně štěstí,“ popřál mu kapitán. „Zůstaneme nablízku tak dlouho, jak bude třeba. Až budete potřebovat hodit zpátky domů, dejte nám vědět.“

„Dozvíte se to jako první,“ slíbil mu Austin a přistoupil k panelu s množstvím počítačových monitorů.

„Jdeme na to, Hirame,“ řekl.

Yaeger seděl u klávesnice a poslouchal nějakého technika, který mu popisoval, jaký mají na ponorce počítačový systém. Sandeckerovi se nejdříve moc nelíbilo, že by se měl Yaeger této akce zúčastnit, Austin na něj ale naléhal a jako hlavní argument uváděl své přesvědčení, že Hiramovy počítačové znalosti a schopnosti by se jim mohly velmi hodit. Admirál se nechal obměkčit až tehdy, když mu Austin slíbil, že Yaeger na palubu jachty nevkročí dřív, než bude počítačové řídicí středisko lodě dokonale zajištěno.

Yaeger potřásl Austinovi rukou a popřál mu hodně zdaru. „Snažím se rozluštit poslední část kódu,“ prohlásil. „Jestli se mi podaří za tu ochrannou zeď proniknout, dám ti vědět.“

Když dostal Petrov od Austina znamení, vydal svým mužům řadu rozkazů. Skupina určená k proniknutí na palubu jachty zamířila dozadu a vměstnala se do prostoru pod nakládacím poklopem. Jeden člen posádky vyšplhal nahoru po žebříku a poklop otevřel. Dolů se snesla sprška studené vody. Jako první se na cestu vzhůru vydali Austin se Zavalou. Když prolezli poklopem, ocitli se na palubě za velitelskou věžičkou. Petrovovi muži se k nim během chvilky připojili. Otevřeli dva velké umělohmotné kontejnery, které s sebou vynesli nahoru, ozvalo se zasyčení stlačeného vzduchu a před očima se jim rychle nafoukly dva čluny. Námořník zašeptal: „Mnoho štěstí,“ a poklop se za ním s tichým klapnutím zase zavřel.

Měsíční světlo prodírající se mraky dodávalo moři tmavě cínový nádech. Vysoká velitelská věžička, opatřená po stranách horizontálními kormidelními plochami, vypadala jako nějaký gigantický robot z vědecko-fantastického filmu. Austin se zahleděl do tmy na sotva patrnou siluetu lodě. Na rozdíl od pobytu v bostonském přístavu, kde ji zalévalo světlo jako výletní parník pendlující sem a tam po Mississippi, zůstávala nyní jachta potemnělá. Jedinou výjimku představovalo několik světel na rádiovém stožáru a matná žlutá záře vycházející z oken kajut.

Satelitům neuniklo, že jachta u pobřeží Maine změnila kurz, zamířila na jih a nakonec se zastavila u pobřeží Massachusetts, přibližně padesát mil od Ataman Exploreru I, který plul téměř přesně na východ od Bostonu. Dvě zbylá plavidla zaujala postavení východně od Charlestonu a Miami.

Muži uchopili pádla, shodili čluny na hladinu a sešplhali do nich. Pak si nasadili brýle pro noční vidění, ponořili pádla do vody a začali pravidelnými záběry, při nichž se oba čluny lehce houpaly ze strany na stranu, zdolávat mírně rozvlněné moře.

Chladný vzduch brzy pronikl Austinovi přes oděv až na kůži a on zalitoval, že si nedal alespoň jeden hlt vodky, která by mu teď zahřála vnitřnosti. Otočil se a zadíval se na ponorku, která na nic nečekala a elegantně, dokonce snad bez jediného zabublání, zajela pod vodu. Měla zůstat na místě, s velitelskou věžičkou jen kousek pod hladinou.

Uplynulo jen pár minut a přídě obou člunů se dotkly trupu jachty, která nad nimi čněla snad až kamsi do nebes. Austin se cítil jako střevle vedle velryby. Za normálních okolností by řekl, že taková akce moc velké vyhlídky na úspěch mít nebude, Max se ale postarala o to, aby jim zvýšila šance. Když se Yaeger probíral nervovým systémem lodě, objevil dvě velmi důležité věci. Tou první byl program na lokalizaci a řešení vzniklých problémů. Fungoval na podobném principu jako přístrojová deska v autě, byl jen mnohem propracovanější. Systém mohl posádce jachty sdělit, které vodotěsné dveře jsou uzavřeny a které nikoli, jaký je momentální výkon plynových turbín, tok energie či stav dalších elektronických tepen a šlach, které se staraly o to, aby jachta nebyla jen nehybnou masou oceli. Yaeger navíc díky tomu lokalizoval centrální řídicí místnost. Každý člen výsadku měl u sebe do průhledné fólie zavařený plánek lodi, který byl vytvořen na základě informací zjištěných Max.

To druhé zjištění vypadalo sice mnohem prozaičtěji, ale mělo nemenší význam. V záznamech o výplatách byla uvedena jména a tituly prakticky všech členů posádky jachty. Protože loď sloužila jako Razovův domov a zároveň i ústředí společnosti, měl na palubě k dispozici všechen potřebný personál včetně kuchařů, účetních a sekretářek. Samotná lodní posádka byla nečekaně malá, což svědčilo o tom, že loď se spoléhá hlavně na automatické systémy. Austinův zájem se soustředil převážně na kategorii, jejíž označení mu Petrov přeložil jako „nestálí členové posádky“. Jinými slovy šlo o příslušníky Razovovy soukromé armády, muže, kteří se Austina pokoušeli zabít v bostonském přístavu. Na palubě jich bylo padesát, přičemž jejich krutost a loajalita se nedaly ignorovat. Petrov ale tvrdil, že neznamenají nic, s čím by si jeho muži neporadili.

Jejich hlavní zbraní bude počáteční neviditelnost. Tiše a nenápadně se dostanou na palubu jachty, proniknou do řídicího centra a pomocí kvalifikovaně rozmístěných trhavin ho připraví ke zničení. Jakýkoli odpor bude nehlučně zlikvidován. Pokud by si museli cestu zpět probojovat, budou mít dostatečně velkou palebnou sílu, aby jim spolu s prvkem překvapení poskytla značné šance na úspěch. Austin a Petrov ale uvažovali realisticky. Uvědomovali si, že riziko prozrazení zůstává velké, a že pokud dojde ke ztrátám, budou pravděpodobně na obou stranách. V sázce ale bylo tolik, že se s tím museli smířit.

Brýle pro noční vidění, kterými byli všichni vybaveni, zbarvily moře do zelena. Austin těsně nad hladinou spatřil vodotěsné dveře, kterými s Kaelou vstoupil na loď, aby se tam zúčastnil Razovovy večerní párty. Použít k proniknutí do lodě totéž místo by bylo riskantní, protože bezpečnostní systém by posádku na otevření vchodových vrať upozornil. Museli použít staletími ověřenou metodu používanou piráty, obléhateli hradů a právě takovýmito komandy. Lana opatřená víceramennými kotvicemi.

Když příslušníci přepadového komanda kotvice nepotřebovali, spočívaly složené v kovových pouzdrech. Když pak byly podobně jako minometný granát vystřeleny, ve vzduchu se rozevřely. Jejich povrch kryla pěnová pryž, takže když se zahákly za zábradlí nějakého plavidla, člověk na palubě nic nezaslechl, ani když stál jen pár metrů opodál.

Dvě kotvice vylétly se slabým zasyčením stlačeného vzduchu do výšky. Muži si potáhnutím za lana ověřili, že se obě zahákly. Pak směrem k zábradlí namířili zbraně vybavené tlumiči, aby každému, kdo by se z jakéhokoli důvodu rozhodl pohlédnout dolů, přichystali nemilé překvapení. Všude vládlo ticho, a tak přistoupili k další fázi operace.

Jako první se nahoru vydali Austin s Petrovem, což vzhledem k jejich vakům nebylo snadné. Těžce oddechujíce se zachytili zábradlí, prozkoumali pohledem palubu, a když nikoho nespatřili, dali ostatním znamení, aby je následovali. Během několika minut už všichni dřepěli na palubě jako hejno černých a těžce ozbrojených kachen. Dole u člunů zůstali jen dva muži.

Rozdělili se na dvě části. Skupina vedená Austinem si zvolila pravobok. Muži, kteří zůstali s Petrovem, se vydali na levou stranu. Obě skupiny se měly vydat dopředu a setkat se u schodů vedoucích na můstek. Další plán vypadal tak, že by po nich vystoupili o tři úrovně výš až k řídicímu centru, které se skrývalo v malé místnosti za kormidelnou. V tak pozdní hodině se na můstku dalo čekat jen několik lidí. Austin dal Petrovovi znamení, že se do toho mohou pustit. Muži se přikrčili a se zbraněmi připravenými ke střelbě se vydali vpřed.

K Austinově spokojenosti postupovali rychle, když ale minuli skvostný salon, v němž Razov uspořádal svou bostonskou recepci, otevřely se náhle nějaké dveře. Světlo dopadlo nejen na palubu, ale proniklo i do jejich brýlí pro noční vidění. Když si je Austin rychle sundal, spatřil nějakého strážného. Stál nehybně jako jelen oslněný reflektory auta. V jedné ruce svíral láhev vodky, druhou objímal kolem krku nějakou mladou ženu v šatech pro služebné a ruku měl zastrčenu do jejího rozepnutého výstřihu. Ženě padaly do tváře narudo nabarvené vlasy a kolem úst měla rozmazanou rtěnku. Austin se domníval, že se připravil na všechny eventuality, nepočítal ale s lidským pohlavním pudem.

Když muž spatřil cizí muže s pomalovanými obličeji a automatickými zbraněmi, jeho opilecký úsměv se vytratil. Jako profesionální gangster dobře věděl, co se od něho očekává – ticho. Jeho společnice takové zábrany ale neměla. Doširoka otevřela ústa a z jejího hrdla se vydral uši drásající jekot. Měla hlas, za který by se nemusela stydět operní hvězda. Její druhý výkřik byl dokonce ještě hlasitější a Austinovy kletby v něm zcela zanikly. Když jí konečně došel dech, obrátila oči v sloup a složila se bezvládně na palubu.

Sotva ozvěna jejího řevu utichla, loď se rozzářila jako hrací automat. Na všech palubách se začaly otvírat dveře a snad ze všech stran k nim doléhal křik. Ozval se dusot běžících nohou a drsné hlasy štěkající rozkazy, doplněné sem tam dalším vysokým ženským jekotem. To ale byl jen počátek. Poté vypuklo peklo.

35

VRTULNÍKY SIKORSKI HH-60H SEAHAWK SI TO svištěly bok po boku nad oceánem jako dvě Valkýry, a to tak nízko, že jejich přistávací podvozky každou chvíli smáčela pěna z hřebenů vln. Oba stroje měly nevýrazný šedý nátěr a označení tak vybledlá, že téměř nebyla vidět.

Velitel čety, námořní poručík Zack Mason, se díval z okna pravé helikoptéry a myslel na naléhavý telefonát z Washingtonu a rozkaz, aby dal pro jistou tajnou operaci dohromady speciální přepadovou jednotku.

Mason měl tak klasický profil a uhlazené způsoby, že by si ho člověk klidně mohl splést s investičním bankéřem. Pod aristokratickou skořápkou se ale skrýval zdatný válečník, pro něhož neskutečně tvrdý výcvik, kterým procházeli všichni příslušníci jednotek SEAL, neznamenal jen něco, co by měl přežít, ale cosi, co mu po všech stránkách prospívalo. Ještě ne čtyřicetiletý Mason se už zúčastnil nespočetného množství úkolů, od nakonec zrušeného plánu na sestřelení helikoptéry Saddáma Husajna až po zajišťování bezpečnosti na olympijských hrách v Atlante.

Oficiálně sloužil jako velitel jedné skupiny příslušníků SEAL na východním pobřeží. Neoficiálně byl spolupracovníkem Spojeného velitelství speciálních operací, což představovalo amalgám oddílů SEAL, Delta Force a 160. leteckého pluku speciálních operací známého jako SOAR. Tato jednotka disponovala vlastními vrtulníky. Výsadkové týmy se specializovaly na útoky na námořní cíle jako lodě či ropné plošiny. Spojené velitelství mělo pravomoc nařizovat preventivní útoky proti teroristům a akce proti terorismu obecně.

Rozkaz k této akci nepřišel normálním způsobem přes jednotlivé velitelské články. Tenhle útok nařídil samotný ministr válečného námořnictva a jeho zorganizováním pověřil admirála stojícího v čele Velitelství speciálních námořních operací v Coronadu v Kalifornii. Admirálovi bylo řečeno, aby se vyhnul obvyklému úřednímu postupu a aby potřebná operační rozhodnutí padla na té nejnižší možné velitelské úrovni. Mason měl o průběhu akce informovat přímo Coronado.

Sid Sparkman po rozhovoru se Sandeckerem navštívil prezidenta a řekl mu pravdu o svém napojení na Ataman Industries. Připustil, že se nechal zlákat vidinou miliardového příjmu, prohlásil však, že o Razovových plánech uškodit Spojeným státům neměl ani tušení. Pak dal prezidentovi svou písemnou rezignaci, kterou Walace s uspokojením přijal. Sparkman se rovněž nabídl pro roli obětního beránka. Řekl, že kdyby měla operace selhat, vezme na sebe všechnu odpovědnost, aby vznikly co nejmenší škody. Jako vždy pragmatický prezident strčil Sparkmanovu písemnou rezignaci do kapsy, přijal jeho nabídku a řekl mu, aby se spojil s ministrem válečného námořnictva.

Masonova jednotka, která měla základnu ve virginském Little Creeku, byla vybrána, protože měla výcvik v pronikání na paluby plujících lodí. Cíl mise vypadal jednoduše – bez varování proniknout na palubu plavidla a deaktivovat nějakou bombu. Mason ale cítil, že to možná tak snadné nebude.

„Blížíme se k cíli,“ oznámil pilot unylým hlasem a vytrhl tak Masona ze zamyšlení. „Budeme tam za deset minut.“

Třebaže byl Mason od přírody klidné povahy, i jemu se jako vždy, když se přiblížil čas zahájení nějaké operace SEAL, zvedla hladina adrenalinu a pocítil silné vzrušení. Ale právě proto, z vnitřní touhy po akci, se k válečnému námořnictvu dal. Podíval se na své švýcarské hodinky Case-Durer, otočil se a dal svým mužům znamení pozvednutím obou rukou se vztyčenými deseti prsty, asi jako basketbalista při trestném hodu obouruč.

Příslušníci SEAL, odění do černých uniforem a s obličeji pomalovanými kamuflážními barvami, byli ve sporém osvětlení kabiny téměř neviditelní. Jako členové elitní jednotky si mohli některé součásti výstroje i výzbroj zvolit sami. Někteří měli kolem hlavy šátky či pruhy látky ve stylu Ramba, jiní mnohem tradičnější klobouky se širokým zvlněným a vpředu zvednutým okrajem.

Ozvalo se zašustění na poslední chvíli ještě jednou kontrolovaných obsahů kapes na bojových vestách a pak ruce vojáků opět spočinuly na zbraních. Většina byla vyzbrojena automatickými puškami Colt, zkrácenou verzí M-16. Pro tyto zbraně se používalo střelivo bez nábojnic, což vojákům umožňovalo vzít si s sebou větší množství munice. Jeden muž, který postavou připomínal býka, měl M-60 E3, lehký kulomet, který obvykle obsluhovali dva lidé. Další byl vyzbrojen brokovnicí ráže 12 schopnou prostřelit i plech. Expert na výbušniny měl kromě vlastní zbraně i ruksak s balíčky plastické trhaviny C-4 a rozbuškami.

Mason velel šestnáctičlenné četě, která se měla spustit na pravobok. Jeho výkonný důstojník – označovaný jako „2IC“, protože figuroval ve velitelské hierarchii hned za ním – velel skupině, která měla zajistit levobok. Ale ať už bylo toto celkem dvaatřicetičlenné komando jakkoli těžce vyzbrojeno, pro cíl velikosti Ataman Exploreru I to byla jednotka pouze s malou útočnou silou. To poslední, co by si tito příslušníci jednotek SEAL přáli, by byl boj proti značné přesile. Jejich hlavní zbraní měl být prvek překvapení, který by jim zajistil, že jejich nepřátelé budou šokovaní a zmatení.

„Kontrola spojení,“ řekl Mason. Stejně jako ostatní příslušníci čety měl i on vysílačku Motorola MX300 s malým mikrofonem u krku a sluchátkem. Muži mu odpověděli v pořadí, v jakém seděli. Mason jejich odpovědi počítal. Šestnáct. Spojení fungovalo všem. Z druhého vrtulníku se ozval jeho MI2. On i jeho muži byli připraveni.

Mason vytáhl ze své bojové vesty mobilní telefon a navolil nějaké číslo. Pomocí tohoto telefonu, vybaveného speciálním šifrovacím algoritmem, mohl komunikovat s veliteli dalších úderných jednotek.

Zatímco helikoptéra s Masonovou četou mířila maximální možnou rychlostí sto čtyřiceti pěti mil za hodinu na východ od Bostonu, ostatní jednotky se chystaly zahájit podobnou akci dále na jihu. Dva týmy od Delta Force operovaly poblíž pobřeží Jižní Karolíny a vzdalovaly se od Charlestonu a nejdále na jihu se v blízkosti Miami chystaly k akci dva oddíly od leteckého pluku speciálních operací. Tentokrát mělo operaci velet válečné námořnictvo, takže rozkazy měl vydávat právě Mason. Kdyby byl vyřazen z boje, velení by převzal velitel jednotky Delta Force, toho by zase v případě nutnosti nahradil důstojník od SOAR.

„Tady Omega jedna,“ řekl Mason do mikrofonu. „Omega dva, ozvi se.“

„Omega dvě, jak to jde?“

Mason se nad tím neumělým pokusem o verš usmál. Během společných cvičení měl možnost tohoto velitele od Delta Force, vtipného černocha pojmenovaného po slavném boxerovi Joe Louisovi, docela dobře poznat a naučil se ho respektovat.

„Zatím jde vše podle plánu, Joe. Budeme tam za deset minut.“

„Rozumím. Poslechni, Zacku, to ti troubové od námořnictva nemůžou přijít s něčím nápaditějším, než je Omega? Co třeba Tři medvídci?“

„Pochybuju, že by se admirálovi líbilo, kdyby se měl hlásit jako Zlatovlásek. Navíc volací znak pro tuhle akci určilo letectvo. Byla na něm řada.“

„Geniální mozky, tihle letci. Osm minut.“

„Dej vědět, až navážeš vizuální kontakt.“

„Až ho navážeme, zavolám. Konec.“

Mason zmáčkl další tlačítko a spojil se s Willem Carmichaelem, velitelem Omegy tři. Ten na rozdíl od Louise komunikoval předepsaným způsobem. Předpisovým dojmem působily dokonce i jeho občasné spontánní komentáře. Ohlásil Masonovi, že jeho tým postupuje podle časového harmonogramu, a pak dodal: „Brnkačka.“

Mason na základě těžce nabytých zkušeností věděl, že spustit se z oblohy na obrovskou a pravděpodobně velmi dobře chráněnou loď plující na otevřeném moři a zneškodnit nějakou neznámou výbušninu žádnou brnkačkou nebude. Výsadek na plující loď sice nacvičovali mnohokrát, tohle ale bude doopravdy. Úspěšnost akce závisí na tom, jak dlouho se jim podaří vyhýbat se prozrazení. Helikoptéra HH-60H byla pro tuhle práci ideální. Byla relativně tichá, disponovala infračerveným pátracím zařízením, vysílačem pro rušení nepřátelských radiolokátorů, radarem včasného varování a četnými dalšími přístroji, které sloužily jako dokonalé oči i uši. Vrtulník uměl navíc i kousat – měl dva kulomety M-60 a raketový systém Hellfire.

„Čtyři minuty,“ ohlásil pilot.

Mason se otočil a zvedl čtyři prsty. Nebylo to nutné, protože všichni muži byli napojeni na vnitřní komunikační systém, takže pilota slyšeli, Mason to ale udělal pro zdůraznění. Ve vrtulníku vládlo takové napětí, že by se dalo krájet. Čas běžel jako splašený, takže když se pilot ozval znova a ohlásil vizuální kontakt, nemohl se Mason zbavit pocitu, že mezitím uběhlo jen několik vteřin.

Mason si nasadil brýle pro noční vidění a přikázal svým mužům, aby udělali totéž. Když pak pohlédl ven, spatřil siluetu obrovské lodě sunoucí se mořem. Spojil se s ostatními týmy a oznámil jim navázání vizuálního kontaktu. Obě další skupiny své cíle už rovněž zpozorovaly. Mason jim sdělil, že se opět ozve, až se mu podaří dostat do VZ, což byla vojenská zkratka pro výsadkovou zónu, a chvatně telefon schoval do kapsy.

Od cíle už je dělily jen vteřiny. Na poslední chvíli, když už se zdálo, že do lodního trupu narazí, oba seahawky zpomalily, prudce vylétly nahoru a každý z nich zůstal viset nad jedním okrajem široké zádové paluby. Infračervená pátrací zařízení prohlédla celou palubu, jestli na ní nenajdou nějaká teplejší místa, která by svědčila o přítomnosti lidí. Když pilot Masonova vrtulníku zjistil, že dole nikdo není, prolétl kolem stožárů a antény a zůstal viset ve vzduchu asi patnáct metrů nad palubou.

Všichni muži věděli, že následující fáze operace je vždy nejnebezpečnější. Jak to mnohokrát nacvičovali, shodili dolů pět centimetrů tlustá lana připevněná k navijáku a navlékli si těžké svářečské rukavice. Mason se postavil na okraj kabiny, pevně se chytil lana a skočil. Díky síle získané při tvrdém výcviku těsně nad palubou bez problémů zastavil kontrolovaný volný pád a pak se rychle přesunul do strany, aby uvolnil místo dalšímu muži.

Obě helikoptéry se vyprázdnily během devadesáti vteřin. Každý muž se nejprve zbavil rukavic. První čtyři vytvořili kolem konce lana čtvercovou obrannou linii, kterou další postupně doplňovali a měnili ji v kruhovou. Když se ocitli všichni dole, vrtulníky odlétly jak vyplašené vážky a zaujaly pozici několik set metrů od lodě, každá po jedné její straně. Tam měly vyčkat do doby, než jim bude oznámeno, že loď byla zabezpečena, nebo že akce nevyšla. V případě ztroskotání mise měly rozkaz výsadek evakuovat a loď potopit raketami.

Mason se rozhlédl kolem. S uspokojením zjistil, že pyrotechnik Joe Baron je v pořádku. V případě nutnosti si byl sice s výbušninami schopen poradit, Baron byl ale profík. Poručík vytáhl z jedné kapsy světelnou signalizační tyčinku a několikrát ji v ruce obrátil, takže chemikálie uvnitř tyčinky se promíchaly a začaly vydávat studenou modrou záři. Několikrát tyčinkou zamával, aby skupinu na levoboku uvědomil, že na jejich straně vše běží podle plánu. Velitel druhého týmu mu během vteřiny odpověděl týmž signálem. Rádiová komunikace měla být během prozkoumávání plavidla omezena na minimum.

Mason opět vytáhl mobilní telefon.

„Omega jedna. VZ na zádi zajištěna. Zatím žádný odpor. Omego dva, ozvi se.“

„Omega dva. Záď zajištěna. Nikdo není doma, tak se tu trochu projdeme.“

„Tady Omega jedna. Postupujte dále přesně podle plánu a nechte těch hloupých keců.“

„Rozumím,“ odvětil poněkud neochotně Louis.

„Omega tři. Všechno v pořádku.“

Mason dal všem týmům pokyn vyrazit. Jeho oddíl se stejně jako skupina na druhé straně lodě rozdělil do dvou družstev. Jedno vždy zaujalo obranné postavení a krylo postup druhého družstva, to se po chvíli vždy zastavilo a poskytlo krytí zase svým kolegům. Rychle postupovali vpřed.

Všichni muži se během několika minut sešli na přídi. Mason svému 2IC přikázal prověřit můstek a palubní nástavby a se svým družstvem se vydal do podpalubí. Stejným způsobem jako na palubě, tedy střídavým postupem a jištěním, začali prověřovat jednotlivá skladiště a nákladní prostory. V jednom místě narazili na nějaké zavařené dveře, ale starosti si s nimi nedělali, protože když se oni nemohli dostat dovnitř, nemohl se ani nikdo jiný dostat ven. Poté se zbraněmi přichystanými k palbě vtrhli do strojovny. Motory sice pracovaly, žádné strojníky nebo techniky ale nenašli.

V té chvíli se ze sluchátka ozval hlas Masonova zástupce. „Horní družstvo. Prohlídli jsme ubytovací prostory posádky i důstojníků. Postele jsou ustlané. Nikdo tu není. Vypadá to strašidelně.“

„Jsme ve strojovně. Motory běží, ale ani tady nikdo není.“

Obě skupiny pokračovaly v prohledávání lodě, na nikoho ale nenarazily ani později. Když Masonovi lidé důkladně prozkoumali celé podpalubí, zamířili opět na hlavní palubu.

Z Masonovy vysílačky se znovu ozval hlas výkonného důstojníka. „Poručíku, podle mě byste co nejrychleji měli přijít na můstek.“

Mason se i se svým týmem vydal do kormidelny. Cestou minul několik uvážlivě rozmístěných hlídek a po jednom muži spatřil i na obou křídlech můstku.

„Nic?“ zeptal se Mason muže s brokovnicí.

„Nic, pane.“

Mason dorazil do kormidelny. 2IC tam na něj s několika svými muži už čekal. Všechno se zdálo být v pořádku. „Nic zvláštního nevidím. Co jste mi chtěl ukázat?“

„Právě to, pane. Nic. Nikdo tu není.“

Zatímco se Mason rozhlížel po namodrale zářících počítačových monitorech, poblikávajících kontrolkách a nasvícených displejích, pomalu si začal uvědomovat jen těžko pochopitelnou skutečnost. On a jeho muži byli jedinými lidskými bytostmi na této obrovské lodi.

Postupně se ozvaly ostatní týmy. Louis i Carmichael ohlásili, že Ataman Explorer II a III jsou opuštěny. Když Mason jejich hlášení poslouchal, zaregistroval změnu kurzu plavidla. Byl si tím jist. Loď už se nepohybovala v původním směru. Přistoupil k velkému oknu, které se táhlo přes celou šířku paluby, a pohlédl do tmy. Něco se určitě děje. Nemohl to tvrdit s jistotou, měl ale pocit, že loď nyní pluje laterálně.

„Poručíku,“ ozval se jeden z jeho mužů, „podívejte se na tohle.“

Muž, který ho oslovil, stál před nějakým velkým monitorem. Na obrazovce bylo vidět cosi, co vypadalo jako terč pro lukostřelbu. Kousek od jeho středu byla znázorněna nějaká loď. Pomalu se stáčela a přibližovala ke středu soustředných kruhů. Po obou stranách zobrazeného plavidla blikala červená světla. Mason okamžitě pochopil, o co jde. Tahle loď i její sesterská plavidla jsou řízeny na dálku.

Mason nařídil svému 2IC, aby zajistil můstek, spojil se s vrtulníky a řekl jim, ať přistanou. Poté dal Joeu Baronovi pokyn, ať na přední palubě shromáždí všechny, kteří se v rámci výcviku naučili zacházet s trhavinami. Pak se spojil s ostatními týmy a instruoval je, aby pokračovaly k hlavnímu cíli, bombám. Když ukončil hovor, seběhl na hlavní palubu a s Baronem a ostatními v závěsu se vydal do nitra lodě k zavařeným dveřím, na něž předtím narazili.

Když se pak zadíval do nákresu plavidla, zjistil, že za dveřmi naleznou prostor s bombou. Baron se pustil okamžitě do práce a umístil na dveře několik delších kusů C-4. Zasunul do tvárného materiálu roznětky napojené k drátu, který pak natáhl až za nejbližší roh. Mason spolu s ostatními ustoupil do bezpečné vzdálenosti a zakryl si uši. Baron zmáčkl odpalovací zařízení M57 připojené k druhému konci drátu. Chodbou zazněla dutá rána.

Rychle se vrátili ke kouřícím dveřím, v nichž nyní zel přibližně čtvercový rozeklaný otvor. Baron, štíhlý jako úhoř, se snadno protáhl dovnitř. Ostatní mu podali své batohy a pak prolezli otvorem za ním. Tmu za dveřmi probodly kužely kapesních svítilen. Pak někdo našel na stěně vypínač a celý prostor zaplavilo světlo.

Jednotka SEAL zjistila, že stojí na nějaké plošině s velkým obdélníkovým otvorem uprostřed. Podmořská střela, kterou hledali, visela pod stropem, a to tak, že z části procházela otvorem v plošině. Na místě ji přidržovaly vzpěry, které se k ní napřahovaly od stěn jako nějaké dlouhé ruce. Muži v naprostém tichu a s hlubokým respektem hleděli na podivný válec, jehož kovový povrch se v umělém světle matně leskl.

„Pohněte kostrou! Na koukání není čas!“ štěkl Mason.

Baron přejel prsty po plášti válce. Pak si prohlédl složitý propletenec hadic a elektrických kabelů, které k horní části válce směřovaly od díry ve stropu. Poté se hlasitě nadechl a prohlásil: „Lidi, něco takového jsem v životě neviděl.“

„Podstatné je, jestli to dokážete deaktivovat.“

„To ještě nevím,“ odvětil Baron, hrábl do svého batohu, vyndal stetoskop a nasadil si jeho koncovky do uší. Na několika místech ho k povrchu válce přiložil a zaposlouchal se. Někdy se lehce usmál, jindy zase zachmuřil, asi jako lékař vyšetřující pacienta.

„Je připravena k použití. Slyším, jak si radostně pobrukuje.“

„Co ty kabely a hadice?“ zeptal se Mason.

„Palivo a elektřina. Mohl bych je přeřezat, ten drobeček by si to ale mohl vysvětlit tak, že se má dál o sebe starat sám.“

„Jinými slovy by ji to mohlo odstartovat.“

Baron přikývl. „Musím zlikvidovat její nervové centrum.“ Přejel prstem po lehce vystupující hraně nějakého panelu na plášti střely. Poté vyndal z batohu sadu nářadí a po několika pokusech našel nástavec, který pasoval na matice držící panel na místě. Přichystal si vrtačku na baterie, upevnil do ní nástavec a začal kryt demontovat.

Mason se znovu spojil s ostatními týmy a jako sportovní reportér podrobně popisující průběh nějakého utkání jim líčil vše, co Baron dělá. Jejich pyrotechnici měli udělat totéž, vždy být ale o krok pozadu. Masonovi muži mezitím celý prostor prohledali a v jednom skladišti nalezli asi tak dva centimetry tlustý kabel. Vsoukali ho do otvoru na konci válce a omotali kolem vrtule a její hřídele, aby tak té podivné věci alespoň trochu zkomplikovali život.

Baron postupoval jen pomalu. Některé matice ve vlhkém prostředí tohoto uzavřeného prostoru zarezlý a nástrčný klíč se na nich protočil, čímž zničil jejich profil. Baron musel použít speciální nástavec, aby je vůbec mohl zachytit. Opíral se přitom o plášť válce a hlavou se ho téměř dotýkal. Najednou přerušil práci a zaposlouchal se.

„Do prdele!“ ulevil si.

„Co se stalo?“ zeptal se Mason, který se mu celou dobu díval přes rameno. Baron se nadechl k odpovědi, Mason ho ale gestem umlčel. Z kormidelny se totiž právě ozval jeho zástupce.

„Nevím, jestli to něco znamená, poručíku, ale všechny ty obrazovky a řídicí pulty se najednou zbláznily.“

„Zůstaňte tam a čekejte na rozkaz,“ řekl Mason a obrátil se k Baronovi. „To volala kormidelna. Všechny kontrolní prvky začaly vykazovat zvýšenou aktivitu.“ Pak si přiložil dlaň k uchu. Celým prostorem se najednou počalo ozývat tlumené hučení, které postupně nabývalo na intenzitě.

Baron se rozhlédl, jako by chtěl zdroj těch zvukových vln vysledovat očima. „Ta zasraná věc se chce dát do práce.“

„Můžete proti tomu něco podniknout?“ zeptal se ho Mason klidným hlasem.

„Určitá možnost by tu byla. Kdyby se mi ten kryt podařilo odstranit, možná bych mohl přerušit napájecí obvody. Popadněte támhlety štípačky a čekejte s nimi hned vedle mě.“

Když Baron povolil opět jednu matici a začal pracovat na další, zaslechli najednou zcela nový zvuk, jako kdyby se do sebe začaly opírat nějaké velké ozubené převody. Přicházelo to odspodu. Podívali se dolů, což jim zřejmě zachránilo oči před poškozením. Ozvala se totiž malá exploze a elektrické kabely a palivové hadice odlétly od válce. Rychle padli na podlahu plošiny. Pak se ozvalo skřípění a dole se začala otevírat nějaká podlahová vrata.

Vrtule uvnitř krytů chránících hnací ústrojí se s vrčením roztočily.

Když se podlahová vrata otevřela, došlo k další explozi a kovové boční vzpěry se rozlétly na kusy. Náhle přetížená ocelová lana praskla, jako by šlo o provázky, a jejich konce prosvištěly vzduchem, ochotny odříznout jakoukoli hlavu, která by se jim připletla do cesty.

Podivná bomba okamžitě zamířila do hlubin.

Z Masonovy vysílačky se ozval křik. Situace ostatních týmů zřejmě vyhlížela obdobně. „Omega dva,“ ozval se Joe Louis. „Bomba se právě uvolnila a vlítla do vody!“ Pak se ozval Carmichaelův hlas. „Omega tři. Naše taky.“ Mason a jeho muži se po čtyřech připlížili k otvoru, v němž ještě před chvílí spočívala podmořská střela, a pohlédli dolů. V místech, kde obrovský válec zajel pod vodu, už zbyla jen divoce se zmítající zpěněná hladina. Při tom pohledu se většina z nich neubránila dojmu, že se dívají kamsi do pekel.

36

VELITEL PETROVOVÝCH MUŽŮ, OBR, KTERÉMU Austin říkal Drobeček, udělal rychle několik kroků a dřevěnou pažbou své AKM udeřil Rusa z boku do hlavy. Strážnému se podlomily nohy a svezl se na palubu. Vyřítily se na ně nějaké postavy. Kdosi rozsvítil baterku a namířil světelný kužel na Austina. Ozvala se AKM. Při rychlosti střelby šesti set ran za minutu byla smrtelná i krátká dávka, obzvláště na malou vzdálenost.

Padající a poté po palubě se kutálející baterka ozářila Austinovy kolegy jen na okamžik, Razovovým mužům to ale stačilo, aby si o počtu a postavení vetřelců udělali představu. Ve tmě se objevily záblesky od hlavní, jež se brzy rozžhavily do běla. Petrovova přepadová skupina se pokusila najít nějaký úkryt. Její členové ve stroboskopickém světle vytvářeném jednotlivými zášlehy budili dojem, že se pohybují jako ve zpomaleném filmu.

Austin a Zavala se vrhli na palubu a pak se odkutáleli na stranu, kde je před palbou chránil úvazný kůl. Střely jim létaly jen těsně nad hlavami a odrážely se od velkého kovového hřibu, který jim alespoň na chvíli poskytl útočiště. Austin vytáhl bowen a vypálil po jednom pohybujícím se stínu, nebyl si však jist, jestli se trefil. Zavala se chopil své pistole Heckler & Koch a poslal do tmy také pár ran. Záblesky od hlavní už nevycházely přibližně ze stejného místa, což svědčilo o tom, že se Razovovi muži začali rozptylovat.

„Chtějí nás obklíčit,“ křikl Zavala.

Drobeček, který ležel na palubě jen kousek od nich, začal mávat, aby na sebe upozornil.

„Běžte!“ křikl na ně. „My je tu udržíme.“

Austin měl pochybnosti. Drobeček a jeho muži své postavení na úzké boční palubě nějakou dobu určitě udrží, ale stejně jako Spartané bránící soutěsku u Thermopyl budou i oni nakonec přechytračeni a poraženi. Drobeček několikrát rychle po sobě ukázal palcem za svá záda. To gesto hovořilo jasnou řečí. Padejte. Vypálili ještě několik ran a pak začali po čtyřech pomalu couvat, až se ocitli pod jedním člunovým jeřábem.

Protože Razovovi muži ještě pořád stříleli do míst, kde už nebyli, vztyčili se a se skloněnými hlavami se vrhli ke dveřím salonu. Nebyly uzamčeny. Se zvednutými zbraněmi připravenými k palbě vklouzli dovnitř. Křišťálové lustry byly temné, světlo vydávaly jen nástěnné svícny. V jejich žlutavé záři spatřili nezřetelné obrysy stolů, křesel a pohovek. Přeběhli přes taneční parket na druhou stranu. Tam se Austin na chvíli zastavil. Petrovovi muži mohli být někde blízko. Kdyby na ně narazili, mohlo by se jim to zle nevyplatit. Spojil se proto s Petrovem pomocí vysílačky a řekl mu, kde přesně jsou.

„Zdá se, že jste šlápli do sršního hnízda,“ řekl Petrov.

„Nešlo tomu zabránit. Netuším, na jak dlouho je Drobeček a jeho chlapi zadrží.“

„To byste se divil,“ prohlásil Petrov hlasem, ve kterém nebyla ani známka po nějakém znepokojení. „Projděte klidně dveřmi na naši palubu. Budeme vás očekávat.“

Austin ukončil spojení, otevřel dveře a vyšel ven. Po Petrovovi či jeho mužích nebylo nikde ani vidu. Pak se v jednom tmavém koutě pohnul nějaký stín. Byl to Petrov. „To od vás bylo moudré, že jste nevystrčili hlavy. Moji chlapi jsou totiž trochu nabroušení. Pár jsem jich poslal na druhou stranu. Každou chvíli by o sobě měli dát vě…“

Přerušily ho výbuchy granátů. Střelba už poté byla sporadičtější. „Zdá se, že mí kluci nepřátelské řady trošku probrali,“ řekl. „Navrhuji, abyste si teď šli po svém. Máte tu práci. Potřebujete nějak pomoct?“

„Jestli budeme potřebovat pomoc, ozvu se,“ odvětil Austin a zamířil k příkrým schůdkům vedoucím nahoru podél stěny můstkové nástavby.

„Hodně štěstí!“ houknul za nimi tlumeně Petrov.

Když se Austin a Zavala ocitli přibližně v půlce schodiště, Austinova vysílačka ožila a on si vyslechl nepříjemné zvěsti od týmů Omega jedna až tři. Zastavil se, aby o tom informoval Závalu.

„Bomby byly vypuštěny,“ řekl Zavalovi. „Všechny.“

Zavala, který stoupal jako první a už se blížil k další palubě, se k němu obrátil a vychrlil proud španělských kleteb. „Co teď?“

Austin místo odpovědi zvedl ruku až do úrovně svých ramen a namířil svou zbraň na Zavalu, který se na ni šokované zahleděl. Bowen zahřměl. Střela prolétla tak blízko Zavalovy hlavy, že mu nápor vzduchu rozčísl vlasy. Pak kolem něj prolétlo něco velkého a s tupým žuchnutím to dopadlo na palubu. Ještě stále trochu oslepen zábleskem z hlavně Austinovy zbraně několikrát po sobě zamrkal a pak se překvapeně zadíval na kozáka, který ležel s roztaženýma rukama a nohama na palubě. Kousek od jeho pravé ruky spatřil šavli.

„Omlouvám se, Joe,“ řekl Austin, „ale ten chlap se tě chystal rozetnout ve dví.“

Zavala si prohrábl vlasy na straně, kde ho jen těsně minula kulka, a prohlásil: „To je v pořádku. Stejně už dlouho uvažuju o tom, že si začnu česat pěšinku na druhé straně.“

„S těmi bombami nic nenaděláme,“ řekl Austin zasmušile. „Můžeme se ale vypořádat s těmi, kteří je shodili.“

Austin vystřídal Zavalu v čele a postupoval dále, až se ocitl těsně pod můstkem a jeho křídly vybíhajícími do stran od kormidelny. Rozdělili se a každý si vzal na starost jedno křídlo. Austin rychle vyběhl po schůdcích nahoru. Se zády přitisknutými k lodní přepážce se přiblížil až k otevřeným dveřím a opatrně nahlédl dovnitř. Rozměrná kormidelna byla nasvícena červeným nočním osvětlením, které všemu uvnitř dodávalo karmínový nádech.

Kormidelní místnost zůstala prázdná, jen u jakési velké počítačové obrazovky stála zády k Austinovi nějaká postava a veškerou svou pozornost věnovala dění na monitoru. Austin dal pomocí vysílačky Zavalovi šeptem instrukce, aby zůstal venku a hlídal. Poté vstoupil dovnitř.

Razovovi vlčáci ho museli ucítit. Najednou se odkudsi vynořili a s vrtícími ocasy se vrhli k Austinovi. Volnou rukou je odstrčil, psi ale už zlikvidovali všechny šance, že by jeho vstup mohl zůstat nezaregistrován. Razov se otočil a s nelibostí se zadíval na psy věnující Austinovi tolik pozornosti. Vykřikl nějaký povel, oba psi k němu se staženými ocasy a svěšenými hlavami zamířili a posadili se mu k nohám. Na rtech se mu objevil ďábelský úsměv.

„Očekával jsem vás, pane Austine. Moji muži mi řekli, že jste i se svými přáteli na palubě. Rád vás zase vidím. Mrzelo mě, že jste musel svou poslední návštěvu tak náhle ukončit.“

„Až vám překazíme plány, svůj názor zřejmě změníte.“

„Na to je trochu pozdě,“ prohlásil Razov a ukázal na monitor. Obrazovka byla rozdělena do tří svislých pruhů. V každém z nich byl vidět nějaký blikající bod rychle se blížící ke zvlněné linii u spodního okraje obrazovky.

„Vím, že jste ty bomby už vypustil.“

„Pak také určitě víte, že už s tím nemůžete nic dělat. Až tyhle podmořské střely dosáhnou dna, pomocné rakety jim umožní proniknout hluboko do podloží. Když explodují, z metanového hydrátu se začne uvolňovat metan, šelf se zbortí a vzniknou tsunami, které zničí tři velká pobřežní města.“

„A to jste se ještě nezmínil o tom, že tak zároveň dojde i k úspěšnému zahájení vašeho plánu týkajícího se globálního oteplování.“

Razov se zatvářil překvapeně, pak se ale usmál a zakroutil hlavou. „Měl jsem vědět, že nakonec pochopíte, kam vlastně směřuji. Ale to je jedno. Ano, Sibiř se stane světovou obilnicí a vaše země bude mít tolik starostí s lízáním si vlastních ran a snahou nakrmit nějak vlastní obyvatelstvo, že přestane do ruských záležitostí strkat nos. Když budete hodní, možná vám nějakou pšenici prodáme.“

„Domníváte se, že Irina by s takovým šíleným plánem souhlasila?“

Razov se okamžitě přestal usmívat. „Nemáte nejmenší právo vyslovovat její jméno.“

„Možná ne,“ řekl Austin a namířil bowen na Razovovo srdce. „Můžu vás ale poslat za ní.“

Razov vyštěkl nějaký rozkaz. Závěs, který odděloval kormidelní místnost od mapovny, se rozhrnul a objevili se dva muži, nějaký vousatý kozák a Pulaski, jenž unesl NR-1. S automatickými pistolemi připravenými ke střelbě Austina obešli a zůstali stát za jeho zády. Pak se závěs pohnul znovu a zpoza něj vyšel nějaký vysoký muž v dlouhém černém rouchu. Upřel na Austina hluboko posazené oči a olízl si rty, jako by ho chtěl pozřít. Pak řekl něco rusky, a to hlasem tak hlubokým a zvučným, jako kdyby vycházel odněkud z hrobky.

Austinovi přeběhl po zádech mráz, ale zbraň namířenou na Razova nesklonil.

Razov se zdál být Austinovou reakcí pobaven. „Dovolte, abych vám představil Borise, mého společníka a nejbližšího poradce.“

Mnich se při zaslechnutí svého jména usmál a opět něco řekl rusky. Razov jeho slova ihned přeložil. „Boris říká, že je mu líto, že se s vámi nesetkal, když navštívil jednu z vašich lodí.“

„Ani netušíte, jak moc toho lituji já,“ prohlásil Austin. „Kdyby k tomu setkání došlo, teď by tu nestál.“

„Bravo! Máte úžasné sebevědomí. Teď už tu zbraň ale odložte, pane Austine. Zatímco tady spolu hovoříme, moji muži postupně likvidují všechny vaše kolegy.“

Austin ale neměl nejmenší chuť svou zbraň odkládat. Když to bude nevyhnutelné, klidně se nechá rozstřílet, avšak Razova a Borise vezme s sebou. Zauvažoval, kde vězí Zavala. A pak, zatímco zvažoval, co by měl podniknout, uslyšel ze sluchátka Yaegerův hlas.

„Kurte, slyšíš mě? Pořád ještě máme šanci. Až doteď jsem pracoval na tom kódu, tedy na té jeho části, kterou jsem nemohl rozlousknout. Týká se těch bomb. Pokud nebudou aktivovány, nemohou vybuchnout. Slyšíš mě?“

Austin pootočil hlavu, a aniž by přestal mířit na Razova, pohlédl na monitor. Blikající body se dotkly linie představující dno oceánu a zastavily se.

„A je hotovo, pane Austine,“ řekl Razov, když si všiml, na co se dívá.

„Ani bych neřekl,“ prohlásil Austin. „Dokud ty bomby neaktivujete, zůstanou neškodné.“

Razov se zatvářil překvapeně, rychle se ale vzpamatoval a v obličeji se mu objevil zuřivý výraz. „To je pravda. Vy ale budete mít tu čest stát se svědkem jejich aktivace. Ale jinak vám nezávidím – budete muset zemřít s vědomím, že vaše ubohé snahy zmařit můj skvělý plán selhaly.“

Razov sotva postřehnutelně kývl hlavou. Boris přistoupil ke klávesnici nacházející se hned vedle monitoru a natáhl k ní ruku. Jeho dlouhé prsty se jí už ale nikdy nedotkly.

Austin nechal Razova Razovem, namířil revolver na mnichovu ruku a stiskl spoušť. Rána vypálená z takové blízkosti měla zničující účinek. Mnichova ruka doslova explodovala a do všech stran se rozstříkla krev a rozlétly úlomky kostí. Boris se nevěřícně zadíval na krvácející pahýl. Obyčejný smrtelník by se zhroutil na podlahu. Boris ne. Místo toho ze sebe vyrazil skřek plný zuřivé nenávisti a upřel na Austina spalující pohled. Poté sáhl levou rukou pod tuniku a vytáhl dýku. Aniž by dbal na krev, která mu stříkala ze zmrzačené pravačky, vrhl se na Austina.

Muži stojící za Austinem zvedli pistole. Boris je ale vzteklým výkřikem zarazil. Chtěl si to s ním vyřídit sám.

Austin nedokázal pochopit, jak může Boris ještě pořád stát na nohou. Znovu zvedl bowen. Chtěl Borise dorazit ranou mezi ty šílené, vytřeštěné oči, než to ale mohl udělat, Pulaski ho zezadu chytil za obě ruce a přitiskl mu je k tělu.

Boris už se ocitl tak blízko, že Austin cítil zvířecí zápach, vycházející z jeho nemytého těla, a smrdutý dech. Mnich se zasmál, čímž mu nabídl pohled na své zkažené zuby, a zvedl nůž nad hlavu.

Austin lehce přesunul váhu a patou kopl Pulaskiho do holeně. Pulaski vyhekl bolestí a povolil sevření. Austin toho využil, poklesl v kolenou a udeřil ho loktem do boku. Když Pulaski odvrávoral stranou, Austin zvedl revolver tak, že se skoro dotýkal Rusovy hrudi, a zmáčkl spoušť. Těžká střela udeřila do Borise takovou silou, že odlétl až k lodní přepážce, narazil na ni a svezl se k zemi.

Zlomek vteřiny poté udeřil Pulaski Austina do hlavy pažbou své pistole. Austinovi se zajiskřilo před očima, skácel se na zem a na okamžik přestal vnímat svět, intenzivní bolest mu ale nedovolila upadnout do úplného bezvědomí. Zastřeným zrakem sledoval, jak Razov přistupuje ke krví potřísněné klávesnici a vyťukává na ní nějaký rozkaz. To poslední, co si uvědomil, bylo škubnutí vlastní dlaně způsobené zpětným rázem revolveru, a pak skutečně omdlel.

Pulaski se ohnul a přiložil hlaveň své automatické pistole k Austinově hlavě, aby ho poslal na věčnost, v té chvíli ale ve dveřích zahřměla Zavalova pistole Heckler & Koch. Pulaski se skácel k zemi, stejně jako za okamžik kozák, který stál za ním.

Když se Austin probral, Zavala klečel na zemi vedle něj. Oba vlčáci, kteří se během střílení vyděšeně choulili v rohu, přiběhli a začali mu olizovat ruku.

„Promiň, že jsem to nestihl rychleji. Musel jsem se nejdříve postarat o pár Razovových zabijáků.“

Austin psy jemně odstrčil. „Kde je Razov?“ zeptal se, rozhlížeje se kolem.

„Zatímco jsme se s tím kozáckým strážným snažili navzájem zastřelit, vyklouzl ven dveřmi na protější straně.“

Austin se pokusil se Zavalovou pomocí postavit. Když se mu to podařilo, zadíval se na mrtvého kozáka, Pulaskiho a Borise a pak přistoupil k počítači. Z obrazovky zbyla jen hromada střepů. „Ty bomby musely být aktivovány odtud. Vystřelil jsem po Razovovi, když chtěl pomocí té klávesnice dát povel k jejich aktivaci. Ten počítač jsem zasáhl jen náhodou.“

Zavala se usmál. „Doufám, že na něj má třicetidenní záruku.“

Austin navázal rádiový kontakt s Petrovem. „Jste tam, Ivane?“

„Jo, jsme tady. Nějaký problém?“

„Pár, ale nějak jsme je zvládli. Jak si vedete?“

„Udělali tu chybu, že se nás pokusili obejít z druhé strany. Už jsme tam na ně čekali. Odehrálo se něco takového jako ta vaše americká soutěž ve střelbě na pohyblivý cíl, kde je hlavní cenou krocan. Ztratil jsem pár mužů, teď už ale zbývá jen menší úklidová akce, při které se postaráme o zbytek toho kozáckého svinstva.“

„Dobrá práce. Boris je mrtvý. Aktivaci bomb jsme zastavili včas. Ale Razov utekl. Zkuste se po něm podívat.“

„Dobře… Počkejte. Právě startuje nějaká helikoptéra.“

Měl pravdu. V přestávkách mezi ojedinělou střelbou bylo slyšet rachocení rotorů. Austin přistoupil k oknu a spatřil, jak nad plavidlo stoupá nějaký černý vrtulník. Zvedl revolver, ale mezi ním a vrtulníkem se tyčilo několik stožárů, takže nemohl vystřelit. Helikoptéra během několika vteřin zmizela ve tmě.

Na zadní straně nohou ucítil nějaké doteky. Vlčáci se dožadovali jeho pozornosti a něčeho k jídlu, a to nikoli nezbytně nutně v tomto pořadí. Zastrčil revolver do pouzdra a poškrábal oba psy na hlavě. Pak s vlčáky za zády a Zavalou po boku zamířil dolů na hlavní palubu, aby se tam setkal s Petrovem a jeho muži. Možná se mu také podaří najít pár klobás pro nové kamarády.

37

Anglie

PŘIBLIŽNĚ ŠESTATŘICET HODIN PO TĚCHTO událostech se lord Dodson najednou napřímil v křesle, protřel si rozespalé oči a rozhlédl se po pracovně obložené tmavým dřevem. Usnul při čtení nenovějšího životopisu lorda Nelsona. Tiše na svou adresu pronesl několik slov. Určitě stárne. Nelsonova biografie rozhodně nebyla nudná.

Z dřímoty ho vytrhl nějaký hluk, tím si byl jist. Teď ale všude panovalo absolutní ticho. Jenna, jeho hospodyně, odešla už před chvílí. A v domě žádní duchové nežili, alespoň pokud věděl, třebaže občas se v něm ozývaly opravdu podivné zvuky. Natáhl ruku k popelníku a uchopil vyhaslou dýmku, aby si ji znovu zapálil. Pak v něm ale zvítězila zvědavost. Vrátil dýmku do popelníku, odložil stranou knihu, vstal z koženého křesla a došel ke vchodovým dveřím. Otevřel je a vyšel ven do tmy.

Přes měsíc se pomalu posouvaly krásně nasvícené mraky a tu a tam se na obloze zatřpytila hvězda. U země panovalo absolutní bezvětří. Zvedl ruku a rozhýbal větrnou zvonkohru zavěšenou poblíž dveří. Ne, tahle cinkavá melodie ho určitě nevzbudila. Vrátil se do domu. Když za sebou zavíral dveře, najednou ztuhnul, protože k němu z kuchyně dolehl nějaký praskot. Že by se Jenna vrátila, aniž by si toho všiml? Nemožné. Měla namířeno za nemocnou sestrou, a pro ni a její příbuzné byla rodina vždy důležitější než práce.

Dodson se tiše vrátil do pracovny a sundal ze stěny nad krbem loveckou pušku. Otevřel jednu zásuvku a chvějícími se prsty nahmatal krabičku se střelivem. Nabil pušku a vydal se do kuchyně.

V kuchyni se svítilo. Když do ní vstoupil, okamžitě zaregistroval rozbitou skleněnou tabulku v zadních dveřích. Podlaha byla poseta střepy. Ten ostrý zvuk mohl způsobit někdo, kdo na ty střepy šlápl. Zloději. Jsou pořádně drzí, když se odváží vloupat do domu, který není prázdný. Dodson přistoupil ke dveřím, aby si je prohlédl zblízka. Když se sklonil k rozbité tabulce, zaregistroval ve vedlejším skle odraz nějakého pohybu.

Prudce se otočil. Ze spíže se vynořil jakýsi člověk s pistolí v ruce.

„Dobrý večer, lorde Dodsone,“ pozdravil ho neznámý muž. „Podejte mi, prosím, svou pušku.“

Dodson se proklel, že se nejprve nepodíval do špižírny. Sklonil pušku a podal ji muži. „Kdo jste a co tu chcete?“

„Jmenuji se Razov. Jsem právoplatný majitel jisté velmi cenné věci, kterou přechováváte.“

„Mýlíte se. Vše, co se nachází v tomto domě, je mým majetkem.“

Na Razovových rtech se objevil cynický úsměv. „Vše?“

Dodson zaváhal. „Ano.“

Muž přistoupil o krok blíž. „Ale no tak, lorde Dodsone. Pro pravého anglického gentlemana je nedůstojné, když je přistižen při lži.“

„Raději byste měl odejít. Už jsem zavolal policii.“

„No, no. Další lež. Jen co jsem si trochu popovídal s vaší hospodyní, přerušil jsem telefonní dráty.“

„Vy jste mluvil s Jennou? Kde je?“

„Na bezpečném místě. Prozatím. Jestli ale nezačnete mluvit pravdu, budu ji muset zabít.“

Dodson nepochyboval o tom, že to ten muž myslí vážně. „Dobrá. Co tedy chcete?“

„Myslím, že to víte. Korunu Ivana Hrozného.“

„Co vás vede k domněnce, že mám nějakou… jak jste to nazval? Nějakou ruskou korunu?“

„Nepokoušejte takovými hloupými řečmi mou trpělivost. Když jsem tu korunu nenašel mezi ostatními carskými klenoty na palubě Oděské hvězdy, udělal jsem to, co by na mém místě udělal každý hledač pokladů – shromáždil jsem veškeré dostupné informace a začal se pídit po jejím skutečném osudu. Ta koruna putovala s carskou rodinou až do Oděsy. Carevna ale měla zlé tušení, že se její rodina do bezpečí nikdy nedostane. Chtěla, aby v případě, že dojde k nejhoršímu, mohl nějaký přeživší člen rodiny korunu opět získat a na základě jejího vlastnictví vznést nárok na ruský trůn. Svěřila proto korunu jednomu anglickému agentovi.“

„Pokud k něčemu takovému opravdu došlo, stalo se to ještě předtím, než jsem se narodil.“

„Samozřejmě, oba ale dobře víme, že ten agent pracoval pro vašeho dědečka.“

Dodson chtěl začít něco namítat, pochopil však, že by to nemělo cenu. Ten muž opravdu věděl všechno. „Ta koruna pro mě nic neznamená. Dám vám ji, ale musíte mi dát své slovo, že mou hospodyni propustíte. O té záležitosti nemá nejmenší tušení.“

„Ta stará žena by mi k ničemu nebyla. Teď mě ale už zaveďte k té koruně.“

„Dobrá,“ povzdechl si Dodson. „Pojďte za mnou.“

Zamířil do chodby a otevřel dveře nějakého do zdi vestavěného šatníku. Pak odsunul na stranu zimní kabáty a nějaké další svršky, posunul do boku boty a vešel dovnitř. Sehnul se k podlaze, odklopil malý a dobře zamaskovaný poklop a v prostoru pod ním nahmatal tlačítko. Když ho zmáčkl, zadní stěna šatníku se nehlučně odsunula. Rozsvítil světlo a s Razovem za zády začal sestupovat po kamenném točitém schodišti. Ocitli se v jakési místnosti o rozměrech asi pětkrát pět metrů. Z neomítnutých kamenných stěn vyčuhovalo několik rezavých konzol.

„Tohle je původní římský sklep. Používali ho na skladování vína a zeleniny.“

„Ušetřete mě, prosím, té přednášky z historie, lorde Dodsone. Tu korunu.“

Dodson přikývl a přistoupil ke dvěma konzolám vystupujícím ze zdi. Uchopil je a otočil jimi ve směru hodinových ručiček. „To je zajišťovací mechanismus.“ Pak přejel dlaněmi po kamenech a nahmatal jeden, který byl do zdi zapuštěný o trochu více než ostatní. Když na něj zatlačil, kus zdi – ve skutečnosti železné dveře s několikacentimetrovým kamenným obložením – se pohnul a za hlasitého skřípění odsunul do strany. Dodson ustoupil zpět. „Tady máte tu svou korunu. Právě sem ji dědeček skoro před sto lety schoval.“

Koruna spočívala na podstavci pokrytém purpurovým sametem.

„Otočte se a dejte ruce za záda,“ přikázal mu Razov.

Spoutal Dodsonovi ruce i nohy lepicí páskou a přinutil ho sednout si na podlahu tak, aby se zády opíral o stěnu. Pak si zastrčil pistoli za opasek a natáhl se pro korunu. Byla mnohem těžší, než čekal. Než se mu ji podařilo vytáhnout a přitisknout k hrudi, skoro se zpotil.

Při pohledu na třpyt diamantů, rubínů a smaragdů, jimiž byla koruna ozdobena, se Razovovy oči zaleskly chamtivostí.

„Je nádherná,“ zašeptal.

„Podle mého zbytečně křiklavě,“ prohlásil Dodson.

„Vy Angličani,“ řekl s opovržením Razov. „Jste hlupák, stejně jako váš dědeček. Vůbec jste netušili, jak nesmírně cennou a důležitou věc jste tu vlastně ukrývali.“

„Naopak. Můj dědeček si uvědomoval, že kdyby se ta koruna po smrti carovy rodiny objevila, objevila by se i spousta legitimních [jiných žadatelů o její vrácení.“ Znechuceně se na Razova podíval. „Byly by do toho zataženy i další země. Mohlo by dojít k nové světové válce.“

„Nás ale místo toho čekalo půlstoletí komunismu.“

„Ten by vás neminul tak jako tak. Carský režim by svou zkorumpovanost stejně nepřežil.“

Razov se zasmál a nasadil si korunu na hlavu. „Korunuji se sám. Jako Napoleon. Dobře se na mě podívejte. Vidíte před sebou budoucího vládce Ruska.“

„Vidím pouze ubožáka opájejícího se bohatstvím.“

Razovovy hadí oči se zlobně zaleskly. Utrhnul další pruh lepící pásky a zalepil Dodsonovi ústa. Poté znovu uchopil korunu a vydal se nahoru po schodech. Nahoře se zastavil a řekl: „Určitě jste četl Poeho povídku Sud vína Amontilladského, v níž je oběť navždy zazděna. Možná jednou někdo vaše kosti objeví. Nechám vás tu místo té koruny. Obávám se ale, že se vaší hospodyně musím zbavit.“

Prošel šatníkem a ocitl se na chodbě. Protože oběma rukama svíral korunu, nechal tajné dveře otevřené. Chtěl korunu uložit do kufru auta, vrátit se a navždy Dodsona v tom sklepení uzavřít, pak zabít jeho hospodyni a její tělo hodit do řeky.

Když se s korunou vlekl k zadnímu vchodu, uslyšel zaklepání na dveře. Ztuhnul.

Pak se ozval Zavalův hlas. „Jste doma, lorde Dodsone?“ Následovalo další zaklepání, tentokrát hlasitější. Razov se otočil a zamířil do kuchyně.

Když se Dodson šel předtím podívat před dům, jestli venku fouká, nechal dveře odemčené, takže Austin a Zavala mohli nyní se zbraněmi v rukou vstoupit dovnitř. Zavala ještě jednou zavolal lordovo jméno. Prošli chodbou a zastavili se před otevřeným šatníkem. Místo jeho zadní stěny ale spatřili otvor, kterým vycházelo světlo. Krátce na sebe pohlédli, poté Austin vešel s napřaženým bowenem dovnitř, a zatímco ho Zavala kryl, začal sestupovat po schodech.

Když se Austin ocitl dole, spatřil na zemi sedět lorda Dodsona. „Jste v pořádku?“ zeptal se ho, když mu z úst odstranil lepicí pásku.

„Ano, nic mi není. Běžte za tím mužem, za Razovem… Má tu korunu.“

Austin vytáhl nůž, uvolnil Angličanovi spoutané ruce a nohy a pak se spolu s ním vydal opět nahoru. Když Dodson spatřil Joea, usmál se. „Rád vás zase vidím, pane Zavalo.“

„Také se s vámi opět rád setkávám, lorde Dodsone. To je můj kolega Kurt Austin.“

„Velmi rád vás poznávám, pane Austine.“

„Zadní vchod je otevřený,“ prohlásil Zavala. „Musel tamtudy utéct.“

Dodson se zatvářil znepokojeně. „Moje hospodyně… Neviděli jste ji náhodou?“

„Jestli mluvíte o té obrovské a pořádně navztekané ženě, kterou jsme našli spoutanou na zadním sedadle nějakého vozu z autopůjčovny, tak ta je v pořádku,“ prohlásil Austin. „Poslali jsme ji pro policii.“

„Děkuji vám,“ řekl Dodson. „Až Razov zjistí, že auto zmizelo, možná zamíří k řece. Je tam člun, na kterém by se mohl pokusit uprchnout.“

Zavala zamířil k zadním dveřím.

„Počkejte,“ zarazil ho Dodson. „Znám lepší cestu. Pojďte za mnou.“

Dodson se otočil a k jejich překvapení je zavedl zpátky do tajného sklepa. Přistoupil ke zdi, pootočil dvěma dalšími konzolami a ve stěně se objevil ještě jeden otvor. „To je starý únikový tunel. Ústí na dně vyschlé studny poblíž řeky. Nahoru vylezete po železných stupačkách. Možná se ke člunu dostanete ještě před tím šílencem. S tou korunou moc rychle běhat nemůže.“

„Děkujeme vám, lorde Dodsone,“ řekl Austin, sklonil hlavu a zmizel v tunelu.

„Do řeky v žádném případě nevstupujte,“ zakřičel za nimi Dodson. „To bahno se chová stejně jako pohyblivý písek. Klidně by vtáhlo i koně.“

Austin a Zavala už ale se skloněnými hlavami spěchali tunelem a jeho varování sotva slyšeli. Neměli baterku, a tak se při cestě úzkým a mírně se svažujícím tunelem museli spoléhat na hmat. Ve vzduchu brzy ucítili vůni tlející vegetace a stojaté vody. Pak tunel náhle skončil, a nebýt sporého měsíčního světla, které se jim objevilo najednou nad hlavou, narazili by do zakřivené kamenné zdi na protější straně studny.

Austin zašátral po kamenech a našel stupačky, o nichž se zmiňoval lord Dodson. Co nejrychleji ze studny vylezli. Když se ocitli nahoře, spatřili na pozadí matně se lesknoucí hladiny řeky siluetu boudy, která sloužila jako úschovna motorového člunu. Doběhli k řece a každý z nich zaujal postavení na jedné straně malého dřevěného mola.

Zanedlouho uslyšeli dusot nohou a hlasité funění. Razov. Zdálo se, že jim vběhne přímo do náruče. Když se ale přiblížil k molu, mezerou v mracích vysvitl měsíc a on v jeho stříbrných paprscích spatřil Austinovy světlé vlasy. Trvalo to jenom okamžik, Razov ale zareagoval okamžitě. Prudce odbočil, aby se vyhnul pasti, a vyrazil podél břehu řeky.

„Stůjte, Razove!“ vykřikl Austin. „Nemá to smysl!“

Ze tmy k nim dolehlo praskání větví, které svědčilo o tom, že se Razovovi postavilo do cesty nějaké křoví. Pak uslyšeli hlasité šplouchnutí. Okamžitě za tím zvukem zamířili. Když dorazili do míst, odkud se šplouchnutí ozvalo, spatřili z vyvýšeného travnatého břehu Razova, který se zřejmě řeku pokusil přebrodit. Daleko se nedostal. Pár metrů od břehu se mu nohy zabořily hluboko do měkkého bahna. Pokusil se dostat zpátky, ale nešlo to. Nyní už byl zabořen až po pás. Byl obrácen čelem ke břehu a k hrudi si ještě stále tiskl korunu.

„Nemůžu se pohnout,“ řekl.

Austin si vzpomněl na Dodsonova varovná slova ohledně nebezpečného bahna. Našel na břehu ulomenou větev a napřáhl ji směrem k Razovovi. „Chyťte se.“

Třebaže voda už Razovovi sahala až po prsa, větev ignoroval.

„Zahoďte tu zatracenou korunu!“ zařval Austin.

„Ne, čekal jsem příliš dlouho. Nemůžu se jí zbavit.“

„Za váš život přece nestojí,“ prohlásil Austin.

Razov už klesl tak hluboko, že mu hladina sahala po bradu. Něco řekl, měl ale zakloněnou hlavu, a tak mu nebylo rozumět. Pak zvedl ruce nad hlavu a korunu si nasadil. Její váha ale způsobila, že se jeho klesání ještě urychlilo. Obličej mu brzy zmizel pod vodou a nad hladinou zůstala jen stříbřitě se lesknoucí koruna. Chvíli tam spočívala, jako by se na hladině jen tak vznášela, pak ale zmizela i ona.

„Dos mia,“ zamumlal Zavala ve své rodné španělštině. „Podivný způsob smrti.“

Pak zaslechli jakési reptání a spatřili Dodsona, jak se s puškou a baterkou blíží k řece.

„Kde je ten mizera?“ zeptal se jich.

„Támhle,“ odvětil Austin a odhodil nepotřebnou větev do míst, kde zmizel Razov. „A koruna taky.“

„Dobrotivý Bože,“ zašeptal Dodson a posvítil baterkou na hnědou, bahnitou vodu. Místo, kde Razova pohltilo bahno, prozrazovalo několik bublin, líný proud je ale brzy odnesl.

„Ať žije car,“ řekl Austin.

Pak se otočil a zamířil zpátky k domu.

38

Washington, D. C.

PP NAD POTOMAKEM SE VZNÁŠEL JEMNÝ OPAR, kterému ranní slunce dodávalo nazlátlou barvu. Austin byl do veslování natolik zabrán, že si silného motorového člunu, který se přihnal přes řeku, vůbec nevšiml a zaregistroval ho až tehdy, když zpomalil a zaujal pozici za jeho skifem. Austin zastavil a člun udělal totéž. Otřel si zpocené čelo, uchopil plastikovou láhev s vodou, napil se, znovu se chopil vesel a přivřenýma očima se na chvíli zadíval proti slunci. Když pak znova pohlédl na nehybně stojící člun, napadlo ho, jestli v jednom z četných chapadel Razovovy rozsáhlé organizace náhodou ještě stále nepulzuje život.

Rozhodl se pro malý test a znovu začal veslovat. Sotva udělal několik záběrů, motorový člun ožil a vyrazil za ním. Odstup si ale udržoval stále stejný. Austin přestal veslovat, skif se ještě chvíli setrvačností pohyboval dále a pak se zastavil. Člun ho opět napodobil.

Rychlé rozhlédnutí po řece Austinovi prozradilo, že je odkázán jen sám na sebe. Na řece žádné další plavidlo nespatřil. Ostatně nebylo divu, vždyť právě proto se na řeku vydával tak časně. Pomalu skif v širokém oblouku otočil a namířil jeho špičatou příď do opačného směru, tedy zpět k domovu. S vědomím toho, že při veslování není ani tak důležitá síla, jako spíše technika, začal zrychlovat. Když se ke člunu přiblížil a letmo na něj přes rameno pohlédl, zjistil, že má bílý trup, počet lidí na jeho palubě ale nedokázal určit. Pořádně zabral a skif se proti člunu rozletěl s přesností řízené střely.

Blížil se k místům, kde břeh vytvářel oblý výběžek ve tvaru pivního břicha. Austin věděl, že říční proud v jeho blízkosti zrychluje, nečekaně se stáčí a nepozorného majitele člunu, který se v těch místech ocitne, hned za výběžkem nažene skoro až na břeh a pak ho roztočí. I když to na první pohled vypadalo, že vesluje téměř rovně, ve skutečnosti se nechával unášet blíže k výběžku.

Po dalším záběru Austin jedno veslo opřel o okraj skifu a druhé použil jako improvizované pádlo. Skif se prudce stočil, on ale tu náhlou změnu směru dokázal pomocí vesla ustát, aniž by se převrhl, a zamířil přímo ke břehu.

Přívěsný motor člunu se vztekle rozeřval.

Spoléhal se na to, že muže ve člunu zastihne nepřipraveného, a tak ho jeho rychlá reakce překvapila. Motorový člun vystřelil vpřed a během několika vteřin dosáhl dokonale vyvážené pozice s mírně zvednutou přídí, tedy pozice, která mu zaručovala maximální možnou rychlost. Austin si uvědomil, že se ke břehu nedostane a že se navíc ocitl ve velmi zranitelné poloze – obrácený bokem k blížícímu se člunu. Opustil svůj původní plán, rychle skif otočil a vyrazil přímo proti člunu.

Motorový člun byl o něco málo kratší než jeho skif, při pohledu od hladiny se ale zdál být velký jako Queen Elizabeth 2. Náraz do něj by měl pro křehký trup skifu stejné následky, jako kdyby se střetl se zaoceánským parníkem. Austin doufal, že člun na poslední chvíli uhne, nebo že do něj v nejhorším případě narazí pod přijatelným úhlem. Když už to vypadalo, že se obě plavidla každým okamžikem srazí, Austin zvedl jedno veslo k rameni, jako by ho chtěl použít coby oštěp, a připravil se na náraz.

Motorový člun ale v té chvíli prudce zpomalil a jeho příď klesla na hladinu. Setrvačností se ještě chvíli pohyboval vpřed, říční proud ho ale brzy zastavil metr dva od skifu. Když poté Austin zaslechl důvěrně známý smích a pohlédl nahoru, spatřil Petrovovu ostře řezanou tvář. Rus měl na sobě havajskou košili s palmovými listy a malůvkami žen v bikinách a na hlavě baseballovou čepici.

Austin zasunul veslo zpět do závěsu. Srdce mu ještě stále zběsile tlouklo. „Zdravím vás, Ivane. Už jsem si říkal, že byste se zase jednou mohl ukázat. Jak jste věděl, kde mě najít?“

Petrov pokrčil rameny.

Austin se usmál a řekl: „Možná by vás zajímalo, co jsem pro změnu já zjistil z vaší složky. Zdá se, že Ivanem Petrovem jste se stal teprve před několika roky.“

„Jak by řekl básník, co záleží na jméně?“

„Kdy se vracíte domů?“

„Zítra. Váš prezident se rozhodl předat ty carské klenoty mé zemi. Vrátím se do Ruska jako hrdina. Dokonce kolují řeči, že bych měl dostat nějakou vysokou funkci. Po smrti Razova vznikl v řadách kozáků chaos a strany politického středu dostaly šanci udržet si moc.“

„Gratuluji. Zasloužíte si to.“

„Děkuji, ale teď upřímně: dokážete si mě představit, jak sedím například v parlamentu?“

„Asi ne, Ivane,“ odvětil Austin. „Vy jste byl vždycky mužem, který dává přednost tmě.“

„Může mi to snad někdo vyčítat? Tam patřím a maximálně mi to tak vyhovuje.“

„Když už zítra odlétáte, možná byste mi mohl zodpovědět pár otázek. Byl Razov opravdu carovým potomkem?“

„Přesně tohle mu řekl jeho otec na smrtelné posteli. Když potkal Borise, ten šílený mnich jejich setkání chápal jako osudové. Máme totiž důkaz, že Boris byl přímým potomkem Rasputina.“

„Původního šíleného mnicha?“

Petrov přikývl.

Austin zakroutil udiveně hlavou. „A Razov?“

„Jeho otec se choval neuváženě. Ten venkovský kněz, který měl na starost rodinné záznamy, poměrně dost pil. Doslechl se o tom, že jedna carova dcera přežila, a tu informaci použil, aby od Razovova otce získal peníze na vodku.“

„Takže Maria žádné děti neměla.“

„To jsem neřekl,“ prohlásil Petrov a na jeho tváři se objevil tajemný úsměv.

Austin zvedl udiveně obočí.

„Velkokněžna Maria přivedla na svět dva potomky, chlapce a holčičku. Ještě stále žijí. S oběma jsem mluvil. Se svým současným životem jsou spokojeni a uvědomují si, co by se mohlo stát, kdyby odhalili svou pravou totožnost. Přejí si uchovat si soukromí a já jejich přání hodlám respektovat. A teď bych měl jednu otázku já. Jak jste věděl, že se Razov vypraví za lordem Dodsonem?“

„Při prohledávání jeho jachty jsme našli nějaké dokumenty, z nichž vyplývalo, že koruna byla poslána Dodsonovu dědečkovi. Skočili jsme do jednoho agenturního tryskáče a namířili si to rovnou do Anglie. Razov se tam naštěstí vypravil sám. Asi nechtěl, aby kdokoli věděl, že tu korunu musel ukrást. Je mi líto, že se nám ji nepodařilo zachránit.“

„To nevadí. Možná je naopak lepší, že skončila tam, kde leží. Jestli někdy existoval nějaký předmět, který v sobě obsahoval zárodek zla, byla to právě tahle koruna. Za všemi těmi drahými kameny vidím potoky krve a potu nevolníků.“ Petrov se zadíval na nějakého dravého ptáka, který pomalu kroužil nad řekou, a dodal: „Nuže, pane Austine…“

„Kurte. Myslím, že na takové formality už můžeme zapomenout.“

Petrov mu zasalutoval. „Třeba se ještě někdy setkáme, Kurte.“ Přidal plyn, vyrazil dolů po proudu a za chvíli zmizel za zákrutem. Austin se znovu chopil vesel a po několika minutách dorazil ke svému domu. Uložil skif a vyšel po schodech nahoru. Svlékl si tričko a jen v kraťasech zamířil do kuchyně, kde pak dal vařit plnou konvici jamajské kávy a začal chystat snídani.

„Ty jsi teda ranní ptáče.“

Když se otočil, spatřil Kaelu Dornou, jak sestupuje po schodech vedoucích k ložnici ve věžičce. Na sobě měla horní díl hedvábného pyžama a na tváři úsměv. „Doufám, že jsem tě nevzbudil,“ řekl jí Austin.

Sešla dolů a zhluboka do sebe nasála vůni linoucí se z konvice na kávu. „Lepší probuzení si snad ani nedokážu představit.“ Když pak Austina objala a ucítila pod prsty na jeho zádech pár jizev, zachmuřila se. „Včera v noci jsem si jich nevšimla.“

„Měla jsi zavřené oči.“

„Ty taky. Musím říct, že jsme si všechny ty neuskutečněné schůzky pořádně vynahradili.“

„Doufám, že to za to čekání opravdu stálo.“

Jemně ho políbila. „Aby ne.“

Káva byla hotova. Nalil každému plný šálek a pak oba zamířili na dřevěnou terasa s výhledem na řeku. Vzduch byl svěží a průzračný. Austin pozvedl svůj šálel k přípitku. „Na tvou práci u CNN.“

„Za tu vděčím tobě. Kdybych neměla exkluzivní přístup k informacím o tom spiknutí, nedostala bych ji. Mickey a Dundee mi ale budou chybět. Ani nevím, jak se ti mám odvděčit.“

Vrhl na ní žádostivý pohled, za který by se nemusel stydět ani Groucho Man. „Už jsi to udělala.“

„Chceš tím snad říct, že jsi to udělal jen proto, aby ses mi dostal do kalhotek?“

„Napadá tě nějaký lepší důvod?“

V předstíraném zamyšlení si promnula bradu a pak vrtěla hlavou. „Ne. Ve skutečnosti ne.“

Austin jí zavolal ještě před odletem z Londýna a oznámil jí, že se vrací domů. Domluvili se, že se setkají ve Washingtonu hned poté, co Austin navštíví sídlo agentury a podá tam hlášení. Splnil svůj slib a poskytl jí všechny základní informace o Razovově plánu. Některé detaily sice musel zamlčet, Kaela ale získala tolik vodítek, že si zbytek dokázala zjistit sama. Její zvláštní pořad běžel po tři noci na všech kanálech a ona samá se stala nejvyhledávanějším objektem místních novinářů. Byla tak žádaná, že jej velmi překvapilo, když mu zavolala a zeptala se ho, jestli by si s ní nechtěl vyrazit na večeři v nějaké klidné hospůdce na virginském venkově. Po večeři odjeli do Austinova domu a o další vývoj událostí se postarala příroda.

Austin se omluvil a zamířil k hlavním dveřím, z nich se vycházelo na travnatý svah. Zapískal, zpoza skupiny stromů se vynosily dvě bílé šmouhy a rychlostí blesku přeběhly trávník. Austin s oběma nadšenými vlčáky zamířil zpátky na terasu.

„Co s těmi psy budeš dělat?“ zeptala se Kaela a podrbala Sašu na kostnaté hlavě.

„Prozatím budou mými hosty. Až mě zase agentura někam pošle, poohlídnu se jim po novém domově. A tebe bych mezitím rád vzal na menší vyjížďku po moři.“

Lehce se zasmála. „Jakou loď vlastně máš?“

„NUMA nedávno přišla k takové trošku větší jachtě,“ odvětil.

Objala ho a dlouze jej políbila. Pak zastřeným hlasem, jehož tón se dal vyložit jen jedním jediným způsobem, řekla: „Hlavně se postarej o to, aby tam fungovala pokojová služba.“

Clive Cussler

Hořící led

Vydal Jiří Buchal –BB art v roce 2003

Bořivojova 75, Praha 3

přeložil © 2003 Jiří Mayer

Redakce textu: Jiří Podzimek

Jazyková korektura: Ludmila Böhmová

kratičká úprava obálky © 2003 Bohumil Fenel

Tisk: Centa, s.r.o., Vídenská 113, Brno

První vydání v českém jazyce

ISBN 80-7341-030-3

Created with Writer2ePub

by Luca Calcinai